Údolí Tyranosaura

Douglas Preston

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery

V pustině Nového Mexika je zavražděn hledač dinosaurů. Umírajícího nalezne místní usedlík Tom Broadbent a převezme od něj zápisník spolu se slibem, že ho doručí jeho dceři. Rozjíždí se napínavé pátrání Toma po totožnosti neznámého a obsahu šifrovaného zápisníku. Pomůže mu svérázný mnich – bývalý šifrant CIA – a zjistí, že jde o ohromující objev: historicky nejzachovalejší úplnou zkamenělinu tyrannosaura. Ale vše se komplikuje – policie z vraždy prospektora podezírá právě Toma a navíc po jeho stopách jde i nájemný vrah ve službách bezskrupulózního paleontologa, který si chce objev přivlastnit a získat tak slávu i bohatství. Aby získal zápisník s lokací nálezu, neváhá unést Broadbentovu manželku. Vězí ji v opuštěném dole a požaduje jako výkupné zápisník. Tom, na útěku před policií, svou ženu zachrání a společně prchají před zabijákem. Avšak do hry vstoupí vyšší moc – tajné oddělení NSA, které si spojí dohromady záhadný nález na Měsíci a vzorky fosilní tkáně T. Rexe. V obojím se totiž nalezly vzorky mimozemského života, který mohl způsobit vyhynutí dinosaurů a teď se znovu aktivuje. NSA se snaží likvidovat všechny zúčastněné a vše spěje ke strhujícímu finále, kde přece jen zvítězí lidskost nad „nadřazenými“ zájmy. V posledním odstavci navíc zazní nová hypotéza o vývoji druhů na planetě Zemi.

Douglas Preston

Údolí tyranosaura

PŘEDEHRA

Prosinec 1972

Údolí Taurus-Littrow

Moře jasu

Měsíc

11. PROSINCE 1972 poslední výprava Apolla s lidskou posádkou přistála v oblasti Taurus-Littrow, ve velkolepém údolí sevřeném horami na okraji Moře jasu. Tato oblast slibovala být geologickou zemí divů –vrchů, hor, kráterů, prachových polí a sesuvů půdy. Obzvláštní zájem vzbuzovalo několik neobvyklých kráterů, kde meteory vyhloubily hluboké jámy v podloží údolí a rozesely brekcie a sopečné sklo po údolí. Výprava si slibovala, že se vrátí s hotovým pokladem měsíčních vzorků. Eugene Cernan byl velitelem lunárního modulu a Harrison ‚Jack“ Schmitt jeho pilotem. Oba muži ideálně splňovali podmínky kladené na misi Apolla 17. Cernan byl ostřílený veterán dvou předchozích letů, Gemini IX a Apolla 10, zatímco Schmitt byl skvělým geologem s doktorátem z Harvardu a členem přípravných týmů pro předchozí výpravy programu Apollo. Už tři dny Cernan se Schmittem prozkoumávali s pomocí lunárního džípu Taurus-Littrow. Při prvním výletu měsíční krajinou bylo všem jasné, že skutečně narazili, geologicky řečeno, na zlatou žílu. Jeden z prvních nejúžasnějších objevů výpravy, jenž nepřímo vedl k záhadnému nálezu v kráteru Van Serg, učinili druhý den v malém hlubokém kráteru známém jako Shorty. Jakmile Schmitt vystoupil z džípu, aby prozkoumal okraj kráteru, překvapilo ho zjištění, že když jeho boty víří šedý měsíční prach, objevuje se pod ním podklad jasně oranžové půdy. Černána to tak udivilo, že zvedl oranžový filtr na hledí, aby se přesvědčil, zda nejde jen o optický klam. Schmitt rychle udělal výkop a zjistil, že oranžová půda směrem do hloubky přechází v zářivě rudou.

Velín v Houstonu začal nadšeně diskutovat o původu a významu této podivně zbarvené půdy a požádal dvojici, aby odebrala dvojitý vzorek a vzala ho zpět na Zemi. Poté, co Schmitt odebral první, rozjeli se oba k okraji Shortyho, kde viděli, že se dávný meteorit propálil týmž oranžovým podložím, které leželo podél svahů kráteru.

Houston chtěl získat vzorky oranžové půdy i z druhé lokality. Proto se na průzkumu zastavili v malém bezejmenném kráteru poblíž Shortyho, aby ho třetího dne prozkoumali; doufali, že by mohl mít jako podklad stejnou oranžovou půdu. Schmitt ho pokřtil na kráter Van Serg po profesoru geologie, kterého poznal na Harvardu a který psal žertovné příspěvky pod pseudonymem „profesor Van Serg“.

Třetí den se ukázal být dlouhý a vyčerpávající. Prach jim zanesl vybavení a překážel při práci. Toho rána Cernan se Schmittem zajeli s lunárním džípem k úpatí hor obklopujících Taurus-Littrow, aby prozkoumali gigantický rozlomený balvan pojmenovaný Tracyho skála, který se zjevně skutálel před dávnými věky z hor a zanechal za sebou v půdě stopu. Poté dvojice propátrala oblast s názvem Tesané vrchy, ale nenašli nic zajímavého. Pak Cernan se Schmittem s velkými obtížemi vyjeli na úbočí jednoho z vrcholků prohlédnout si podivně vypadající balvan, ale zjistili, že jde o zmýlenou, o nic víc než „o otlučený kus staré měsíční kůry“, kterou dávný meteorit katapultoval na úbočí. Oba astronauti seskákali z příkrého prašného svahu klokaními skoky. Schmitt, jak skákal ze strany na stranu, vydával svištivé zvuky a předstíral, že sjíždí boule na sjezdovce: „Nemůžu pořádně hranit. Šup. Šup. Je dost těžké dostat se do rytmu.“ (Všechny rozhovory citované výše pocházejí z původního přepisu výpravy Apolla 17, sestaveného editorem Lunar Surface Journal Erikem M. Jonesem. Copyright © 1995 Eric M. Jones) Cernan provedl efektní „nízkogravitační“ salto a bezpečně přistál v hluboké prachovité půdě.

Když dosáhli oba muži kráteru Van Serg, byli už vyčerpáni. Jak se Cernan se Schmittem přiblížili k meteorickému kráteru, museli lunárním džípem projet skalním polem s kameny o velikosti fotbalového míče, vymrštěnými z kráteru. Schmitt prohlásil, že z geologického hlediska kameny vypadají podivně.

Ještě si nejsem jistý, co se tu stalo,“ oznámil. Vše bylo pokryto silnou vrstvou prachu. A po oranžovém podloží, které hledali, ani stopa.

Zaparkovali džíp a vydali se dál pěšky přes pole úlomků k jeho okraji. Schmitt tam dorazil první. A do Houstonu nahlásil toto: „Je to přinejmenším velký, hranatý a ostře ohraničený kráter. Ale i ten má plášť z prachového materiálu, který pokrývá okraj a zejména kameny v něm. A je dole na zemi, tak blízko, jak jen můžu říct, a na stěnách. Samotný kráter má centrální vyvýšeninu z kamenů, která v průměru měří asi padesát metrů – to je trochu přehnané – třicet metrů v průměru.“

Dorazil Cernan. „No těbůh,“ pronesl při pohledu do kráteru.

Schmitt pokračoval. „Kameny jsou v této oblasti drobně rozdrceny jako ty, které jsou na svazích.“ Ale když se poohlédl po oranžové půdě, žádnou nenašel, jen spoustu šedých měsíčních kamenů, mnoho z nich v nárazových kuželech vytvořených energií dopadu meteoritu. Zdálo se, že jde o běžný kráter, starý nejvýše šedesát či sedmdesát milionů let. Kontrolní středisko bylo zklamáno. Schmitt s Cernanem však přesto začali odebírat vzorky a ukládat je do očíslovaných sáčků.

„Tohle jsou kameny rozdrcené velkou silou,“ upozornil Schmitt při jednom odběru. „A rozpadají se na malé šupinky. Vezmeme kvůli dokumentaci tuhle, protože je nejlépe orientována. A co kdybys vzal i jednu zevnitř kamene?“

Cernan vzal vzorek a Schmitt nabral na lopatku další kámen. „Máš připravený sáček?“

„Sáček 568.“

„Myslím, že tohle je roh z bloku, který už Gene zdokumentoval.“

Schmitt vylovil další prázdný sáček. „Tak vezmeme další vzorek přímo z nitra toho bloku.“

„Vezmu na to kleště, bude to hračka,“ odpověděl Cernan.

Schmitt se rozhlédl a uviděl další vzorek, který ho zaujal – podivně vyhlížející kámen ve tvaru tabulky, dlouhý asi pětadvacet centimetrů. „Tenhle musíme vzít tak, jak je,“ řekl Cernanovi, přestože byl vzorek pro jeden sáček skoro až moc velký. Zvedli ho opatrně kleštěmi.

„Ukaž, já ho podržím,“ nabídl Cernan, když se pokoušeli na vzorek navléknout sáček. ‚Já ho podržím a ty na něj natáhni sáček.“ Pak se zarazil a podíval se zblízka. „Hele, vidíš to? Vidíš ty bílé tečky tady?“ Ukázal na seskupení bílých bodů uvnitř kamene.

„No jo,“ souhlasil Schmitt a zkoumal je zblízka. „Poslyš, to mohou být zbytky toho meteoru. Nevím. Ale nevypadá to jako… Nejedná se o podloží, je to něco jiného. Dobře, dej to dovnitř.“

Když byl kámen bezpečně uložen, zeptal se Schmitt: „Jaké má číslo?“

‚Je to 480,“ přečetl Cernan číslo na sáčku.

Mezitím začal být Houston netrpělivý kvůli času promarněnému ve Van Sergu, když se teď zjistilo, že tu není kýžené oranžové podloží. Požádali Černána, aby opustili kráter a udělali pár pětisetmilimetrových fotografií Severního masivu, zatímco Schmitt provedl „radiální výzkum“ sopečných vyvřelin v povrchové vrstvě okolo Van Sergu. Tou dobou byli Schmitt a Cernan na průzkumu již téměř pět hodin. Schmitt pracoval pomalu a během odběrů se mu rozbil manipulátor – opět ty problémy s prachem. Houston mu oznámil, ať už zanechá dalšího radiálního výzkumu a připraví se opustit oblast. Zpátky v džípu provedli ještě poslední gravimetrické měření a odebrali poslední vzorek coby derniéru mise a vrátili se do lunárního modulu. Druhý den Cernan se Schmittem odstartovali z údolí Taurus-Littrow a stali se tak posledními lidmi (alespoň prozatím), kteří se procházeli po Měsíci. Apollo 17 se vrátilo na Zemi a 19. prosince 1972 přistálo do moře.

Měsíční vzorek 480 se připojil ke 379 kg dalších měsíčních kamenů z výprav Apollo v Lunární laboratoři v Johnsonově vesmírném centru v texaském Houstonu. Osm měsíců nato byla Lunární laboratoř v souvislosti s ukončením programu Apollo uzavřena a její obsah převezen do nové hypermoderní budovy v Johnsonově vesmírném centru, vybavené špičkovou technikou, s názvem Sklad vzorků a zpracovatelská laboratoř či zkráceně SVZL.

A někdy během tohoto osmiměsíčního období, ještě před převozem měsíčních kamenů do nové SVZL se kámen označený jako měsíční vzorek 480 ztratil. A přibližně ve stejné době zmizely z počítačového katalogu a zálohovaných disků i všechny údaje o nálezu.

Dnes, když si zajdete do SVZL a vyhledáte v databázi Registru měsíčních vzorků položku LS480, objeví se následující chybové hlášení:

DOTAZ: LS480

?> CHYBNÉ ČÍSLO/NEEXISTUJÍCÍ ČÍSLO

OVĚŘTE PROSÍM ČÍSLO MĚSÍČNÍHO VZORKU A ZADEJTE ZNOVU

ČÁST PRVNÍ

BLUDIŠTĚ

1

STEM WEATHERS se doplahočil na vrchol Mesa de los Viejos, přivázal osla k uschlému jalovci a uvelebil se na zaprášený balvan. Sotva popadal dech a otíral si zpocený krk kapesníkem. Stálý vítr prohánějící se přes náhorní rovinu mu čechral vousy a po horké, mrtvolně nehybné výhni v kaňonech příjemně chladil.

Vysmrkal se a zastrčil kapesník zpět do kapsy. Studoval známé orientační body a tiše si opakoval jejich jména – Daggettův kaňon, Soumračné skály, Navažský pás, Sirotčí hora, Mesa del Yeso, Údolí mrtvého oka, Modrá země, La Cuchilla, Pustina ozvěn, Bílá pláň, Rudá pláň a Údolí tyrannosaura. Umělec skrytý v jeho nitru viděl fantastickou říši vybarvenou zlatě, rudě a purpurově, ale jako geolog se díval na soubor křídových zlomů a polí, přeměněných, rozrušených, obnažených a ero-dovaných časem, jako by nekonečno jen vysypalo svůj odpad na zem a zanechalo po sobě trosky pestrých skal.

Weathers vytáhl z promaštěné vesty balíček tabáku Bull Durham a zhrublýma, prachem zčernalýma rukama s polámanými a zažloutlými nehty si ubalil cigaretu. Škrtl sirkou o nohavici, připálil si a dlouze nasál kouř. V minulých dvou týdnech si dávky tabáku omezoval, ale nyní už mohl hýřit.

Celý jeho uplynulý život byl jen předehrou k tomuto senzačnímu týdnu.

Život se mu změnil během okamžiku. Urovná si záležitosti se svou dcerou Robbie, přiveze ji sem a pochlubí se svým nálezem. A ona mu promine jeho posedlost, nezakotvený život a věčnou nepřítomnost. Jeho nález ho vykoupí. Nikdy nebyl schopen dát Robbie věci, kterými jiní otcové zahrnovali své dcery – peníze na studia, auto, pomoc s podnájmem. Nyní ji vysvobodí od obsluhování hostů v Rudé ústřici a může jí financovat umělecké studio a galerii, o které tolik snila.

Weathers zamžoural do slunce. Dvě hodiny do západu. Jestli sebou trochu nepohne, před setměním se křeče Cháma nedostane. Salt, jeho osel, od rána nepil a Weathers nechtěl mít na svědomí mrtvé zvíře. Zahleděl se na oslíka podřimujícího ve stínu. Uši měl složené dozadu a poškubával pysky, asi se mu zdálo něco zlého. Přišlo mu toho tvrdohlavého starého stvoření skoro líto.

Weathers típl cigaretu a vyhaslého špačka zastrčil do kapsy. Napil se z polní láhve, nalil trochu vody na šátek a otřel si studenou vodou tvář a krk. Přehodil si láhev přes rameno, odvázal osla a vydal se s ním na východ přes pustou štěrkovitou pláň. O čtvrt míle dál se do Mesa de los Viejos, Náhorní roviny Pradávných, zařezával křivolakou velkolepou strží Joaquinův kaňon. Vedl do hotové spleti kaňonů, známé jako Bludiště, klikatící se celou cestu až k řece Cháma.

Weathers pohlédl dolů. Dno kaňonu bylo ponořené do modravého stínu, málem jako by bylo pod vodou. V místě, kde se kaňon stáčel na západ – se Sirotčí planinou na jedné a Psí planinou na druhé straně –rozeznal na pětimílovou vzdálenost široký vstup do Bludiště. Slunce právě ozařovalo nakloněné pilíře a bizarní kamenné útvary, označující jeho ústí.

Propátrával okraj, dokud neobjevil nezřetelnou strmou stezku vedoucí dolů. Byl to zrádný sestup, na různých místech se drolil pod nohama a nutil tak poutníka opatrně volit cestu třísetmetrového klesání. Byla to jediná cesta od řeky Cháma na východní náhorní roviny; odradila všechny s výjimkou těch nejodvážnějších.

Za to byl Weathers vděčný.

Pokračoval v cestě dolů, opatrně kvůli sobě i oslíkovi, a oddechl si, když se přiblížili k vyschlému řečišti na dně kaňonu. Řečiště Joaquinu ho zavede zpět ke vstupu do Bludiště a odtud k řece Cháma. V zákrutu Chámy, kde se řeka ostře stáčí, je přírodní tábořiště s písčitou pláží. Tam by se dalo zaplavat. Zaplavat si… to je ale krásný sen. Zítra večer už bude v Abiquiú. Jako první zavolá Harrymu Dearbornovi (baterie v satelitním telefonu se mu vybila už před pár dny), jen aby věděl… Weathers se celý zatetelil při pomyšlení, jak mu sdělí tu novinu.

Stezka nakonec dospěla až dolů. Weathers vzhlédl. Stěna kaňonu byla temná, ale zapadající slunce ozařovalo jeho vrchol. Náhle strnul. Tři sta metrů nad sebou zahlédl proti okraji postavu muže, který na něho shlížel.

Potichu zaklel. Byl to tentýž muž, který ho před dvěma týdny sledoval ze Santa Fé do divočiny u řeky Cháma. Lidé jako on věděli o Weat-hersově jedinečném nadání, lidé, co byli buď příliš líní, nebo hloupí, než aby zvládli vlastní průzkum, a doufali, že ho připraví o jeho objevy. Vzpomněl si na toho muže: vychrtlý týpek na Harleyi, nějaký rádoby motorkář. Sledoval ho přes Espaňolu, Abiquiú a Ranč duchů, držel se dvě stě metrů za ním, nesnažil se o žádný podraz. Znovu ho zahlédl i na začátku své výpravy do divočiny. Pořád měl na hlavě ten motor-kářský šátek a sledoval ho od Chámy až nahoru do koryta Joaquinu. Weathers svého pronásledovatele setřásl až v Bludišti a dostal se na vrchol Náhorní roviny Pradávných dřív, než motorkář našel cestu ven.

A o dva týdny později je tu zase – neodbytný hajzlík.

Stem Weathers nejdřív prostudoval táhlé zákruty vyschlého řečiště Joaquinu, pak kamenné pilíře vyznačující ústí Bludiště. V Bludišti ho znovu setřese. A možná se tam tentokrát ten sviňák ztratí nadobro.

Postupoval dolů údolím a pravidelně zkoumal stezku za sebou. Ale muž, místo aby ho sledoval, se někam ztratil. Možná se domníval, že zná rychlejší cestu dolů.

Weathers se usmál, protože jiná cesta dolů neexistovala.

Po hodině sestupu řečištěm Joaquinu cítil, jak vztek a strach ustupují. Ten muž byl jen amatér. Nebylo to poprvé, kdy ho nějaký hlupák sledoval do pustiny, jen aby zjistil, že se tam ztratil. Všichni chtěli být jako on, ale nebyli. Dělal to celý život a měl šestý smysl – bylo to nevysvětlitelné. Nenaučil se to z žádné příručky ani nenastudoval na univerzitě, ale ani všichni ti otitulovaní rozumbradové, se svými geologickými mapami a syntetickými superradary pracujícími v pásmu C, se mu nevyrovnali. Uspěl tam, kde oni selhali, a nepotřeboval k tomu nic víc než osla a podomácku smontovanou příruční radarovou jednotku vestavěnou do starého počítače IBM 286. Není divu, že ho nenávidí.

Weathersovi se vrátila povznesená nálada. Ten parchant mu nezkazí nejskvělejší týden jeho života. Osel se zastavil a Weathers udělal přestávku, aby nalil trochu vody do klobouku a dal mu napít, a pak ho popohnal opět vpřed. Bludiště leželo kousek před nimi a on už chtěl být uvnitř. Hluboko v Bludišti, poblíž Dvou skal, se nacházel vzácný zdroj vody – kamenná římsa pokrytá kapradím, z níž skapávala voda do prastaré nádrže vyhloubené v pískovci dávnými indiány. Weathers se rozhodl utábořit právě tam, místo v zátoce řeky Cháma, kde by byl nekrytým cílem. Lepší být opatrný než mrtvý.

Obešel velký kamenný pilíř označující vchod. Třísetmetrové stěny kaňonu z eolského pískovce čněly nad ním, majestátní útvar Entrada, slisované pozůstatky jurské pouště. Z kaňonu čišel chlad a uklidňující pocit jako z nitra gotické katedrály. Zhluboka se nadechl aromatického vzduchu, provoněného cedrovou silicí. Nahoře se světlo na ponurých kamenných útvarech změnilo ze stříbrného na zlaté, jak se slunce sunulo k horizontu.

Pokračoval do spleti údolí a blížil se tam, kde se Svahové údolí napojovalo na Mexický kaňon – první z mnoha takových rozvětvení. V Bludišti člověku nepomohla dokonce ani mapa. Kvůli velké hloubce jednotlivých kaňonů byly k ničemu i GPS a satelitní telefony.

První kulka zasáhla Weatherse zezadu do ramene. Pocítil spíše ostrý úder než sám projektil. Přistál na všech čtyřech, v mysli jen úžas. Teprve když práskl výstřel a jeho ozvěna duněla kaňony, došlo mu, že je postřelený. Ještě necítil bolest, jen opilou otupělost, ale uviděl zlomenou kost trčící z roztržené košile a krev, vystřikující v rytmu srdce, dopadající na písek.

Panebože.

Vrávoravě se postavil zpět na nohy a druhý výstřel rozvířil písek vedle něj. Střelba přicházela zprava, z hrany kaňonu nad ním. Musí se vrátit do kaňonu vzdáleného dvě stě metrů – pod ochranu kamenného pilíře. To je jeho jediný úkryt. Běžel závod o život.

Třetí výstřel šel do písku před ním. Weathers utíkal, stále ještě měl šanci. Útočník ho překvapil z okraje kaňonu nad ním a sestup dolů by mu zabral několik hodin. Pokud doběhne ke kamennému pilíři, může vyváznout. A žít dál. Zakličkoval, plíce šílely bolestí. Padesát metrů, čtyřicet, třicet –

Vystřel zaslechl hned poté, když ucítil, jak se mu kulka zaryla do spodní části zad, a uviděl svá střeva vypadávat na písek, setrvačnost ho srazila tváří dolů. Pokusil se vstát, sténal, lezl po čtyřech a přitom zuřil nad tím, že mu někdo ukradne jeho objev. Svíjel se bolestí, naříkal a sevřel zápisník, doufal, že ho zahodí, ztratí, zničí, jen aby ho uchránil před svým vrahem – ale nikde nebylo místo, kam ho skrýt, a pak, jako v nějakém snu, už nemohl myslet, nemohl se pohnout…

2

TOM BROADBENT přitáhl koni uzdu. Od velkých strmých kaňonů východně od řeky přiburácely vyschlým řečištěm Joaquinu čtyři výstřely. Zajímalo ho, o co jde. Nebyla lovecká sezóna a nikdo se zdravým rozumem by v těchto místech nestřílel jen tak pro zábavu.

Podíval se na hodinky. Osm. Slunce právě zapadlo za horizont. Zdálo se, že ozvěna vychází ze shluku bizarních skal v ústí Bludiště. Je to jen čtvrthodinová jízda, víc ne. Na krátkou zajížďku má spoustu času. Zanedlouho vyjde měsíc, je právě úplněk, a Sally, jeho žena, ho stejně nečeká před půlnocí.

Otočil svého koně Knocka vzhůru řečištěm a zamířil k ústí kaňonu, sledoval čerstvé stopy muže a osla. Když zahnul, spatřil před sebou zhroucenou temnou postavu, ležící čelem k zemi.

Dojel k ní, sesedl a s bušícím srdcem u ní poklekl. Muž byl střelený do ramene a do zad a stále ještě silně krvácel do písku. Nahmatal mu krční tepnu: nic. Obrátil ho, zbytek mužových střev vyhřezl na písek.

Dal se rychle do práce, vytřel muži písek z úst a dal mu umělé dýchání. Naklonil se nad něj a provedl masáž srdce, stiskl mu hrudní koš, div mu nepolámal žebra, jednou, dvakrát, pak další nádech. Z rány s bubláním unikl vzduch. Tom pokračoval v první pomoci a pak zkusil opět puls.

Bylo to neuvěřitelné, ale srdce naskočilo.

Náhle muž rozevřel víčka, ze zaprášené a osmahlé tváře zíral na Torna pár jasně modrých očí. Muž se slabě nadechl, vzduch mu sípal v hrdle. Rozevřel rty.

„Ne… Ty svině…“ Vytřeštil oči a ústa se mu zalila krví.

„Počkat,“ vpadl Tom. Já nejsem ten, kdo vás postřelil.“

Oči se na něj pozorně zadívaly a děs v nich pohasl – nahradilo jej něco jiného. Naděje. Muž se podíval dolů na ruku, jako by mu chtěl něco naznačit.

Tom sledoval mužův pohled a uviděl, že svírá malý zápisník v kožené vazbě.

„Vemte si ho…,“ zasténal muž.

„Nesnažte se mluvit.“

„Vemte si ho…“

Tom si zápisník vzal. Byl lepkavý od krve.

„To je pro Robbie…,“ zasípal muž zkroucenými rty ve snaze mluvit, „pro mou dceru… Slibte, že jí ho dáte… Ona bude vědět, jak to najít…“

‚A co?“

„…poklad…“

„Teď to pusťte z hlavy. Musím vás odsud dostat. Jen klidně ležte –“

Muž zuřivě chytil třesoucí se rukou Toma za košili.

Je pro ni… pro Robbie… nikdo jiný… proboha, jen ne policii… musíte… přisahejte.“ Jeho ruka zkroutila košili nadlidskou silou, poslední křeč umírajícího.

„Přísahám.“

„Řekněte Robbie… že… ji miluju…“

Zrak se mu zamžil. Stisk zeslábl a ruka klesla. Tom si uvědomil, že přestal dýchat i on.

Znovu se pustil do oživování. Nic. Po deseti marných minutách pomalu muži rozvázal šátek a zastřel mu jím tvář.

A tehdy mu to došlo: Ten vrah tu stále musí někde být. Propátral zrakem skalnatý okraj a okolní kupy kamení. Vládlo tak hluboké ticho, jako by i samy skály držely stráž za mrtvého. Tak kde je ten vrah? Nikde okolo nebyly žádné jiné stopy, jen lovce pokladů a jeho osla. Ten stál sto metrů opodál, stále naložený, a spal vestoje. Vrah měl pušku a stanoviště někde vysoko. Může teď mířit i na něj. A Tom měl jen nůž.

Hned odtud zmiz. Vstal, popadl uzdu, nasedl a pobídl koně ostruhami. Kůň se rozběhl tryskem dolů kaňonem a oběhl podél skal otevřené prostranství až k Bludišti. Teprve když byl na půl cesty dolů řečištěm

Joaquinu, Tom zvolnil v klus. Na východě stoupal nad obzor velký kulatý měsíc a osvětloval písčité koryto. Když nebude šetřit koně, může být v Abiquiú za dvě hodiny.

3

JIMSON „CARA“ Maddox pochodoval kaňonem, pohvizdoval si „Horečku sobotní noci“ a připadal si jako bůh. Jeho .223 AR-15 byla rozebraná, vyčištěná a pečlivě ukrytá ve štěrbině zakryté kamením.

Pouštní kaňon se stáčel na jednu a pak na druhou stranu. Weathers použil tentýž trik dvakrát, pokusil se ho setřást v Bludišti. Ten starý parchant mohl Jimsona A. Maddoxe nachytat jednou. Ale ne dvakrát.

Kráčel dolů řečištěm, hubené nohy ukrajovaly cestu. Dokonce i s mapou a GPS strávil většinu týdne motáním v Bludišti. Ale nebyla to ztráta času, teď už se vyznal nejen v něm, ale i v pěkném kusu okolních planin. Měl spoustu času připravit na Weatherse útok ze zálohy –a provedl to dokonale.

Nasál jemně provoněný vzduch v kaňonu. Nebylo to tak odlišné od Iráku, kde si během operace Pouštní bouře odkroutil službu jako seržant od dělostřelectva. Pokud existoval nějaký dokonalý protiklad k vězení, bylo to zde – nikdo se na člověka nemačkal, nikdo na něj nezíral, žádní teplouši, čmoudové nebo negři, co by rušili klid. Sucho, pusto a ticho.

Obešel pískovcový pilíř u vstupu do Bludiště. Muž, kterého zastřelil, ležel na zemi, temná silueta v šeru.

Zarazil se. K tělu a od něj vedly v písku čerstvé koňské stopy.

Dal se do běhu.

Weathers ležel na zádech, ruce složené podél těla, šátek pečlivě rozprostřený přes tvář. Někdo tu byl. Ta osoba dokonce mohla být i svědek. Byl na koni a nejspíš teď míří přímo za policajty.

Maddox se přinutil ke klidu. Dokonce i na koni potrvá tomu muži pár hodin, než dojede zpět do Abiquiú, a přinejmenším několik dalších hodin, než sežene policii a vrátí se sem. I kdyby zavolali vrtulník, musel by přiletět ze Santa Fé, osmdesát mil na jihu. Takže má přinejmenším tři hodiny, aby získal zápisník, ukryl tělo a konečně odtud vypadl.

Maddox prohledal tělo, obrátil mrtvému všechny kapsy a vybrakoval batoh. Nakonec v jeho kapse nahmatal kámen, vytáhl ho ven a prohlédl ve světle baterky. Určitě šlo o nějaký vzorek, o něco, po čem Corvus tak dychtivě prahl.

A teď ten zápisník. Bez ohledu na krev a střeva prohledal znovu tělo, převrátil je, prošacoval z druhé strany a pak ho znechuceně nakopl. Porozhlédl se okolo. Mužův osel stál sto metrů opodál, stále naložený, a podřimoval.

Maddox mu rozepjal podpínku a shodil na zem nákladní sedlo. Strhl z nákladu celtu, vyhákl plátěné sedlové brašny a vysypal je na písek. Všechno z nich vypadlo ven: provizorně smontovaný elektronický aparát, kladiva, sekáče, geologické mapy, příruční jednotka GPS, kávová konvice, pánev, prázdné sáčky od jídla, pár řemenů, špinavé spodní prádlo, vybité baterie a složený kus pergamenu.

Maddox popadl pergamen. Byla to hrubá mapa pokrytá neuměle načrtnutými horami, řekami, skalami a tečkovanými čarami, nápisy ve staré španělštině – a uprostřed byl zakreslen velký kříž ve španělském stylu.

Skutečná mapa pokladu.

Zvláštní, že se o ní Corvus nezmínil.

Maddox mastný pergamen opět složil a nacpal si ho do kapsy u košile, pak pokračoval v pátrání po zápisníku. Hrabal kolem sebe na všech čtyřech, probral rozházenou výstroj a zásoby, našel všechno, co může prospektor potřebovat – kromě zápisníku.

Znovu si prohlédl elektronické zařízení. Podomácku vyrobené hara-burdí, omlácená kovová skříňka s nějakými spínači, číselníky a malou plochou obrazovkou. Corvus se o ničem takovém nezmínil, ale vypadalo to důležitě. Raději to vezme také.

Znovu se vrátil k nákladu, otevřel plátěné vaky, vysypal mouku a sušené fazole, probral sedlové brašny, jestli nemají skryté kapsy, odpáral jim vlněnou podšívku. Zápisník pořád nikde. Maddox se vrátil k mrtvému tělu, potřetí prošacoval krví nasáklé svršky a pátral po hranatém hrbolku. Ale našel jen umaštěného špačka tužky v pravé kapse.

Sedl si na zem, hlava mu třeštila. Nevzal zápisník ten muž na koni? A byla to jen náhoda, že se tu tak najednou objevil, anebo něco jiného? Napadlo ho cosi hrozného: co když ten muž na koni byl jeho konkurent. Dělal přesně to, co on, sledoval Weatherse a doufal, že zpeněží jeho objev. Možná se dostal k tomu zápisníku.

Dobrá, ale on našel zase mapu. A zdálo se mu, že ta mapa je stejně důležitá jako zápisník, ne-li mnohem víc.

Maddox se rozhlédl kolem sebe: mrtvé tělo, krev, osel, rozházená změť věcí. A jedou sem policajti. Zmobilizoval vůli a soustředil se na kontrolu dýchání a srdečních tepů, pomohl si meditačními technikami, které se naučil ve vězení. Výdech, nádech, zklidnit bušení v prsou na jemné pulsování. Postupně se mu vracel klid. Stále ještě má spoustu času. Vyndal z kapsy kamenný vzorek a prohlédl si jej v měsíčním světle ze všech stran, pak vytáhl mapu. Má tyhle dvě věci a ten přístroj, Corvus bude jistě vrcholně spokojený.

A mezitím musí pohřbít tělo.

4

DETEKTIV PORUČÍK Jimmie Willer seděl na zadním sedadle policejního vrtulníku, na smrt unavený, a cítil vibrace rotorů v každé kosti. Hleděl dolů na přízračnou noční krajinu ubíhající pod nimi. Pilot vrtulníku sledoval kurs Chámy, každý její zákrut zářil jako čepel turecké šavle. Míjeli vesničky podél řeky, pouhé shluky světel – San Juan Pueblo, Medanales, Abiquiú. Sem tam se po dálnici 84 sunulo osamělé auto a vrhalo úzký kužel světla do okolní všeobjímající temnoty. Severně od přehrady u Abiquiú pak všechna světla zmizela, dále se rozprostíraly už jen hory a údolí chamské divočiny a obrovské území náhorních rovin, liduprázdné až k hranicím Colorada.

Willer potřásl hlavou. Nebylo horší místo, kde se dát zabít.

Nahmatal v košili krabičku marlborek. Byl podrážděný, že ho o půlnoci vytáhli z postele, podrážděný, že si musel vzít jediný policejní vrtulník v Santa Fé, podrážděný, že nenašli patologa, podrážděný, že jeho zástupce objevili ve Zlatém kasinu, jak prohrává svůj mizerný plat a má vypnutý mobil. A nejhorší ze všeho bylo, že provoz vrtulníku stojí šest set dolarů na hodinu a ty náklady jdou rovnou z jeho rozpočtu. A tohle je jen první let. Druhý musí podniknout s patologem a týmem specialistů, než budou moci přepravit tělo a shromáždit důkazy na místě činu. A pak přijde publicita… Možná, napadlo Willera toužebně, jde jen o další vraždu kvůli drogám, a ta si nevyslouží víc než noticku v New Mexican.

Ano, prosím, ať je to drogová vražda.

„Támhle. Koryto Joaquinu. Na východním konci,“ instruoval Broad-bent pilota. Willer střelil pohledem po muži, který mu zkazil večer. Byl vysoký, štíhlý, obutý v ošoupaných kovbojských botách, jednu vyspravenou izolační páskou.

Vrtulník odbočil od řeky.

„Můžete letět níž?“

Vrtulník sestoupil a současně zpomalil, Willer zahlédl vrcholky kaňonů, koupající se v měsíčním svědě, jejich nitra halila tma jako bezedné pukliny v zemi. Strašidelná krajina.

„Bludiště je přímo pod námi,“ řekl Broadbent. „To tělo bylo hned u ústí, kde se Bludiště spojuje s Joaquinovým kaňonem.“

Vrtulník ještě zpomalil a zakroužil. Měsíc byl téměř přesně nad nimi a osvětloval většinu dna kaňonu. Willer nic neviděl, jen stříbřitý písek.

„Posaďte ho tam na to otevřené prostranství.“

Jasně.

Pilot zastavil a začal sestupovat; než vrtulník dosedl, zvedl vír prachu z vyschlého koryta. Za okamžik přistáli, oblaka prachu teď vířila pryč od nich a dunivý svist rotorů ztrácel na síle.

„Zůstanu u stroje,“ oznámil pilot. „Vy si dělejte svou práci.“

„Díky, Freddy.“

Broadbent se vyhrabal ven a Willer za ním, držel se v předklonu, kryl si oči před vířícím prachem a běžel, dokud nebyl z dosahu víru vrtulí. Pak se zastavil, napřímil, vytáhl z kapsy balíček a zapálil si cigaretu.

Broadbent šel vpředu. Willer zapnul svítilnu a rozhlížel se kolem. „Nešlapte na žádné stopy,“ zavolal na Broadbenta. „Nechci, aby mi pak technici vynadali.“ Posvítil do ústí kaňonu. Nebylo tam nic, jen hladký písek mezi dvěma hradbami pískovce.

„Co je tam dál?“

„Tady začíná Bludiště,“ odpověděl Broadbent.

„A kam vede?“

„Do spousty dalších kaňonů, co se zdvíhají až na Mesa de los Viejos. Člověk se tu snadno ztratí, detektive.“

‚Jo.“ Přejel světlem sem a tam. „Nevidím tu žádné stopy.“

Já taky ne. Ale musí tu někde být.“

„Tak mě veďte.“

Pomalu kráčel za Broadbentem. Svítilnu za tak jasného úplňku v podstatě ani nepotřeboval, vlastně mu byla spíše na překážku. Vypnul ji.

„Pořád ještě nevidím žádné stopy.“ Podíval se dopředu. Kaňon od stěny ke stěně tonul v měsíčním světle a zdál se být prázdný – nikde žádné balvany ani křoví – a kam až dohlédli, žádné stopy nebo tělo.

Broadbent zaváhal a rozhlédl se.

Willer začal mít neblahé tušení.

„To tělo leželo určitě někde tady. A jasně by tu měly být i zřetelné stopy mého koně…“

Willer neodpověděl. Sehnul se, típl cigaretu v písku a špačka zastrčil do kapsy.

„Tělo bylo tady. Určitě. Jsem si jistý.“

Willer zapnul svítilnu a přejel světlem kolem sebe. Nic. Zase ji vypnul a vytáhl další cigaretu.

„Jeho osel stál támhle,“ pokračoval Broadbent, „asi tak sto metrů od nás.“

Nikde žádné stopy, žádné tělo, žádný osel, nic, jen prázdný kaňon v měsíčním světle. Jste si jistý, že je to správné místo?“ zeptal se Willer.

„Naprosto.“

Willer zahákl palce za opasek a sledoval, jak Broadbent chodí sem a tam a zkoumá písek. Byl vysoký a mrštný. Ve městě se proslýchalo, že je velký pracháč – ale takhle zblízka s těmi křápy na nohou a tričkem od Armády spásy rozhodně zazobaně nevypadal.

Willer si odplivl. Takových kaňonů tu musí být tisíc, je hluboká noc – Broadbent je zavedl na špatné místo.

„Opravdu to bylo tady?“

„Přesně tady, v ústí tohohle kaňonu.“

„Co třeba jiný kaňon?“

„Rozhodně ne.“

Willer ale viděl na vlastní zatracené oči, že tenhle kaňon je od stěny ke stěně prázdný. A měsíc zářil, že bylo jasno jako v poledne.

„Dobrá, teď tu ale není. Žádné stopy, žádné tělo, žádná krev – vůbec nic.“

„Ale to tělo tady bylo, detektive.“

„Nejvyšší čas všechno odpískat, pane Broadbente.“

„Vy to chcete vzdát?“

Willer se pomalu a zhluboka nadechl. „Říkám jen, že bychom se sem měli vrátit ráno, až vám to tu bude povědomější.“ Nechtěl se od toho člověka nechat vytočit.

„Pojďte sem,“ zavolal Broadbent, „zdá se, že tady někdo ten písek uhlazoval.“

Willer se na něj podíval. Kdo si sakra myslí, že je, aby mu říkal, co má dělat?

„Nevidím tu nikde žádné stopy po zločinu. Ten vrtulník stojí moje oddělení šest stovek na hodinu. Vrátíme se sem zítra s mapama, GPS – a najdeme správný kaňon.“

„Vy mě vůbec neposloucháte, detektive. Já nikam nejdu, dokud tuhle záhadu nevyřeším.“

Jak je libo. Zpátky trefíte sám.“ Willer se otočil, vrátil se k vrtulníku a nasedl.

„Tady jsme skončili.“

Pilot si sundal sluchátka. „A co on?“

„Domů trefí.“

„Něco vám chce.“

Willer potichu zaklel a podíval se na temnou postavu vzdálenou pár set metrů. Mávala a něco ukazovala.

„Zdá se, že něco objevil,“ poznamenal pilot.

„Bůh nás netrestej.“ Willer neochotně vylezl z vrtulníku a odpocho-doval zpátky. Broadbent odhrnul suchou vrstvu písku a obnažil černý, vlhký a lepkavý podklad.

Willer jen zalapal po dechu, vyndal svítilnu a zapnul ji.

Ježíši Kriste,“ zasípal a ucouvl. Ježíši Kriste.“

5

CARA MAODOX si na Třicáté čtvrté ulici koupil u Seligmana modré hedvábné sako, hedvábné boxerky a pár šedých kalhot, spolu s bílým tíl-kem, hedvábnými ponožkami a italskými botami – a v kabince se celý převlékl. Zaplatil vlastní kartou American Express – svou první legální, na které se na líci skvěl nápis Jimson A. Maddox, člen od r. 2005 – a vyšel na ulici. Sáty z něj trochu setřásly nervozitu, kterou cítil ohledně nastávajícího setkání s Corvusem. Zajímavé, jak nové oblečení dokáže udělat i nového člověka. Zaťal svaly na zádech a ucítil vlnící a napínající se látku. To je lepší, mnohem lepší.

Zastavil taxík, udal adresu a nechal se odvézt.

Deset minut nato ho uvedli do vykládané pracovny dr. Iaina Corvu-se. Byla velkolepá. Jednomu rohu vévodil oddělený krb z růžového mramoru a řada oken shlížela na Central Park. Mladý Brit stál u svého stolu a neúnavně se probíral nějakými lejstry.

Maddox se zastavil ve dveřích s rukama sepnutýma před sebou a čekal na přivítání. Corvus byl jako vždy rozrušený, neexistující rty sevřeny do štěrbiny, brada vysunutá jako příď lodi a černé vlasy sčesá-ny přímo dozadu, Maddox usoudil, že jde o poslední londýnskou módu. Na sobě měl perfektně střižený uhlově šedý oblek a zbrusu novou košili od Turnbulla a Assera – s upnutým límečkem – doplněnou krvavě rudou hedvábnou kravatou.

Tak to je chlapík, pomyslel si Maddox, který se živí myšlením.

Corvus přerušil třídění a pohlédl na něj přes brýle. „Ale, ale, není tohle Jimson Maddox v plné kráse?“ Jeho britský přízvuk byl výraznější než jindy. Corvus byl v jeho věku, pětatřicátník, ale jinak nemohli být dva muži rozdílnější, jako by pocházeli z různých planet. Podivné, jak je dokázalo spojit jisté tetování.

Corvus napřáhl ruku a Maddox ji uchopil a ucítil rázný stisk, nebyl dlouhý ani krátký, chabý ani agresivní. Maddox potlačil příval emocí.

Tenhle muž ho dostal z kriminálu.

Corvus ho vzal za loket a zavedl ke křeslu v malém zasedacím prostoru na opačném konci pracovny před nepoužívaným krbem. Potom se vrátil ke dveřím, řekl něco sekretářce, zavřel a zamkl, a pak se usadil proti němu, nervózně křížil a opět narovnával nohy, než si našel pohodlnou pozici. Naklonil se vpřed, jeho tvář prorážela vzduch stejně čistě jako ostří sekyry, oči mu svítily. „Doutník?“

„Nechal jsem kouření.“

„To je moudré. A já mohu?“

„No jasně.“

Corvus vytáhl jeden z humidoru, ustřihl špičku a zapálil si. Párkrát popotáhl, až se vytvořil na konci žhavý prstenec, pak spustil ruku dolů a pohlédl přes závoj dýmu na Maddoxe.

„Rád vás vidím, Jime.“

Maddox oceňoval způsob, jakým mu Corvus vždy věnoval plnou pozornost, mluvil s ním jako se sobě rovným, jako s férovým hráčem, kterým skutečně je. Corvus vzbouřil nebe i zemi, aby ho dostal z vězení, a jediným telefonátem ho tam zase mohl poslat zpátky. Tyto dvě skutečnosti v něm vzbuzovaly intenzivní a konfliktní pocity, se kterými se ještě nevypořádal.

„Nuže?“ řekl Corvus, opřel se dozadu a vyfoukl obláček kouře.

Maddoxe na Corvusovi něco vždy znepokojovalo. Vytáhl z kapsy mapu a podal mu ji.

„Tohle jsem našel v jeho kapse.“

Corvus ji vzal a zamračeně rozložil. Maddox čekal gratulace. Namísto toho Corvus v obličeji zrudl. Přezíravým pohybem odhodil mapu na stůl. Maddox se naklonil a zvedl ji.

„Nenamáhejte se,“ ozvala se ostrá odpověď. Je bezcenná. Kde je ten zápisník?“

Maddox se vyhnul přímé odpovědi. „Bylo to takhle… Sledoval jsem Weatherse až na náhorní roviny, ale tam mě setřásl. Čekal jsem tam na něj dva týdny. Když se vrátil, přepadl jsem ho ze zálohy a zabil.“

Rozhostilo se napjaté ticho.

„Vy jste ho zabil!“

Jo. Chtěl jste snad, aby utíkal za poldama a všude rozhlašoval, že jste mu ukradl jeho objev, nebo jak tomu vlastně říkáte? Hele, věřte mi, ten chlápek musel zemřít.“

Dlouhé ticho. „A ten zápisník?“

„V tom je ta potíž. Žádnej zápisník jsem nenašel. Jen tu mapu. A tohle.“ Vytáhl z tašky, kterou přinesl a položil na stůl, kovovou skříňku s ciferníky a plochou obrazovkou.

Corvus se na ni ani nepodíval. „Vy jste nenašel jeho zápisník?“

Maddox naprázdno polkl. „Ne. Nenašel.“

„Ale musel ho mít přece u sebe.“

„Neměl. Sejmul jsem ho z hrany kaňonu a pak jsem musel pět mil sestupovat na dno. To je skoro dvě hodiny. Než jsem k němu dorazil, někdo se tam dostal přede mnou, jinej prospektor, co doufal, že se napakuje. Nějakej chlápek na koni, všude zůstaly jeho stopy. Prohledal jsem mrtvolu i jeho osla, obrátil jsem tam všechno naruby. Ale žádnej zápisník tam nebyl. Sebral jsem všechno, co má nějakou cenu, zamaskoval stopy a Weatherse pohřbil.“

Corvus uhnul pohledem.

„A když jsem ho pohřbil, zkusil jsem sledovat stopy toho druhýho, ale ztratil jsem je. Naštěstí bylo ráno jeho jméno ve všech novinách. Žije na ranči na sever od Abiquiů, nejspíš se věnuje veterině a jmenuje se Broadbent.“ Odmlčel se.

„Zápisník vzal ten Broadbent,“ prohlásil Corvus dutě.

„Myslím si to taky, a proto jsem si ho trochu proklepl. Je ženatej a tráví spoustu času ježděním v divočině. Všichni ho tam znají. Povídají, že je bohatej – i když by to při pohledu na něj nikdo neřekl.“

Corvus zabodl do Maddoxe pohled.

„Já z něj ten zápisník dostanu, doktore Corvusi. Ale co ta mapa? Myslel jsem –“

„Ta mapa je podvrh.“

Další nesnesitelné ticho.

„A co ta kovová krabice?“ zeptal se Maddox a ukázal na předmět, který našel na Weathersově oslu. „Přijde mi, že je uvnitř počítač. Možná na harddisku –“

„Pouhý příruční radar pro průzkum půdy, který si Weathers podo-mácku sestavil. Ten má jen čip a žádný harddisk – data jsou v tom zápisníku. Proto jsem chtěl zápisník – a ne nějakou bezcennou mapu.“

Maddox odvrátil pohled od Corvusových upřených očí, strčil ruku do kapsy, vytáhl kus kamene a položil ho na skleněnou desku stolu. „Weathers měl v kapse taky tohle.“

Corvus se na kámen podíval a náhle se jeho výraz pronikavě změnil. Natáhl pavoučí ruku a jemně ho uchopil. Ze stolu vyndal lupu a prozkoumal nález zblízka. Uplynula nekonečná minuta a pak další. Nakonec vzhlédl. Maddoxe překvapila proměna, která proběhla s Corvuso-vou tváří. Upjatost zmizela, oči mu zářily. Teď vypadal skoro jako člověk.

„Tohle je… velmi uspokojivé.“ Corvus přešel k pracovnímu stolu, vyndal ze zásuvky sterilní sáček a s nejvyšší šetrností, jako by šlo o drahokam, umístil kámen dovnitř.

„To je vzorek, co?“ zeptal se Maddox.

Corvus se naklonil, odemkl jinou zásuvku a vytáhl palec tlustý svazek stodolarovek stažených dohromady gumičkami.

„Tohle nemusíte, doktore Corvusi. Pořád ještě mi dost peněz zbylo –“

Tenké rty se zkroutily do úšklebku. „Na nepředvídané výdaje.“ Vtiskl balíček bankovek Maddoxovi do ruky. „Víte, co máte dělat.“

Maddox si zastrčil peníze do saka.

„Šťastnou cestu, pane Maddoxi.“

Maddox se otočil a upjatě došel ke dveřím, které Corvus odemkl a držel mu je otevřené. Když ho Maddox míjel, měl na šíji neodbytný pocit mravenčení. Okamžik nato mu Corvus položil pevnou ruku na rameno a zastavil ho stiskem jen o trochu silnějším, než aby se dal nazvat vstřícný. Ucítil, jak se k němu druhý muž naklonil a zašeptal mu do ucha, jasně odděluje každou slabiku.

„Ten zápisník.“

Pak měl Maddox rameno zase volné a uslyšel, jak se dveře tiše zavírají. Prošel přes nyní prázdnou kancelář sekretářky do obrovských, přeplněných chodeb.

Broadbent. Však toho hajzla zmákne.

6

TOM SEDĚL u kuchyňského stolu zakloněný v židli a čekal, až se v cínové konvici na kamnech usadí v kávě lógr. Červnový větřík ševelil venku v topolech a odnášel chmýří, které odplouvalo jako chomáčky sněhu. Naproti přes dvůr Tom viděl koně v jejich kójích, jak větří bojínkové seno, které jim ráno nasypala Sally.

Sally vešla dovnitř, stále ještě v noční košili. Přešla před skleněnými šoupacími dveřmi a přitom ji ozářilo vycházející slunce. Byli svoji necelý rok a všechno bylo stále ještě nové. Pozoroval ji, jak odstavuje cínovou konvici z kamen, dívá se do ní, pak se ušklíbá a staví ji zase zpět.

„Nechápu, jak můžeš vařit kafe tímhle způsobem.“

Tom ji dál s úsměvem pozoroval. „Dnes ráno jsi okouzlující.“

Vzhlédla a odhrnula si zlaté vlasy z tváře.

„Rozhodl jsem se dnes nechat Shana, aby se staral o kliniku sám,“ oznámil jí Tom. „Na programu je pouze ten kůň s kolikou dole v Espaňole.“

Podepřel si nohy stoličkou a pozoroval Sally, jak si připravuje vlastní dokonalou kávu s našlehaným mlékem, přidává lžičku medu a pak ji korunuje špetkou hořké čokolády v prášku ze šejkru. Byl to její ranní rituál a Tom se ho stále nemohl nabažit.

„Shane to pochopí. Strávil jsem skoro celou noc tou… záležitostí nahoře v Bludišti.“

má už policie nějakou teorii?“

„Ne. Žádné tělo, žádný motiv, nikdo se nepohřešuje –jen pár kbelíků krví nasáklého písku.“

Sally sebou trhla. „Takže co hodláš dnes podnikat?“ zeptala se.

Napřímil se a s žuchnutím nechal židli dopadnout na všechny čtyři nohy, sáhl do kapsy a vytáhl odřený zápisník. Položil ho na stůl. „Musím najít Robbie, ať je, kde je, a dát jí tohle.“

Sally se ušklíbla. „Tome, pořád si myslím, že bys ho měl předat policii.“

„Ale já přísahal.“

„Je nezodpovědné schovávat důkazy před policií.“

„Přinutil mě slíbit, abych ho nedával policii.“

„Nejspíš jel v něčem ilegálním.“

„Možná, ale já dal slib umírajícímu. A kromě toho jsem se nedokázal přinutit dát ho tomu detektivovi, Willerovi. Nepřišel mi jako právě nejbystřejší šerif v kraji.“

„Dal jsi slib pod nátlakem. Takový neplatí.“

„Kdybys viděla ten výraz zoufalství v jeho tváři, chápala bys mě.“

Sally si povzdychla. „Takže jak chceš najít tu tajemnou dceru?“

„Napadlo mě, že začnu v obchodním středisku Sunset a zjistím, jestli se tam nezastavil a nekoupil si třeba benzin nebo jídlo. A možná prozkoumám pár těch lesních cest nahoře, jestli neobjevím jeho auto.“

„S připojeným přívěsem na koně.“

„Přesně tak.“

Znovu se mu v mysli nečekaně objevila vzpomínka na umírajícího. Nikdy se toho obrazu už nezbaví; připomněl mu smrt jeho vlastního otce, jeho zoufalé úsilí žít i v těch posledních vteřinách bolesti a strachu, kdy všechna naděje pominula. Někteří lidé se prostě nedokážou života vzdát.

„Taky bych mohl zajet za Benem Peekem,“ uvažoval Tom. „Strávil zkoumáním těch kaňonů celé roky. Možná bude mít ponětí, kdo ten muž byl nebo jaký poklad tam hledal.“

„To je konečně nápad. A v tom zápisníku žádné vodítko není?“

„Nic, jen čísla. Žádné jméno, adresa, jen šedesát stránek čísel – a pár obrovských vykřičníků na konci.“

„Myslíš, že opravdu našel nějaký poklad?“

„Viděl jsem mu to v očích.“

Stále mu v uších zněla mužova zoufalá prosba. Hluboce ho zasáhla, protože měl ještě v mysli čerstvou vzpomínku na otcovu smrt. Jeho otec, velký a strašlivý Maxwell Broadbent, byl také svým způsobem prospektor – vykradač hrobů, sběratel a obchodník se starožitnostmi. A přestože byl problematickým otcem, jeho smrt zanechala v Tomově duši zející ránu. A umírající prospektor se zarostlou tváří a pronikavě modrýma očima mu otce připomínal i fyzicky. Bylo bláznivé to nějak spojovat, ale z jakéhosi důvodu cítil, že přísaha, kterou dal neznámému muži, je nezrušitelná.

„Tome?“

Tom zamrkal.

„Už zase máš ten prázdný výraz.“

„Promiň.“

Sally dopila kávu, vstala a odložila šálek do dřezu. „Jestlipak víš, že dnes je to přesně rok, co jsme objevili tohle místo?“

‚Já zapomněl.“

„Pořád se ti tu líbí?“

Je tu všechno, po čem jsem kdy toužil.“

Společně, v divoké pustině Abiquiú na úpatí Pedernal Peak, našli život, o jakém oba snili: malý ranč s koňmi, zahradou, jízdárnou pro děti a Tomovou veterinární praxí – venkovský život bez městských zmatků, znečištění a hodin strávených v dopravních zácpách. Jako zvěrolékaři se mu daří. Už si ho začínají volat dokonce i staří nerudní rančeři. Práce je většinou v přírodě, lidé skvělí a on koně prostě miluje.

Musel ale připustit, že tu je až moc velký klid.

V myšlenkách se vrátil zpět k tomu lovci pokladů. On a jeho zápisník jsou mnohem zajímavější než nalévání pěti litrů minerálního oleje do vzpouzejícího se hrdla nějakého připosraženého, olysalého a janko-vitého stvoření na Gilderhusově ranči pro turisty v Espaňole, jehož majitel je proslulý jak ošklivostí a zavilostí svých koní, tak vlastní popudlivostí. Jedna z výhod šéfovství spočívá v přidělení nevděčné práce podřízeným. Nedělal to často, proto necítil žádné výčitky. Anebo jen docela malé…

Znovu prozkoumal zápisník. Zjevně je napsaný nějakým druhem šifry, kterou na každé ze stránek zanechala v dokonalých řádcích a sloupcích fanaticky pečlivá ruka. Nenašel žádné výmazy ani opravy, žádné chyby ani známky spěchu –jako by vše bylo přepsáno z nějakého vzoru, číslo po číslu.

Sally se postavila a objala ho kolem ramen. Její vlasy mu překryly tvář a on s chutí nasál jejich vůni, čerstvý šampon a její vlastní teplý cukrátkový odér.

„Slib mi ale jedno,“ řekla.

„A co?“

„Buď opatrný. Ať už ten muž našel cokoliv, stojí za to zabíjet.“

7

MELODIE CROOKSHANKOVÁ, technická specialistka první třídy, si dala nohy na stůl a otevřela plechovku coly. Usrkla a melancholicky se rozhlédla po své suterénní laboratoři. Když ukončila Kolumbijskou univerzitu v oboru geochemie, představovala si, že ji čeká dočista jiná kariéra – pátrání v tropickém deštném pralese na Qyintana Roo při mapování kráteru Chicxulub nebo stanování na legendárních Planoucích útesech v poušti Gobi při odkrývání dinosauřích vajec anebo přednáška dokonalou francouzštinou před nadšeným publikem v pařížském Muzeu přírodní historie. Namísto toho se ocitla v téhle sklepní laborce bez oken a dělá nudný rutinní výzkum pro zabedněné vědce, kteří se ani neobtěžují zapamatovat si její jméno a mnoho z nich má poloviční IQ než ona. Vzala tuhle práci, když ještě studovala, a říkala si, že jde jen o dočasnou zastávku, dokud nedokončí disertaci a nenabídnou jí místo odpovídající jejímu vzdělání. Ale doktorát dostala už před pěti lety a až doteď rozeslala stovky – ne, tisíce – svých životopisů a nedostala ani jedinou nabídku. Zákon nabídky a poptávky zkrátka nezná bratra, když každý rok šedesát zbrusu nových absolventů bojuje o půl tuctu míst; je to jako hra na sedanou, ve které, když se přestane hrát, většina zůstane stát. Byl to smutný stav věcí, když se přistihla, že si v Mineralogy Quarterly prohlíží nekrology a že v ní vzbuzuje záchvěv naděje oznámení, že řádný profesor, vlastník definitivy, milován svými studenty, držitel cen a čestných uznání, skutečný průkopník ve svém oboru, tragicky zemřel nad nedokončeným dílem. Dobře mu tak.

Melodie byla na druhou stranu nezdolná optimistka a cítila hluboko v duši, že je stvořena pro něco většího, a tak pokračovala v rozesílání svých životopisů po stovkách a dál odpovídala na všechny inzeráty z oboru. A mezitím se přítomný stav dá snést: laboratoř je tichá, nikomu tu nepodléhá a jediné, co musí, aby odtud zmizela, je zavřít oči a vkročit do budoucnosti, do té obrovské a zázračné krajiny, kde bude prožívat dobrodružství, dělat fantastické objevy, přijímat pocty a mít definitivu.

Melodie otevřela oči a opět uviděla jen fádní laboratoř ze škvárových cihel, kde tiše bzučí zářivky a monotónně syčí klimatizace, s policemi plnými příruček a skříněmi nacpanými vzorky minerálů. Dokonce i milionové vybavení, které ji kdysi děsilo, dávno zevšednělo. Zrakem neklidně těkala z přístroje na přístroj, tak copak tu máme: monstrózní průzkumný elektronový rentgenový mikroanalyzér JEOL JXA-733, Epsilon 5 – rentgenový analyzační systém s prostorovou polarizační optickou geometrií, anodovou rentgenovou trubicí 600 W GD a 100 kV generátorem, Watson 55 – transmisní elektronový mikroskop, Power Mac G 5 se zdvojeným, vodou chlazeným 2,5 GHz procesorem, dva petrografické výzkumné mikroskopy, polarizační mikroskop Meiji, stojany se dvěma digitálními kamerami, kompletní vybavení pro přípravu vzorků včetně diamantových čepelí na řezání preparátů, lapovací kotouče, automatické leštičky, potahovače uhlíkem…

K čemu tohle všechno je, když vám dají k analýze jen nudný sajrajt?

Melodiino snění přerušilo basové zabzučení, které ohlašovalo, že někdo vešel do její prázdné laboratoře. Určitě další poskok kurátora se žádostí o analýzu nějakého šedivého šutru pro výzkumný blábol, který stejně nikdo nebude číst. Čekala s nohama na stole a colou v ruce, až ten otrava vyjde zpoza rohu.

Zaslechla sebejisté kroky, ostře znějící na linoleu, a objevil se štíhlý elegantní muž v šelestícím šik modrém obleku – doktor Iain Corvus.

Rychle sundala nohy ze stolu, židle přitom naneštěstí hlasitě třeskla, jak dopadla na všechny čtyři. Shrnula si vlasy z rudnoucí tváře. Kurá-toři sem do laboratoře téměř nikdy nezašli, nechtěli snižovat svou důstojnost jednáním s technickým personálem. Ale tady, oproti všem předpokladům, stál sám Corvus, dokonalý v oblečení ze Savile Row a ručně šitých polobotkách od Williamse a Crofta – a byl i hezký takovým tím zvláštním způsobem Jeremyho Ironse.

„Melodie Crookshanková?“

Překvapilo ji, že vůbec zná její jméno. Pohlédla mu do hubené usměvavé tváře s nádhernými zuby a havraními vlasy. Jak se pohyboval, jeho oblek tiše šustil.

„Ano,“ vyhrkla konečně a snažila se, aby se jí netřásl hlas. „To jsem já, Melodie Crookshanková.“

„Jsem šťastný, že jsem vás našel, Melodie. Neruším?“

„Ne, ne, vůbec ne. Jen tu tak posedávám.“ Byla celá rudá a připadala si jako naprostý idiot.

„Řekl jsem si, jestli bych mohl trochu narušit váš pracovní den jedním vzorkem, který je třeba analyzovat.“ Ukázal jí neprodyšně uzavřený sáček na vzorky a s úsměvem odhalujícím bělostné zuby jím zakýval.

„No jistě.“

„Mám pro vás takovou menší, hmm, výzvu. Máte zájem?“

„No jasně.“ Corvus byl pověstný svou rezervovaností až arogancí, ale teď vypadal téměř laškovně.

„Zůstane to jen mezi námi.“

Melodie se zarazila a pak se ostražitě zeptala: „Jak to myslíte?“

Podal jí vzorek a ona se na něj podívala. Na popisce sáčku bylo rukou napsáno: Nové Mexiko, vzorek c. 1.

„Rád bych, abyste ten vzorek analyzovala, aniž byste chtěla vědět, odkud je nebo co to je. Chci úplný mineralogický, krystalografický, chemický a strukturní rozbor.“

„To není problém.“

‚A tady je ten háček: rád bych to uchoval v tajnosti. Nedělejte si žádné zápisky ani nic neukládejte na harddisk. Až dokončíte testy, nahrajte údaje na CD a všechna data ze systému natvrdo vymažte. Ten disk pak zamkněte do skříně se vzorky, kde zůstane zamčený. S nikým o své práci nemluvte ani nikomu neříkejte, co jste zjistila. Zprávu podáte přímo mně.“ Věnoval jí další zářivý úsměv. Jste pro?“

Crookshanková pocítila záchvěv vzrušení nad takovou intrikou a nad skutečností, že se Corvus rozhodl svěřit právě jí. ‚Já nevím. Proč takové tajnosti?“

Corvus se k ní naklonil. Ucítila slabou vůni doutníků a tvídu. „To se, milá Melodie, dozvíte – až skončíte s tou analýzou. Jak jsem řekl, nechci předem nijak ovlivňovat váš úsudek.“

Náhle ji něco napadlo – nebo spíše vyděsilo. Corvus patřil k lidem, kteří vyzařují moc, vypadal, že může mít vše, čeho se mu zachce, a stačí mu jen natáhnout ruku. A současně ho mnozí jiní kurátoři v muzeu neměli rádi a báli se ho a tahle jeho falešná vstřícnost ji jen utvrdila v přesvědčení, že je tak trochu lump – i když hezký a okouzlující.

Jemně jí položil ruku na rameno. „No, co říkáte, Melodie? Budeme mít spolu malé tajemství?“

„Tak dobře.“ A proč vlastně ne? Alespoň zjistí, o co vlastně jde. „Máte nějaký konkrétní termín?“

„Co možná nejrychleji. Ale nic neuspěchejte. Pracujte pečlivě.“

Přikývla.

„Dobrá. Ani nevíte, jak je to důležité.“ Zdvihl obočí, pokývl hlavou a znovu se usmál, když si všiml, jak zírá na vzorek. Jen do toho. Prohlédněte si to.“

Soustředila se jen na vzorek a její zájem vzrostl. Slo o tří– až čtyřset-gramový kus hnědé skály. Okamžitě poznala, co to je, alespoň obecně. Šlo o hodně výjimečnou strukturu. Cítila, jak se jí zrychluje tep a srdce nabírá na obrátkách. Nové Mexiko, vzorek č. 1. Tak tohle bude zábava.

Dala ruku se vzorkem dolů a pohlédla mu do očí. Pozorně ji sledoval, svede šedé duhovky měl ve světle zářivek téměř bezbarvé.

„To je úžasné,“ vydechla. „Pokud se nemýlím, je to…“

„Ne!“ položil jí jemně ukazováček na rty a zamrkal. „Naše malé tajemství.“ Nechal ruku klesnout, vstal a otočil se k odchodu, ale pak, jako by si na něco vzpomněl, se opět obrátil. Sáhl do saka a vytáhl dlouhou sametovou krabičku, kterou jí podal. „Na výraz díků.“

Crookshanková si ji vzala. Na víku se skvěl nápis TIFFANY.

To určitě, napadlo ji, když krabičku přebírala. Otevřela ji a omráčeně pohlédla na drahokamy, modré hvězdy. Zamrkala, nevěříc vlastním očím. Hvězdné safíry. Náramek hvězdných safírů zasazených v platině. Podívala se blíž a okamžitě poznala, že jsou pravé, žádná syntetika. Každý z nich byl trochu jiný, každý měl nějakou nepatrnou nerovnost, svůj individuální barevný odstín, lesk a osobitost. Natočila skříňku ke svedu a pozorovala, jak se hvězdy na každém kamenu pohybují a světlo se odráží z jejich krystalických hlubin. Naprázdno polkla, v hrdle měla najednou knedlík. Nikdo jí ještě nikdy nedal nic takového. Nikdy. Ucítila v očích horké slzy, ihned je zamaskovala mrkáním, zděšená zjištěním, jak snadno podlehla pokušení.

„Skutečně pěkná sbírka oxidu hlinitého,“ pokusila se o nedbalý tón.

„Doufal jsem, že se vám hvězdné safíry budou líbit, Melodie.“

Crookshanková znovu naprázdno polkla s tváří stále otočenou k náramku, aby jí neviděl do očí. Ještě nikdy v životě se jí nic nelíbilo tak jako tenhle náramek. Hvězdné safíry ze Srí Lanky, její nejoblíbenější, každý z nich jedinečný, ukuty v hlubinách země obrovským žárem a tlakem – zosobněná mineralogie. Uvědomovala si, že s ní bez-ostyšně a otevřeně manipuluje, ale současně ji napadlo: Proč ne? Proč by je neměla přijmout? Takhle přece svět funguje.

Ucítila, jak jí Corvus položil ruku na rameno a velmi jemně ji sevřel. Bylo to jako elektrická rána. A na dovršení ponížení jí skanula slza a stekla horce po tváři. Zuřivě mrkala, neschopná promluvit a vděčná, že stál za ní a neviděl jí do tváře. Druhou rukou ji uchopil za druhé rameno a obě stiskl najednou a ona pocítila na šíji teplo jeho blízkosti. Erotický náboj jí projel tělem jako blesk a ona zrudla a celá se rozechvěla.

„Melodie, jsem vám za vaši pomoc nesmírně vděčný. Vím, jak dobrá jste v tom, co děláte. Proto vzorek svěřuji právě vám – a nikomu jinému. Proto jsem vám dal ten náramek. Není to jen úplatek – i když částečně ano.“ Uchechtl se a poplácal ji po rameni. Je to projev mé důvěry k vám, Melodie Crookshanková.“

Přikývla se stále odvrácenou hlavou.

Rukama ji opět stiskl, promnul a pohladil po ramenou. „Děkuji vám, Melodie.“

„Tak dobře,“ zašeptala.

8

KDYŽ TOMŮV OTEC zemřel a on zdědil záplavu peněz, jako jediný požitek si koupil auto. Byl to Chevy 3100 z roku 1957, pick-up s tyrkysovou kapotou a bílou střechou, chromovou maskou a třírychlostní převodovkou. Kdysi patřila sběrateli veteránů v Albuquerque, skutečnému fanatikovi, který s láskou přestavěl motor a řízení, díly, které nemohl sehnat, si vyrobil, a pochromoval, co mohl, až ke knoflíkům u rádia. A jako třešničku na dortu potáhl interiér tou nejlepší a nejjemnější kozinkovou kůží. Ten chudák zemřel na infarkt dřív, než se mohl z plodů své práce těšit, a Tom vůz získal na inzerát v časopise Strýček Skrblík. Zaplatil vdově jeho cenu do posledního centu – padesát pět tisíc – a stále ještě měl pocit, že šlo o výhodnou koupi. Byl to prostě umělecký skvost na kolech.

Blížilo se poledne. Tom sjezdil celé okolí, ptal se v Sunsetu a projel všechny lesní cesty, které znal v blízkosti náhorních plošin, ale nebylo to k ničemu. Jediné, co zjistil, bylo, že všude už před ním byla policie ze Santa Fé, která se také pokoušela přijít na to, jestli zavražděného před smrtí někdo nepotkal.

Ten muž za sebou zřejmě velice pečlivě zametal stopy.

Tom se rozhodl navštívit Bena Peeka, který žil v malebné usedlosti Cerillos v Novém Mexiku. Bývalé zlatokopecké městečko pamatovalo lepší dny, leželo mimo hlavní cesty, v údolí porostlém topoly, jen shluk domků z vepřovic a klád, rozesetých podél vyschlého řečiště Galisteo Creek. Doly byly opuštěny již před desetiletími, ale Cerillos uniklo osudu města duchů tím, že ho znovu osídlili v šedesátých letech hippies, kteří odkoupili prázdné boudy po hornících a zřídili si v nich keramické dílny, obchůdky s koženými suvenýry a manufaktury na ruční krajky. A nyní v něm žila podivná směsice původních španělských rodin, které kdysi pracovaly v dolech, zestárlí feťáci a zvědaví excentrici.

Ben Peek patřil k těm posledně jmenovaným a jeho sídlo podle toho vypadalo. Starou prkennou chatu už po generace nikdo nenatřel. Špinavý dvorek obehnaný chatrným plaňkovým plotem byl přeplněný zrezivělým hornickým vybavením. V jednom rohu se tyčila pyramida rudých a zelených skleněných izolátorů z telefonních sloupů. Na vývěsním štítě, přitlučeném na stěnu chatrče, stálo:

OBCHOD S KDEČÍM

VŠECHNO JE NA PRODEJ

včetně majitele

neodmítnu žádnou jen trochu rozumnou nabídku

Tom vystoupil z auta. Ben Peek byl čtyřicet let profesionálním pro-spektorem, dokud mu jeho mula nezlomila nohu v kyčli. Pak se s nechutí usadil v Cerillos se sbírkou veteše a zásobou pochybných historek. Přes svůj excentrický vzhled měl doktorát z geologie Báňské školy v Coloradu. A ve svém oboru se vyznal.

Tom vystoupal na zpusdou verandu a zaklepal na dveře. Okamžik nato se v šeru rozzářilo světio, objevila se tvář zkreslená zašlým vlnitým sklem a pak se dveře se zacinkáním zvonečku otevřely.

„Tom Broadbent!“ Peekova zhrublá ruka popadla Tomovu v drtivém stisku. Peek neměl víc než sto šedesát pět centimetrů, ale vynahrazoval to energií a halasením. Na bradě měl pětidenní strniště, okolo živých černých očí spleť vrásek a obočí, které mu díky mohutnému vyklenutí dodávalo výraz neustálého překvapení.

Jak se máš, Bene?“

„Příšerně, čím dál hůř. Tak pojď dál.“

Prošel s Tomem přes obchod, jehož stěny byly obloženy policemi prohýbajícími se pod kupami zaprášených kamenů, železného nářadí a skleněných láhví. Všechno bylo na prodej, ale zdálo se, že tu nikdo nikdy nic nekoupil. Samy zažloudé cenovky už byly starožitnostmi.

Došli do zadního pokoje, který sloužil jako kuchyň a jídelna. Peekovi psi spali na podlaze a nahlas kníkali ze snu. Stařec odstavil z kamen otlučenou konvici, nalil do dvou hrnků kávu a dokulhal ke dřevěnému stolu; uvelebil se na jednom konci a pokynul Tomovi, ať si sedne na druhý.

„Cukr? Mlíko?“

„Ne, nic.“

Tom sledoval, jak si staroch nasypal tři polévkové lžíce cukru a přidal stejné množství sušeného mléka, pak směs rozmíchal na nevábnou šlichtu. Tom opatrně usrkl ze svého hrnku. Káva byla překvapivě dobrá – horká, silná; pravý kovbojský životabudič, jaký měl rád.

„Jak se vede Sally?“

„Skvěle, jako vždy.“

Peek přikývl. „Podařilo se ti ulovit bezva ženskou, Tome.“

„Jako kdybych to nevěděl.“

Peek o okraj plotny vyklepal svou dýmku a začal ji nacpávat Borkum Pviffem. „Včera ráno jsem si přečetl v New Mexičan, že jsi našel nahoře na planinách nějakýho mrtvýho chlapa.“

„Je toho mnohem víc, než co napsali v novinách. Mohu se spolehnout, že si to necháš pro sebe?“

„No jasně.“

Tom Peekovi všechno pověděl – vynechal jen část o zápisníku.

„Nemáš ponětí, kdo mohl být ten prospektor?“ zeptal se nakonec Peeka.

Peek si jen odfrknul. „Lovci pokladů jsou banda důvěřivejch idiotů. V celý historii Západu ještě nikdo nenašel žádnej poklad, co by stál za zmínku.“

„Tenhle muž ano.“

„Tomu uvěřím, až ho uvidím na vlastní oči. A jinak, neslyšel jsem nic o žádným lovci pokladů na planinách, ale to ještě nic neznamená –jsou strašně tajnůstkářský.“

„A netušíš, o jaký poklad by mohlo jít? Za předpokladu, že existuje.“

Peek zabručel. Já byl prospektor, ne lovec pokladů. To je náramnej rozdíl.“

‚Ale strávil jsi tam nahoře spoustu času.“

„Pětadvacet let.“

„A slyšels pověsti.“

Peek rozžehl velkou kuchyňskou sirku a přiložil ji k dýmce. „To jo.“

„Tak povídej.“

„Když to tady bylo ještě španělský území, prej tam nahoře, někde na sever od Abiquiú byl zlatej důl El Capitan. Tuhle historku znáš?“

„Nikdy jsem ji neslyšel.“

„Vypráví se, že tam vytěžili skoro dvě stě osmdesát kilo zlata a nadělali z něj pruty s vyraženým lvem a hradem. Jenže pak se přihnali Apači, a tak místo aby ho spakovali, zavalili ho v jedny jeskyni s tím, že počkaj, až se poměry uklidněj. Jenže jednoho krásnýho dne Apači přepadli důl. Všechny pozabíjeli s výjimkou chlápka, co se jmenoval Juan Cabrillo, ten byl totiž zrovna v Abiquiú pro proviant. Cabrillo se vrátil zpátky a našel všechny svý kámoše mrtvý. Odjel do Santa Fé a vrátil se s ozbrojenou skupinou, aby si odvezli zlato. Jenže mezitím uběhlo pár tejdnů, kdy pořádně pršelo a došlo k sesuvům půdy. Krajina se změnila. Ten důl sice našli, i tábor s kostrama povražděnejch přátel. Ale po jeskyni se slehla zem. Juan strávil roky jejím hledáním – až se nakonec v těch pustinách ztratil a nikdo ho už nikdy neviděl. Aspoň tak zní ta pověst.“

„Zajímavé.“

„To není všechno. Ve třicátejch letech jeden maník jménem Ernie Kilpatrick pátral v jednom z těch údolí tam nahoře po zatoulaným bej-kovi. Utábořil se u Anglickejch skal, kousek jižně od Pustiny ozvěn. Jak zapadalo slunce, tvrdil, že na blízkým horským štítu – hned nad Údolím tyrannosaura – zahlídl v místě čerstvýho sesuvu nějakou díru do skály jako jeskyni. Vyškrábal se tam a vlezl dovnitř. Byla to nízká, úzká chodba se stopama kopání na stěnách. Lezl dál, až se chodba rozšířila ve sluj. Už se chtěl zase vrátit, když světlo svíčky ozářilo celou zeď z naskládanejch hrubejch zlatejch prutů s vyraženým lvem a hradem. Strčil si jeden do kapsy a jel zpátky do Abiquiú. Tý noci se ožral v saloonu a jako totální pitomec začal všem ukazovat ten zlatej prut. Někdo pak za ním šel ven, zastřelil ho a oloupil. A tajemství samozřejmě zemřelo s ním a milej zlatej prut už nikdo nikdy neviděl.“

Vyplivl kousek tabáku, co mu ulpěl na jazyku. „Všechny tyhle povídačky o pokladech jsou najedno brdo.“

„Takže ty jim nevěříš.“

„Ani slovo.“ Peek se opřel o opěradlo a odměnil se novým zapálením dýmky, udělal několik tahů a čekal na komentář.

„Povídám ti, Bene, že já s tím mužem mluvil. Objevil něco velkého.“

Peek se ušklíbl.

„Není tam něco jiného, co by mohl najít a mělo to cenu, kromě toho pokladu z El Capitana?“

„No jasně. Je tam spousta možností, pokud kráčí o minerály a drahý kovy. Teda pokud byl prospektor. Anebo to byl třeba archeolog, co kope v indiánskejch ruinách. Všiml sis, co má za vybavení?“

„Všechno měl sbalené na oslovi. Neviděl jsem nic neobvyklého.“

Peek se opět ušklíbl. „Kdyby byl prospektor, mohl najít uran nebo moly. Uran je možný najít v horní vrstvě formace Chinle, co vychází na povrch v Údolí tyrannosaura, Huckbay kaňonu a všude kolem Joa-quinu. Hledal jsem tam uran koncem padesátejch let, ale nenašel jsem ani kousek. Tehdy jsem však neměl potřebný vybavení, scintilační počítač a podobně.“

„Už dvakrát ses zmínil o Údolí tyrannosaura.“

„Zatraceně velký údolí s milionem ramen, co přetíná všechny cesty přes Pustinu ozvěn a nahoru na náhorní roviny. Mělo by bejt ideální pro uran a moly.“

„A má uran ještě dnes nějakou cenu?“

„Ne, pokud nemáš předem soukromýho kupce na černým trhu. Federálové ho rozhodně nekoupej – mají nasysleno do zásoby.“

„A teroristům by k něčemu byl?“

Peek potřásl hlavou. „Pochybuju, potřeboval bys miliardovej program na jeho obohacení.“

„A co výroba ‚špinavé‘ bomby?“

„Uranovej koncentrát a dokonce ani čistej uran nemají skoro žádnou radioaktivitu. Přesvědčení, že uran je nebezpečně radioaktivní, je oblí-benej omyl.“

„Mluvil jsi ještě o moly. Co je to?“

„Molybden. Nahoře na opačným konci Údolí tyrannosaura jsou nějaký výstupy oligocénního trachyandesitovýho porfyru, ten často doprovází molybden. Něj akej moly jsem tam našel, ale to by muselo bejt v tý vrstvě hodně bohatý ložisko a z toho, co já našel, bych nenaplnil ani nočník. Možná ho tam je víc – vždycky je ho víc někde jinde.“

„A proč se to místo jmenuje Údolí tyrannosaura?“

„Hned v ústí je velká bazaltová intruze erodovaná tak, že vrchol vypadá jako lebka Tyrannosaura rexe. Zádnej Apač by tam nevkročil, tvrděj, že tam straší. Tam se taky zbláznila moje mula a shodila mě. Zlomila mi kyčel. Teprv za tři dny mě našli a odvezli do špitálu. No jo –jestli tam nestraší, tak by mělo. Už nikdy jsem se tam nevrátil.“

„A co zlato? Slyšel jsem, že jsi tam nějaké našel.“

Ben se uchechtl. Jasně že jo. Zlato je prokletí pro všechny, kdo ho najdou. Někdy v šestaosmdesátým jsem našel v náplavách v Bludišti krystalickej kámen celej prorostlej zlatou žilkou. Prodal jsem ho jednomu obchodníku s minerálama za devět tisíc dolarů – a pak rozutrá-cel desetkrát tolik pátráním, odkud se tam vzal. Ten zatracenej šutr musel přece odněkud pocházet, ale nikdy jsem nenašel mateřskou žílu. Myslím, že se tam nějak dokutálel až z Canjilonskejch hor, kde je fůra vytěženejch zlatejch dolů a starejch hornickejch měst. Jak povídám, zlato je nanic. Už nikdy jsem ho pak nehledal.“ Zasmál se a vypustil z dýmky další oblak kouře.

„Nic dalšího tě už nenapadá?“

„Ten jeho poklad může bejt třeba indiánská zřícenina. Je tu spousta památek po Anasazích. Než mě napadlo něco lepšího, kopával jsem v okolí těchhle starejch sídlišť a prodával hlavice šípů a hrnce, co jsem našel. Dneska pěkná chacoská černobílá miska vynese tak pět, deset táců. To už za trochu potu stojí. A pak je tady ještě Ztracený město Otců.

‚A to je co?“

„Tome, chlapče, přece jsem ti o něm už vyprávěl.“

„Ne, nevyprávěl.“

Peek zatáhl z dýmky, zabublalo v ní. „Tak okolo přelomu století se jeden francouzskej velebníček jménem Eusebio Bernard cestou ze Santa Fé do Chámy ztratil nahoře v Mesa de los Viejos. Když tam tak bloudil a snažil se odtamtud dostat, narazil na obrovský skalní sídliště Anasaziů, velký jako Mesa Verde, ukrytý v horským sedle ve skále pod ním. Mělo čtyři věže, stovky místností, no skutečný ztracený město. Už nikdy ho nikdo nenašel.“

„Pravdivý příběh?“

Peek se zazubil. „Nejspíš ne.“

„A co nafta nebo plyn? Nemohl hledat tohle?“

„Pochybuju. Je pravda, že pustina okolo Chámy leží právě na okraji pánve San Juan, což je jedno z nejbohatších polí zemního plynu na Jihozápadě. Ale potíž je v tom, že na tuhle hru potřebuješ celej man-čaft naftařů se seismickejma sondama. Osamocenej prospektor nemá šanci.“ Peek vymetl z dýmky popel, zbytek udusal pěchátkem a znovu zapálil. „Kdyby hledal duchy, no, tak se říká, že jich tam pár je. A Apa-čové tvrděj, že zaslechli i řvaní Tyrannosaura rexe.“

„To už ale odbíháme od tématu, Bene.“

„Chtěl jsi přece slyšet, co se povídá.“

Tom zvedl ruku. „Hlasuju pro dinosauří duchy.“

„Předpokládám, že ten tvůj neznámej prospektor možná objevil poklad z El Capitana. Dvě stě osmdesát kilo zlata by mělo cenu…,“ Peek svraštil tvář, „skoro čtyři miliony dolarů. Ale musíš vzít v úvahu i numismatickou hodnotu těch starejch španělskejch prutů s vyraženým lvem a hradem. No, sakra, to by ses dostal na dvacetinásobek, možná třicetinásobek hodnoty kovu. A to už jsou pořádný prachy… No nic, zase někdy přijeď a pověz mi víc o tý vraždě. Já ti na oplátku povím o duchovi La Llorony, o Naříkající ženě.“

„Platí.“

9

V KABINĚ PRVNÍ třídy kontinentálního letu č. 450 z LaGuardia do Albu-querque se Čára Maddox protáhl. Sklopil si kožené sedadlo dozadu, rozevřel laptop, a zatímco nabíhal program, usrkával Pellegrino. Zajímavé, přemýšlel, jak se teď podobal ostatním lidem kolem sebe, oblečeným v drahých oblecích a také zírajícím do svých laptopů. Bylo by k popukání, skutečně k popukání, kdyby tihle výkonní viceprezidenti nebo manažeři okolo něj mohli vidět, na čem doopravdy pracuje.

Maddox se dal do třídění rukou psaných dopisů – neumělá písmena klopotně naškrábaná modrou propisovačkou na levném linkovaném papíře, mnohé s mastnými skvrnami a stopami špinavých prstů. Každý dopis byl sepnutý s fotografií odporného grázla, který ho napsal. Taková banda zoufalců!

Vybral první dopis, rozložil si ho na stolku vedle počítače a dal se do čtení.

Drahí pane Madoksi,

Sem Londell Franklin James, je my 34 let a sem běloch a aryjec zArundellu v Arku. Můj pták je dloubej přez dvacet centáků afurt tvrdé; a připravenej a hledám bloncku aby nemela velkou prdel a furt neprudila. Prosím jen kočku co má ráda v sobě dvacet cm až po kořen. Jinak mám metr devadesát, svati jako kámen a sem potetovanej. Na pravím rameně mám lepku a na prsách draka. Hledám štíhlou kočku z pravověrnýho Jihu nekříženou s negrama nebo newjorskou femynystickou krávu. Skrátka bílou aryjskou jižanskou holku ze starý školy co umí potěšit muskýho a upýct kuře a něco vidrží. Kroutím od pěti do patnácti za ozbrojený přepadení, prokurátor měpottrch ohledně dohody ale za 2 roky a 8 měsíců mě možnápustěj na podmínku a chtěl bich aby na mě před lochem cekala nažhavená kočka do kerý bich ho napumpoval až po kořen.

Maddox se zazubil. Tak tohle je hajzl, co stráví v kriminále celý život – podmínka nepodmínka. Někteří lidé to prostě mají v genech. Začal psát na laptopu:

Jmenuji se Lonnie F. James a jsem čtyřiatřicetiletý muž kavkazskěho typu z Arundellu v Arkansasu. Odpykávám si pět až patnáct let za ozbrojenou loupež, ale za necelé tři roky dostanu podmínku. Jsem ve skvělé fyzické kondici, sto devadesát cm vysoký, vážím pětaosmdesát kg, věnuji se vzpírání a body buildingu. A dámy, jsem velmi dobře vybavený. Mým znamením je Kozoroh. Na pravém rameni mám vytetovanou lebku a na hrudi sv. Jiří, jak zabíjí draka. Hledám drobnou, světlovlasou a modrookou jižanskou krásku ze staré školy pro dopisování, flirt i vážnější vztah. Měla bys být zdravá, sportovní postavy, do 29 let a slaďoučká jako mentolový likér – ale současně i žena, co pozná skutečného chlapa, když ho potká. Mám rád country hudbu, dobrou venkovskou stravu, profesionální fotbal a procházky ruku v ruce přírodou za mlhavých rán.

No, to se mi povedlo, usoudil Maddox, když si pročítal svůj výtvor. Slaďoučká jako mentolový likér. Znovu dopis prošel a vymazal „mlhavých rán“, pak ho uložil. Podíval se na fotografii, která přišla s dopisem. Další hnusnej grázl – tenhle měl kulatou hlavu a oči tak blízko u sebe, že vypadaly, jako by mu je někdo stlačil k sobě svěrákem. Ale stejně ji oskenuje a pošle. Podle jeho zkušeností na vzhledu nezáleží. Záleží na tom, že tenhle Londell Franklin James je tam, a ne venku. Tak nabízí té správné ženě ideální vztah. Ona mu může psát, vyměňovat si s ním sexuální dopisy, dávat sliby, přísahat nehynoucí lásku, plánovat děti a manželství a celou budoucnost – a nic z toho nezmění skutečnost, že on je tam a ona venku. Tak má nad vším kontrolu. A o tom to celé je – o kontrole – a o erotickém vzrušení, které některým ženám poskytuje korespondence s nebezpečným týpkem, co dostal pálku za ozbrojenou loupež a tvrdí, že má dvaceticentimetrového frantíka. Ano, a kdo dokáže opak? Otevřel si novou čistou stránku a přešel k dalšímu dopisu.

Vážený pane Maddoxi,

hledám nějakou ženu, který bych poslal svý sperma a ona mohla mít mý dítě –

Maddox se zašklebil, zmačkal ho a strčil do kapsy na sedadle před sebou. Panebože, řídí přece seznamku a ne nějakou spermobanku. Rozjel ji pod názvem Těžké časy, když pracoval ve vězeňské knihovně, kde měli starý počítač IBM 486, který využívali jako katalog. Služba v armádě ho jakožto seržanta u dělostřelců naučila všechno, co potřeboval znát o počítačích. V té době se totiž už bez počítače sotva dalo vypálit z něčeho většího než kalibr .50. Maddoxe překvapilo zjištění, že má na počítače ohromný talent. Ne jako lidé, co jsou vymydlení, navonění, ochotní a nešíří kolem sebe blbou náladu. Začal od vězňů vybírat deset dolarů za to, že umístí jejich jména a adresy na webové stránce, kterou si zřídil, a bude uhánět ženy se slabostí pro trestance. Skutečně to zabralo. Maddox záhy zjistil, že se velké peníze dají vydělat ne na vězních, ale na ženách. Překvapilo ho, kolik žen projevuje zájem o muže za mřížemi. Vybíral dvacet devět dolarů a devadesát devět centů měsíčně za členství v Těžkých časech, sto devadesát devět dolarů ročně, a za to pak dotyčná získala neomezený přístup k osobním záznamům – včetně fotografií a adres – více než čtyř set skutečných kriminálníků s dlouhými tresty za všechno možné, od vraždy a znásilnění až k únosu, ozbrojené loupeži a napadení. V současnosti už připadaly na každého trestance tři ženy, bezmála dvanáct set žen, a po odečtení výdajů měl tak tři tisícovky týdně, nezdaněné a čisté.

Z interkomu se ozvala výzva k přípravě na přistání a uličkou prošla letuška, usmívala se na všechny strany a žádala všechny podnikatele, ať si vypnou laptopy. Maddox zasunul ten svůj pod sedadlo a vyhlédl z okénka. Hnědá krajina Nového Mexika ubíhala pod letadlem přibližujícím se k Albuquerque z východu; země, zdvíhající se do svahů

Sandia Mountains, náhle ztemnělá stromy a pak bílá sněhem. Letadlo přelédo hory, ocitlo se nad městem a nasadilo na přistání. Maddox měl výhled na vše, na řeku, dálnice, mrakodrapy i všechny malé domky šplhající se po úpatí hor. Působilo na něj depresivně vidět tolik bezvýznamných lidí žít své bezcenné životy v takovém termitišti. Bylo to skoro jako být ve vězení.

Ne, hned to vzal zpět. S pobytem ve vězení se nedá srovnávat nic.

V myšlenkách se vrátil k problému, který ho čekal, a pocítil náhlý příval podráždění. Broadbent. Musel nahoře v Bludišti číhat na příhodnou chvíli. Jen číhat. On udělal všechnu práci, odstřelil toho chlapa a pak se zjevil Broadbent, vyfoukl mu zápisník a zdrhnul. Ten parchant mu zkazil skvělé finále.

Maddox se zhluboka nadechl, zavřel oči, přeříkal si několikrát v duchu svou mantru a zkusil se ponořit do meditace. Nemá smysl se takhle rozčilovat. Problém je velice prostý. Pokud má Broadbent zápisník ve svém domě, najde ho. Pokud ne, vymyslí způsob, jak ho přinutit, aby mu ho vydal. Ten chlap prostě nemá představu, s kým si zahrává. A jelikož je Broadbent v té záležitosti namočený, není pravděpodobné, že by se obrátil na policii. Všechno se odehraje jen mezi nimi dvěma.

Dluží to Corvusovi, panebože, dluží mu svůj život.

Maddox se zabořil do sedadla, když Boeing 747 přistával, plynule a jemně, letadlo zemi přímo pohladilo. Pochopil to jako dobré znamení.

10

PŘÍSTI RÁNO TOM zastihl svého pomocníka Shana McBrida, jak na točně pozoruje ryzáka, který namáhavě poklusával na místě. Shane byl Irčan z jižního Bostonu, který nastoupil na Yale, ale pak ho uchvátil život na Západě a teď vypadal víc jako kovboj než jako místní. Dupal všude kolem v okázalých botách a vypěstoval si huňatý knír, na hlavě nosil ohmataný stetson s nabíranou krempou, okolo krku vybledlý černý šátek a jeho široké čelisti byly neustále zaměstnané žvýkáním. Vyznal se v koních, měl smysl pro humor, dokázal vzít za práci a byl loajální. Tom ho považoval za dokonalého společníka v podnikání.

Shane se obrátil k Tomovi, sejmul klobouk, otřel si čelo a přimhouřil oko. „Co si myslíš?“

Tom posoudil krok koně. Jak dlouho je na točně?“

„Deset minut.“

„Zánět kopyt.“

Shane oko zase rozevřel. „Ne. To se mýlíš. Zánět sezamských kůstek.“

„Nemá oteklé nártní klouby. A poranění je příliš symetrické.“

Je teprve v začátku a zánět sezamek může být taky symetrický.“

Tom přimhouřil oči a sledoval krok koně. „Komu patří?“

„Noble Nix, patří k Nula-pomlčka-nula. Nikdy předtím neměl problémy.“

„Honácký nebo lovecký kůň?“

„Klusák.“

Tom se ušklíbl: „Možná máš pravdu.“

„Možná? Tady přece není žádný možná. Zrovna se vrátil z dostihu v Amarillu, vyhrál sedlo. Tohle dokáže námaha v kombinaci s dlouhým transportem.“

Tom zastavil točnu, poklekl a prohlédl koni nárty. Byly horké. Vstal. „Pořád si myslím, že je to zánět kopyt, ale připouštím, že může jít i o zánět sezamských kůstek.“

„Měl ses stát právníkem.“

„Tak jako tak, léčba je stejná. Naprostý klid, pravidelný postřiky studenou vodou, nasazení DMSO a plný kožený návleky na kopyta.“

„Řekni mi něco, co nevím.“

Tom chytil Shana za rameno. „Jseš už zatraceně dobrej, co, Shane?“

„To si piš, šéfe.“

„Takže ti nebude vadit vzít to i dneska za mě, co?“

„Všechno jde mnohem líp, když tu nejsi – vychlazený drinky, posedávání, ženský v negližé.“

„Ne abys tu založil požár.“

„Pořád ještě hledáš tu holku, co jí v Bludišti zabili tátu?“

„Zatím nemám štěstí. Policie ani nemůže najít jeho tělo.“

„Vůbec mě nepřekvapuje, že ho ještě nenašli. Tam nahoře je to zatraceně nepřehledný.“

Tom přikývl. „Kdybych aspoň dokázal přijít na to, co si zaznamenal do toho notesu, nejspíš bych se pak dozvěděl, kdo to byl.“

„Nejspíš jo.“

Tom řekl Shanovi všechno. Natolik byli dobří přátelé. A Shane dokázal být přes povrchní upovídanost naprosto diskrétní.

„Máš ho u sebe?“

Tom vytáhl zápisník z kapsy.

„Ukaž.“ Vzal ho a rozevřel. „Co je to? Nějaký kód?“

„Ano.“

Zase ho sklapl a prohlédl si obal. „To je krev?“

Tom přikývl.

„Proboha. Chudák.“ Shane mu zápisník vrátil. „Jestli poldové zjistí, žes jim ho zatajil, zavřou tě a zahoděj klíč.“

„To je mi jasné.“

Tom obešel kliniku a zkontroloval koně v jednotlivých stáních; bral je postupně, každého poplácal, zamumlal pár vlídných slov a prohlédl je. Pak skončil u stolu, probral se účty a všiml si, že některé jsou již dávno splatné. Neproplatil je, ne že by neměl peníze, ale jen z čiré lenosti; jak on, tak Shane prostě nesnášeli papírování. Aniž by je otevřel, strčil je zpátky do přihrádky pro došlou poštu. Opravdu si potřeboval najmout účetního, aby zastal papírování, jenže náklady na něj by je dostaly zpět do mínusu, a to, po roce tvrdé práce, kdy se taktak vyhrabali do vyvážené bilance, nechtěl. Fakt, že má na kontě sto milionů dolarů, s tím nijak nesouvisí. Není jako otec. Potřebuje si na sebe vydělat sám.

Odstrčil papíry a vyndal zápisník, otevřel ho a položil na stůl. Ta čísla ho přitahovala –jasně cítil, že ukrývají tajemství totožnosti toho muže. A také poklad, který nalezl.

Shane strčil hlavu dovnitř.

Jak se má ten valach z Nula-pomlčka-nuly?“ zeptal se Tom.

Je ošetřený a ve svým stání.“ Shane váhal s odchodem.

„Copak je?“

„Pamatuješ, jak měli vloni v tom klášteře na Chamě nemocnou ovci?“

Tom přikývl.

„Když jsme tam byli, vzpomínáš si, že jsme zaslechli něco o tamním mnichovi, co býval dešifrátorem u CIA, ale nechal toho, aby se mohl stát mnichem?“

„Jo. Něco takového si pamatuju.“

„Co kdybys ho požádal, aby ti rozluštil ten zápisník?“

Tom na Shana zůstal zírat. „Tak tohle je ten nejlepší nápad, cos měl za celý týden.“

11

MELODIE CROOKSHANKOVÁ nastavila úhel diamantové čepele a rychlost řezu. Byl to výstavní kousek přesného strojírenství – slyšeli jste to v jasném zpěvavém zvuku, který vydával. Umístila vzorek do řezné zóny, upevnila jej a pak spustila laminární proud vody. Svištění čepele přehlušilo zurčení, jak voda omývala vzorek a odnášela barevné skvrnky, které v něm byly, žluté, červené, sytě rudé. Provedla pár konečných nastavení, zapnula automatiku a spustila řezání.

Když se vzorek setkal s diamantovou čepelí, zazněl čistý hudební tón. V okamžiku byl vzorek rozpůlen a odhalil, co skrýval uvnitř jako poklad. Se zručností získanou roky praxe ho omyla a vysušila, vyleštila a druhou stranou zasadila do epoxidové pryskyřice na ocelovém manipulátoru.

Mezitím, co čekala, až epoxid ztvrdne, prohlédla si svůj safírový náramek. Kamarádkám namluvila, že se jedná jen o levnou bižuterii, a ony jí uvěřily. A proč by ne? Vždyť jak by mohla, pomyslela si, ona, Melodie Crookshanková, technická asistentka první třídy vydělávající jednadvacet tisíc dolarů ročně a bydlící na Amsterdam Avenue v bytě s oknem do světlíku, ona, která je bez partnera a bez peněz, jen tak chodit s deseti karáty srílanských modrých hvězdných safírů na ruce? Naprosto jasně si uvědomovala, že ji Corvus jen využívá – takový muž by o ni nikdy neprojevil skutečný zájem. Na druhou stranu ale nebyla náhoda, že svěřil tu práci právě jí. Je dobrá – zatraceně dobrá. A náramek je pouze součástí přísně neosobního obchodu: náhradou za její zkušenost a diskrétnost. V tom není nic potupného.

Vzorek již zatuhl. Vložila ho zpět do řezné zóny a udělala totéž i z druhé strany. Za okamžik již měla tenký plátek kamene, asi tak půl milimetru silný, dokonale hladký bez jediné praskliny či štěpiny. Rychle rozpustila pryskyřici, obnažila plátek a rozřezala ho na tucet malých dílků, každý z nich určený na jiný druh testu. Vzala jeden z kousků, umístila ho do epoxidu na další manipulátor a použila lapovací kotouč a leštičku k dalšímu ztenčování, dokud nebyl nádherně průsvitný a jen asi dvakrát silnější než lidský vlas. Pak preparát umístila na sklíčko a to upnula na stativ polarizačního mikroskopu Meiji, zapnula přístroj a přiložila oči k okulárům.

Rychlým otáčením zaostřovacích knoflíků se jí v zorném poli objevilo celé spektrum barev, nádherný krystalický svět sám pro sebe. Strhující nádhera pohledů polarizačním mikroskopem jí vždy vyrazila dech. I ten nejnudnější kámen odhalil svou vnitřní duši. Nastavila třicetiná-sobné zvětšení a začala postupovat po polarizačních úhlech 30 stupňů; každá změna přinesla novou záplavu světel ve vzorku. Tento první cyklus byl pouze estetický; jako by hleděla do mozaikového okna, krásnějšího než je roseta v katedrále v Chartres.

Jak Crookshanková procházela 360 stupni polarizace, cítila, že jí s každou změnou úhlu bije srdce rychleji a rychleji. Tohle byl vážně přímo neuvěřitelný vzorek. Po dokončení sérií zvýšila zvětšení na sto-dvacetinásobek. Struktura byla tak jemná, tak dokonalá – prostě úžasná. Nyní už chápala to tajnůstkářství. Pokud se na nalezišti nachází takových vzorků víc – a to nejspíš ano – bude skutečně nanejvýš důležité vše udržet v tajnosti. Tohle bude fascinující objev, a to dokonce i na člověka tak význačného, jako je Corvus.

Odvrátila oči od přístroje, něco ji napadlo. Právě tohle může být ta páka, kterou potřebuje, aby si prosadila získání definitivy, pokud bude své karty vynášet dobře.

12

KLÁŠTER Kristus na poušti leží třiadvacet kilometrů vzhůru po řece Cháma, hluboko v chamské divočině a nepříjemně blízko ohromného útesu Mesa de los Viejos, Náhorní roviny Pradávných, která vymezuje začátek oblasti náhorních rovin. Tom vyjel klášterní cestu s nervydrá-sající pomalostí a vztekal se, že musí svůj milovaný Chevy trápit jednou z nejpověstnějších cest v Novém Mexiku. Silnice oplývala takovou spoustou děr, že vypadala jako po bombardování, a byly tam i tak zvlněné úseky, až hrozily setřást všechny řemeny v motoru a vylágrovat převodovku. Ale reakcí na četné stížnosti bylo jen prohlášení, že mniši si přejí mít cestu v tomto stavu.

Po tom, co vypadalo jako pouť na sám konec světa, Tom konečně zahlédl kostelní věž z vepřovic, zdvíhající se nad jalovci a křovisky. Postupně se vynořil i zbytek benediktinského kláštera – shluk hnědých vepřovicových budov chaoticky rozesetých v horském sedle nad zátopovou oblastí řeky právě tam, kde se Rio Gallina stéká s Rio Cháma. Proslýchalo se, že jde o jeden z nejodlehlejších křesťanských klášterů na světě.

Tom zaparkoval vůz na prašném dvorku a vystoupal ke klášternímu obchodu. Cítil se trapně a uvažoval, jak to zařídit, aby mohl požádat mnicha o pomoc. Zaslechl jemný zvuk zpěvu nesoucí se z kostela a splývající se sípavým pokřikem hejna horských sojek.

Obchod byl prázdný, ale když Tom otevíral, dveře rozezněly zvonek a zezadu přišel mladý mnich.

„Zdravím,“ řekl Tom.

„Buďte vítán.“ Mnich se posadil na vysokou dřevěnou židli za pokladnou. Tom tam nerozhodně stál, prohlížel si skromné klášterní produkty: med, sušené květiny, ručně malované pohlednice, dřevěné sošky. Jsem Tom Broadbent,“ řekl nakonec a napřáhl ruku.

Mnich ji přijal. Byl malý a drobný a nosil silné brýle. „Rád vás poznávám.“

Tom si odkašlal. Tohle bylo vrcholně trapné. Jsem veterinář a loni jsem tu léčil jednu nemocnou ovci.“

Mnich přikývl.

„Když jsem byl tady, zaslechl jsem zmínku o mnichovi, co předtím býval u CIA.“

Mnich znovu přikývl.

„Víte, o kom mluvím?“

„O bratru Fordovi.“

„Správně. Zajímalo by mě, jestli bych si s ním mohl promluvit.“

Mnich se podíval na hodinky, velké sportovní hodinky s mnoha da-čítky a ciferníky, které na zápěstí mnicha vypadaly naprosto nevhodně. Ale proč vlastně? řekl si hned vzápětí Tom. I mniši přece potřebují znát přesný čas.

„Polední mše právě skončila. Přivedu ho.“

Mnich zmizel po stoupající cestě. Pět minut nato Tom užasl při pohledu na obrovitou postavu s dlouhou dřevěnou holí v ruce a povlá-vající hnědou kutnou, rázující po ohromných chodidlech v zaprášených sandálech. Okamžik nato se dveře s třesknutím rozlédy a mnich přidusal celý rozevlátý do obchodu a bez zaváhání se přiřítil přímo k Tomovi a obemknul mu svou tlapou ruku až překvapivě ohleduplným stiskem.

„Bratr Wyman Ford,“ zachraplal naprosto nemnišským hlasem.

„Tom Broadbent.“

Bratr Ford byl až pozoruhodně ošklivý muž s velkou hlavou a drsnou tváří, jež vypadala jako kříženec Abrahama Lincolna a sluhy z Addam-sovy rodiny. Nevypadal nijak zvlášť zbožně, přinejmenším na povrchu ne, a zcela jistě nepůsobil jako typický mnich, se svou mohutnou dvoumetrovou kostrou, plnovousem a neposednou černou hřívou, jež mu přečuhovala kolem uší.

Rozhostilo se ticho a Tom si znovu uvědomil trapnost své návštěvy. „Můžeme si chvilku promluvit?“

„Technicky vzato, na půdě kláštera jsme vázáni slibem mlčení,“ řekl mnich. „Co kdybychom se prošli?“

„Dobře.“

Mnich vyrazil po cestě vedoucí od obchodu dolů k řece a dál podél břehu; nasadil rychlé tempo a Tom měl co dělat, aby mu stačil. Byl nádherný červnový den, oranžové okraje údolí tvořily s blankytem oblohy dokonalý barevný kontrast a nad hlavami jim pluly nadýchané mráčky jako koráby na moři. Deset minut tak kráčeli beze slova. Stezka začala opět stoupat a končila na vrcholu útesu. Bratr Wyman si vykasal suknici kutny a uvelebil se na kmeni suchého jalovce.

Tom si sedl vedle mnicha a chvíli jen tak mlčky hleděl do údolí.

„Doufám, že jsem vás nevyrušil od ničeho důležitého,“ řekl, stále ještě nejistý jak začít.

„Právě přicházím o hrozně důležité sezení v disputační síni. Jeden z bratrů se připravuje na večerní pobožnost,“ uchechtl se.

„Bratře Forde –“

„Říkejte mi Wymane, prosím.“

„Neslyšel jste náhodou o vraždě v Bludišti, ke které došlo předevčí-rem?

„Vzdal jsem se čtení novin už hodně dávno.“

„A víte, kde je Bludiště?“

„Velice přesně.“

„Předminulou noc tam zavraždili jednoho lovce pokladů.“ A Tom mu vypověděl celý příběh o muži, jak nalezl jeho tělo, o zápisníku a o zmizení mrtvoly.

Ford poté chvíli mlčel a zíral přes řeku. Pak k němu otočil hlavu a zeptal se: „Takže… jak do toho zapadám já?“

Tom vytáhl z kapsy zápisník.

„Nepředal jste ho policii?“

„Dal jsem své slovo.“

„Ak jistě jste jim dal kopii.“

„Ne.“

„To nebylo moudré.“

„Ten policista, co případ vyšetřuje, ve mně nevyvolává příliš důvěry. A já dal své slovo.“

Ucítil na sobě upřený pohled mnichových šedých očí. „A co pro vás mohu udělat?“

Tom mu podal zápisník, ale mnich se ani nepohnul, aby ho převzal.

„Vyzkoušel jsem už všechno, co znám, abych toho muže identifikoval a mohl předat zápisník jeho dceři. Ale všechno bylo marné. Policie také nemá žádnou stopu a oznámili mi, že najít tělo si možná vyžádá celé týdny. Přitom odpověď na totožnost toho muže se skrývá tady –jsem si tím jistý. Mám však problém – ten notes je zašifrovaný.“

Ticho. Mnich dál upřeně zíral na Torna.

„Slyšel jsem, že jste pracoval pro CIA jako luštitel šifer.“

„Dešifrátor, ano.“

„No? Tak co kdybyste ho rozluštil?“

Ford se zadíval na zápisník, ale stále neudělal žádný pohyb, aby ho převzal.

„No tak, podívejte se,“ naléhal Tom a napřáhl k němu ruku se zápisníkem.

Ford zaváhal a pak řekl: „Ne, děkuji.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se tak rozhodl.“

Tom pocítil při elegantním odmítnutí stoupající podráždění. Je to pro dobrou věc. Dcera toho muže nejspíš nemá ponětí, že je po smrti. Nejspíš má o něj hrozný strach. Dal jsem slovo umírajícímu a hodlám ho dodržet – a vy jste jediný člověk, kterého znám, co mi může pomoct.“

„Lituji, Tome, ale nemohu vám pomoct.“

„Nemůžete nebo nechcete?“

„Nechci.“

„Bojíte se do toho zaplést kvůli policii?“

Mužovu drsnou tvář zbrázdil úsměšek. „Rozhodně ne.“

„Tak proč tedy?“

„Přišel jsem sem z nějakého důvodu – abych unikl právě před takovými věcmi.“

„Asi nechápu, co tím myslíte.“

„Za necelý měsíc složím řeholní slib. Být mnichem neznamená jen nosit kutnu. Je to přijetí nového života. Tohle,“ ukázal na notes, „by mě strhávalo k tomu starému.“

„K vašemu starému životu?“

Wyman zíral přes řeku, huňaté obočí se mu stáhlo, dlouhá čelist zachvěla. „K mému starému životu.“

„Musel jste zažít hodně zlé časy, že jste utekl do kláštera.“

Ford se zamračil ještě víc. „Spiritualita mnišského života nespočívá v útěku před něčím, ale ve směřování k něčemu – k živoucímu Bohu. Ale máte pravdu, byly to zlé časy.“

„Co se stalo? Tedy pokud vám mé vyptávání nevadí.“

„Právě že vadí. Počítám, že jsem už odvykl tomuhle druhu dotěrné zvědavosti, která se v okolním světě pokládá za konverzaci.“

Toma výčitka tvrdě zasáhla. „Promiňte. Nic mi do toho není.“

„To je v pořádku. Děláte jen to, co pokládáte za správné. A myslím, že to skutečně správné je. Jenže já vážně nejsem ten, kdo vám může pomoct.“

Tom přikývl a oba vstali, mnich si oprášil kutnu. „A pokud jde o ten notes, myslím, že by vám ta šifra neměla dát moc práce. Většina laických kódů je, jak říkáme, jen idiotská šifra – vytvořená idiotem, roz-luštitelná idiotem. Písmena nahrazují čísla. Jediné, co potřebujete, je frekvenční tabulka.“

„Co je to?“

„Seznam četnosti výskytu písmen od nejužívanějších k nejméně užívaným. Porovnejte ho s četností výskytu čísel v tom kódu.“

„To zní jednoduše.“

Je to jednoduché. Vsadím se, že ten kód rozlousknete levou zadní.“

„Díky.“

Ford se zarazil. „Ukažte mi ho na moment. Možná ho rozluštím na místě.“

„A nebude vám to vadit?“

„Však mě neubude.“

Tom mu podal zápisník. Ford jím začal listovat, s každou stránkou si dal na čas. Uběhlo pět dlouhých minut.

„Zajímavé, ale tohle podle mě vypadá mnohem rafinovaněji než jen substituční kód.“ Slunce sestupovalo do jednotlivých údolí a záplavoválo vyschlá řečiště zářivě zlatým svitem. Okolo poletovaly vlaštovky a skalnaté stěny ozvěnou vracely jejich křik. Řeka dole kypěla a slyšeli šumění vody.

Mnich s prásknutím sklapl zápisník. „Pár dní si ho nechám. Ta čísla jsou moc zajímavá – vyskytují se tam nejrůznější druhy matoucích vzorců.“

„Takže mi přece jen pomůžete?“

Ford se ušklíbl. „Pomůže to té dívce, aby zjistila, co se stalo jejímu otci.

„Po tom, co jste mi řekl, mám trochu výčitky svědomí.“

Ford jen mávl velkou rukou. „Někdy věci trochu moc dramatizuju. Jeden rychlý pokus mi neuškodí.“ Zamžoural na slunce. „Radši se už vrátím.“

Popadl Torna za ruku. „Vážím si vaší tvrdohlavosti. Klášter nemá telefon, ale přes satelit máme připojení k internetu. Až to rozlousknu, pošlu vám zprávu.“

13

CARA HADDOX si vzpomněl, jak se poprvé prohnal přes Abiquiú na ukradeném Harleyi Dyna Wide Glide. Nyní byl jen další kořen v khaki obleku a sportovní košili od Ralpha Laurena, co řídí Range Rover. Prostě stoupal výš a výš po žebříčku. Za městem Abiquiú se cesta přimkla k řece, a než vyjel nad údolí, míjel zelená pole vojtěšky a háje topolů. Pak zatočil vlevo na dálnici 96, přejel přes hráz přehrady a podél západní strany údolí ve stínu Pedernal Peak. Po dalších pěti minutách se objevila odbočka doleva k Broadbentovu pozemku s ručně malovanou a počasím ošlehanou cedulí s nápisem Kaňony.

Cesta byla prašná a nepříliš udržovaná. Vedla kolem malé říčky. Na obou březích se nacházely malé koňské ranče, tak čtyřicet až osmdesát akrů, s milými názvy jako Los Amigos nebo Zálesácké doupě. Dozvěděl se, že Broadbentův ranč má podivné jméno Sukia Tara. Maddox u brány zpomalil, projel kolem a pokračoval další čtvrt míle a pak zaparkoval v houští mladých dubů. Vystoupil a přesvědčil se, že jsou dveře zamčené. Pak se vrátil na cestu a ujistil se, že vůz odtud není vidět. Byly tři hodiny. Broadbent bude nejspíš pryč, buď v práci, anebo někde venku. Řekli mu, že má ženu Sally, která vede jezdeckou školu. Byl zvědavý, jak vypadá.

Maddox si přes rameno přehodil batoh. Nejdůležitější, řekl si, je průzkum terénu. Byl velkým přívržencem průzkumu. Pokud nebude nikdo doma, celé to tam prohledá, a pokud tam je ten notes, vezme ho a vypadne. Bude-li doma ta ženuška, všechno se tím jen usnadní. Ještě nepotkal osobu, co by dychtivě nespolupracovala, když má pistoli zastrčenou v puse.

Sešel z cesty a vydal se podél říčního břehu. Mezi bílými kameny se objevil a pak zase zmizel pramének vody. Zahnul vlevo, prošel hájkem topolů a rozčepýřených doubků a došel k zadní stěně Broadbentovy stodoly. Pohyboval se teď pomalu a dával pozor, aby nezanechával žádné stopy, protáhl se trojitým drátěným plotem a sunul se podél černé zdi stodoly. Skrčil se v rohu a rozhrnul křoví, aby měl výhled na zadní část domu.

Dal se do pozorování: nízká budova z vepřovic, nějaké koraly, pár koní, krmítka, napajedlo. Zaslechl vysoký výkřik. Za koraly se nacházela venkovní jízdní aréna. Žena – Sally – svírala dlouhou lonži navlečenou kolem zápěstí a nějaké dítě sedělo na koni kroužícím dokola.

Zvedl k očím dalekohled a zachytil ji do zorného pole. Pozoroval, jak se její tělo otáčí za koněm, zepředu, z boku, zezadu a znovu dokola. Větřík jí rozvlnil dlouhé vlasy a ona zvedla ruku, aby si je shrnula z tváře. Proboha, ta je ale krásná!

Pak se podíval na to dítě. Bylo duševně postižené, mongolík nebo tak něco.

Teď se soustředil na dům. Vedle zadního východu bylo velké okno vedoucí do kuchyně. Ve městě mu tvrdili, že ten Broadbent je pracháč, a pořádnej. Slyšel, že vyrostl v rezidenci, obklopený největším luxusem a služebnictvem. Tatík mu před rokem umřel a on zdědil odhadem sto milionů. Ale na tomhle domě to rozhodně poznat nebylo. Ani v nejmenším nepředstavoval žádný luxus; ani dům, ani stáje, ani koně, ani prašný dvůr a zahrada, ani starý džíp v otevřeném přístěnku nebo Ford 350 zaparkovaný v další garáži. Kdyby měl on, Maddox, sto melounů, tak by rozhodně nežil v takovéhle žumpě.

Maddox si sundal batoh. Vytáhl blok, ostře ořezanou grafickou tužku číslo dvě a začal zakreslovat co nejpřesněji rozložení domu a dvoru. Deset minut nato se proplížil za stodolou a křovím na opačnou stranu, aby získal výhled na předek domu a boční části dvoru. Skrz dvojici širokých dveří si prohlédl skromný obývací pokoj. Za ním byl dlážděný vnitřní dvorek s grilem na rožnění a nějaké židle, vše ohraničené květinovou zahradou. Žádný bazén, nic. Dům vypadal prázdný. Jak doufal, Broadbent byl někde pryč – alespoň jeho Chevy 57 nestál v garáži a Maddox měl za to, že by nikdy nedovolil, aby takového veterána řídil někdo jiný. Nezahlédl nikde žádného dělníka ani pomocníka ve stájích a nejbližší soused je půl kilometru odtud.

Dokončil kreslení plánku a prostudoval ho. Do domu vedly troje dveře: zadní do kuchyně, vstupní dveře a pak ty na vnitřní dvorek. Kdyby byly všechny zamčené – a při plánování raději předpokládal, že zamčené budou – jsou ty na dvorek nejsnadnější pro proniknutí dovnitř. Jsou už staré a svého času jich už hezkou řádku pomocí planžet, které měl také v batohu, otevřel. Zabere mu to necelou minutu.

Když uslyšel auto, přikrčil se. Okamžik nato zahlédl, jak zpoza domu přijíždí Mercedes combi a zastavuje. Vystoupila nějaká žena, přešla do jízdárny a zamávala na dítě na koni. Kluk jí také zamával a vydal ze sebe neoduševnělý výkřik radosti. Kůň zpomalil a Broadbentova žena pomohla dítěti sesednout. Hoch se rozběhl k ženě a objal ji. Hodina jezdectví konečně uplynula. Zeny spolu chvíli klábosily a pak žena s klukem nasedli do auta a odjeli.

Ženuška Sally osaměla.

Pozoroval dalekohledem každý její pohyb, jak odvádí koně do stání, odsedlává ho, vytírá a hřebelcuje a naklání se, aby mu dosáhla na břicho a nohy. Když skončila, odvedla koně do koralu a vypustila ho, naložila do žlabu pár hrstí vojtěšky a pak zamířila do domu, smetajíc si zbytky vojtěšky ze stehen a boků. Nebude mít ještě další hodinu výuky? Nejspíš ne – ne ve čtyři odpoledne.

Vešla zadními dveřmi do kuchyně a dveře se za ní s klapnutím zavřely. Za chvíli ji zahlédl, jak prošla kolem širokého okna ke kamnům a postavila na kávu.

Přišel jeho čas.

Naposledy prostudoval plánek a pak ho zastrčil do batohu. Začal vybalovat výbavičku. Nejdřív si přes boty natáhl zelené lékařské pře-zůvky, vlasy schoval pod síťku a přetáhl přes ně koupací čepici. Nakonec si přes hlavu natáhl punčochu. Poté si oblékl plastikovou pláštěnku z Wal-Martu, tu za čtyři dolary, co se dá složit do malého balíčku. Pak pár latexových rukavic a vytasil pistoli Glock 29, ráže 10 mm, automat, 935 gramů s deseti kulkami v zásobníku – naprosto prvotřídní palná zbraň. Celou ji otřel a schoval v kapse kalhot. A nakonec vyndal balíček kondomů, vytáhl dva a strčil je do kapsy u košile.

Na místě činu nenechá žádný vzorek DNA.

14

DETEKTIV WILLER vystoupil z vozu a odhodil nedopalek na asfalt před sebou. Zašlápl ho, vešel zadním vchodem na stanici a prošel vestibulem z břidlice a plexiskla. Pak zabočil do skleněných dveří oddělení vražd, prošel halou kolem květináče s fíkusem a dorazil do konferenční místnosti.

Přišel zrovna včas. Všichni tu již byli, a jak vstoupil, šum hlasů utichl. Willer nesnášel porady, ale při jeho práci se jim nedalo vyhnout. Pokývl svému zástupci Hernandezovi a několika dalším, vzal si pěnový kelímek ze štosu, naplnil ho kávou, položil aktovku na stůl a usadil se. Chvíli se soustředil jen na svou kávu, usrkl – kupodivu byla čerstvá – a pak kelímek odložil. Otevřel aktovku, vytáhl složku papírů s nápisem BLUDIŠTĚ a hodil ji na stůl před sebe právě s takovým důrazem, aby si získal všeobecnou pozornost.

Rozevřel složku, položil na ni ztěžka ruku a rozhlédl se. „Jsme tu všichni?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Hernandez.

Přikyvování a mumlání na souhlas.

Willer znovu hlasitě usrkl a postavil kelímek na stůl. Jak víte, dámy a pánové, máme na krku vraždu v chamských pustinách, v Bludišti, a ta přitahuje velkou pozornost tisku. Chci vědět, jak jsme daleko a co podnikáme. A pokud má někdo nějaký skvělý nápad, tak sem s ním.“

Rozhlédl se po místnosti.

„Nejdřív si vyslechneme zprávu koronera. Doktorko Feiningerová?“

Policejní patoložka, elegantní šedovlasá žena v kostýmku, který zjevně neladil s omšelou konferenční místností, rozevřela tenké kožené desky. Zůstala sedět a její hlas byl tichý, suchý, s nádechem ironie.

„Z místa činu bylo získáno deset a půl kilogramu krví nasáklého písku obsahujícího 2,6 litru běžné lidské krve. Žádné další lidské ostatky nebyly nalezeny. Provedli jsme všechny dostupné testy– krevní skupina, přítomnost drog a podobně.“

„Krevní skupina nula pozitivní, nezjištěny žádné drogy ani alkohol, počet bílých krvinek v normálu, krevní plazma, inzulin, vše normální. Obětí byl zdravý muž.“

„Muž?“

„Ano. Našli jsme chromozom Y.“

„Provedli jste testy DNA?“

„Ano.“

‚A?“

„Porovnali jsme je se všemi databázemi, žádná shoda.“

„Jak to myslíte, žádná shoda?“ skočila jí do řeči státní zástupkyně.

„Nemáme žádnou celonárodní databázi DNA,“ odpověděla doktorka trpělivě, jako by mluvila s idiotem – což, jak Willer vycítil, si přesně myslela. „Takže obvykle neexistuje způsob, jak identifikovat osobu jen na základě její DNA, alespoň prozatím ne. To lze jedině vzájemným porovnáním vzorků. Dokud nenajdeme tělo, nějakého příbuzného nebo krvavou skvrnu na oděvu podezřelého, DNA nám k ničemu není.“

„Aha.“

Willer usrkl kávu. „To je všechno?“

„Přineste mi tělo a řeknu vám víc.“

„Pracujeme na tom.… K-9?“

Nervózní muž se zrzavými vlasy chvatně shrnul nějaké listiny: Wheat-ley z Albuquerque.

„Čtvrtého června jsme do dané oblasti vzali šest psů –“

Willer ho přerušil: „Až s dvoudenním zpožděním a mezitím se tam přehnala bouře s přílivovým deštěm, co spláchl v Bludišti všechny stopy a smyl pachy.“ Willer se odmlčel a pohlédl útočně na Wheatleyho. „Zmíním to ve své zprávě.“

Je to odlehlá oblast se špatnou dostupností.“ Wheadeymu přeskočil hlas.

„Pokračujte.“

„Čtvrtého června psi se třemi psovody ze stopovacího oddělení K-9 v Albuquerque zachytili pach…“ Vzhlédl. „Mám tady mapy, jestli se chcete podívat –“

„Podejte jen zprávu.“

„Zachytili možnou stopu na místě činu. Sledovali ji nahoru kaňonem a pak na okraj Mesa de los Viejos, kde jsme zjistili, že není dostatek půdy, aby udržel pachovou stopu –“

„Nehledě na ty dva centimetry srážek.“

Wheadey se zarazil.

„Tak dál.“

„Psi nedokázali stopu sledovat. Tři další pokusy jsme učinili –“

„Děkuji vám, pane Wheatley, obraz jsme si už udělali. A teď?“

„Nasadili jsme psy na hledání mrtvoly. Provádíme systematický průzkum, začali jsme na místě činu a používáme GPS k pokrytí celého kaňonu. Postupujeme současně hlouběji do Bludiště a dolů k řece. Pak se vydáme nahoru.“

„Což nás přivádí k pátrání v řece.… Johne?“

„Řeka je mělká a pomalá. Potápěči prohledávají všechny tůně a vodní překážky směrem po proudu. Zatím nic nenašli – ani tělo, ani osobní věci. Už jsme skoro u jezera Abiquiú. Není pravděpodobné, že by pachatel hodil tělo do řeky.“

Willer přikývl.

„Technici?“

To byl Calhoun z Albuquerque, nejlepší odborník ve státě. Alespoň na techniky tedy měli štěstí. Calhoun na rozdíl od týmu K-9 byl na místě hned za úsvitu.

„Provedli kompletní pátrání po částicích a vláknech, což byl opravdu oříšek, poručíku, protože jsme pracovali v podstatě na špinavém pískovišti. Shromáždili jsme všechno, co do okruhu třiceti metrů od místa vraždy vypadalo uměle. Také jsme pročesali to druhé místo, dvě stě metrů severovýchodně, kde zřejmě stál osel – našli jsme tam jeho trus. A podívali jsme se i na třetí místo nahoře na útesu.“

„Na třetí místo?“

„Hned se k tomu dostanu, poručíku. Vrah po sobě uklidil skutečně dobře, zametl stopy, ale i tak jsme získali slušné množství vlasů, umělých vláken a drobků jídla. Žádné otisky. A dvě kulky z M855.“

„Konečně se někam dostáváme.“ Willer už o kulkách slyšel, ale neznal výsledky.

Jsou to standardní kulky NATO, ráže 5,56 mm, kovový plášť, jádro z olověné slitiny s ocelovým průbojníkem, váha 4 gramy. Snadno rozeznatelné podle zeleného hrotu. Náš střelec použil nejspíš pušku M16 nebo podobný vojenský typ útočné zbraně.“

„Může jít o bývalého vojáka.“

„Ne nezbytně. Existuje spousta nadšenců, co si na tyhle zbraně potrpí.“ Nahlédl do zápisníku. Jedna z kulek se zaryla do země; našli jsme otvor po vstřelu – a z ní stanovili přibližný úhel. Ten vrah střílel shora, třicet pět stupňů nad horizontem. Díky tomu jsme dokázali objevit jeho stanoviště: úkryt na okraji stěny kaňonu. To je to třetí místo, na které jste se ptal. Tam jsme našli neúplné otisky bot, pár bavlněných vláken, nejspíš ze šátku nebo lehké košile. Žádné nábojnice. Strávili jsme spoustu času šplháním k jeho úkrytu. Ten muž se tam vyznal a musel vraždu plánovat dlouho dopředu.“

„To znamená někdo místní.“

„Anebo někdo, kdo to tam pečlivě propátral.“

„Vlasy?“

„Na místě č. 3 žádné.“

„A co ta druhá kulka?“

„Zploštělá a roztržená průnikem obětí. Jsou na ní stopy krve, jež odpovídá krvi v písku. A opět žádné otisky.“

Ještě něco?“

„Vlněná a bavlněná vlákna na místě činu – ještě je analyzujeme –a lidský vlas i s kořínkem. Zlatohnědý, rovný, od bělocha.“

„Patří vrahovi?“

„Může být kohokoliv: oběti, vraha, jednoho z vašich mužů. Možná dokonce můj.“ Zašklebil se a prohrábl si rukou řídnoucí porost. „Nebylo by to poprvé. Získáme z něj DNA a uvidíme, jestli se shoduje s krví. Možná budeme potřebovat pro srovnání i vlasy pár vašich hochů.“

„A co Broadbent, ten, co našel tělo? Ten má světle hnědé rovné vlasy.“

„Tak budeme potřebovat vzorek i od něj.“

Willer poděkoval Calhounovi a obrátil se ke svému zástupci. „Her-nandezi?“

„Proklepl jsem si toho Broadbenta. Zdá se, že se rád po těch náhor-ních rovinách projíždí.“

„Tak co dělal v Bludišti?“ zeptal se Willer.

„Tvrdí, že si krátil cestu do Joaquinova kaňonu.“

„Spíš prodlužoval, ne?“

„Říká, že má rád projížďky. Prý je tam krásně.“

Willer se ušklíbl: „Myslel jsem, že je veterinář. Veterináři přece pra-cuji.

„Má společníka, chlapíka jménem Shane McBride.“

Willer se znovu ušklíbl. Od začátku neměl Broadbenta rád a nemohl se zbavit pocitu, že si nechává něco pro sebe. Chtělo to hodně velkou víru, přijmout jeho tvrzení, že když došlo k vraždě, jel okolo jen čirou náhodou. „Hernandezi, chci, aby ses poptal, jestli Broadbent už předtím neprojevoval zájem o tu oblast – geologický průzkum, archeologické nálezy a podobně.“

„Ano, pane.“

„Pokládáte ho za podezřelého?“ zeptala se státní zástupkyně.

Je tím, co byste nazvala ‚zúčastněná osoba‘.“

Státní zástupkyně se zahihňala. „Tak dobře.“

Willer se zamračil. Není divu, že se dnes jen málokdy podaří někoho odsoudit, když jsou na prokuratuře takoví lidé. Rozhlédl se. „Nějaké skvělé nápady?“

Calhoun řekl: „Tohle je trochu mimo mou profesi, ale zajímalo by mě, jestli je v těch kaňonech stálý zdroj vody.“

„Nevím. Proč?“

„Bylo by to výborné místo pro pěstování marihuany.“

„Beru v úvahu.… Hernandezi?“

„Podívám se na to, poručíku.“

15

CARA NAODOX právě vstával ze svého úkrytu v křoví, když zaslechl z domu zvuk – vyzvánění telefonu.

Rychle se vrátil zpět a zvedl dalekohled. Žena vstala od stolu, vydala se k telefonu v obývacím pokoji a zmizela mu z dohledu. Čekal. Teď musela zvednout sluchátko a mluví.

V rohu domu spatřil drát od telefonní linky. Zavrhl první popud ho přestřihnout, protože dnes má mnoho domácností soukromé bezpečnostní systémy, které oznámí ostraze, že došlo k přerušení linky. Potichu proklel sám sebe; nemohl po ní vyrukovat, dokud telefonovala. Čekal, pět minut… Deset. Punčocha na hlavě ho začala pronikavě svědit, ruce v latexových rukavicích měl horké a lepkavé. Znovu se objevila v obývacím pokoji se šálkem kávy v jedné a bezdrátovým sluchátkem ve druhé ruce, přikyvovala a mluvila – hovor ještě neskončil. Cítil, jak v něm narůstá netrpělivost, a pokusil se ji potlačit tím, že zavřel oči a začal si předříkávat svou mantru – ale bez výsledku. Byl už příliš nažhavený.

Sevřel pistoli. Do nosu ho udeřil nepříjemný pach latexu. Pozoroval ji, jak chodí sem a tam po pokoji, mluví, směje se a rozhazuje blonďatými vlasy. Vytáhla kartáč a začala si je pročesávat, hlavu nakloněnou na stranu. Byl to nádherný pohled, dlouhé zlaté vlasy sršící elektřinou a prozářené sluncem, když míjela okno. Přendala si sluchátko ke druhému uchu a začala si kartáčovat vlasy na opačné straně, boky se jí napínaly úsilím. Ucítil palčivou nedočkavost, když zamířila do kuchyně. Ze svého stanoviště ji dál neviděl, ale doufal, že už zavěsila. Měl pravdu: znovu se objevila v obývacím pokoji, již bez telefonu, zamířila do vstupní haly a znovu se mu ztratila – nejspíš na záchod, usoudil.

Teď.

Vstal, proběhl přes trávník ke dveřím na vnitřní dvůr a opřel se o stěnu domu. Vytáhl z kapsy dlouhý ohebný plíšek a zasunul ho mezi dveře a rám. Sice teď do domu neviděl, ale během minuty bude uvnitř, dřív než ona stačí spláchnout. A až se vrátí, dostane ji.

Plíšek prošel skrz a teď jím posunoval dolů, až narazil na petlici a prudce trhnul dolů. Ozvalo se cvaknutí a nato sevřel kliku, připravený rozrazit dveře.

Náhle strnul. Někde práskly dveře. Byly to kuchyňské dveře na zadní dvůr. Uslyšel kroky skřípající na příjezdové cestě a zahýbající za roh. Sehnul se a připlížil ke keři těsně u dveří na vnitřní dvůr a přes hradbu Uštů ji zahlédl rázovat do garáže a cinkat klíči. Vešla dovnitř. Okamžik nato se ozvalo burácení motoru a vyjel džíp, zamířil na cestu a pak v oblaku prachu zmizel za branou.

Maddox ucítil bezmocný vztek, kombinaci frustrace, zklamání a hněvu. Ta čubka ani neví, jaké má štěstí. Teď musí prohledávat dům bez její pomoci.

Počkal pět minut, až se prach zase usadil, pak vstal a otevřel dveře na vnitřní dvůr, vešel dovnitř a zavřel za sebou. Dům byl chladný a provoněný růžemi. Zaměřil se na dýchání, dokud se znovu neuklidnil, a pak se soustředil na pátrání, které ho čekalo.

Začal v kuchyni, pracoval rychle a metodicky. Než se něčeho dotkl, zapamatoval si, kde to bylo, a pak to vrátil do přesně stejné polohy. Pokud zápisník není ukrytý v domě, byla by chyba jeho obyvatele poplašit. Ale pokud tu je, pak jej najde.

16

DR. IAIN CORVUS přešel k oknu své pracovny vedoucí do Central Parku. Viděl odtud jezírko, jasnou plochu kovově zářící v odpoledním slunci. Jak se díval, přes vodu plula veslice – otec se synem veslovali společně, každý u jednoho vesla. Corvus sledoval, jak se vesla pomalu noří do vody a loďka prořezává vodu. Chlapci dělalo ovládání vesla zjevné potíže a nakonec se mu vyháknulo ze závěsu, spadlo do vody a odplulo pryč. Otec vstal a vztekle gestikuloval, vše se odehrávalo v tiché vzdálené pantomimě.

Otec a syn. Corvus pocítil v břiše slabou nevolnost. Ta zábavná scénka mu připomněla jeho vlastního otce kdysi zaměstnaného v Britském muzeu, jednoho z nejslavnějších biologů Anglie. Tehdy bylo jeho otci třicet pět jako dnes jemu, a již byl členem Královské vědecké společnosti, laureátem Crippenovy medaile a na královniny narozeniny vévodil seznamu rytířů Impéria. Corvuse znovu zachvátil starý vztek, když si vybavil otcovu kníratou tvář se žilkovatými tvářemi, vojenské držení těla, jeho ruce s jaterními skvrnami, věčně svírající sklenku whisky se sodou, a hlas, jenž neustále všechny se sarkasmem opravoval. Ten starý bídák zemřel před deseti lety na mrtvici, padl jako sražený bleskem a rozsypal ledové kostky na koberec od Aubussona v jejich londýnském domě na Wilton Crescent. Jistě, zdědil po něm balík peněz, ale ani ten, ani jeho jméno mu nepomohly získat práci v Britském muzeu, jediném místě, kde kdy toužil pracovat.

Teď je pětatřicet jemu a stále je jen pomocným kurátorem v oddělení paleontologie a s kloboukem v ruce čeká na definitivu. Bez té je vědcem jen napůl – jen poloviční člověk, a to je fakt. Pomocný kurátor. Úplně cítil, jak z toho slova čiší zápach neúspěchu. Corvus nikdy nezapadl do amerického hektického stylu akademického života; nijak nevy-nikl z šedého průměru. Věděl, že je nedůtklivý, sarkastický a netrpělivý. A nikdy s nimi nehrál ty jejich kariérní šachy. Před třemi lety sem nastoupil, aby získal definitivu, ale rozhodnutí stále odkládali; jeho paleontologické výzkumné výpravy do údolí Tung Nor v Sin-ťiangu nepřinesly žádné ovoce. V uplynulých třech letech jen poletoval kolem jako obtížný hmyz a neměl dohromady co nabídnout. Až do nynějška.

Podíval se na hodinky. Je čas pro nepříjemné setkání.

PRACOVNA DR. W. Cushmana Pealeho, ředitele muzea, zabírala jihozápadní věž muzea a nabízela panoramatický pohled na park muzea a neoklasicistní fasádu newyorské historické společnosti. Pealeho sekretářka uvedla Corvuse dál a ztišeným hlasem ho ohlásila. Corvus byl napjatý, oč běží, a když se ocitl v přítomnosti představeného, nasadil široký společenský úsměv, který měl vyhrazený jen pro krále a kretény.

Peale vstal od stolu a šel Corvuse přivítat, věnoval mu pevný chlapský stisk ruky a tou druhou ho uchopil za loket, jak to dělávají obchodníci, a pak ho usadil do starožitného shakerovského křesla před mramorový krb – ne jako ten v jeho pracovně, ale funkční. Sám se posadil v duchu starosvětské zdvořilosti, teprve když se přesvědčil, že si Corvus udělal pohodlí. Peale se svou lví hřívou bílých vlasů sčesaných rovně dozadu, černým oblekem a pomalou starosvětskou mluvou vypadal, jako by se ředitelem muzea již narodil. Corvus věděl, že jde jen o masku: pod uhlazeným zevnějškem se skrýval muž rafinovaný a pohotový jako fretka.

„Iaine, jak se máte?“ Peale se uvelebil do svého křesla a složil prsty obou rukou do stříšky.

„Výborně, děkuji, Cushmane,“ odpověděl Corvus a vyhladil si záhyby na kalhotách zkřížených nohou.

„Dobře, dobře. Mohu vám něco nabídnout? Vodu? Kávu? Sherry?“

„Ne, děkuji.“

„To já si dopřeji svou malou sklenku sherry o páté. Je to jedna z mých chyb.“

Přesně tak. Peale má ženu o třicet let mladší, a ta mu nasazuje parohy s jedním mladým kurátorem z archeologie, a pokud být starý paroháč není jeho chyba, tak svatba se ženou mladší než vlastní dcera rozhodně ano.

Sekretářka přinesla stříbrný podnos s malou křišťálovou skleničkou jantarové tekutiny. Peale ji uchopil a distingované usrkl. „Zlaté Gra-hanťs, ročník 61. Božský nektar.“

Corvus čekal a udržoval si vstřícně neutrální výraz.

Peale postavil skleničku. „Nebudu chodit kolem horké kaše, Iaine. Jak víte, jde vám o definitivu. Na vedení se to začne projednávat k prvnímu příštího měsíce. A oba dobře známe proceduru.“

„Přirozeně.“

„A jak víte, o vás se bude jednat již podruhé. Vedení mi předkládá doporučení. Technicky vzato mám sice konečné slovo já, avšak za deset let, co zastávám funkci ředitele muzea, jsem ještě ani jednou nešel proti jejich rozhodnutí a nehodlám na tom nic měnit. Nevím, jak se vedení rozhodne ve vašem případě. Nemluvil jsem s nimi o tom a ani nebudu. Ale chci vám dát jednu radu.“

„Rada od vás, Cushmane, je vždy vítaná.“

„Jsme muzeum. Jsme ale i výzkumné pracoviště. Máme radost, že nejsme univerzitou, zatíženou výukou hejna studentů. Můžeme se tak na sto procent věnovat výzkumu a publikování. Proto není omluvy pro malý počet publikací.“

Odmlčel se a mírně pozvedl jedno obočí, jako na zdůraznění jemnosti tohoto náznaku, který byl obvykle jemný jako výstřel z děla.

Peale zvedl list papíru. „Mám zde seznam vašich publikací. Jste tu devět let a napočítal jsem jedenáct příspěvků. Málem jen jeden ročně.“

„Důležitá je kvalita, ne kvantita.“

„Neznám váš obor, jsem entomolog, takže mi promiňte, že se nemohu vyjadřovat ke kvalitě. Nepochybuji, že jde o dobré články. Nikdo ještě nikdy nezpochybnil kvalitu vaší práce a všichni víme, že jen díky smůle nebyla vaše výprava do Sin-ťiangu úspěšná. Ale jedenáct? Máme tu kurátory, kteří publikují jedenáct článků ročně.“

„Napsat nějaký článek dokáže každý. Ale to je publikace pro publikaci. Já si raději počkám, až mám o čem psát.“

„No tak, Iaine, sám víte, že to není pravda. Ano, přiznávám, že i tady do jisté míry platí známá zásada ‚Publikuj, nebo zhyn‘. Ale jsme Muzeum přírodní historie a většina toho, co produkujeme, je na světové úrovni. Čímž se dostávám k jádru problému. Uběhl už víc než rok, kdy jste publikoval naposledy. Zavolal jsem si vás sem, protože předpokládám, že pracujete na něčem významném.“

Zdvihl obočí, aby podtrhl, že jde o otázku.

Corvus zkřížil nohy obráceně. Cítil, jak mu lícní svaly tuhnou úsilím udržet úsměv. Ponížení bylo téměř nesnesitelné. „Čirou náhodou skutečně pracuji na významném projektu.“

„Mohu vědět na jakém?“

„Právě teď je v poněkud delikátním kritickém bodě, ale během jednoho, dvou týdnů ho budu schopen předložit vám i posudkové komisi – pochopitelně zatím důvěrně. Ten vás jistě plně uspokojí.“

Peale ho okamžik pozoroval, pak se usmál. „To je skvělé, Iaine. Osobně si myslím, že jste pro muzeum přínosem a vaše proslulé jméno, spojené s vaším skvělým otcem, je pro nás také důležité. Vyptávám se vás takhle, jen abych vám pomohl a poradil. Vždy nás velmi mrzí, když některý z kurátorů nedostane definitivu; chápeme to spíš jako chybu z naší strany.“ Peale vstal a se širokým úsměvem napřáhl ruku. „Mnoho štěstí.“

Corvus opustil kancelář a vracel se dlouhou chodbou ve čtvrtém patře. Dusil v sobě vztek s takovým úsilím, že skoro ani nemohl dýchat. Ale udržoval si dál svůj úsměv, pokyvoval napravo, nalevo, odpovídal na pozdravy kolegů, kteří teď na konci pracovního dne mířili domů; stádo valící se do svých králíkáren na anonymních předměstích Connecticutu, New Jersey a Long Islandu.

17

NABÍLENÝ POKOJ za sakristií kláštera Kristus na poušti obsahoval jen čtyři věci: tvrdou dřevěnou židli, hrubý stůl, kříž a laptop Apple Power-Book G4 s tiskárnou, běžící na sluneční články. Wyman Ford seděl před počítačem, celý napjatý očekáváním. Právě skončil instalaci dvou dešifračních programů a chystal se je použít na kód, který pečlivě opsal ze zápisníku mrtvého muže. Již věděl, že se nejedná o žádnou jednoduchou šifru; zatím žádný z jeho obvyklých triků na ni nezabral.

Slo o skutečnou lahůdku.

Zvedl prst a energicky stiskl tlačítko: první program se spustil a začal pracovat.

Nešlo přesně o dešifrační program, ale spíše o software na analýzu opakujících se vzorců, který přešetřil šifru a stanovil podle počtu těchto vzorců, do jaké třídy daná šifra patří – do substituční nebo transpo-ziční, plakódové nebo enikódové, slovníkové nebo víceabecední. Stanovil, zda se nejedná o známou šifru na základě velkých prvočísel. Ale dál už jít neuměl.

Uplynulo pouhých pět minut, než program pípnutím oznámil, že první analýza je hotova. Když se objevil výsledek, Ford užasl:

NEMOŽNÉ URČIT TYP ŠIFRY

Prošel si výsledky vzorkování, tabulky četnosti výskytu čísel, pravděpodobnostní údaje. Tohle nebylo běžné grupování čísel – program vyloučil všechny druhy vzorců a odchylek od průměru. To ukazovalo, že čísla obsahují informaci. Ale jakou informaci a jak zašifrovanou?

Forda to ani v nejmenším neodradilo, cítil nedočkavé rozechvění. Čím je šifra složitější, tím zajímavější bývá zpráva. Spustil další program v modulu, frekvenční analýzu jednotlivých čísel, jejich párů a trojic a srovnání s frekvenčními tabulkami běžných jazyků. Ale i to byl krok do prázdna: ukázalo se, že neexistuje žádný vztah mezi čísly a angličtinou ani žádným běžným jazykem.

Ford se podíval na hodinky. Zmeškal tercii. Pracoval pět hodin v jednom zátahu.

K čertu.

Vrátil se zpět k monitoru počítače. Fakt, že každé číslo má osm číslic – jeden byte – ukazoval na počítačovou šifru. Přesto byla napsána tužkou do špinavého zápisníku, zjevně z čisté vody, bez přístupu k počítači. Na základě toho zkusil převést osmimístná čísla do binárního a hexadecimálního kódu a do ASCII a vše prohnal dešifrovacími programy, ale opět bez úspěchu.

Začínalo to být zábavné.

Ford si dal chvíli pauzu, vytáhl zápisník, rozevřel ho a probíral se stránkami. Byl starý, kožené desky měl odřené a oleštěné, mezi ohmatanými stránkami skřípal písek. Slabě páchl po kouři. Čísla byla napsána ostrou tužkou, čistě a rázně ve vyrovnaných řadách a sloupcích, vytvářejících přesnou síť. Rovnoměrnost zápisu ho vedla k přesvědčení, že vznikl celý najednou. A na všech těch šedesáti stranách čísel nebyla jediná oprava ani chyba. Ta čísla onen muž nepochybně odněkud zkopíroval.

Sklapl ho a obrátil. Na zadní straně byla skvrna, stále ještě mírně lepkavá šmouha a s úlekem si uvědomil, že je to krev. Otřásl se a rychle notes odložil. Teprve ta krev mu připomněla, že tohle není hra, toho muže někdo zavraždil a zápisník s velkou pravděpodobností obsahuje informace o nějakém bohatství.

Wyman Ford se nestačil divit, jak se do toho zamíchal.

Náhle ucítil, že za ním někdo stojí, a otočil se. Byl to opat, ruce složené za zády, slabě se usmíval a bystrýma očima ho upřeně pozoroval. „Postrádali jsme tě, bratře Wymane.“

Wyman vstal: „Omlouvám se, otče.“

Opat se zadíval na čísla na monitoru. „To, co děláš, musí být důležité.“

Wyman neodpověděl. Nebyl si jistý, že by to i opat pokládal za důležité. Cítil se zahanbeně. Vždyť šlo jen o druh pracovní posedlosti, jež ho dostala do potíží ve skutečném životě, posedlost problémem, kdy zapomínal na všechno ostatní. Po Juliině smrti si nikdy nedokázal odpustit všechen ten promarněný čas, kdy pracoval, místo aby si s ní povídal, večeřel s ní nebo ji pomiloval.

Cítil na sobě vlídný pohled opatových očí, ale nedokázal jej opětovat.

„Ora et labora, modli se a pracuj,“ řekl opat s mírnou výtkou, skrytou ve vlídnosti. „To jsou dva protiklady. Modlitba je způsob naslouchání Bohu, práce pak způsob, jak s ním rozmlouvat. Mnišský život hledá mezi nimi přesnou rovnováhu.“

„Rozumím, otče.“ Wyman cítil, jak rudne. Opat ho vždy dokázal svou prostou moudrostí překvapit.

Opat mu položil ruku na rameno. „To jsem rád,“ ujistil ho a odešel.

Wyman uložil práci, kopii nahrál na CD a vypnul počítač. Zápisník s diskem dal do kapsy, vrátil se do své cely a strčil je do zásuvky nočního stolku. Napadlo ho: skutečně se už zbavil svého kostlivce ve skříni? Není to zase jen o tomhle?

Sklonil hlavu a začal se modlit.

18

TOM BROADBENT sledoval detektiva poručíka Willera, jak přechází v jeho obývacím pokoji sem a tam pomalými a těžkými policajtskými kroky, jež nějak dávají najevo aroganci. Detektiv měl na sobě kostkovanou sportovní bundu, šedé kalhoty a modrou košili bez kravaty a měl krátké ruce, které končily kostnatými klouby a žilnatými dlaněmi. Bylo mu okolo pětačtyřiceti, nebyl vyšší než sto pětasedmdesát, měl úzkou tvář, špičatý nos a oči s pokleslými víčky a zarudlými kruhy. Byla to tvář chronického nespavce.

Za ním stál s rozevřeným poznámkovým blokem jeho poskok Her-nandez, uhlazený, otevřený a sympatický. Přijeli v doprovodu seriózní prošedivělé ženy, která se představila jako doktorka Feiningerová, soudní patoložka.

Sally si sedla na pohovku k nim.

„Na místě činu jsme našli lidský vlas,“ oznámil Willer a pomalu se otáčel na patě. „Doktorka Feiningerová chce zjistit, jestli nepochází od vraha, ale k tomu potřebujeme vyloučit všechny ostatní osoby, které byly na místě činu.“

„Chápu.“

Tom si všiml, že ho detektivovy černé oči pozorně sledují. „Pokud nemáte žádné námitky, podepište to, prosím, tady.“

Tom podepsal prohlášení o souhlasu.

Feiningerová k němu přistoupila s malým černým sáčkem. „Můžete se, prosím, posadit?“

„Netušil jsem, že to bude takhle nebezpečné,“ pokusil se Tom s úsměvem o žert.

„Vytrhnu vám je i s kořínky,“ odpověděla mu suše.

Tom si sedl a vyměnil si pohled se Sally. Byl si naprosto jistý, že za touto návštěvou je mnohem víc než jen získat pár jeho vlasů. Sledoval, jak doktorka vyndává z černého sáčku pár drobných zkumavek a samolepicích identifikačních štítků.

„A mezitím,“ navázal Willer, „je tu ještě pár drobností, které bych rád objasnil. Mohu?“ A je to tady, pomyslel si Tom. „Budu potřebovat právníka?“

„Máte na něj nárok.“

Jsem podezřelý?“

„Ne.“

Tom mávl rukou. „Právníci jsou drazí. Tak spusťte.“

„Uvedl jste, že v noc vraždy jste jel podél Chámy.“

„To je pravda.“

Tom ucítil doktorčiny prsty, jak se mu prohrabují ve vlasech, ve druhé ruce svírala velkou pinzetu.

„Také jste řekl, že jste si cestu krátil přes Joaquinův kaňon.“

„Ona to vlastně není zkratka.“

„Přesně to jsem si myslel. Tak proč jste jel tudy?“

„Jak už jsem řekl, mám tu cestu rád.“

Ticho. Slyšel, jak Hernandezovo pero skřípe po papíře, pak zašustě-ní otáčené stránky. Doktorka mu vytrhla jeden vlas, druhý, třetí. „Hotovo,“ oznámila.

„O kolik kilometrů jste si tu noc zajel?“ zeptal se Willer.

„O patnáct až osmnáct.“

„A jak dlouho vám to zabralo?“

„Tak tři až čtyři hodiny.“

„Takže jste se rozhodl pro zkratku, která byla vlastně zajížďkou, a to při západu slunce, i když to pro vás znamenalo nejméně tříhodinovou cestu ve tmě.“

„Byl tehdy úplněk a stejně jsem to plánoval. Chtě/ jsem se domů vrátit až s úplňkem – v tom byl právě ten vtip.“

‚A vaší ženě nevadí, když se vracíte domů takhle pozdě?“

„Ne, jeho ženě nevadí, když se vrací domů takhle pozdě,“ ozvala se Sally.

Willer pokračoval dál stejným lhostejným tónem. „A když jste zaslechl výstřely, jel jste se tam podívat?“

„Detektive, copak jsme to všechno už jednou neprocházeli?“ Willer nezareagoval. „Řekl jste, že jste našel umírajícího muže. Poskytl jste mu první pomoc, a tak se dostala jeho krev na vaše šaty.“

„Ano.“

‚A on s vámi mluvil, řekl vám, ať najdete jeho dceru – jmenuje se Robbie, že? – a povíte jí, co našel. Ale než vám stačil prozradit, co vlastně objevil, tak zemřel. Vyjadřuji se přesně?“

„Už jsme to jednou prošli.“ Tom mu neřekl a ani nehodlal říct, že mu prospektor dal zápisník a že mluvil o pokladu. Nevěřil, že by si to policie dokázala nechat jen pro sebe, a zpráva o pokladu by vyvolala zlatou horečku.

„Nic vám nedal?“

„Ne.“ Tom naprázdno polkl. Překvapilo ho, jak moc mu bylo lhaní odporné.

Po chvíli Willer jen zabručel a podíval se dolů. „Trávíte spoustu času ježděním po těch náhorních rovinách, co?“

„Přesně tak.“

„Hledáte tam něco konkrétního?“

„Ano.“

Willer na něj ostře pohlédl. „A co?“

„Mír a klid.“

Zamračil se. „A kam přesně jezdíte?“

„Tak různě – do Bludiště, nahoru na Mesa de los Viejos, do Anglických skal, na La Cuchilla – někdy dokonce až na Pustinu ozvěn, když jde o celonoční vyjížďku.“

Willer se obrátil k Sally. „Vy jezdíte s ním?“

„Někdy.“

„Řekli mi, že včera odpoledne jste zajel do kláštera nahoře v pustině, do Krista na poušti.“

Tom vstal. „Kdo vám to řekl? Vy mě dáváte sledovat?“

Jen klid, pane Broadbente. Máte nezaměnitelné auto a připomínám, že většina té cesty je vidět jako na dlani z Mesa de los Viejos, kde pátrali mí muži. Takže: jel jste nahoru do kláštera?“

„Musím na tyhle otázky odpovídat?“

„Ne. Ale když odmítnete, dám vás předvolat a budete potřebovat toho právníka, o kterém jsme mluvili na začátku, a pak je zodpovíte pod přísahou na policejní stanici.“

„Vyhrožujete mi?“

Jen konstatuji fakta, pane Broadbente.“

„Tome,“ vmísila se Sally, „jen klid.“

Tom naprázdno polkl. „Ano, byl jsem tam.“

„Proč?“

Tom zaváhal. „Navštívit přítele.“

Jeho jméno?“

„Bratr Wyman Ford.“

Pero se škrábavým zvukem zapisovalo. Jak psal, Willer zasykl skrze zuby.

„Ten bratr Ford je mnich?“

„Novic.“

„A proč jste se s ním tak chtěl vidět?“

„Zajímalo mě, jestli náhodou něco nezaslechl ohledně té vraždy v Bludišti.“ Znovu se při lhaní cítil hrozně. Začal si uvědomovat, že ostatní mají možná pravdu a že si ten zápisník neměl nechávat jen pro sebe. Ale byl tu ten zatracený slib.

„A zaslechl?“

„Ne.“

„A víc nic?“

„Víc nic. Dokonce o ní vůbec nevěděl. Nečte noviny.“ Kdyby policisté zajeli za Fordem, jestlipak by jim ten zápisník zapřel, napadlo Torna. Nebylo to pravděpodobné – byl přece mnich.

Willer vstal. „Zdržíte se tu na nějakou dobu? Možná si s vámi ještě budeme potřebovat promluvit.“

„Nemám teď žádné cestovní plány.“

Willer znovu přikývl a pohlédl na Sally. „Promiňte, madam, že jsme vyrušovali.“

„Tu madam si nechte od cesty,“ odsekla Sally ostře.

„Nemyslel jsem to zle, paní Broadbentová.“ Otočil se k doktorce. „Máte, co potřebujete?“

„Ano.“

Tom je doprovodil ke dveřím. Willer se na odchodu ještě zarazil a zabodl černé oči do Torna. „Lhaní policistovi znamená bránění právu – a to je zločin.“

„Toho jsem si vědom.“

Willer se otočil a odešel. Tom sledoval, jak nasedají a odjíždějí, pak se vrátil a zavřel dveře. Sally stála uprostřed obývacího pokoje s rukama bojovně zkříženýma. „Tome –“

„Neříkej to.“

„Ale já to chci říct. Bruslíš na tenkém ledě. Měl jsi jim ten zápisník dát.“

„Teď už je pozdě.“

„Ne, není. Můžeš jim to vysvětlit. Pochopí to.“

„Houby pochopí. A kolikrát bych jim to zase musel opakovat? Já přísahal.1’

Povzdychla si a spustila ruce. „Tome, proč jsi tak umanutý?“

„A ty nejsi?“

Sally skočila na sedačku vedle něj. „Jsi nemožný.“

Objal ji kolem ramen. Je mi líto, ale měla bys mě ráda jiného?“

„Nejspíš ne,“ povzdechla si. „A jako by tohle všechno ještě nestačilo, když jsem se odpoledne vrátila domů, měla jsem pocit, že tu někdo byl.“

Jak to?“ zeptal se Tom poplašeně.

„Nevím. Nic nezmizelo ani nebylo na jiném místě. Šlo jen o takový divný pocit –jako bych cítila pach někoho cizího.“

Jsi si jistá?“

„Ne.“

„Měli bychom to nahlásit.“

„Tome, oznámíš vloupání a budeš mít zase Willera za krkem. A já si tím ani nejsem jistá – šlo jen o pocit.“

Tom chvíli uvažoval. „Sally, tohle je vážné. Přece víme, že kvůli tomu pokladu se zabíjí. Cítil bych se mnohem lépe, kdyby sis vzala svůj revolver Smith & Wesson a měla ho při ruce.“

Já bych to nepřeháněla, Tome. Se zbraní si budu připadat hloupě.“

„To je k smíchu. Ty a pistole, to je smrtící kombinace – dokázala jsi to v Hondurasu.“

Sally vstala, otevřela zásuvku pod telefonem, vyndala klíč a šla odemknout skříň v pokojíku. Za okamžik se vrátila s revolverem a krabičkou nábojů do osmatřicítky. Vyklopila bubínek, zasunula do něj pět nábojů, zaklapla jej a zastrčila si zbraň do přední kapsy jeansů. „Spokojený?“

19

JINSON NAODOX podal klíčky od auta a pětidolarovku uhrovitému poskokovi na chodníku a vešel do haly hotelu El Dorado; jeho nové boty z hadí kůže od Lucchesiho přitom příjemně povrzávaly. Zastavil se, aby se rozhlédl kolem a trochu si popotáhl sako. Na jedné straně haly hořel v krbu velký oheň a na opačné seděl starý páprda u velkého klavíru a hrál „Misty“. Na vzdáleném konci byl bar ze světlého dřeva.

Doklátil se k baru, položil svůj laptop na opěradlo židle a vklouzl na ni.

„Kafe. Černý.“

Barman přikývl a vrátil se se šálkem a miskou kořeněných arašídů.

Usrkl. „Hele, tohle kafe je nějaký starý, nemohl byste udělat novou várku?“

„Ovšem, pane. Omlouvám se.“ Barman mu rychle vzal šálek a zmizel vzadu.

Maddox zabořil prsty do oříšků, pár si jich hodil do úst a pozoroval, jak lidé přicházejí a odcházejí. Všichni vypadali jako on, byli oblečení do sportovních košil a sak a pěkných manšestrových nebo úpletových kalhot, zkrátka lidé, kteří žili bezproblémové a obyčejné životy, dvě auta v garáži, měli dvě celé čtyři desetiny dítěte a nepotřebovali půjčky. Opřel se dozadu, vzal si další oříšky a trochu se uvolnil. Zajímavé, kolik atraktivních žen ve středním věku – jako třeba ta, co prochází halou v hnědých kalhotách, svetru a s perlami na krku, v ruce s malou černou kabelkou – mají pochybné myšlenky o potetovaných a namakaných trestancích, co si kroutí dlouhé tresty za znásilnění, vraždu či loupež. Večer ho čekala spousta práce, napsalo mu nejméně dvacet nových muklů. Některé z těch dopisů byly tak příšerné, že je musel přepsat do poslední čárky. Ale nevadí: předplatitelek stále přibývalo, poptávka po trestancích pořád rosda. Byly to ty nejsnadněji vydělané prachy v jeho životě a nejvíc ho na tom překvapilo, že vše bylo legální a dalo se vyřídit kreditní kartou přes internetovou bankovní službu; brali si svoje procenta a zbytek mu připisovali na konto.

Kdyby věděl, jak snadno se dají legálně vydělat peníze, ušetřil by si spoustu utrpení.

Vzal si pár dalších arašídů a pak misku odstrčil, vzpomněl si, že drží štíhlou linii, a právě se vrátil barman s čerstvou kávou. „Promiňte, že to trvalo tak dlouho, a ještě jednou se omlouvám.“

„V pohodě.“ Usrkl kávu – úplně čerstvá. „Díky.“

„Není zač, pane.“

Čára Maddox se teď soustředil na svůj aktuální problém. Ten notes v domě nebyl. To znamená, že ho Broadbent má buď u sebe, anebo ho schoval někde jinde, možná do bezpečnostní schránky v bance. Ať už byl kdekoliv, Maddox věděl, že teď už ho nemůže ukrást. Cítil stále silnější podráždění. Broadbent ho tak jako tak doběhl. Možná je to konkurent – snad dokonce i Weathersův partner.

Maddox znovu slyšel Corvusův hlas s britským přízvukem, jak mu zní v hlavě – Ten zápisník. Zbývá jen jedna možnost: musí Broadben-ta donutit, aby mu ho vydal. Teď už jen potřebuje nějakou pořádnou páku.

Potřebujeme ženu.

„Jste poprvé v Santa Fé?“ zeptal se barman a přerušil mu tak chod myšlenek.

Jo.“

„Za obchodem?“

„Za čím jiným,“ ušklíbl se Maddox.

„Nejste tu kvůli té konferenci o laparoskopických operacích?“

Proboha, nejspíš vypadá jako doktor. Connecticutský doktor na služební cestě a všechny výlohy mu hradí nějaký farmaceutický gigant. Kdyby tak ten barman viděl jeho tetování na zádech od krku až po zadek. Hned by si nadělal do kalhot…

„Ne,“ odpověděl Maddox příjemně, „já dělám v lidských zdrojích.“

20

E-MAIL, KTERÝ Tom dostal druhý den ráno, zněl:

Tome,

„rozluštil“ jsem ten záznam. Nebudete věřit vlastním očím. Opakuji: Nebudete tomu věřit. Přijeďte co nejrychleji za mnou do kláštera a připravte se na šok. Wyman

Tom se okamžitě vydal na cestu. Teď, když jeho Chevy ukrajoval poslední míli cesty podél říčního koryta před klášterem, dosáhla jeho netrpělivost bodu varu.

Záhy se nad porostem objevila zvonice kláštera a Tom zahnul na parkoviště; když vystupoval, vznášel se všude kolem velký oblak zvířeného prachu. Za okamžik seběhl od kostela bratr Wyman, až za ním vlála kutna; podobal se velkému netopýru.

Jak dlouho vám trvalo rozluštit tu šifru?“ zeptal se Tom, když stoupali nahoru. „Dvacet minut?“

„Dvacet hodin. A vůbec jsem ji nerozluštil.“

„To nechápu.“

„To bylo právě jádro problému. Nejde o žádnou šifru.“

„Není to šifra?“

„Proto mě to tak zmátlo. Všechna ta čísla v úhledných řadách a sloupcích; předpokládal jsem, že musí jít o nějakou šifru. Každý test, který jsem použil, ukazoval, že ta čísla nejsou náhodná, že jde o složitý vzorec – ale jaký? Nebyla to primárně číselná šifra, nebyla to ani substituční nebo transpoziční šifra ani žádná jiná šifra, na kterou jsem si dokázal vzpomenout. Byl jsem nahraný – dokud mě netrklo, že to žádná šifra není.“

„Tak co je to?“

„Data.“

„Data?“

„Byl jsem naprostý idiot. Měl jsem si toho všimnout hned.“ Wyman zmlkl, jak se blížili k refektáři, a položil si ukazováček na rty. Prošli jím, pak sešli dolů halou a došli do malého vybíleného pokoje. Pod až znepokojivě realistickým křížem s ukřižovaným Kristem ležel na hrubém dřevěném stole laptop Apple. Ford se provinile rozhlédl a opatrně zavřel dveře.

„Vlastně bychom tu ani neměli být,“ zašeptal. „Připadám si jako zlobivý školák, co kouří o přestávce na záchodě.“

„Tak o jaká jde data?“

„Uvidíte sám.“

„Zjistíme z nich mužovu totožnost?“

„Ne přímo, ale zavedou nás k němu. O tom nepochybuji.“

Přitáhli si k počítači židle. Bratr Wyman ho otevřel, zapnul a počkal, než se načte operační systém. Hned nato začal Ford rychle psát. „Připojuji se k internetu přes horkou satelitní linku. Váš muž použil záznamové zařízení a pak z něj přepsal data do zápisníku.“

„Jaké záznamové zařízení?“

„Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišel. Hledači pokladů a prospek-toři obvykle používají dva přístroje. Prvním je magnetometr gradiome-trického toku protonů, což je v podstatě neuvěřitelně složitý detektor kovů. Jdete po zemi a on měří drobné odchylky místního magnetického pole. Ale datový výstup měřený v miligaussech se vůbec nepodobá našim číslům.

Druhým přístrojem je půdní radar neboli GPR. Vypadá jako cedník s anténami. Ten v podstatě vysílá radarové pulsy pod zem a zaznamenává jejich odraz. Podle typu půdy a její vlhkosti se dokáže dostat až do pěti metrů, než se vlny odrazí. Výsledkem je hrubý trojrozměrný obraz něčeho ukrytého v zemi nebo určitého typu skály. Zobrazí dutiny, jeskyně, staré doly, zakopané poklady, kovové žíly, staré zdi nebo hroby – takové věci.“

Odmlčel se, aby nabral dech, a pak rychle pokračoval. „Ukázalo se, že čísla ve vašem zápisníku jsou vlastně datovým tokem z velmi citlivého a podomácku sestrojeného půdního radaru. Naštěstí měl standardní výstup kompatibilní s kmitočtem FM Dallas Electronic v pásmu 155, takže se dá zobrazit i pomocí počítačového softwaru.“

„Ten lovec pokladů byl borec.“

„To tedy byl. Přesně věděl, co dělá.“

„A našel poklad?“

„To si pište.“

Tom už nedokázal ovládnout napětí. „Tak co je to?“

Wyman se zazubil a zdvihl prst. „Teď uvidíte radarový obraz sejmutý pomocí GPR. To právě jsou všechna ta čísla v zápisníku: zmapování pokladu ukrytého v zemi.“

Tom sledoval, jak se Ford připojil na webovou stránku oddělení geologie Bostonské univerzity. Proklikal se sérií vysoce technických hypertextových stránek věnovaných radarovému satelitnímu zobrazování a Landsatu, až konečně dospěl na stránku nadepsanou:

kmitočet FM v pásmu 155 gpr – ZPRACOVÁNÍ A ANALÝZA POMOCÍ

TERRAPLOTU®

ZADEJTE SVÉ JMÉNO A HESLO

„Hacknul jsem to,“ zašeptal Ford a zašklebil se, napsal jméno a heslo. „Nikomu jsem neublížil, jen jsem se přihlásil jako místní student.“

„To mi příliš neladí s mnišským životem,“ poznamenal Tom. Ještě nejsem mnich.“ Přidal pár úhozů a objevila se nová obrazovka:

ZADEJTE DATA

Opět něco napsal a pak se zašklebil s prstem nad dačítkem ENTER a na tváři se mu rozhostil úsměv. Jste připravený?“

„Tak už mě nenapínejte.“ Ford s klapnutím stiskl tlačítko a program se spustil.

21

REALITNÍ KANCELÁŘ Cowboy Country se nacházela v malebné pseudo-kovbojské budově na Paseo de Peralta, dveře lemovaly svazky červených chilli papriček a v recepci švitořila rozpustilá sekretářka v kovbojském kostýmku. Maddox vešel dovnitř a jeho boty vydávaly uspokojující klap, klap na dlažbě ze saltillských dlaždic. Zvedl ruku, aby si sundal klobouk Resistol, který si koupil ráno – vysoký tvrďák 16X za 420 dolarů – ale pak se rozhodl ho nechat na hlavě, uvědomil si, že je na Západě, kde si skuteční kovbojové nechávají klobouky i v domech. Přešel k recepci a opřel se o desku.

Jaké je vaše přání, pane?“ zeptala se recepční.

„Nabízíte i letní pronájmy, že jo?“ věnoval Maddox děvčeti úsměv jedním koutkem.

„Ano, jistě.“

Jmenuji se Maddox. Jim Maddox.“ Natáhl k ní ruku a ona jí potřásla. Modré oči se na něj zahleděly.

„Přišel jste sem za někým konkrétním?“

„Ne, jen si to chci zatím oťuknout.“

„Tak zavolám nějakou naši agentku.“

Okamžik nato ho zavedla do útulné kanceláře, zařízené zcela ve stylu Santa Fé.

„Trina Dowlingová,“ představila se agentka, potřásla mu rukou a usadila ho proti sobě. Byla hotové strašidlo – přes padesát, vychrtlá jako bidlo, černé šaty, blond vlasy a hlas, který svou naléhavostí vzbuzoval nevolnost. Potenciální klientka, napadlo Maddoxe. Určitě potenciální klientka.

„Slyšela jsem, že máte zájem o pronájem na léto.“

„Přesně tak. Hledám klidné místo, kde bych dopsal svůj první román.“

„To je zajímavé! První román!“

Zkřížil nohy. „Pracoval jsem v počítačích, před krachem jsem prodával po internetu, prošel jsem rozvodem. Teď si dávám pauzu od vydělávání peněz a chci uskutečnit svůj sen.“ Nabídl jí omluvný úsměv. „Hledám něco severně od Abiquiú, něco tichého, izolovaného, kde by široko daleko nebyli žádní sousedi.“

„Nabízíme k pronájmu víc než tři sta nemovitostí a jsem si jistá, že vám určitě něco najdeme.“

„Skvělé.“ Maddox si poposedl a přeložil si nohy. „S tím soukromím to myslím vážně. Nejbližší dům musí být alespoň pár mil daleko. Něco na konci cesty někde v lese.“

Odmlčel se. Trina si psala poznámky.

„Třeba stará hornická chata by byla skvělá,“ řekl. „Vždycky jsem se zajímal o doly. A vlastně i ve svém románu píšu o dolech.“

Dowlingová dopsala poznámky a s ostrým klapnutím zacvakla pero. „Podíváme se do databáze? Ale nejdřív, pane Maddoxi, máte zhruba představu o ceně?“

„Na penězích nezáleží. A říkejte mi, prosím, Jime.“

„Můžete chvilku počkat, Jime, než se podívám do naší databáze?“

„Ale jistě.“

Znovu si přeložil nohy, zatímco Trina bušila do klávesnice.

„Dobrá.“ Znovu se usmála. „Mám tu několik vhodných nemovitostí, ale jedna je opravdu ideální. Jde o starý tábor SCO na Perdiz Creek na úpatí Canjilonských hor.“

„Tábor SCO?“

„Přesně tak. Sbor civilní ochrany. Ten tam ve třicátých letech vybudoval tábor pro muže, kteří stavěli cestu rezervací – asi tucet dřevěných chatek kolem staré jídelny a hlavního srubu. Před pár lety celý tábor koupil jeden pán z Texasu. Rekonstruoval srub a přeměnil ho na skutečně útulný dům se třemi ložnicemi a třemi koupelnami. Všechno ostatní nechal, jak bylo. Nějakou dobu tam žil, ale přišlo mu to tam příliš odlehlé a teď to pronajímá.“

„To zní, jako že by tam mohli jezdit turisti.“

Je to pod zámkem. Areál se nachází uprostřed soukromého pozemku obklopeného rezervací. Je na konci dvanáctikilometrové prašné cesty, posledních pět kilometrů projede jen džíp.“ Podívala se na něj. „Máte nějaké vozidlo s náhonem na všechna čtyři kola?“

„Range Rover.“

Usmála se. „Taková cesta rozhodně odradí všechny návštěvníky.“

„To jo.“

„A má to tam zajímavou historii. Než v Perdiz Creek postavili ten tábor SCO, stávalo tam staré zlatokopecké město. Jsou tam i staré doly a…,“ usmála se na něj, „…proslýchá se, že tam straší. Tohle neříkám každému, ale když jste spisovatel…“

„Nějací duchové by se mi do příběhu hodili.“

„Prý je to skvělé místo na túry, horské kolo a jízdu na koni. A všude okolo je státní rezervace. Ale zároveň tam jsou služby: elektřina a telefon.“

„To zní ideálně. Ještě mě napadá, že bych nechtěl, aby mi tam majitel najednou vpadl bez ohlášení.“

‚Je v Itálii a mohu vás ujistit, že rozhodně není ten typ. Pronájem spravujeme my, a chce-li se tam někdo podívat, jedeme tam my –a pouze z vážného důvodu, a oznamujeme to dvacet čtyři hodin dopředu. Soukromí máte zajištěno.“

„A nájem?“

„Velmi rozumný. Dva tisíce osm set měsíčně, pokud tam budete celé léto.“

„To je skvělé. Rád bych se tam podíval.“

„Kdy?

„Hned.“ Poklepal si na kapsu saka, kde měl šekovou knížku. Jsem připravený uzavřít smlouvu ještě dnes. Už se nemůžu dočkat, až se pustím do psaní. Je to příběh o záhadné vraždě.“

22

TOM UPŘENĚ ZÍRAL na bílý monitor PowerBooku. Nejdřív se nedělo nic, pak se začal shora dolů pomalu vykreslovat obraz, při prvním načítání hodně rozmazaný.

„Chvíli to potrvá,“ zamumlal Wyman.

První rastrování skončilo, ale obraz zůstával stále nezřetelný, jen rozmazaná skvrna. Vůbec nevypadal jako truhla se zlatem nebo ztracený důl, ale možná zobrazoval samu jeskyni. Začalo druhé rastrování a obraz se řádku po řádce zaostřoval. Tom zadržel dech, když se ze skvrny stal objekt. Nezaměnitelný objekt. Nemohl tomu ani uvěřit, měl pocit, že jde jen o optický klam, že to musí být něco jiného, než jako co to vypadá. Při třetím rastrování zjistil, že se optická iluze nekoná.

„Můj bože,“ vyhrkl Tom. „Není to poklad, je to dinosaurus.“

Wyman se rozchechtal a oči mu svítily. „Říkal jsem vám, že je to bomba. A podívejte na tu souřadnicovou síť. Je to Tyrannosaurus rex a podle menšího pátrání, co jsem podnikl, jde o zdaleka největší známý exemplář.“

‚Ale tenhle je úplně celý, žádné kosti.“

„Přesně tak.“

Tom se odmlčel a jen zíral. Nepochybně to je Tyrannosaurus rex –ta silueta byla nezaměnitelná – ležící zkrouceně na boku. Ale nešlo jen o zkamenělou kostru – většina kůže, vnitřností a masa fosilizovala společně s kostmi. Je to mumie,“ řekl Tom, „fosilizovaná mumie dinosaura.“

„Přesně tak.“

„To je neuvěřitelné. Potom se jedná o jeden z největších nálezů fosilie v dějinách.“

„Správně. Je v podstatě kompletní, s výjimkou pár zubů, jednoho drápu a posledního článku ocasu. Vidíte, že si tělo zachovalo svůj objem.“

„Takže ten zavražděný byl lovec dinosaurů.“

„Přesně tak. A jeho vyprávění o.pokladu‘ byl jen pokus vás zmást, anebo to byl jeho způsob vyjadřování. Tohle vlastně je poklad, jenže paleontologický.“

Tom hleděl na obraz. Stále tomu ještě nemohl uvěřit. Jako kluk vždy toužil stát se paleontologem. Ale zatímco ostatní děti z dinosaurů vyrostou, on na svůj sen nikdy nezapomněl. Otec ho přinutil stát se veterinářem. A teď je zde a dívá se na jednu z nejskvělejších fosilií dinosaura všech dob.

„Tady je váš motiv,“ poznamenal Ford. „Ten dinosaurus má ohromnou cenu, trochu jsem se poohlédl po webu. Slyšel jste o dinosaurovi nazvaném Sue?“

„O tom slavném tyrannosaurovi ve Fieldově muzeu?“

„To je on. Objevila ho v roce 1990 profesionální lovkyně dinosaurů jménem Sue Hendricksonová v pustinách jižní Dakoty. Šlo o největšího a nejzachovalejšího tyrannosaura, jaký byl kdy nalezen. Deset let nato ho prodali v dražbě u Sothebyho za 8,36 milionu dolarů.“

Tom jen hvízdl. „Tenhle musí mít desetinásobnou cenu.“

„Minimálně.“

„Tak kde je?“

Ford se usmál a ukázal na monitor. „Vidíte tu nepravidelnou linii, co ho obklopuje? To je průřez skalnatým výchozem horniny, ve které je fosilie uložena. Je to velká formace, víc než dvanáct metrů v průměru, a takový neobvyklý tvar by neměl být problém najít. Veškeré informace o místě, které potřebujete, jsou zde. Je to jen otázka výstupu nahoru, než ho najdete.“

„Začnu s Údolím tyrannosaura.“

„To by byla rozkošná shoda. Ve skutečnosti, Tome, to může být kdekoliv nahoře na planinách.“

„Najít ho může trvat věčnost.“

„To si nemyslím. Strávil jsem procházkami tam spoustu času a věřím, že bych ho dokázal najít tak do týdne. Nejen že máte tvar té formace, ale vidíte, že část dinosaurovy hlavy a vršek těla vystupují na povrch. Musí to být pohled, jak ze skály ční dinosauří čelist.“

Jako ten černý monolit, co dal Údolí tyrannosaura jeho jméno?“ zeptal se Tom.

„Znám ten monolit – ale nemá co dělat se zkamenělinami. S tímhle plánkem teď přesně víme, co máme hledat – že, Tome?“

„Tak moment. Kdo říká, že ho půjdeme hledat?“

Já.“

Tom potřásl hlavou. „Myslel jsem, že se chcete stát mnichem. Že jste tyhle věci nechal být.“

Ford se na něj chvíli mlčky díval a pak přivřel oči. „Tome – minule jste mi položil jednu otázku. Teď bych na ni rád odpověděl.“

„Neměl jsem na to právo. Skutečně to nemusím vědět.“

„Měl jste na to právo a teď vám odpovím. Všechno jsem potlačil a využil mlčení jako krunýře, abych se vyhnul vzpomínkám.“ Odmlčel se.

Tom neřekl nic.

„Byl jsem tajný agent. Studoval jsem kryptologii, ale skončil v utajení jako systémový analytik jedné velké počítačové firmy. Ve skutečnosti jsem byl hackerem pro CIA.“

Tom poslouchal.

„Povězme – pochopitelně jen teoreticky – že nějaká vláda, třeba v Kambodži, nakoupí servery a software od, dejme tomu, velké americké firmy se zkratkou na tři písmena, která tu nevyslovím. Ale Kambodžané netuší, že se v softwaru ukrývá malá logická bomba. Ta bomba vybuchne za dva roky a jejich systém se začne chovat podivně. Kambodžská vláda zavolá na pomoc americkou společnost. A jako systémový analytik tam odjedu já. Řekněme, že s sebou vezmu i svou ženu – budu mnohem nenápadnější a ona je také zaměstnancem stejné společnosti. Odstraním jejich problém a současně si překopíruji na CD-ROMy veškerý obsah tajných osobních záznamů kambodžské vlády. CD-ROMy jsou maskované tak, že vypadají jako načerno pořízené kopie Verdiho Requiem, hudba a tak podobně. Dají se dokonce přehrávat. Nezapomeňte, mluvím jen teoreticky. Nic z toho se ve skutečnosti nemuselo stát.“

Odmlčel se a povzdechl si.

„Vypadá to jako pohoda,“ poznamenal Tom.

„Jo, byla to pohoda – dokud nedali do našeho auta bombu a nezahynula moje žena, co právě čekala naše první dítě.“

„Proboha –“

„To je v pořádku, Tome,“ vpadl rychle. „Chtěl jsem vám to říct. Když se to stalo, prostě jsem opustil tamten život a odjel sem. Všechno, co mi zůstalo, byly šaty, co jsem měl na sobě, klíčky od auta a náprsní taška. Při první příležitosti jsem hodil portmonku a klíčky do bezedné pukliny někde v Chavezově kaňonu. Moje bankovní konta, dům, akcie

– ani nevím, co se s nimi stalo. Jednou, jako každý dobrý mnich, všech no tohle daruji chudým.“

„A nikdo neví, že jste tady?“

„Všichni vědí, že tu jsem. V CIA to pochopili. Věřte nebo ne, Tome, CIA zase není tak špatné místo. Většinou tam pracují dobří lidé. Julie

– má žena – a já jsme znali rizika. Naverbovali nás společně na MIT. Ty osobní záznamy, které jsem zkopíroval, odhalovaly mnoho býva lých rudých Khmérů, mučitelů a vrahů. Byla to záslužná práce. Ale pro mě…“ Hlas se mu vytratil. „Ta oběť byla příliš vysoká.“

„Můj Bože.“

Ford zvedl ukazováček. „Neberte jméno Boží nadarmo. Tak, teď to víte.“

„Nevím, co vám mám říct, Wymane. Je mi to líto – vážně moc líto.“

„Nemusíte říkat nic. Nejsem jediná osoba na světě, které někdo ublížil. A tady je dobrý život. Když potlačíte potřeby půstem, chudobou, celibátem a mlčením, dostanete se blíž něčemu věčnému. Říkejte tomu Bůh, nebo jak chcete. Jsem šťastný člověk.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec se Tom zeptal: „A jak to souvisí s vaším nápadem, že bychom měli spolu najít toho dinosaura? Slíbil jsem, že ten zápisník předám dceři toho muže, Robbie – a tím to skončí. Pokud jde o mě, ten dinosaurus je její.“

Ford poklepal na stůl. „Nerad vám to říkám, Tome, ale veškerá země okolo, náhorní planiny a celá divočina a hory za ní patří Úřadu pro správu pozemků. Jinými slovy, je to federální území. Naše země. Je majetkem amerického lidu a s ní i všechno na ní i pod ní, včetně toho dinosaura. Víte, Tome, váš muž nebyl jen lovcem dinosaurů. Byl to i zloděj dinosaurů.“

23

DR. IAIN CORVUS opatrně stiskl kliku kovových dveří s nápisem MINERALOGICKÁ LABORATOŘ a tiše vstoupil dovnitř. Melodie Crookshanková seděla u počítače zády k němu a psala. Krátké hnědé vlasy jí při ťukání poskakovaly.

Přikradl se k ní a položil jí zlehka ruku na rameno. Tlumeně vyjekla a vyskočila.

„Nezapomněla jste na naši malou dohodu, že ne?“ zeptal se Corvus.

„Ne, já jen že jste se tu zjevil jako přízrak.“

Corvus se lehce zasmál, mírně jí stiskl rameno a ponechal na něm ruku. Cítil přes pracovní plášť její teplo. Jsem vám vděčný, že jste zůstala přesčas.“ S uspokojením si povšiml, že má jeho náramek. Byla hezká, ale takovým tím americkým způsobem, adetickým a všedním, jako by předpokladem seriózní vědkyně byla absence make-upu a návštěv u kadeřníka. Ale měla dvě důležité přednosti: byla diskrétní a byla sama. Nenápadně si o ní získal informace; byla výtvorem vzdělávací mašinérie Kolumbijské univerzity, jež produkuje daleko víc absolventů, než kolik jich pak nalezne uplatnění; oba rodiče jí zemřeli, nemá sourozence, jen pár přátel, s nikým nechodí a nevede téměř žádný společenský život. A navíc je velmi schopná a přímo dychtí po uznání.

Opět jí pohlédl do tváře a potěšilo ho, že se červená. Napadlo ho, že by možná mohli jejich zatím profesionální vztah o krůček nebo dva prohloubit – ale raději ne, věci se pak pravidelně vymykají z rukou.

Obdařil ji svým nejzářivějším úsměvem a vzal ji za ruku, byla horká. „Melodie, jsem velmi potěšen, že jste udělala takový pokrok.“

„Ano, doktore Corvusi. Je to – no, přímo neuvěřitelné, všechno jsem to vypálila na cédéčka.“

Usadil se do židle před velký plochý monitor PowerMacu G5. „Tak to spusťte,“ zamumlal.

Melodie se posadila vedle něj, vzala vrchní CD ze sloupce, otevřela plastikové pouzdro a vložila ho do mechaniky. Naklonila se ke klávesnici a zadala povel.

„První, co tu máme,“ začala a hlas dostal profesionální tón, „je část obřade a fosilizované měkké tkáně a kůže velkého tyrannosaurida, nejspíš Tyrannosaura rexe anebo obludně velkého albertosaura. Vše je neuvěřitelně dobře zachovalé.“

Na monitoru se objevil obraz.

„Podívejte se na tohle. To je otisk kůže.“ Odmlčela se. „Tady je detail. Vidíte ty jemné souběžné Unie? A tady jsou ve třicetinásobném zvětšení.“

Corvus cítil, jak se chvěje. Tohle bylo ještě lepší, než doufal, mnohem lepší. Cítil, jak se vznáší, málem vyletěl z křesla. „To je přece otisk pera,“ vypravil ze sebe.

„Přesně tak. To je ono: důkaz, že tyrannosauři byli opeření.“

Zatím šlo jen o teorii, se kterou přišla před pár lety skupina mladých paleontologů v muzeu. Corvus ji zesměšnil v Journal of Paleontology a označil za „typicky americké fantazírování“, což vyvolalo mnoho zlé krve a protibritských komentářů jeho kolegů z muzea. A nyní je to tady, přímo v jeho rukou: důkaz, že oni měli pravdu a on se mýlil. Nepříjemný pocit, že se prokázal jeho omyl, rychle ustoupil mnohem složitějším úvahám. Dostal příležitost… Vlastně vzácnou příležitost. Níohljim ukrást jejich teorii tím, že vystoupí před světem a přizná svůj omyl. Úplný a naprostý předstih – zabalený do hávu skromnosti.

Přesně tak to udělá.

S tímto mu jistě dají definitivu. Ale on už ji ani nebude potřebovat, mohl by dostat práci kdekoliv – dokonce i v Britském muzeu. Zejména v Britském muzeu.

Corvus si uvědomil, že zadržuje dech, a uvolnil se. „Ano, jistě,“ zamumlal. „Takže ten starý brach byl přece jen opeřený.“

„To ještě nic není.“

Corvus zvedl obočí.

Klepla na klávesu a objevil se další snímek. „Tohle je polarizovaný obraz fosilizované svalové tkáně při stonásobném zvětšení. Je pochopitelně dočista zkamenělá, ale je to ta vůbec nejdokonalejší zaznamenaná fosilizace – vidíte, jak jemnozrnný oxid křemičitý nahradil buněčnou tkáň, dokonce i organely, a zachytil úplně všechno. To, na co se díváme, je skutečný otisk svalové buňky dinosaura.“

Corvus se nezmohl na slovo.

Jo.“ Znovu klikla na klávesu. „Tady je při pětisetnásobném zvětšení… Hele – tady vidíte buněčné jádro.“

Klik.

„Mitochondrie.“

Klik.

„A tohle – Golgiho komplex.“

Klik.

„Ribozomy –“

Corvus zvedl ruku. „Dost. Moment.“ Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pak je otevřel. „Počkejte chvíli, prosím.“

Vstal, zůstal bez hnutí opřený o opěradlo křesla a zhluboka dýchal. Chvíle závrati přešla a nechala ho podivně rozjitřeného. Rozhlédl se po laboratoři. Byla tichá jako hrobka, pouze klimatizace tiše šuměla a du-meně hučel větrák počítače, pach epoxidu, umělé hmoty a nažhavené elektroniky. Všechno bylo tak jako předtím – a přesto se svět změnil. V mysli spatřil svou zářivou budoucnost – ceny, svou knihu mezi bestsellery, přednášky, peníze, prestiž. Definitiva byla jen začátek.

Pohlédl na Crookshankovou. Vidí to také? Není žádný hlupák. Přemýšlí jistě o tomtéž, představuje si, jak se jí teď změní život – už natrvalo.

„Melodie…“

„Ano. Je to úžasné. A ještě jsem neskončila. Ani zdaleka.“

Těžce dosedl zpět do křesla. Copak toho ještě může být víc?

Crookshanková opět klikla na klávesu. „Teď se dostáváme k elektronovým mikrosnímkům.“ Naskočil ostrý černobílý obraz. „Tady je endoplazmatické retikulum při tisícinásobném zvětšení. Vidíte krystalickou strukturu substitučního minerálu. Pravda, nevidíte nic mocjsme na hranici. Struktura se při tomto zvětšení rozpadá – fosilizace nemůže zachovat všechno. Ale skutečnost, že při tisícinásobném zvětšení vidíte vůbec něco, je přímo neuvěřitelná. Právě se díváte na mikrobiologii dinosaura.“

Bylo to kolosální. Dokonce jen tento malý vzorek je paleontologic-kým objevem prvního řádu. A jestli jeho informace je správná, může předpokládat, že je někde nejspíš celý dinosaurus. Dokonale fosilizo-vané tělo Tyrannosaura rexe, kompletní – žaludek, nepochybně i s jeho poslední potravou, mozek v celé své kráse, kůže, peří, krvinky, reprodukční orgány, nosní dutiny, játra, ledviny, slezina – všechny nemoci, které měl, jeho zranění, celý životopis, vše dokonale zkamenělé. Bylo to nejblíže, kdy se lidstvo dostalo reálně k Jurskému parku.

Klikla na nový obraz. „Tady je kostní morek –“

„Počkat,“ zarazil ji Corvus. „Co jsou to ta černá zrnka?“

„Jaká černá zrnka?“

„Na tom minulém snímku.“

„Aha, tahle.“ Vrátila se k předchozímu obrázku. Corvus ukázal na malou skvrnku na snímku, na malou černou částečku.

„Co je to?“

„Nejspíš jen zbytek po fosilizačním procesu.“

„Nejde o nějaký virus?“

„Ne, je to příliš velké. A také příliš ostře ohraničené, než aby šlo o část původní biologie. Jsem si celkem jistá, že jde o mikrokrystalizaci, nejspíš amfibol.“

„Máte pravdu. Promiňte. Pokračujte.“

„Mohla bych tím prohnat alfa-částice z rentgenového spektrometru, uvidíme, z čeho to je.“

„Dobře.“

Proklikali se další sérií mikrosnímků.

„To je prostě ohromující, Melodie.“

Obrátila se k němu, celá zrudlá a rozzářená. „Můžu se na něco zeptat?“

Zarazil se a vzpamatoval. Bude potřebovat její pomoc, to mu bylo jasné, a přepustit pár zrnek slávy své laboratorní asistentce bude mnohem lepší než se muset dělit s jiným kurátorem. Melodie neměla žádné styky, žádnou moc a žádnou budoucnost, jen další pěšák s titulem, co pracuje pod svou úroveň. A ještě lepší, je to jen žena a nikdo ji nebude brát vážně.

Položil jí ruku kolem ramen a naklonil se k ní blíž. „Ale jistě.“

Je tam ještě víc takových vzorků?“

Corvus nedokázal potlačit úsměv. „Předpokládám, Melodie, že je tam ve stejném stavu úplně celý dinosaurus.“

24

SALLY BYLA z počítačového snímku, který Tom rozložil na kuchyňském stole, spíše podrážděná než nadšená.

Je to čím dál horší,“ poznamenala.

„Myslíš snad lepší. Tohle je přesně ten typ informace, který potřebuji, abych toho muže identifikoval a našel jeho dceru.“

Tohle je celý Tom, pomyslela si Sally – umanutý a řídící se jakýmsi druhem hluboce zakořeněného morálního přesvědčení, které ho zavádí do potíží. V Hondurasu ho stálo málem život.

„Hele, Tome – ten muž ilegálně pátral po fosiliích na veřejné půdě. Určitě byl zapletený i do černého trhu se zkamenělinami a možná i do organizovaného zločinu. Byl to špatný chlap a špatně skončil. Přece se nechceš do něčeho takového míchat. A i kdybys našel jeho dceru, ta fosilie jí stejně nepatří. Sám jsi říkal, že je vlastnictvím státu.“

„Dal jsem slib umírajícímu a tím to začalo a taky skončí.“

Sally si jen podrážděně povzdechla.

Tom kroužil okolo stolu jako panter těsně před skokem. Ještě jsi mi neřekla, co si o tom myslíš.“

Je to pochopitelně úžasné, ale o to teď nejde!

„O to právě jde. Jde o nejdůležitější paleontologický nález všech dob.“

Sally se proti své vůli zadívala na ten zvláštní snímek. Byl zamžený a neurčitý, ale zřetelně se jednalo o daleko více než jen o pouhou kostru. Byl to dinosaurus, kompletní a pohřbený ve skále. Ležel na boku, krk ohnutý dozadu, čelisti rozevřené, drobné přední pracky zdvižené, jako by se chtěl vyhrabat na svobodu.

Jak to, že je tak zachovalý?“

„Muselo jít o zcela jedinečnou kombinaci podmínek, které si vůbec nedokážu představit.“

„Nemohl tam zůstat nějaký organický materiál? DNA?“

„To je skoro nemožné. Je přinejmenším pětašedesát milionů let starý.“

Je úžasné, jak čerstvě vypadá, skoro jako by ještě smrděl.“

Tom se uchechtl. „Není to první nález mumifikovaného dinosaura. Kdysi okolo přelomu století jeden lovec dinosaurů jménem Charles Sternberg našel v Montaně mumifikovaného kachnozobého dinosaura. Vzpomínám si, že jsem ho viděl jako kluk v newyorském muzeu přírodních věd, ale ten není zdaleka tak kompletní jako tenhle.“

Zvedla snímek. „Zdá se, že zemřel v agónii, s krkem takhle zkrouceným dozadu a rozevřenými čelistmi.“

Je to samice.“

„Ty to poznáš?“ Podívala se blíž. „Nic tam dole nevidím, jen nějakou skvrnu.“

„Samice tyrannosaura byly pravděpodobně větší a daleko dravější než samci. A protože je tohle největší Tyrannosaurus rex, kterého kdy kdo našel, dá se předpokládat, že jde o samici.“

„Velká Berta.“

„To ohnutí krku způsobilo sesychání a smršťování šlach. Většina koster zkamenělých dinosaurů se najde s takhle vyvrácenými krky.“

Sally jen hvízdla. „A co teď? Máš nějaký plán?“

Jistěže mám. Jen málokdo si to uvědomuje, ale bují stále se rozvíjející černý trh se zkamenělinami dinosaurů. Jejich fosilie jsou výnosný byznys a někteří dinosauři stojí miliony –jako tenhle tady.“

„Miliony?“

„Poslední Tyrannosaurus rex, co se objevil na trhu, se prodal za víc jak osm milionů, a to bylo před deseti lety. Tenhle má cenu minimálně osmdesáti.“

„Osmdesáti milionů}“

„Nejspíš mnohem víc.“

„Kdo by zaplatil takové peníze za dinosaura?“

„A kdo by zaplatil takové peníze za obraz? Osobně bych kdykoliv vyměnil Tiziana za Tyrannosaura rexe.“

„Máš pravdu.“

„Dost jsem o tom přečetl. Existuje spousta sběratelů, zvlášť na Dálném východě, kteří zaplatí za atraktivní fosilii dinosaura téměř cokoliv. Spousta fosilii na černém trhu byla propašovaná z Cíny, protože ta vydala zákon, který prohlásil dinosaury za součást jejich národního dědictví. Ale ani to pašování nezastavilo. Dnes každý touží mít svého dinosaura. Nicméně ti největší a nejzachovalejší pocházejí z amerického Západu – a většinu z nich nalezli na federální půdě. Pokud nějakého chceš, musíš si ho prostě ukrást.“

„A přesně tohle dělal i náš muž.“

„Správně. Byl to profesionální lovec dinosaurů. Takových na světě moc není. Když se zeptám správných Udí, nebude ho obtížné identifikovat. Jenom musím najít ty správné lidi.“

Sally na něj podezřívavě pohlédla. „A jak si to představuješ?“

Tom se zakřenil. „Seznamte se s Tomem Broadbentem, agentem pana Kima, samotářského jihokorejského podnikatele a miliardáře. Pan Kim hledá ke koupi nějakého atraktivního dinosaura, cena nerozhoduje.“

„Tak to ne.“

Rozesmál se a nacpal si snímek do kapsy. „Všechno jsem promyslel. V sobotu se Shane postará o kliniku a my si zaletíme do Tucsonu, světové metropole zkamenělin.“

„My?“

„Nenechám tě tu samotnou, když tu někde brousí ten vrah.“

„Tome, na sobotu jsem naplánovala sportovní den pro děti. Nemůžu odjet.“

„Na tom nesejde. Nenechám tě tu samotnou.“

„Nebudu sama. Celý den tu bude spousta Udí. Budu v naprostém bezpečí.“

„Ne v noci.“

„V noci tu budu s pány Smithem a Wessonem – a víš, jak dobře s ním umím zacházet.“

„Mohla by sis na pár dní odjet zarybařit do naší chaty.“

„Ani náhodou. Je příliš izolovaná. Byla bych tam daleko nervóznější.“

„Tak bys mohla jít do hotelu.“

„Tome, přece víš, že nejsem žádná bezmocná žena, co potřebuje dozor. Jeď do Tucsonu a hezky si svého pana Kima užij. Budu v pořádku.“

„Ani náhodou.“

Vynesla poslední trumf. „Když máš takový strach, zajeď si do Tucsonu na den. Vyleť v sobotu brzy ráno a vrať se večer. I tak na to budeš mít skoro celý den. A v pátek máme stejně náš pravidelný piknik, ne?“

Jistě, ale v sobotu –“

„Plánuješ mě snad hlídat s vytaseným koltem? Jen mě nech vydechnout. Zajeď si do Tucsonu a vrať se před soumrakem. Já se o sebe umím postarat.“

ČÁST DRUHÁ

CHICXULUB

Tyrannosaurus Rex byl tvorem džungle. Samice žila v těch nejhlubších lesích a bažinách Severní Ameriky nedlouho potom, co se odštěpila od pradávného kontinentu Laurasie. Její teritorium zahrnovalo téměř třináct set kilometrů čtverečních a rozprostíralo se od břehů prastarého vnitřního moře Niobrara až k úpatí čerstvě vzniknuvších Skalistých hor. Byl to subtropický svět s ohromnými lesy gigantických stromů, jaké od té doby už neexistovaly. Byly to araukárie, které dosahovaly výšky přes sto padesát metrů, obří magnólie a sykomory, metasekvoje, obrovské palmy a obří kapradiny. Výška a hustota stromové klenby propustily jen málo slunečního svitu až k lesnímu podrostu, který v důsledku toho byl otevřený a řídký a poskytoval dostatek životního prostoru obrovským dravým dinosaurům a jejich obětem k tomu, aby sehrávaly velké drama života.

Samice žila v období posledního rozkvětu věku dinosaurů. Byla to éra, která by trvala věčně, kdyby ji nečekaně neukončila největší přírodní katastrofa, která se kdy odehrála na planetě Zemi.

Samice sdílela les s množstvím dalších tvorů včetně početných stád dvou druhů kachnozobých dinosaurů, edmontosaury a anatotitiany. Příležitostně napadla i osamělého triceratopse, ale jejich stádům se vyhýbala, s výjimkou sledování a ulovení nemocného či umírajícího jedince. Krajinou se potuloval i obrovský typ brontosaura, alamosaurus, ale toho ona lovila jen výjimečně, raději ho měla jako mrchožrout, než by riskovala boj a zabila ho jako pre-dátor. Trávila spoustu času lovem podél vlnami bičovaných útesů dávného moře. V těchto vodách žil dravec ještě větší než ona, patnáctimetrový krokodýl jménem deinosuchus, jediné zvíře, které dokázalo zabít tyrannosaura, když byl natolik neopatrný, že zabloudil při pronásledování kořisti do hlubší vody.

Samice lovila leptoceratopsy, menší dinosaury o velikosti přibližně jelena, s papouškovitým zobákem a ochranným límcem kryjícím zadní část krku. Další dinosaurus, kterého lovila, i když jen opatrně, byl ankylosaurus, stejně jako blízký příbuzný nanotyrannosaurus, její menší a rychlejší odrůda. A občas napadla i starého a zesláblého torosaura, dinosaura s divoce rohatou dvouapůlmetrovou hlavou ukrývající největší lebku, která se kdy vyvinula u suchozemského tvora. Příležitostně zabíjela i neopatrné quetzalcoatly, létající plazy s rozpětím křídel jako stíhačka F-lll.

Země a stromy se hemžily savci, které ale téměř nezaregistrovala – hlodavci pojídajícími ovoce, vačnatci, prvotními předchůdci krav (zvířaty o velikosti krysy) a prvními primáty – živočichem jménem purgatorius, jenž se živil hmyzem. A byli tu i dinosauři nad její síly: ornithomimus, dinosaurus připomínající pštrosa, který dokázal běžet více než stokilometrovou rychlostí; a také ťroodon, lehkonohý dravec o velikosti člověka s obratnými předními končetinami a ostrým zrakem, jenž měl váhový poměr mozku k tělu ještě větší než sám Tyrannosaurus rex.

Samice tyrannosaura se řídila zvykem. Během období dešťů, kdy se řeky i bažiny vylévaly z břehů, putovala na západ do vyšších poloh na úpatí hor. Během období sucha se po spáření někdy vydávala k řetězu písečných kopců v závětří vyhaslé sopky, aby si tam postavila hnízdo a nakladla vejce. Když propuklo období sucha, vracela se zpět k lovení ve velkých lesích podél útesů Niobrarského pobřeží.

Vládlo horké a vlhké podnebí. Nebyly polární čepičky ani ledovce – země se ocitla ve spárech jednoho z nejteplejších klimatických období ve své historii. Hladiny oceánů nikdy nebyly vyšší. Velké části kontinentů zatopila vnitrozemská moře. Velcí plazi vládli vzduchu, zemi i vodě a trvalo to již dvě stě milionů let. Dinosauři byli nejúspěšnější třídou živočichů, která se kdy vyvinula na planetě Zemi. Savci existovali spolu s dinosaury téměř sto milionů let, ale nikdy nedosáhli jejich velikosti. Největší savec, který žil v období dinosaurů, měl velikost přibližně chlebníku. Všechny vyšší niky zabrali plazi.

A samice tyrannosaura okupovala tu nejvyšší niku ze všech. Kralovala potravnímu řetězci. Byla největším biologickým vraždícím strojem, který kdy spatřila naše Země.

1

RANNÍ SLUNCE se rozpálilo nad náhorními rovinami a vysušovalo zemi. Jimmie Willer zastavil ve stínu jalovce a posadil se na kámen, aby si odpočinul. Hernandez se uvelebil vedle něj, upřímnou tvář pokrytou potem. Willer vytáhl z batohu termosku s kávou, nalil šálek pro Her-nandeze a jeden pro sebe a vyndal marlborky. Wheatley byl napřed se psy, pozoroval je, jak pomalu pátrají na holé planině.

„To je ale hic.“

„To jo,“ odpověděl Hernandez.

Willer zhluboka nasál kouř a rozhlédl se po nekonečné ploše rudo-oranžových údolí, kopulovitých skal, kuželů, hřebenů, kup a náhorních plošin – víc jak dvanáct set čtverečních kilometrů, prostě zoufalství, raději na to nemyslet. Zašilhal do oslepujícího světla. To tělo může být pohřbené na dně kteréhokoliv ze stovek údolí, anebo v bůhví kolika jeskyních a slujích, možná taky zasypané kameny pod některým z převisů, zapadlé do nějaké pukliny.

„Smůla, že Wheadey nenašel stopu, když byla čerstvá,“ poznamenal Hernandez.

„To řekni raději jemu.“

Nad hlavami jim bzučelo malé letadlo – kolegové z protinarkotického pátrali po marihuaně.

Wheadey před nimi zdolával stoupání, plahočil se štěrkovým srázem vlnícím se v žáru, přes ramena čtyři těžké polní láhve. Dva stopaři na volno klopýtali před ním, jazyky jim visely, a čenichy slídili po zemi.

„Vsadím se, že Wheatley teď trpce lituje,“ řekl Willer. „V tomhle horku musí tahat vodu pro sebe a ještě pro psy.“

Hernandez se uchechtl. „Tak co o tom soudíš? Máš nějakou teorii?“

„Nejdřív jsem myslel, že v tom jsou drogy. Ale teď mám dojem, že jde o něco většího. Něco se tu děje a jak Broadbent, tak i ten mnich v tom jedou.“

Willer znovu potáhl z cigarety a pak odklepl popel a sledoval, jak se kutálí po holé skále.

„A o co jde?“

„To nevím. Něco hledají. Jen se zamysli. Broadbent tvrdí, že tráví spoustu času ježděním po okolí jen tak, pro ‚zábavu‘. No jen se rozhlédni po tomhle pekle. Copak by sis tu jezdil pro zábavu?“

„Ani náhodou.“

„Pak čirou náhodou narazí na toho prospektora, a zrovna když ho někdo zastřelí. Slunce zapadá, dvanáct kilometrů od nejbližší cesty, uprostřed ničeho… Jen náhoda? S tím na mě nechoď.“

„Myslíš, že ho zastřelil sám?“

„Ne. Ale jede v tom. Snaží se nás zdržovat. A kromě toho, dva dny po střelbě jede navštívit toho mnicha Wymana Forda. Trochu jsem ho omrkl a vypadá to, že se taky pořád poflakuje po zdejších pustinách a zůstává tu i pár dnů v kuse.“

„Aha, a co tedy hledají?“

„Přesně. A je tu ještě něco, co nevíš, Hernandezi. Požádal jsem Sylvii, ať se podívá, jestli o tom mnichovi nemáme nějaký záznam. A víš co? Byl u CIA.“

„Děláš si srandu.“

„Neznám celý příběh, ale zdá se, že od nich odešel zničehonic, pak se objevil v klášteře a oni ho přijali. Před třemi a půl lety.“

„A co dělal pro CIA?“

„Na to jsem nepřišel, víš, jak je to se CIA. Jeho žena u nich byla taky a byla zabita ve službě. On je hrdina.“ Willer znovu potáhl z cigarety, ale na patře ucítil hořkou chuť filtru a odhodil nedopalek dolů. Pocítil zvláštní uspokojení, že může znečistit tuto čistou zemi, místo, které člověku přímo do uší každodenně křičí: „Nejsi nikdo, nejsi nic.“ Náhle se posadil. Spatřil malou tečku, pohybující se po středně vzdáleném hřebenu pod nimi, rýsujícímu se na pozadí vysokých útesů. Přiložil k očím dalekohled a zahleděl se tam.

„No vida. My o vlku.

„Broadbent?“

„Ne. Ten údajný mnich. A kolem krku má taky dalekohled. Přesně jak jsem říkal: něco tu hledá. K čertu – dal bych jednu svou kouli za to, kdybych věděl co.“

2

CARA NAODOX vyšel na zápraží pronajaté chaty, dopnul si opasek a zhluboka nasál vůni borového jehličí ohřátého ranním sluncem. Zvedl ke rtům hrneček kávy a hlasitě usrkl. Spal dlouho, bylo téměř deset. Za vrcholky borovic spatřil vzdálené vrcholky Canjilonských hor, postříbřené světlem. Přešel podloubím, kovbojské boty zaduněly na dřevěné podlaze, a zastavil se před vyřezávaným vývěsním štítem s nápisem SALOON. Strčil do něj prstem, s hlasitým skřípáním se rozhoupal sem a tam na zrezivělých závěsech.

Podíval se dolů hlavní ulicí. Ze starého tábora toho moc nezůstalo; většina chatek se rozpadla na změť hnijících prken a zarostly trávou a malými stromky. Dopil kávu, postavil hrnek na zábradlí, sešel po dřevěných schodech dolů na hlavní ulici městečka. Maddox si musel přiznat, že je v srdci stále hochem z venkova. Měl rád samotu daleko od cest, dopravy, velkých staveb a davů lidí. Až bude po všem, možná si dokonce koupí podobné místo, jako je tohle. Klidně by odtud mohl dál řídit svou internetovou seznamku a žít pro změnu v tichu a klidu, společnost by mu dělalo jen pár slečen a víc už nic.

Vydal se prašnou ulicí, ruce v kapsách, a potichu si pohvizdoval. Na protějším konci města ulice přecházela v zarosdou stezku stoupající strží vzhůru. Vydal se po ní a boty mu šustily ve vysoké trávě. Zvedl prut a v chůzi srážel přerosdé býlí.

Po dvou minutách dorazil k ceduli blokující cestu. Stálo na ní:

POZOR: NEZABEZPEČENÉ DOLY

VSTUP ZAKÁZÁN

MAJITEL NENESE ODPOVĚDNOST ZA PŘÍPADNÝ ÚRAZ

V lese vládlo ticho, jen vítr tu a tam tiše zaševelil v korunách stromů. Maddox obešel ceduli. Stezka dál mírně stoupala a sledovala vyschlé koryto potoka. Za deset minut došel na zarostlou paseku. Po pravé straně se zvedalo úpatí hory s nezřetelnou stezkou. Vydal se po ní, stáčela se po úbočí a po čtvrtině míle ho přivedla ke zchátralému hornickému srubu, střežícímu vstup do starého dolu. Dveře srubu blokovala nová závora a řetěz spolu s další varovnou cedulí, obojí Maddox namontoval den předtím.

Vytáhl z kapsy klíč, odemkl zámek a vešel dovnitř; obklopil ho chladný zatuchlý vzduch. Do temného otvoru ve skále vedl pár starých kolejí, vstup byl také uzavřen těžkou železnou mříží s dalším zámkem. Maddox jej odemkl a odsunul mříž zasazenou do čerstvě naolejova-ných pantů, nadechl se vzduchu čpícího vlhkostí a plísní, pak rozsvítil kapesní svítilnu. Jak se vydal dál, opatrně překračoval staré pražce a vyhýbal se kalužím vody. Chodba byla vytesána do pevné skály, tu a tam, kde byla narušená a vylámaná, podpíraly strop masivní trámy.

Po třiceti metrech se chodba začala stáčet doleva. Maddox zahnul a světlo ozářilo křižovatku. Vybral si odbočku vlevo. Brzy ho zavedla na konec, kde Maddox postavil z prken stěnu a vznikla tak malá vězeňská cela. Došel až k ní a hrdě na sbitou zeď zabušil. Pevná jako skála. Začal ji stavět včera v poledne a skončil po dvanácti hodinách nepřetržité a úmorné práce až o půlnoci.

Protáhl se nedokončeným vchodem do malé kobky vybudované ve slepém konci chodby. Sejmul z háku petrolejku, zvedl skleněný cylindr, zapálil knot a zavěsil lampu zpátky. Kobku osvětlilo přátelské žluté světlo, měla tak dva na tři metry. Není to tak špatný místo, pomyslel si Maddox. Do jednoho rohu položil matraci s čistým povlakem, jen jen zalehnout. Vedle ní dal starou dřevěnou cívku na kabely, která poslouží jako stůl a pár starých židlí, vyhrabaných z polorozpadlého srubu, koňské vědro na vodu a další jako toaletu. A naproti nastřelil do kamenné zdi čtyři půlcoulová ocelová oka, každé s tvrzeným řetězem a pouty – dvě na ruce a dvě na nohy.

Maddox se na okamžik zarazil, aby se pokochal svým dílem a znovu se podivil nad štěstím, že se mu podařilo najít takové místo. Nejen že tato chodba byla ideální pro jeho záměry, ale dokázal tu najít i většinu stavebního materiálu – starých trámů a desek, zanechaných v dole, jež zde v dobrém stavu odolaly zubu času.

Procid ze svého nadšení a podíval se na hrubý schematický náčrt, který ležel na oroseném barelu. Uhladil ho, zatížil šrouby a pořádně si jej prohlédl. Ještě mu zbývá přidat pár trámů a bude hotov. Místo dveří, které by byly příliš zranitelné, zasadí přes otvor tři stlučené trámy – to je jednodušší, bytelnější a mnohem bezpečnější řešení. Stejně bude potřebovat jít dovnitř a ven jen párkrát.

V jeskyni vládlo vlhko a teplo. Maddox si sundal košili a hodil ji dolů na matraci. Napnul svaly svého dobře trénovaného těla a pustil se do série uvolňovacích cviků. Pak vzal těžkou bezšňůrovou vrtačku a vložil do ní čerstvý akumulátor. Přešel s ní k hromadě starých trámů, pár jich vyzkoušel šroubovákem, až našel ten nejpevnější, změřil ho, označil si tužkou bod a začal vrtat. Jekot vrtačky se mu ozvěnou od stěn jeskyně vracel zpět a pach starého, vlhkého dřeva ho zaštípal v nose, když se z vrtu začaly odvíjet zkroucené pásky hnědého dubového dřeva. Jakmile vrták pronikl skrz, Maddox uchopil trám, postavil ho a umístil na patřičné místo. Když si ho přichytil hřebíkem, vyvrtal navazující díru i do pevného trámu za ním, prostrčil skrz půlmetrový šroub a zatáhl jej matkou tak silně, až se podložka zakousla půl palce do dřeva.

Nikdo, ať sebevíc zoufalý, tenhle oříšek nerozlouskne.

Za hodinu byl Maddox kompletně hotov, zbývalo jen zakrýt vstupní otvor. Tři trámy, které ho zablokují, ležely hned vedle, předvrtané a připravené.

Maddox pomalu obešel dokončenou stěnu a každý z trámů přitom pohladil. Pak se zaječením jeden z nich popadl svalnatýma rukama a zacloumal s ním, jak jen nejvíc dokázal, sem a tam, ustoupil a začal do všech postupně kopat, přitom řval, ječel a nadával a znovu a znovu narážel hrudí na dřevo. Otočil se, popadl dřevěný stůl a mrštil jím proti své trámové stěně a celou dobu řval: „Vy svině! Hajzlové! Všechny vás zabiju, vyrvu vám vnitřnosti!“

Pak náhle přestal, jako když utne, a jen těžce oddychoval. Z batohu vyndal ručník, setřel si pot z hrudníku a ramen, otřel si tvář a vysušil vlasy, ty pak provizorně přihladil rukou. Zvedl košili, oblékl si ji a napjal svaly na zádech.

Maddox se zašklebil. Z jeho vězení se nikdo nedostane. Absolutně nikdo.

3

WYMAN FORD vyklepal prach ze záhybů kutny a posadil se na padlý ztrouchnivělý kmen starého jalovce. Byl asi třicet kilometrů od kláštera a vystoupil na výšiny Navažského pásu, velké a dlouhé náhorní roviny táhnoucí se míle podél jižních hranic Pustiny ozvěn. Daleko za ním zůstala rumělková údolí Ranče duchů a pohled na severozápad rámovaly zasněžené vrcholky Canjilonských hor.

Ford vytáhl z batohu čtyři geologické mapy v měřítku 1: 24 000, rozložil je a rozprostřel jednu vedle druhé na zem; jejich okraje zatížil kameny. Okamžik mu trvalo, než se zorientoval pomocí výrazných terénních bodů v krajině a sladil je s mapami. Pak začal dalekohledem prohlížet Pustinu ozvěn a pátral po skalním útvaru odpovídajícím tomu na počítačovém diagramu. Kdykoliv zahlédl něco slibného, označil si místo na mapě červenou tužkou. Po patnácti minutách odložil dalekohled a zhodnotil, jak byl úspěšný. Odpovídající formaci sice nenašel, ale čím víc propátrával nekonečné kaňony křižující Pustinu ozvěn, tím víc si byl jist, že místo s tyrannosaurem tu určitě někde bude. Shluk skal z počítače připomínající katedrálu totiž typově naprosto odpovídal formacím, které viděl ze svého stanoviště. Potíž však spočívala v tom, že měl výhled z velké části blokovaný dalšími náhorními rovinami a hranami kaňonů. A k tomu všemu počítačový diagram zobrazoval jen dvourozměrný řez skálou. Z něj se nedalo odhadnout, jak daná formace vypadá při pohledu z jiného úhlu.

Znovu zvedl k očím dalekohled a pokračoval v pátrání, dokud si neprohlédl celou oblast viditelnou ze svého stanoviště. Nastal čas přemístit se na místo označené na mapě jako Stanoviště 2, malou osamocenou kupu na opačném konci Navažského pásu, která se tam zvedala jako uříznutý palec. Bude to sice dlouhá cesta, ale rozhodně se mu vyplatí. Odtamtud bude mít celou pustinu jako na dlani.

Zvedl polní láhev, zatřásl jí a odhadl, že je stále z více než poloviny plná. V batohu měl zabalenou ještě jednu, úplně plnou. Bude-li opatrný, nenastanou s vodou žádné problémy.

Trochu se napil a vyrazil podél okraje Navažského pásu.

Jak kráčel, dostal se díky fyzickému vyčerpání do příjemného transu. Oznámil opatovi, že potřebuje čas na rozjímání v poušti, a slíbil, že se vrátí příští den do tercie. To však nyní nepřipadá v úvahu, a pokud půjde až do pustin, zabere mu možná další dva dny, než se vrátí. Opat nic nenamítal – zvykl si, že Ford odcházel do pouště za rozjímáním. Jenže tentokrát se Ford nemohl zbavit pocitu, že dělá něco špatně. Lhal opatovi ohledně cíle své cesty a to, že se zde v poušti modlí, postí a odepírá si tělesné pohodlí, přece neznamená, že je na duchovní pouti. Uvědomil si, že se nechal do celého toho případu zatáhnout, že se mu líbí to tajemství a napětí při hledání dinosaura. Klášterní život ho naučil umění sebereflexe, tedy něčemu, v čem nikdy předtím nevynikal, a nyní tuto dovednost využil k analýze svých motivů. Proč tohle všechno vlastně dělá? Nejde mu o záchranu dinosaura pro americký národ a ani si nemyslí, že to dělá z nějakých altruistických důvodů. Není to ani pro peníze a zcela jistě ne pro slávu.

Dělá to kvůli něčemu hlubšímu, kvůli vadě svého charakteru, kvůli touze po vzrušení a dobrodružství. Před třemi roky učinil rozhodnutí, tehdy impulsivní, ale dnes již dobře uvážené a potvrzené modlitbami, stáhnout se ze světa a věnovat svůj život službě Bohu. A je tahle jeho výprava službou Bohu?

Nepřipadalo mu to pravděpodobné.

Ale přes všechny myšlenky a pochybnosti bratr Wyman Ford jakoby řízený nějakou neznámou cizí silou pokračoval dál v pouti podél prašných útesů Navažského pásu a oči měl upřené na vzdálenou kamennou kupu.

4

IAIN CORVUS STAL u okna, když uslyšel od svého stolu zapípání telefonu a hlas sekretářky, jak oznamuje: „Máte na lince pana Warmuse z Úřadu pro správu pozemků.“

Corvus rychle obešel stůl, zvedl sluchátko a naladil ten nejpřátelštější tón.

„Pane Warmusi, jak se daří? Určitě jste už dostal mou žádost o povolení.“

„Ale ovšem, profesore. Mám ji přímo před sebou,“ zakňoural hlas se silným přízvukem západního pobřeží z Corvusova sluchátka. Profesore. Kde berou tyhle lidi?

„Nějaký problém?“

„Vlastně ano. Nepochybuji, že jde jen o přehlédnutí, ale nevidím tu žádné údaje o lokalitě.“

„Nejde o přehlédnutí, pane Warmusi. Tu informaci jsem nepřiložil. Jedná se o výjimečně cenný nález a je tu vysoká pravděpodobnost krádeže.“

„Toho jsem si vědom, profesore,“ zaznělo afektovaně ze sluchátka, „ale náhorní roviny jsou rozlehlé místo. Nemůžeme muzeu vydat povolení k paleontologickým vykopávkám bez údaje o přesné lokalitě.“

„Ten nález má na černém trhu cenu milionů. Poskytnutí této informace dokonce i vašemu úřadu je rizikem, které nechci podstoupit.“

„Chápu vás, pane, ale my tu veškerá naše data držíme striktně pod zámkem. Je to prosté: žádná lokalita, žádné povolení.“

Corvus se zhluboka nadechl. „Můžeme vám pochopitelně poslat údaje o přibližné lokalitě –“

„Ne, pane,“ přerušil ho úředník. „Požadujeme konkrétní město, okruh, sekci a koordináty GPS. Jinak žádost nemůžeme přijmout.“

Corvus se znovu zhluboka nadechl a pokusil se o co nejklidnější tón. „Víte, mám strach, protože jak si jistě vzpomínáte, loni v McCone County v Montaně někdo kolegům šlohl perfektně zachovalého diplo-doka, a to těsně poté, co jste jim vystavili povolení.“

„Šlohl?“

„Ukradl.“

Nosový hlas jednotvárně navázal: „Nepracuji v montanské pobočce našeho úřadu, takže o žádném šlohnutém diplodokovi nic nevím. Ale tady, v Novém Mexiku, požadujeme k vydání povolení přesné koordináty lokality. Když nebudeme vědět, kde ten nález je, jak vám můžeme povolit ho vykopat? Anebo zabránit někomu jinému, aby se ho zmocnil před vámi? Máme snad vyhlásit moratorium na všechny neziskové vykopávky zkamenělin na náhorních plošinách, dokud nezískáte svůj nález? Myslím, že ne.“

„Chápu vás. Zašlu vám co nejdříve data své lokality.“

„Pak bude vše v pořádku. A ještě něco.“

Corvus čekal.

„K žádosti nejsou přiloženy žádné fotografie ani snímky. Jedná se o přílohu A. Zde v nařízeních a předpisech se výslovně uvádí: ‚Žadatel musí přiložit vědecké ohledání místa, prokazující zkamenělinu na místě, spolu se snímky pořízenými dálkovým snímacím zařízením, pokud existují, a rovněž fotografie daného nálezu.‘ Potřebujeme konkrétní důkaz, že tam uvedená zkamenělina skutečně je.“

„Náš objev je čerstvý a místo hodně odlehlé. Zatím jsme nedokázali provést podrobnější zkoumání. Jde mi hlavně o to, abych si zajistil přednostní právo, kdyby se náhodou objevila další žádost na stejnou zkamenělinu.“

Byrokratické zamručení. „Přednostní právo podle článku 501 písmena c) odstavce 3 náleží oficiálně uznanému muzeu či univerzitě se za-evidovanou žádostí odpovídající všem náležitostem. A musím vám říci, profesore, že to, co jste mi poslal jako žádost, odpovídající náležitosti rozhodně nesplňuje, a nezadává tudíž nárok na přednostní právo.“

Corvus zaskřípal zuby. To, co jste mi poslal jako žádost. „Jistě musí existovat nějaký způsob, jak si zajistit přednostní právo i bez udání přesných koordinátu.“

Na druhém konci linky se ozvalo dlouhé a pohrdavé odfrknutí. Corvus cítil, jak mu ve spáncích buší krev. „Jak jsem řekl, až budete mít všechnu dokumentaci v pořádku, vystavíme vám povolení. Dřív ne. A pokud nám někdo jiný předloží žádost na tutéž zkamenělinu – pak, to není náš problém. Kdo dřív přijde…“

„Sakra, chlape, kolik myslíte, že tam nahoře asi je kompletních Tyrannosaurů rexů?“ neudržel se Corvus a vybuchl.

„Nerozčilujte se, profesore.“

Corvus se s ohromným úsilím ovládl. Tohle je ten poslední muž na světě, jehož by si měl znepřátelit. Byrokrat, který má moc vystavit mu povolení k získání zkameněliny z federální půdy. Klidně by to zatracené povolení mohl dát třeba tomu odpornému náfukovi Murchinsonovi ze Smithsonova muzea.

„Omlouvám se, že jsem se nechal unést, pane Warmusi. Hned, jak to bude možné, vám požadované informace zašlu.“

„A příště,“ zakňouralo to ze sluchátka povýšeně, „až budete zase podávat žádost o vyzvednutí zkameněliny z federální půdy, udělejte si čas na řádné zpracování žádosti. Usnadníte nám všem práci. To, že jste velké newyorské muzeum, ještě neznamená, že se nemusíte držet předpisů.“

Ještě jednou se upřímně omlouvám.“

„Přeji hezký den.“

Corvus položil opatrně sluchátko na vidlici, jakoby šlo o odjištěný granát. Dlouze se nadechl a třesoucí se rukou si uhladil vlasy. Ten arogantní hajzl. Pohlédl na hodiny, bylo právě pět, v Novém Mexiku tři. Maddox už nevolal osmačtyřicet hodin, k čertu s ním. Když spolu naposledy mluvili, zdálo se, že má vše pod kontrolou, ale za dva dny se může přihodit spousta věcí.

Přecházel v kanceláři sem a tam, došel k oknu, tam se zastavil a vyhlédl ven. Loďky se vracely z jezera zpět a Corvus se přistihl, že vyhlíží toho otce se synem. Ale pochopitelně se nevrátili kolem něj a proč by měli? Jednou to stačilo.

5

ŠEST HODIN. Slunce zapadlo za okraj kaňonu a žár dne polevoval, ale mezi pískovcovými stěnami stále vládlo dusno a nedýchatelno. Willer se plahočil dalším nekonečným kaňonem a náhle zaslechl výbuch psího štěkotu přicházejícího hned zpoza ohybu a vzápětí se ozvalo i Wheat-leyho volání. Willer pohlédl na Hernandeze a setkal se s jeho pohledem. „Zdá se, že něco našli.“

Jo.“

„Poručíku!“ zaslechl Wheadeyho hlas s náznakem paniky. „Poručíku!“ Hysterický štěkot psů a Whedeyho ječeni se vracely k Willerovi zkreslené úzkými stěnami kaňonu, jako by byli uvězněni v obrovském trombonu. I když byl Willer z pátrání otrávený, této chvíle se děsil.

„Zrovna včas,“ ulevil si Hernandez a na krátkých nohách vyrazil kupředu. Jen doufám, že Wheatley má ty psy hezky pod kontrolou.“

„Vzpomeň si, jak loni sežrali tomu mrtvýmu chlápkovi levou –“

„Dobře, dobře,“ zarazil ho Willer kvapně. Když obešel poslední ohyb, uviděl, že Wheatley psy pod kontrolou rozhodně nemá. Od jednoho ztratil vodítko a neúspěšně se pokoušel odtáhnout druhého, oba psi se zuřivě snažili prohrabat pískem v základně stěny, kde tvořila ostrou zatáčku. Hernandez s Willerem se mu vrhli na pomoc, popadli vodítka, strhli psy zpět a uvázali je k blízkému kameni.

Willer, ve tváři celý rudý, s nadávkami ohledal místo činu. Písečná svrchní vrstva byla narušená psy, ale nešlo zase o tak velkou ztrátu, když se uváží, že v minulém týdnu tu již byla průtrž mračen a veškeré stopy smyla. Když místo prozkoumával, nespatřil nic, co by naznačovalo, že se pod pískem něco skrývá – kromě slabého nepříjemného zápachu, který k němu donesl čerstvý vánek. Za ním se rozkňučeli psi.

„Kopejme.“

„Kopat?“ zeptal se Hernandez a jeho okrouhlá tvář se stáhla překvapením. „Copak nepočkáme na techniky a koronera?“

Ještě nevíme, jestli najdeme nějaké tělo. Může jít klidně jen o mrtvého jelena. Dokud si nebudeme jistí, nepotáhneme sem přece vrtulník s celým týmem.“

„Aha, chápu.“

Willer shodil ze zad batoh a vytáhl z něj dvě lopatky, jednu hodil Hernandezovi. „Pochybuju, že to bude hluboko. Náš vrah neměl zase tolik času.“

Klekl si a začal hrabat lopatkou v kyprém písku a odhrnoval vrstvu za vrstvou. Hernandez dělal to samé na opačném konci podezřelého místa, každý z nich pečlivě vršil z odhrnutého písku hromádku, kterou později technici prosejí. Jak odhrnoval písek stranou, pátral po nějakých stopách – oděvu nebo osobních věcech – ale nic nenacházel. Jamka se prohlubovala, až narazil na vlhký písek. Něco tam dole je, o tom není pochyb, pomyslel si Willer, když zápach zesílil.

Asi v metru hloubky náhle narazil lopatkou na něco chlupatého a poddajného. Do nosu ho udeřila vlna zápachu, hustá jako polévka. Pokračoval v kopání a dýchal ústy. Bylo to pět dní pohřbené ve vlhkém písku a sedmatřicetistupňové výhni a smrdělo to podle toho.

„Není to člověk,“ upozornil Hernandez.

„To vidím.“

„Možná jde o jelena.“

Willer odhrabal další část. Kožešina byla na jelena příliš hrubá a hustá, a jak se pokoušel ji očistit, aby ji viděl zřetelněji, začala se i s kůží v kusech trhat a obnažila slizké hnědorůžové maso pod ní. Nebyl to jelen, ale osel. Osel toho prospektora, o kterém se zmiňoval Broadbent.

Willer vstal. „Pokud je tu mrtvola, musí být někde vedle. Vezmi si tamtu stranu, já tuhle.“

Znovu začali odhrnovat písek a pečlivě ho odkládat na jednu stranu. Willer si zapálil a nechal cigaretu mezi rty, kouřil průběžně a doufal, že tak odežene alespoň část mrtvolného zápachu.

„Něco mám.“

Willer opustil svou stranu a přešel k Hernandezovi. Ten odhrnul stranou další písek a obnažil cosi dlouhého a naběhlého, připomínajícího velkou vařenou klobásu. Willerovi chvíli trvalo, než mu došlo, že jde o lidské předloktí. Téměř hmatatelně ho udeřila druhá vlna zápachu; byl odlišný a ještě mnohem horší. Kvapně nasál z cigarety, ale nepomohlo to: na jazyku se mu pach mrtvoly rozpustil v chuť. Rychle vstal, rozkašlal se a dal se na ústup. „Dobrá. To už stačí. Je to mrtvola – víc teď nepotřebujeme vědět.“

Hernandez se dal na bleskový ústup, dychtivý být od vykopaného hrobu co nejdál. Willer místo obešel, aby byl proti větru, zuřivě kouřil a s každým nádechem natahoval do plic co nejvíc kouře, jako by z nich chtěl vytlačit i tu poslední molekulu pachu smrti. Rozhlédl se. Psi se vzpínali přivázaní u skály, kňučeli a slintali. Proč? Kvůli masu?

„Kde je Wheatley?“ zeptal se Hernandez a rozhlížel se kolem.

„Nemám ponětí.“ Pak zahlédl čerstvé Wheatleyho stopy vedoucí vzhůru údolím. „Podíváš se, co je s ním?“

Hernandez se vydal po stopách a brzy zmizel za ohybem. Za chvíli byl zase zpátky a usmíval se. „Wheatley blije jak Alík.“

6

PATEČNÍ RÁNO se vybralo do bezmračné modři, rušené jen poletováním a krákáním sojek hádajících se v borovicích, topoly vrhaly dlouhé chladivé stíny přes louku. Tom byl toho rána na řadě s krmením koní, dal jim na to hodinu a teď vedl svého oblíbence Knocka ke stání, aby ho osedlal. Sally se k němu připojila se svým plavým valachem Sierrou a pracovali spolu mlčky, vyhřebelcovali je, prohlédli jim kopyta, osedlali a vyhoupli se do sedel.

Než vyrazili, chladivé stíny topolů na loukách podél řeky už byly jen vzpomínkou. Po pravici se zvedalo úbočí Pedernal Peak, příkré svahy ústící do rozeklaných hřebenů, proslavených malbami Georgie 0’Kee-feové. Jeli jako vždy beze slov, na koňském hřbetu dávali přednost mlčení – potěšení z toho, že jsou spolu, jim úplně stačilo. Dojeli k brodu, koně se šplícháním prošli mělkým proudem, stále ledovým od roztálého sněhu z hor.

„Kampak, kovboji?“ zeptala se Sally.

„K Barrancones Spring.“

„Skvělé.“

„Shane má všechno pod kontrolou,“ poznamenal Tom. „Odpoledne se už do práce vůbec nemusím vracet.“

Ale pocítil osten viny. Uplynulý týden spoléhal na Shana až příliš často.

Dojeli ke srázu a začali stoupat úzkou stezkou k vrcholu. S křikem nad nimi zakroužil jestřáb. Vzduch byl cítit po topolech a prachu.

Jak já tuhle zemi miluju,“ neudržela se Sally.

Stezka se táhla až vzhůru k náhorní rovině a mizela ve stínu horských borovic. Za půl hodiny dojeli na vrchol a Tom otočil koně, aby se pokochal vyhlídkou. Nikdy se jí nemohl nabažit. Po levici se zvedal strmý bok Pedernalu a po pravici kolmé oranžové útesy Pueblové planiny. Dole pak ležely nepravidelně rozesety louky zarosdé vojtěškou podél Canones Creek, který se otevíral do obrovského údolí Piedra Lumbre, měřícího přes sto tisíc akrů. Za ním se pak rýsoval velkolepý obrys Náhorní roviny Pradávných se zářezy nespočtu kaňonů – začátek území velkých náhorních rovin. A tam někde leží i ta báječná zkamenělina Tyrannosaura rexe – a pátrá po ní jeden pološílený mnich. Tom se ohlédl na Sally. Vítr jí čechral medové vlasy a tvář nastavovala sluníčku, rty měla pootevřené jako projev slasti smíšené s úžasem.

„Ten výhled není k zahození,“ zasmála se.

Pokračovali dál, vítr ševelil v trávě podél cesty. Tom nechal Sally jet jako první a pozoroval ji, jak se drží na koni. Pokračovali mlčky, jediným zvukem bylo rytmické povrzávání sedel.

Když se krajina rozšířila do travnaté pláně Mesa Escoba, Sally pobídla Sierru a přešli do klusu. Tom se jí přizpůsobil. Sjeli z cesty a vydali se vysokou trávou zvlněnou větrem, z níž tu a tam prorůstal vlčí bob či bodláky.

„Pojeďme ještě rychleji,“ zavolala Sally a znovu pobídla koně patami. Ten přešel do uvolněného cvalu.

Tom s ní držel krok. Na opačném konci louky zahlédl skupinu topolů, rostoucích díky vláze pramene Barrancones, a nad nimi se zvedal další rudý útes.

„Hej,“ zavolala Sally, „kdo bude poslední u pramene, je pukavec! Hejá!“ A tentokrát Sierru pobídla pořádně. Kůň vystřelil vpřed a napjal tělo do přímky, zatímco Sally v sedle výskala nadšením.

Tomův Knock, který chtěl být věčně vpředu, potřeboval trochu popohnat, ale pak zabral a brzy se řítili přes louku bok po boku. Sally začala pomalu získávat, vlasy za ní vlály jako zlatý plamen. Tom ji pozoroval, jak uhání, a musel přiznat, že je ďábelsky dobrou jezdkyní. Dva koně se přehnali trávou a vpadli do chládku pod stromy okolo pramene. V poslední chvíli se Sally zapřela do třmenů a Tom ji následoval; jejich koně se zaklonili a sehnuli zadky jako všichni dobře vycvicení koně, k nimž patřili, a skluzem zastavili na místě. Když se pak Tom ohlédl, uviděl Sally, sedící na koni jako Amazonka, vlasy divoce rozcuchané, bílou blůzku porozhalenou, jak se jí rozepjalo pár knoflíčků, a tvář rudou jako růže.

„To byla nádhera!“

Seskočila z koně.

Ocitli se na pasece obklopené topoly, uprostřed se starým kamenným ohništěm a několika kládami na sezení. Dávní kovbojové si zde kdysi postavili tábor jako zastávku při svých cestách i se stoly z hrubě otesaných borových klád, dřevěnou bednou přibitou ke stromu, střepem zrcadla, zasazeným do vidlice větví a otlučeným smaltovaným umyvadlem pověšeným na hřebíku. Samotný pramen se ukrýval pod útesy; hluboká tůň skrytá za hradbou pouštních vrb.

Tom sehnal koně dohromady, odsedlal je, napojil z pramene a vyhnal na pastvu. Když se vrátil, Sally rozložila jejich oběd na tenkou deku. Uprostřed improvizované tabule stála čerstvě otevřená láhev červeného vína.

„No, to je kvalitka,“ poznamenal Tom a zvedl ji k očím. „Castello di Verrazzano, ročník 97 Riserva. Skvělá volba.“

„Tajně jsem ho propašovala do své sedlové brašny. Doufám, že ti to nevadí.“

„Jen se bojím, že bude strašně vytřesené,“ pronesl Tom s předstíraným nesouhlasem. „Jseš si jistá, že bysme měli pít alkohol už v poledne? Za volantem ani v sedle se přece nesmí pít.“

„Ale teď,“ napodobila Sally afektovaně jeho tón, „všechna pravidla porušíme, co říkáš?“ Vrhla se na svůj sendvič, dvakrát si pořádně ukousla a pak nalila do plastového kalíšku trochu vína. „Posluž si.“

Tom si vzal kelímek a předvedl degustátora: zamíchal vínem, přivo-něl a usrkl. „Lesní plody, vanilka, náznak čokolády.“

Sally nalila i sobě a dala si pořádný lok. Tom ukousl ze svého sendviče a pozoroval ji, jak jí. Vrstvou listů pronikalo až k nim světlo s nazelenalým nádechem, při každém poryvu větru stromy zašuměly. Když Tom dojedl, natáhl se na deku, kterou rozprostřeli na měkké trávě. Skrze stromy zahlédl jejich koně, jak se pasou opodál na mýtině poseté skvrnami světla a stínu. Náhle ucítil na spánku chladnou ruku.

Otočil se a uviděl, jak se nad ním sklání Sally, světlé vlasy jí splývají až k němu jako vodopád.

„Copak to děláš?“

Usmála se. „A co myslíš?“

Vzala mu tvář do dlaní.

Tom se chtěl posadit, ale její ruce ho něžně přitlačily zpět na zem.

„Počkej…,“ začal.

„Ty počkej.“

Její ruka mu vklouzla pod košili a pohladila mu nahý hrudník. Pak Sally klesla na něj a políbila ho. Její ústa chutnala po mátě a vínu. Přitiskla se k němu a záplava vlasů mu těžce dopadla na hruď.

Pohladil je, pak rozhrnul a sjel rukou k pevné křivce zad, kde ucítil, jak jí pracují zádové svaly. A když si ji stáhl pod sebe, cítil, jak se její štíhlé tělo a hebké prsy při každém pohybu vzpínají vzhůru k němu.

POTOM JEN LEŽELI vedle sebe na dece. Tom ji držel kolem ramen a hleděl jí do pohádkově tyrkysových očí.

„Už to snad ani nemůže být lepší, co říkáš?“ zamumlal.

„Ne,“ broukla. Je to tak skvělé, že se skoro začínám bát.“

7

NAODOX MÍŘIL vzhůru Kanónovou cestou a procházel zatáčkou Camino del Monte Sol. Les ručně vyřezávaných cedulí ho přímo udeřil do očí, byly rozvěšené po obou stranách úzké ulice a každá z nich se snažila překonat ostatní dokonalostí svého provedení. Postranní uličky byly plné turistů vybavených jako na výpravu napříč Saharou. Měli široké klobouky, u pasu velké polní láhve a masivní šněrovací boty. Většina z nich vypadala pobledle a zmateně, jako by se tu právě vylíhli z kukel deštěm rozmočených měst na Východě. Maddox se dnes rozhodl pro vzhled bohatého Texasana a říkal si, že ho se svým Resistolem, střevíci a kravatou se sportovními motivy trefil naprosto dokonale.

Cesta procházela kolem nějakých starých viktoriánských domů, přeměněných jako všechny ostatní na galerie, a v oknech zářily indiánské ručně zhotovené šperky a keramika. Podíval se na hodinky. Poledne. Stále ještě mu zbývá dost času, jak ho jen zabít?

Procházel mezi galeriemi od jedné ke druhé, překvapený množstvím stříbra, tyrkysu a keramiky – o obrazech ani nemluvě. Umění, uvažoval Maddox, když se jeho zrak setkal s dalším oknem plným obrazů údolí při západu slunce, kojotů vyjících na měsíc a indiánů zahalených v pokrývkách, je v podstatě švindl. Jde jen o další snadnou cestu, jak přijít k penězům, a nadto je vše dokonale legální. Proč téhle možnosti nevyužil už dávno? Polovinu života ztratil pokusy vydělat peníze natvrdo, nezákonně, a přitom si neuvědomil, že všechny nejlepší finanční podrazy byly legální. Až skončí tuhle poslední práci, bude dělat už jen stoprocentně legální věci, investuje peníze do Těžkých časů a možná se dokonce poohlédne i po dalších investorech. Klidně z něj může být další internetový milionář.

Jedna z galerií, nacpaná velkými bronzovými nebo kamennými sochami, přivábila Maddoxův zrak. Vypadaly pořádně drahé –jen převoz by stál pěkný balík. Když vcházel dovnitř, dveře zazvonily a s klapotem vysokých podpatků přichvátala nějaká mladá žena a obdařila ho zářivým úsměvem. Rvavější rtěnku si už vybrat nemohla.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?“

„Ale jistě,“ odpověděl a všiml si, jak automaticky napodobil její pří-zvuk. „Tady ta socha –“ kývl k té největší, kterou v obchodě uviděl, skupině indiánů v životní velikosti, vytesané z jednoho kusu kamene, která musela vážit okolo tří tun. „Můžu se zeptat, kolik stojí?“

‚JVlodlitba} Sedmdesát pět.“

Maddox se v poslední chvíli zarazil, aby se nezeptal: tisíc} „Přijímáte kreditní karty?“

Pokud ji to překvapilo, nedala na sobě nic znát. „Jen musíme ověřit výši kreditu, nic víc. Většina lidí nemá kreditní limit tak vysoký.“

Já nejsem většina Udí.“

Další zářivý úsměv. Všiml si, že dívka má na prsou, kde si rozepjala pár knoflíčků hedvábné blůzky, drobné pihy.

„Rád nakupuji a dávám si pak věci posílat letecky, dostávám za to volné bonusy.“

„Za tyhle byste mohl letět zadarmo do Číny,“ řekla.

„Raději bych do Thajska.“

„Tam taky.“

Prohlédl si ji pozorněji. Vypadala moc hezky, což nebylo nic divného, když pracovala na takovém místě. Napadlo ho, jestli dostává z prodeje nějakou provizi.

„No…,“ usmál se a mrkl na ni. „A co by stála tamta?“ Ukázal na bronzového indiána držícího orla.

„Osvobození orlař Taje za deset.“

„Právě jsem si koupil za městem ranč a musím to hnízdo trochu zařídit. Skoro tisíc metrů čtverečních a to je jen hlavní budova.“

„To si umím představit.“

‚Jmenuju se Maddox. Jim Maddox.“ Napřáhl k ní ruku.

„Clarissa Provenderová.“

„Rád vás poznávám, Clarisso.“

„Tu sochu vytvořil Willy Atcitty, skutečný indián a registrovaný člen kmene Navahů, jeden z předních sochařů z řad původních Američanů. To první sousoší, co jste si prohlížel, je vytesáno z jediného kusu zdejšího novomexického alabastru z hor San Andreas.“

„Nádhera. A co představuje?“

„Třídenní modlitební zpěvy.“

„Cože?“

„To je tradiční navažský obřad, který má obnovit rovnováhu a harmonii života.“

„Tak to bych potřeboval.“ Byl teď dost blízko, aby ucítil vůni šamponu, který ráno použila na své nádherné černé vlasy.

„A kdo ne?“ odpověděla Clarissa Provenderová, zasmála se a střelila po něm prohnaným pohledem.

„Clarisso, určitě se vás na to každou chvíli někdo ptá, a jestli vám můj návrh přijde troufalý, klidně to řekněte – ale nešla byste se mnou dnes na večeři?“

Zářivě, ale neupřímně se na něj usmála. „Mám zakázáno randit s potenciálními zákazníky.“

Maddox to vzal jako souhlas. „Budu v sedm v Růžové chýši. Pokud tam na mě náhodou narazíte, rád vás pozvu na martini a steak á la Dunigan.“

Neodmítla, a to ho povzbudilo. Mávl směrem k sochám. „Myslím, že si vezmu tu alabastrovou. Jenže musím nejdřív proměřit svou halu a zjistit, jak se tam bude vyjímat. A pokud ne, vezmu si určitě tu druhou.“

„Veškeré údaje mám ve skladu: rozměry, váhu, způsob dopravy.“

Odešla dozadu a Maddox pozoroval, jak se ve svých krátkých černých šatech svůdně vlní. Vrátila se s deskami, kartou a brožurou o sochaři a s úsměvem mu vše podala. Všiml si, že má na levém špičáku skvrnu od rtěnky. Zasunul si tiskoviny do náprsní kapsy saka.

„Nebude vám vadit, když si od vás zavolám? Jen krátký místní hovor.“

„Prosím.“

Zavedla ho ke svému stolu v zadní části galerie, vytočila předčíslo a podala mu sluchátko. „Bude to jen vteřinka,“ ujistil ji. „Haló? Doktor Broadbent?“

Hlas na druhém konci řekl: „Ne, tady je Shane McBride, jeho zástupce.“

„Právě jsem se přestěhoval do Santa Fé a koupil jižně od města ranč. A hodlám koupit jednoho plemenného koně. Je to nádherné zvíře a potřeboval bych, aby ho prohlédl veterinář. Mohl bych využít služeb doktora Broadbenta?“

„Kdy?“

„Dnes nebo v sobotu.“

„Doktor Broadbent tu momentálně není, ale v pondělí bude k dispozici.“

„V sobotu ne?“

„V sobotu mám službu já, hned se podívám… šlo by to ve dvě.“

„Promiňte, Shane, nejde o nic osobního, ale na doktora Broadbenta mám jen ty nejlepší reference a byl by mi příjemnější on.“

Jestli chcete jeho, musíte počkat do pondělí.“

„Ale já to potřebuju už v sobotu. Pokud jde jen o to, že má volný den, rád mu zaplatím příplatek.“

„V ten den je mimo město. Je mi líto. Ale rád to udělám já.“

„Nic osobního, Shane, jenže jak už jsem řekl…“ Nechal svůj hlas nespokojeně odeznít do ztracena. „Ale i tak vám děkuju. Zavolám mu tedy v pondělí a akci přesunu.“

Položil sluchátko a mrknul na Clarissu.

Ta jeho pohled opětovala, ve tváři neproniknutelný výraz.

„Uvidíme se v Růžové chýši, Clarisso.“

Okamžik nijak nereagovala. Pak se k němu naklonila a potichu mu s prohnaným úsměvem řekla: „Dělám tuhle práci přes pět let a jsem v ní opravdu velmi úspěšná. A víte proč?“

„Proč?“

„Protože poznám podvodníka, jen co mi vleze do dveří. A vy jste falešnej jak pětník.“

8

HELIKOPTÉRA S TECHNICKÝM týmem přistála skoro o půl míle níž v kaňonu, a tak všichni museli vynést své vybavení vzhůru korytem řeky. Na místo dorazili pořádně naštvaní, ale Calhoun, velitel týmu a veselá kopa za všech okolností, rozehnal špatnou náladu vtípky, historkami, poplácáváním po zádech a slibem, že všem zaplatí vychlazené pivo, jen co tohle skončí.

Calhoun pojal práci jako archeologické vykopávky, místo rozdělil na čtvercovou síť, jeho muži odkrývali postupně vrstvu po vrstvě, fotograf dokumentoval každý krok. Veškerý písek proseli milimetrovým sítem a pak ještě procedili v odlučovací nádrži, aby získali každý vlas, vlákno a cizí částečku. Byla to úmorná práce a věnovali se jí od osmi ráno. Nyní byly tři a teplota dosahovala čtyřiceti stupňů. Sužovala je hejna much a jejich bzučení znělo všude okolo nich.

Willer usoudil, že je nejvyšší čas na „vyzvednutí“ – okamžik, kdy se má rozkládající tělo přemístit do pytie na mrtvoly, a to pokud možno aniž by se jim rozpadlo jako převařené kuře. Za pět dní, které strávilo v letním žáru, totiž prošlo velkými změnami. Feiningerová, policejní patoložka, stála vedle a dohlížela na tuto speciální operaci. Zdálo se, že ona jediná zůstává v té výhni čerstvá a elegantní, šedé vlasy stažené šátkem a na vrásčité, ale stále půvabné tváři ani jedinou krůpěj potu.

„Tři z vás ať přejdou napravo, prosím,“ vyzvala je a pokynula na techniky. „Víte, co máte dělat, podsuňte pod tělo ruce, přesvědčete se, že máte dobrý záběr, a pak ho na tři překulte hezky jemně a plynule na igelit. Máte všichni rukavice? Dáváte pozor na trhliny a výmoly?“ Obhlédla je, hlas jí zněl ironicky, možná dokonce mírně pobaveně. „Všichni připraveni? Není to nic příjemného, já vím. Tak si dejte záležet, pánové. Počítám do tří.“

Muži se rozmístili, sem tam se ozvalo zahekání. Feiningerová technikům už dávno zakázala kouřit, místo toho měl každý pod nosem silnou vrstvu ochranné masti.

„Připraveni? Jedna… dvě… tři… jedeme.“

Jediným plynulým úsporným pohybem překulili tělo na rozložený transportní vak. Willer to zhodnotil jako úspěšnou operaci, protože nic neodpadlo ani nezůstalo na původním místě.

„Dobrá práce, hoši.“

Jeden z techniků vak zapnul. Umístili ho na nosítka a zbývalo je už jen zvednout a snést dolů do helikoptéry.

„A sem dejte hlavu toho zvířete,“ nařídila Feiningerová.

Opatrně uložili oslí hlavu do jiného vaku a zapnuli ho. Alespoň, napadlo Willera, souhlasili s tím, že zbytek osla tu nechají a vezmou si jen hlavu s otvorem od desetimilimetrové střely, vypálené do čela zvířete z bezprostřední blízkosti. Kulku nalezli zarytou do měkkého pískovce ve stěně kaňonu, skvělý důkazní materiál. Našli i prospektorovu výstroj, takže jediné, v čem neuspěli, bylo zjištění totožnosti zavražděného. Ale i to je jen otázka času.

Když má dnešek shrnout, podařil se jim dobrý úlovek.

Podíval se na hodinky. Půl čtvrté. Otřel si čelo, vytáhl z přenosné chladničky ledovou plechovku s colou a přiložil si ji postupně na čelo, tváře a šíji.

Došel k němu Hernandez a vzal si také jednu. „Myslíš, že vrah počítal s objevením mrtvoly?“

„Určitě si dal velkou práci, aby ji ukryl. Jsme asi tak tři kilometry od místa činu, ne? Musel naložit tělo na osla, odvézt ho sem, vykopat jámu dost velkou pro osla i pro zavražděného a veškerou jeho výstroj… Ne, myslím, že s jejím objevením nepočítal.“

„Máš nějakou teorii?“

„Vrah hledal něco, co měl ten prospektor.“

„Proč myslíš?“

‚Jen se podívej na jeho krámy.“ Willer ukázal na plastikovou plachtu s rozloženou výstrojí a zásobami. Jeden z techniků zvedal postupně kus za kusem a balil je do speciálního papíru, označoval etiketami a ukládal do jednotlivých sáčků. „Vidíš, jak jsou vlněné vycpávky na sedle vytrhané a všechno rozpárané nebo potrhané? A vidíš, jak jsou všechny kapsy obrácené naruby? Náš člověk nejenže něco hledal, ale zuřil, že to nenašel.“ Willer dopil s hlasitým srkáním colu a hodil prázdnou plechovku zpět do přenosné chladničky.

Hernandez zabručel a našpulil rty. „Ale co vlastně hledal? Mapu pokladu?“

Willer se začal pomalu usmívat. „Něco podobného. A vsadím se, že to ten prospektor předal svému partnerovi, než střelec stačil slézt z útesu dolů do údolí.“

„Partnerovi?“

Jo.“

Jakému partnerovi?“

„Broadbentovi.“

9

BYLA SOBOTA BRZY ráno. Vycházející slunce ozářilo vrcholky borovic na útesech nad Perdiz Creek a jeho světlo postupovalo do údolí, svazky paprsků se zabodávaly do převalující se mlhy. Stromy na dně údolí však stále zahaloval chlad noci.

Čára Maddox se pomalu houpal v křesle na zápraží chaty, usrkával kávu a každý lok horké i hořké tekutiny poválel požitkářsky na patře, než ho polkl. V myšlenkách se vrátil do včerejška a vzpomněl si na tu čubku z galerie. Tělem se mu rozlil vztek. Za tohle někdo zaplatí.

Polkl poslední doušek kávy, odložil hrnek a vstal. Zašel do pokoje a vynesl ven ruksak, položil ho a začal metodicky balit vybavení, které bude potřebovat na dnešní práci.

Nejdřív pistole Glock 29 se dvěma zásobníky po deseti nábojích. Hned vedle obvyklou výbavu: síťku do vlasů, koupací čepici, punčochu, dva páry chirurgických rukavic, pláštěnku, operatérské boty a kondomy; následovala propisovačka a čistá čtvrtka, mobil (čerstvě nabitý), neprodyšně uzavíratelné igelitové sáčky, lovecký nůž, balíček sušenek na zakousnutí, láhev minerálky, baterka, pouta s klíčkem, silonová šňůra na prádlo, lepicí páska, zápalky, chloroform a plátěný tampon… Nakonec překontroloval všechny věci ještě podle seznamu a sbalil je do ruksaku, pečlivě jednu po druhé, každou hezky na své místo.

Vrátil se zpět do pokoje, cestou položil ruksak ke dveřím, nalil si další kávu, vzal notebook, vrátil se ven a usadil se opět do houpacího křesla. Většinu dne měl teď volno a alespoň může zbývající čas strávit něčím užitečným. Opřel se, rozevřel notebook a zapnul ho.

Zatímco čekal, až naběhne, vytáhl z kapsy balíček dopisů, sundal z nich gumičku a začal nazdařbůh s tím navrchu.

Postupně se jimi probíral a překládal primitivní a obhroublé věty trestanců do přijatelné podoby. Za dvě hodiny byl hotov. Načetl výsledek do pošty a poslal ho jako přílohu správci sítě, který se staral o jeho stránku; nikdy se s tím člověkem nesetkal, nikdy s ním ani nemluvil telefonem.

Vstal z houpacího křesla, vylil zbytek vychladlé kávy přes zábradlí a zašel dovnitř poohlédnout se po něčem ke čtení. Na poličce byly většinou životopisy a historické knihy, ale Maddox si jich nevšímal a soustředil se na malý oddíl s napínavou četbou v tvrdé vazbě. Chtěl zabít zbytek času něčím, co ho skutečně chytí za srdce a zaujme natolik, aby stále nemyslel na své odpolední plány, které již má do detailu vypilo-vané. Prohlédl si tituly a zrak se mu zastavil na románu s názvem Hra na život a na smrt. Vytáhl knihu z poličky, přečetl si upoutávku na záložce a zběžně ji prolistoval. Odnesl si ji na verandu, zapadl do houpacího křesla a pustil se do čtení.

Křeslo rytmicky povrzávalo, slunce se po nebi zvolna sunulo výš a výš a párek vran usazených na blízkém stromě a střídavě zalétávajících do opuštěného městečka prořezával vzduch hlasitým krákáním. Maddox na chvíli přestal číst a pohlédl na hodinky. Skoro poledne.

Tohle bude dlouhá a klidná sobota – ale skončí pořádným rodeem.

10

WILLER SEDĚL ZA SVÝM stolem, nohy na desce, a pozoroval Hernandeze, jak se kolébá ze záznamového oddělení s objemnou složkou pod paží. Se zafuněním klesl na židli v rohu a složku držel v náručí.

„To vypadá slibně,“ řekl Willer a pokývl ke složce. Hernandez byl zatraceně dobrý pátrač.

„Taky že jo.“

„Kafe?“

„Neuškodilo by.“

„Donesu ho.“ Willer vstal, došel k automatu, naplnil dva pěnové kalíšky, vrátil se a jeden podal Hernandezovi. „Tak co máš?“

„Ten Broadbent není jen tak leckdo.“

„Tak spusť, chci stručné shrnutí.“

„Otec byl Maxwell Broadbent, prominentní sběratel. V sedmdesátých letech se přistěhoval do Santa Fé, pětkrát se oženil a zplodil tři děti, každé s jinou ženou. Byl to playboy. Živil se tím, že nakupoval a prodával umělecká díla a starožitnosti. Vyšetřovala ho několikrát FBI za obchodování na černém trhu, byl obviněn z vykrádání hrobek, ale byl kluzkej jako úhoř a nic mu nedokázali.“

„Pokračuj.“

„Asi před rokem a půl se stala divná věc. Zdá se, že celá rodina odjela do Střední Ameriky na nějakou prodlouženou dovolenou. Otec tam zemřel a kluci se vrátili se čtvrtým bratrem, polovičním indiánem. Ti čtyři si rozdělili něco přes šest set milionů.“

Willer zvedl obočí. „A objevilo se podezření na nějakou levotu tam dole?“

„Nic konkrétního. Ale celé to bylo takové zmatené, nikdo neví nic určitého, jen samé fámy. Staré sídlo teď okupuje jeho indiánský syn, píše inspirativní knihy ve stylu New Age. Říká se, že má kmenová tetování.

Broadbent žije skromně a tvrdě pracuje. Loni se oženil, manželka se jmenuje Sally, rozená Coloradová. Pochází ze skromných poměrů. Broadbent vede veterinární kliniku pro velká zvířata v Abiquiú se svým asistentem Albertem McBridem – říká si Shane.“

Willer jen obrátil oči v sloup.

„Mluvil jsem s pár jeho zákazníky a uznávají ho jak odborníci přes koně, tak i staří rančeři. Manželka provozuje jezdeckou školu pro děti.“

„Nějaký záznam?“

„Nic než pár drobností v pubertě, ten chlap je čistý.“

„A McBride?“

„Taky čistý.“

„A co byly ty ‚drobnosti‘?“

„Záznamy se měly vymazat, ale víš, jak to chodí. Podíváme se… Hloupý žertík s vozem hnoje a ředitelem střední školy…“ Probíral se dál papíry. „Vyjel si na cizím koni… zlomil při rvačce někomu nos.“

Jeho bratři?“

„Philip žije v New Yorku, je kurátorem Metropolitního muzea umění, nic neobvyklého. Vernon se právě oženil s právnickou specializující se na životní prostředí, žije v Connecticutu jako muž v domácnosti a stará se o dítě, zatímco jeho žena chodí do práce. Měl pár drobných malérů s financemi, ale to už je dávno, a od doby, co dědil, taky nic.“

„Kolik kdo dostal?“

„Zdá se, že se rozdělili rovným dílem a po dani jim zbylo každému devadesát milionů.“

Willer jen hvízdnul. „To si pak člověk říká – že ať ten chlap hledá na náhorních plošinách cokoliv, rozhodně to nebude jen pro peníze, co?“

„Já nevím, šéfe. Spousta hlavounů, co mají stovky milionů, přece riskuje vězení kvůli pár tisícovkám navíc. Je to jako nemoc.“

„Máš pravdu,“ přikývl Willer, překvapený Hernandezovým bystrým úsudkem. Jenže ten Broadbent na takový typ vůbec nevypadá. Nerozhazuje peníze. Pracuje, i když by vůbec nemusel. Máme tu člověka, který vstane třeba ve dvě v noci, jen aby strčil ruku krávě do zadku a vydělal si tím čtyřicet babek. Chybí nám pár kousků do celkové skládačky.“

„Máš pravdu.“

„Co nového o tom mrtvém?“

Ještě ho neidentifikovali. Pracuje se na tom, zubní záznamy, otisky prstů. Chvíli potrvá, než všechno proženeme systémem.“

„A ten mnich? Sledujete ho?“

„Jistě. Má pestrou minulost. Syn admirála Johna Mortimera Forda, podtajemníka námořnictva v Eisenhowerově vládě. Studia v Andoveru a na Harvardu, specializace na antropologii, skončil s vyznamenáním. Pak šel na MIT a získal doktorát v kybernetice, ať už to znamená cokoliv. Poznal svou ženu, vzali se, oba vstoupili do CIA – a pak už nic, přesně jak jsi říkal. Ti hoši berou utajení smrtelně vážně. Zjistil jsem jen, že dělal nějakou špionáž, která se týkala šifrování a počítačů, ženu mu zavraždili v Kambodži. Odešel ze služby a stal se mnichem. Prostě se sebral a všechno opustil včetně domu za milion dolarů, absurdně velkých bankovních kont, garáže plné starožitných jaguárů… Prostě neuvěřitelné.“

Willer jen zamručel. Prostě to nezapadalo dohromady. Zapochyboval, jestli podezírá Broadbenta a mnicha oprávněně – podle všeho to byli přímí a čestní muži. A přesto si byl jistý, že se nějak, jakýmsi podivným řízením osudu, dostali do pěkné kaše a jsou v ní až po krk.

11

KDYŽ TOM DOJEL na parkoviště obchodního centra Silver Strike, umístěného ve spleti ošuntělých domů na periferii Tucsonu, bylo již pozdní odpoledne. Zaparkoval pronajatý vůz a zamířil přes rozpraskaný asfalt ke vchodu do centra. Uvnitř bylo díky klimatizaci jako za polárním kruhem. Jeho „fosilní spojka“ sídlila na nevkusně zařízeném opačném konci objektu, kde Tom nalezl až překvapivě nenápadný obchod s několika vystavenými zkamenělinami v převážně zabílené výloze. Vývěsní štít nad dveřmi hlásal: „Pouze velkoobchod. Zde není prodejna.“

Dveře byly zamčené. Tom zazvonil, ozvalo se zabzučení elektronického zámku a vešel dovnitř.

Uvnitř to vypadalo spíše jako v advokátní kanceláři než jako u jednoho z největších obchodníků se zkamenělinami na západním pobřeží. Podlahu kryl béžový koberec, na stěnách visely vemlouvavé plakáty o zprostředkovatelských a zákaznických službách. Čekárnu půlily dva stoly se sekretářkami a na každé straně stál skleněný pochromovaný stůl s několika šedohnědými židlemi. Poličku u zdi zdobily nějaké zkameněliny a uprostřed kávového stolku trůnil velký amonit spolu se štosem odborných paleontologických časopisů a brožur doporučujících Tucsonský drahokam a Minerálovou show.

Jedna ze sekretářek vzhlédla, přelétla pohledem Tomův oblek od Valentina za dva tisíce dolarů a ručně šité boty a tázavě zvedla obočí. „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

„Mám dohodnutou schůzku s Robertem Beezonem.“

„Vaše jméno?“

„Broadbent.“

„Posaďte se, prosím, pane Broadbente. Nedáte si něco k pití? Kávu? Čaj? Minerálku?“

„Ne, děkuji.“

Tom se posadil, vzal si jeden z časopisů a prolistoval ho. Cítil se provinile kvůli podvodu, který se chystal spáchat. Oblek, který měl na sobě, odpočíval spolu s tuctem dalších nenošených dlouho ve skříni, nakoupil mu je kdysi jeho otec ve Florencii a v Londýně.

Za chvíli zazvonil telefon na sekretářčině stole. „Pan Beezon vás nyní přijme.“ Pokývla ke dveřím z matného skla, na kterých cedulka hlásala prostě: BEEZON.

Tom vstal, dveře se otevřely a v nich stál mohutný muž s příčeskem a v košili s kravatou. Vypadal k nerozeznání od přepracovaného maloměstského právníka.

„Pan Broadbent?“ Nabídl mu ruku.

Jeho kancelář rozptýlila veškeré pochybnosti, že jde jen o účetního nebo právníka. Na zdech visely plakáty fosilních nálezů a skleněné vitríny obsahovaly sbírky zkamenělých krabů, medúz, pavouků – a uprostřed se vyjímala zvláštní kamenná tabule s otiskem ryby s rybkou v břiše, jež měla pro změnu v břiše malou rybičku.

Tom si sedl do křesla a Beezon se usadil za svůj stůl.

„Líbí se vám perla mé sbírky? Připomíná mi to, že větší zvířata požírají menší.“

Tom se zdvořile zasmál, zjevně se jednalo o Beezonovu úvodní frázi rozhovoru.

„Vtipné.“

„Takže, pane Broadbente,“ pokračoval Beezon, „ještě jsem neměl potěšení s vámi spolupracovat. Jste v naší branži nový? Založil jste si obchod?“

Jsem velkoobchodník.“

„Dodáváme mnoha velkoobchodníkům. Ale je zvláštní, že jsem na vás zatím nenarazil. Přece jen jsme nepočetný klub.“

„Právě začínám s podnikáním.“

Beezon položil ruce na stůl a pohlédl na Toma, přejel očima jeho oblek. „Máte vizitku?“

„Nenosím je.“

„Dobrá, co tedy pro vás mohu udělat, pane Broadbente?“ Naklonil hlavu, jako by čekal vysvětlení.

„Doufal jsem, že mi ukážete nějaké vzorky.“

„Udělám vám menší vyhlídkovou jízdu po našem skladu.“

„Skvělé.“

Beezon se zvedl od stolu a Tom ho následoval přes kancelář k nenápadným dveřím vzadu. Beezon je odemkl a vešli do skladiště prostorného jako tančírna, ale místo zboží ležely v kovových regálech zkameněliny. Byly jich tu tisíce, možná miliony. Muži i ženy přemisťovali a třídili přepravky s kameny buď na vysokozdvižných vozících, nebo ručně. Ve vzduchu se vznášel pach jako v lomu.

„Měl jsem sídlit u Dillarda,“ vysvětloval Beezon, „ale tahle část centra zřejmě nikdy nesloužila přímému prodeji, takže jsme ji dostali za rozumnou cenu. Je to naše skladiště, předváděcí místnost a odbytová hala v jednom. Na jednom konci přichází hrubá surovina, na opačném vyjíždí finální produkt.“

Vzal Torna za paži a vedl ho dál, ukazoval na zeď, o kterou byly opřeny obrovské desky narůžovělé skály, sepnuté po dvou či čtyřech, obalené proti nárazu a zabalené do fólie. „Právě jsme dostali výborný materiál od Zelené řeky, naprosto prvotřídní, můžete ho koupit po čtverečních metrech, rozřezat, vypreparovat a prodat po jednotlivých kouscích za pětinásobnou cenu.“

Přešli ke košům naplněným zkamenělinami, ve kterých Tom poznal amonity.

‚Jsme největším distributorem amonitů na světě, ať opracovaných nebo hrubých, v matrici nebo bez ní, prodávaných na váhu nebo na počet, preparovaných i nepreparovaných.“ Pokračoval v chůzi a míjel regál za regálem, které pokrývaly krabice s podivně vypadajícími spirálovitými ulitami amonitů. Zastavil se, sáhl do jedné z beden a vytáhl jeden kousek. „Tyhle jsou úplně běžné tak za dva dolary na půl kila, nevypreparované, stále v matrici. Pak máme támhlety s pyritem, a tam je pár moc hezkých zkamenělin. Ty jsou pochopitelně dražší.“

Kráčel dál. „Máte-li zájem o hmyz, právě mi došli moc hezcí pavouci z břidlic Nkomi v Namibii. A nová dodávka krabů z německého Heinigenu – ti teď letí, za kus dostanete dvě stě až tři sta dolarů. Zkamenělé dřevo – prodává se na kila. Skvělé na čištění. Lilijice, konkre-ce s kapradinami. Koprolity – dětí po nich šílí. Máme prostě všechno – a nikdo nenabízí výhodnější ceny.“

Tom šel za ním. Beezon se náhle zastavil a zvedl jednu konkreci. „Spousta těch tady ještě ani není rozloupnutá. Můžete je prodávat takhle, ať si je otevře až sám zákazník. Kluci je kupují po třech i čtyřech. Obvykle v nich jsou kapradiny nebo listy. Jednou za čas i kost nebo čelist – slyšel jsem, že se v některých našly dokonce lebky malých savců. Je to jako sázka do loterie. Tady –“

Podal Tomovi konkreci a pak vzal z kovadliny geologické kladívko. Jen do toho – otevřete ji.“

Tom si vzal kladívko a s vědomím, že musí působit věrohodně, ho znalecky potěžkával, než položil kamenné vejce na kovadlinu.

„Držíte ho obráceně,“ upozornil ho tiše Beezon.

„Ovšem, pardon.“ Tom obrátil kladivo a udeřil do kamene ostrým koncem. Rozlomil se čistě v půli a odhalil jediný list zkamenělé pře-sličky.

Tom zjistil, že ho Beezon zamyšleně pozoruje.

‚A co máte, pokud jde o, ehm, úzkoprofdovější materiál?“ zeptal se Tom.

Beezon beze slova zamířil k uzamčeným kovovým dveřím a uvedl ho do menší místnosti bez oken. „Tady uchováváme skutečné vzácnosti –jsou tady fosilie obratlovců, mamutovina, dinosauří vejce. Vlastně jsem právě dostal novou dodávku hadrosauřích vajec z Chu-nanu, nejméně šedesát procent je dokonale zachovalých. Nabídnu je po sto padesáti za kus. Kdo si vezme čtyři najednou, zaplatí jen pět set.“ Odemkl vitrínu, vzal jedno kamenné vejce z hnízda ze zmačkaného papíru a podal ho Tomovi. Ten je vzal, prohlédl si je ze všech stran a vrátil mu je, pak si nenápadně otřel zaprášenou dlaň hedvábným kapesníkem, který vytáhl z kapsy. Drobný pohyb však přesto neušel Beezonově pozornosti.

„Minimální objednávka je tucet.“ Pak obchodník přešel k dlouhé kovové truhle připomínající rakev, otevřel ji a objevil se nepravidelný kus sádrovce o velikosti asi metr dvacet na metr. „Tady je něco opravdu výjimečného, struthiomimus kompletní ze čtyřiceti procent, lebka chybí. Zrovna došel z jižní Dakoty. Legální, dokonale legální, našli ho na soukromém ranči. Stále je ještě neodkrytý a v matrici, potřebuje vypreparovat.“

Zabodl do Toma upřený pohled. „Všechno, s čím obchodujeme, je legální, s povoleními a notářsky ověřenými dokumenty od soukromých vlastníků půdy.“ Odmlčel se. „Tak o co vám jde, pane Broadbente?“ Už se neusmíval.

„Jak jsem řekl.“ Setkání probíhalo přesně, jak si Tom naplánoval –vzbudil v Beezonovi podezření.

Beezon se naklonil kupředu a pomalu a s důrazem řekl: „Nejste žádný obchodník s fosiliemi.“ Znovu přejel pohledem jeho oblek. „Co jste zač? Federál?“

Tom zavrtěl hlavou a vykouzlil přihlouplý a provinilý úsměv. „Dostal jste mě, pane Beezone. Gratuluji. Máte pravdu, nejsem obchodník. Ale nejsem ani od FBI.“

Beezon z něj nespouštěl oči, veškerá jeho západní srdečnost byla ta tam. „Tak co tedy jste?“

„Investiční bankéř.“

„A co, k čertu, chcete ode mě?“

„Pracuji pro malou exkluzivní klientelu na Dálném východě – v Singapuru a Jižní Koreji. Investujeme peníze našich klientů. Někteří z nich hledají dost výstřední investice – díla slavných malířů, zlaté doly, dostihy, francouzská vína…“ Tom se odmlčel a pak dodal: „…a dinosaury.“

Zavládlo dlouhé ticho. Pak se ozval Beezon: „Dinosaury?“

Tom přikývl. „Počítám, že jsem jako obchodník s fosiliemi nebyl moc přesvědčivý.“

Beezonovi se alespoň částečně vrátila jeho srdečnost, doprovázená sebeuspokojením z toho, že se nedal podvést. „Ne, to nebyl. Už ten váš luxusní oblek. A když jste pak vzal do ruky to kladívko, hned jsem věděl, že nejste z branže.“ Zasmál se. „Takže, pane Broadbente, kdo je váš klient a o jaký druh dinosaura má zájem?“

„Můžu mluvit otevřeně?“

„Ovšem.“

„Jmenuje se pan Kim a je to úspěšný průmyslník z Jižní Koreje.“

„Tady ten struthiomimus je opravdu dobrá koupě a za sto dvacet tisíc –“

„Můj klient nemá zájem o odpad.“ Tom přitvrdil a doufal, že jakožto nová osoba, věcný a arogantní investiční bankéř, bude dostatečně přesvědčivý.

Beezonovi ztuhl úsměv. „Tohle není žádný odpad.“

„Můj klient ovládá v Jižní Koreji mnohamiliardové obchodní impérium. Poslední násilná fúze, kterou řídil, skončila sebevraždou předsedy správní rady poražené strany a pan Kim to vůbec nepokládal za nepříjemné. Můj klient žije ve světě nemilosrdného přírodního výběru. A chce do hlavního ústředí svého trustu dinosaura, který bude ztělesněním toho, čím je a jaká je jeho obchodní strategie.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak se Beezon zeptal: ‚A jaký druh dinosaura by to měl být?“

Tom roztáhl rty v úsměvu. „Co jiného – než Tyrannosaurus rex?“

Beezon se nervózně zasmál. „Chápu. Ale jistě víte, že na celém světě existuje jen třináct tyrannosauřích koster a všechny do jedné jsou v muzeích. Poslední, která se objevila na trhu, se prodala za osm a půl milionu. Bavíme se tu o pořádném balíku.“

‚A také vím, že možná jsou na prodej jeden nebo dva další – pěkně v tichosti.“

Beezon zakašlal. „To je možné.“

‚A pokud jde o ten pořádný balík, pan Kim vůbec nezvažuje investici pod deset milionů. Prostě by mu nestála za čas, který by jí věnoval.“

Beezon pomalu opáčil: „Deset milionů?“

„To je spodní limit. Pan Kim hodlá jít až na padesát milionů a nejspíš i výše.“ Tom ztišil hlas a nahnul se k obchodníkovi. Jistě chápete, pane Beezone, že je mu celkem jedno, jak nebo odkud se podaří dinosaura získat. Důležité je jen, aby to byl ten správný exemplář.“

Beezon si olízl rty. „Padesát milionů? To je trochu mimo moji ligu.“

„Pak je mi líto, že jsem marnil váš čas.“ Tom se otočil k odchodu.

„Počkejte ještě chvíli, pane Broadbente. Neřekl jsem, že vám nemohu pomoci.

Tom se zastavil.

„Mohl bych vás někomu představit. Pokud… no, pokud dostanu náhradu za čas a úsilí, které tomu věnuji, to je jasné.“

„Pane Beezone, v investičním podnikání jsou všichni zúčastnění odměněni v míře, ve které přispěli k danému obchodu.“

„Přesně to jsem chtěl slyšet. A pokud jde o tu provizi –“

„Jsme připraveni vám při prodeji vyplatit provizi ve výši jednoho procenta jako odměnu za to, že jste nás představil té pravé osobě. Spoko-jen?“

Beezon na okamžik svraštil obočí, jak v duchu rychle počítal, pak se mu na široké tváři rozprostřel úsměv. „Myslím, že uděláme obchod, pane Broadbente. Jak jsem řekl, znám jednoho člověka –“

„Lovce dinosaurů?“

„Ne, ne, vůbec ne. Nerad si špiní ruce. Nejspíš bychom ho mohli označit za prodejce dinosaurů. Bydlí kousek odtud, v jistém malém městě za Tucsonem.“

Opět se rozhostilo ticho.

„No?“ ozval se nakonec Tom a trochu zvýšil hlas, aby mu dodal ten správný nádech netrpělivosti. „Tak na co čekáme?“

12

CARA MADDOX se krčil za stájemi a pozoroval dění. Děti jezdily dokola arény a jejich výskání se mísilo se smíchem. Číhal tam už přes hodinu a teprve teď se zdálo, že ta slavnost pro retardované, anebo co to vlastně bylo, se chýlí ke konci. Děti postupně sesedaly a po chvíli už všechny pomáhaly odstrojovat a hřebelcovat koně a po jednom je odváděly na pastviště za domem. Maddox čekal, svaly ho bolely, jak je měl napjaté, a litoval, že nepřišel raději až v pět místo ve tři. Nakonec děti zahalekaly na pozdrav, nastoupily do aut a matky je odvezly pryč z parkoviště za domem, zatímco mezi tím se ještě hodně mávalo a halekalo.

Maddox se podíval na hodinky. Čtyři. Vypadalo to, že nikdo nezůstal na úklid – Sallyje sama. Nikam mu už neodjede jako minule. Byl to pro ni namáhavý den a je unavená. Půjde dovnitř a bude odpočívat, možná se i vykoupe.

S takovými zajímavými myšlenkami pozoroval Maddox poslední auto, jak odjíždí po příjezdové cestě a zdvihá závoj prachu. Pak prašný oblak zamířil pryč, rozptýlil se ve zlatavém odpoledním slunci a všechno ztichlo. Maddox sledoval Sally, jak přešla přes dvůr s náručí plnou uzd a ohlávek. Byla překrásná, v jezdeckých botách, džínách a bílé košili, jak tak za ní vlály dlouhé blond vlasy. Došla ke stájím a vstoupila dovnitř, slyšel, jak se tam pohybuje, rozvěšuje výstroj a mluví s koňmi. Jednu chvíli od něj nebyla dál než pár kroků, hned za tenkou dřevěnou zdí. Ale jeho čas ještě nepřišel; potřebuje ji dostat uvnitř domu, kde uzavřený prostor utlumí všechny zvuky. I když jsou nejbližší sousedé čtvrt míle daleko, zvuky se šíří zákeřně a člověk navíc nikdy neví, kdo může zrovna jít nebo jet okolo.

Zaslechl ze stájí, jak Sally cosi dělá, koně podupávali a hrabali kopyty, lopata skřípala o zem, ozvalo se další chlácholivé mumlání. Za deset minut se Sally objevila a vešla zadními dveřmi do domu. Viděl ji kuchyňským oknem, jak uvnitř přechází, napouští vodu do konvice a staví ji na oheň, přináší si hrneček a zřejmě krabici s čajem v sáčcích. Sedla si ke kuchyňskému stolu, čekala, až se voda začne vařit, a zatím prolistovala nějaký časopis. Takže čaj a pak koupel? Nemohl si být úplně jistý a lepší bylo už dál neotálet. Stejně už je tam, kde ji chtěl mít, v kuchyni. Než udělá a vypije čaj, potrvá to nejméně pět minut, a to je příležitost, kterou potřebuje.

Maddox pracoval rychle, natáhl si umělohmotné boty, igelitovou pláštěnku, síťku na vlasy, koupací čepici a punčochu přes obličej. Zkontroloval svůj Glock 29, vysunul zásobník a zacvakl ho zpět na místo. Nakonec vyndal mapku domu a naposledy ji prostudoval. Věděl přesně, co podnikne.

Proplížil se na druhou stranu stájí, odkud ho nemohla z kuchyňského okna zahlédnout. Tam se narovnal, přešel klidně přes dvůr a pak branou na vnitřní dvorek, odtud do haly a potom rychle proběhl ke zdi domu; dveře měl po pravici. Nahlédl do obývacího pokoje a viděl, že je prázdný – Sally byla ještě v kuchyni – pak rychle zasunul planžetu do škvíry dveří u závory, prostrčil ji na druhou stranu a stlačil dolů. Závora s hlasitým kliknutím odskočila; Maddox otevřel dveře, proklouzl dovnitř, zavřel za sebou a skryl se za roh zdi, kde hala vedla z obývacího pokoje do kuchyně.

Zaslechl, jak v kuchyni zaskřípala židle. „Kdo je tam?“

Ani se nepohnul. Uslyšel pár váhavých kroků v hale směrem k obývacímu pokoji. Je tam někdo?“

Maddox čekal a tajil dech. Mohla by vejít dovnitř a podívat se, co způsobilo ten hluk. Zaslechl dalších pár váhavých kroků v hale, které ustaly, když se nepochybně zarazila ve vstupu do obývacího pokoje, ten se zdál prázdný… mohlo to být cokoliv – větvička, jež zavadila o okno, nebo pták, který narazil do skla. Maddox přesně věděl, co jí táhne hlavou.

Z kuchyně se ozval hvizd nabývající na intenzitě. Voda v konvici začala vřít.

Do hajzlu!

Se zašustěním se otočila a Maddox zaslechl její kroky, jak se vzdalují halou do kuchyně.

Rychle zakašlal, ne nějak nahlas, ale dostatečně zřetelně, aby ji přilákal zpět.

Kroky se zastavily. „Kdo je to?“

Pískot v kuchyni byl stále hlasitější.

Náhle se objevila v obývacím pokoji. Skočil po ní a ve stejném okamžiku si s naprostým zděšením všiml, že svírá osmatřicítku. Otočila se k němu a on jí skočil po nohou ve stejnou chvíli, kdy pistole vystřelila; tvrdě ji udeřil a srazil na koberec. Vykřikla a překulila se, záplava světlých vlasů v jednom chumlu, její pistole odletěla po podlaze; vtom se rozmáchla a udeřila ho pěstí překvapující silou do spánku.

Ta zlatovlasá mrcha!

Divoce jí úder oplatil levačkou někam do měkkého místa a stačilo to, aby ji natolik znehybnil, že se dostal na ni a přišpendlil ji k zemi. Vyjekla a bránila se, ale ležel na ní veškerou váhou a přitiskl jí glocka ke spánku.

„Ty čubko!“ Jeho ukazovák málem – málem – už už stiskl spoušť.

Bojovala dál a křičela. Přitiskl ji silněji, ležel na ní a nůžkovým chvatem jí sevřel kopající nohy. Konečně se opět začal ovládat. Bože, málem ji odpráskl a možná mu nic jiného ani nezbude.

„Zabiju tě, když budu muset. Zabiju!“

Další boj a nesouvislé zvuky. Byla neuvěřitelně silná, skutečná divoká kočka.

„Vážně tě zabiju! Nenuť mě to udělat, protože tě fakt odprásknu, jestli hned nepřestaneš.“

Myslel to vážně a ona poznala, že to myslí vážně, a přestala. Jakmile to udělala, natáhl nohu a pokusil se dosáhnout na osmatřicítku, která ležela na předložce asi tři metry od nich.

„Ani se nehni.“

Cítil ji pod sebou, jak vzlyká strachem. Dobře. Měla by se ho bát. Byl jen krůček od toho, aby ji zabil, ještě má chuť vraždy na jazyku.

Konečně nohou dosáhl na pistoli, posunul ji k sobě, vzal a strčil do kapsy. Vsunul jí hlaveň glocka do úst a řekl: „A teď to zkusíme znovu. Už víš, že tě klidně zabiju. Kývni, jestli mi rozumíš.“

Náhle se prudce zazmítala a zuřivě ho kopla do holeně, ale neměla potřebný nápřah a on její odpor zlomil prudkým zápasnickým chvatem rukou kolem jejího krku.

„Přestaň se bránit.“

Další zmítání.

Přitlačil na pistoli silněji, až se začala dusit. „Tohle je bouchačka, čubko, chápeš?“ Přestala klást odpor.

„Udělej, co ti říkám, a nikomu se nic nestane. Kývni, jestli rozumíš.“

Přikývla a on uvolnil sevření, jen trochu.

„Teď půjdeš se mnou. Hezky klidně. Ale nejdřív potřebuju, abys něco udělala.“

Žádná reakce. Opět jí zatlačil pistoli hlouběji do úst.

Přikývla.

Její tělo se mu v sevření celé chvělo.

„Teď tě pustím. Žádný zvuky. Žádný ječeni. Žádný prudký pohyby. Jestli neuděláš přesně to, co chci, okamžitě tě zabiju, jasný?“

Přikývla a vzlykla.

„Víš, co chci?“

Zavrtěla hlavou. Stále na ní ležel, svíral jí nohy a pevně držel.

„Chci zápisník. Ten, co tvůj muž dostal od toho prospektora. Je tady v domě?“

Zavrtěla hlavou.

„Má ho tvůj manžel?“

Žádná odpověď.

Má ho její muž. Celou dobu to věděl. „Tak teď mě, Sally, pozorně poslouchej. Nedám se od tebe oblbnout. Jeden špatnej krok, jedno zaječení, jeden hloupej trik a zabiju tě. Je to prostý.“

Myslel to vážně a znovu se o tom mohla přesvědčit.

„Teď tě pustím a nechám vstát. Půjdeš k telefonnímu záznamníku, co je támhle na stole. Nahraješ přesně tuhle zprávu: Ahoj, tady je Tom a Sally. Tom odjel za obchodem a já musela nečekaně do města, takže právě teď nejsme k zastižení. Omlouvám se za zrušené jezdecké hodiny. Všem vám je nahradím. Nechte nám zprávu. Děkuji.‘ Dokážeš to odříkat normálním hlasem?“

Žádná odpověď.

Opět přitlačil hlaveň.

Kývla.

Vytáhl jí pistoli z úst a ona se rozkašlala.

„Řekni to. Chci slyšet tvůj hlas.“

„Dokážu to.“

Hlas se jí třásl. Slezl z ní a mířil na ni, když pomalu vstávala.

„Tak udělej, co jsem řekl. Zkontroluju tu zprávu na svým mobilu, hned jak ji nahraješ, a jestli nebude v pořádku a pokusíš se tam něco propašovat, jseš mrtvá.“

Žena přešla k telefonnímu přístroji, stiskla tlačítko a namluvila vzkaz.

„Mluvíš moc napjatě. Znovu a přirozeně.“

Opakovala vzkaz podruhé, pak potřetí, konečně byl spokojen.

„Dobře. Teď půjdeme ven jako dva normální Udě, ty první, já metr a půl za tebou. Ani na okamžik nezapomeň, že mám bouchačku. Mám auto zaparkovaný asi čtvrt míle po cestě v dubovým lesíku. Znáš to tam?“

Přikývla.

„Takže přesně tam půjdeme.“

Jak ji strkal přes obývací pokoj, ucítil na stehně nějakou vlhkost. Podíval se dolů. Igelitová pláštěnka tam byla roztržená a ven vykukovala rozervaná látka kalhot. A zdobila ji temná krvavá skvrna, ne moc velká, ale pořád to byla krev. Maddox se udivil, protože vůbec necítil bolest, ani při zranění, ani teď. Prozkoumal koberec, ale nikde na zemi nebyla jediná krvavá kapička. Ohmatal si ránu a poprvé ucítil bodavou bolest.

K čertu. Ta bloncka ho zranila.

Vyvedl ji z domu a šli přes křovinatý úhor a podél potoka a brzy narazili na ukryté auto. Hned jak se dostali do skrytu zakrslých dubů, vytáhl z batohu pár pout na nohy a hodil je před ni.

„Nasaď si je.“

Sklonila se, chvíli s nimi zápolila a pak si je zacvakla kolem kotníků.

„Dej ruce za záda.“

Poslechla, obešel ji a nasadil jí pouta na ruce. Pak otevřel dveře auta. „Nastup.“

Nemotorně se posadila a vtáhla nohy dovnitř.

Znovu otevřel batoh, vytáhl láhev s chloroformem a tampon a nalil na něj pořádnou dávku.

„Ne,“ uslyšel ji zaječet. „Ne, to ne!“ Skrčila nohy a chtěla ho kopnout, ale neměla dostatek místa a on už na ni nalehl, přitlačil jí spoutané ruce do sedadla a přitiskl jí tampon na obličej. Bojovala, křičela, svíjela se a kopala, ale za pár okamžiků odpadla.

Maddox se přesvědčil, že si nadýchala pořádnou dávku, pak obešel auto a vklouzl za volant. Sally ležela zhroucená na sedadle vedle něj v nepřirozené poloze. Natáhl se k ní, zvedl ji a opřel o dveře, hlavu jí podložil polštářkem a zabalil ji do deky, takže vypadala, že jen pokojně spí.

Stáhl okénka, aby vyvětral z kabiny pach chloroformu, a pak si stáhl punčochu, koupací čepici, galoše, síťku na vlasy a pláštěnku, sbalil je a nacpal do pytle na odpad.

Nastartoval, vyjel z lesíka a zamířil prašnou cestou na silnici. Pak přejel přehradu a vydal se na sever po dálnici 84. Ujel po ní patnáct kilometrů, potom zabočil na neoznačenou lesní cestu vedoucí do Car-sonského národního parku, do opuštěného tábora v Perdiz Creek.

Žena ležela opřená o dveře, oči zavřené a světlé vlasy rozcuchané. Zastavil a prohlédl si ji. Sakra, pomyslel si, ta je krásná – opravdová zlatovlasá princezna.

13

„PRÝ TU BÝVAL BORDEL,“ řekl Beezon Tomovi, když stanuli na prašné odbočce před starým, oprýskaným viktoriánským domem, který neorganicky vyrůstal z úhoru posetého cercidiem, opunciemi a kaktusovi-tým křovím.

„Vypadá spíš jako strašidelný dům než nevěstinec,“ poznamenal Tom.

Beezon se uchechd. „Varuji vás – Harry Dearborn je tak trochu výstřední. Jeho neomalenost je příslovečná.“ Vysupěl na verandu a zvedl kruh velkého bronzového klepadla ve tvaru lví hlavy. Dopadl jednou s dutým zaduněním. Okamžik nato se zevnitř ozval sytý hlas: Jen dál, je odemčeno.“

Vstoupili. Dům byl temný, většina závěsů zatažená, a páchlo to tam zatuchlinou a kočkami. Připomínal dopravní zácpu tmavého viktoriánského nábytku. Podlahy pokrývalo několik vrstev perských koberců a stěny zdobily vitríny z dubových rámů a skla, ukrývající v nezřetelných hlubinách vzorky minerálů. Všude byly nazdařbůh rozmístěny stojací lampy se střapci na stínidlech a vrhaly kolem sebe tůně matně žlutého světla.

„Tady jsem,“ zazněl hluboký dunivý hlas. „A ničeho se nedotýkejte.“

Beezon šel napřed do obývacího pokoje. Uprostřed se v předimenzovaném křesle potaženém květovaným kartounem a s ochrannými dečkami na opěradlech rozvaloval příšerně dustý muž. Světlo přicházelo zpoza něj a ponechávalo jeho tvář ve stínu.

„Ahoj, Hany,“ pronesl Beezon mírně nervózně. „Dlouho jsme se neviděli, co? Tohle je můj přítel, pan Thomas Broadbent.“

Z temnoty křesla se vynořila obrovská ruka a nedbale mávla k páru ušáků. Posadili se.

Tom si toho muže prohlédl blíže. Byl až pozoruhodně podobný tak o metrák dustšímu Alfredu Hitchcockovi naditému do bílého obleku, černé košile a žluté kravaty, řídké vlasy měl pečlivě sčesané dozadu; až na tu doušťku úhledný a upravený muž. Široké čelo měl hladké a bílé jako dítě a ruce mu zdobily těžké zlaté prsteny.

„Hleďme, hleďme,“ pronesl Dearborn, „jestlipak to není Robert Beezon, muž s amonity. Jak jdou obchody?“

„Nemohou být lepší. Zkameněliny se stávají hlavní výzdobou kanceláří.“

Další ledabylé gesto, zdvižená ruka a sotva postřehnutelný pohyb dvěma prsty. „Co ode mě chcete?“

Beezon si odkašlal. „Tady pan Broadbent –“

Dearborn umlčel Beezona a obrátil se k Tomovi. „Broadbent? Nejste náhodou příbuzný Maxwella Broadbenta, toho sběratele?“

Torna tím vyvedl z rovnováhy. „Byl to můj otec.“

„Maxwell Broadbent.“ Dearborn zamručel. „Zajímavý muž. Párkrát jsem na něj narazil. Ještě žije?“

„Loni zemřel.“

Další zamručení. Vynořila se ruka s obřím kapesníkem a utřela masitou zpocenou tvář. „To nerad slyším. Světu chybějí takoví jako on. Všichni jsou teď tak… normální. Mohu se zeptat, jak zemřel? Nemohlo mu být moc přes šedesát.“

Tom se zarazil. „On… on zemřel v Hondurasu.“

Dearbornovo obočí vylédo nahoru. Je v tom snad nějaká záhada?“

Toma opět vyvedla z míry mužova přímost. „Zemřel, když dělal to, co miloval,“ odpověděl s jistou odměřeností. „Mohl dopadnout mnohem lépe, ale přijal to důstojně. Není v tom žádná záhada.“

„Ta zpráva mě vážně šokuje.“ Odmlčel se. „Takže, co pro vás mohu udělat, Thomasi?“

„Tady pan Broadbent má zájem o koupi dinosaura –“ spustil Beezon.

„Dinosaura? A proč si pro všechno na světě myslíte, že prodávám dinosaury?“

„To bylo tak…“ Beezon zmlkl a ve tváři se mu usadil výraz zděšení.

Dearborn k němu napřáhl svou velkou ruku. „Roberte, chci ti co nejsrdečněji poděkovat, že jsi mi představil pana Broadbenta. Omluv mě, že nevstanu. Zdá se, že pan Broadbent a já musíme prodiskutovat jeden obchod, který by měl zůstat jen mezi čtyřma očima.“

Beezon se nehýbal, váhavě se otočil k Broadbentovi a chtěl něco říct. Tom tušil, o co mu jde.

„Myslíte na naši dohodu? Můžete s ní počítat.“

„Díky,“ upokojil se Beezon.

Toma se zmocnil pocit viny. Žádná provize pochopitelně nebude.

Beezon se rozloučil, okamžik nato zaslechli bouchnutí vstupních dveří a o chvilku později zvuk startéru auta.

Dearborn se otočil k Tomovi a tvář stáhl do výrazu připomínajícího úsměv. „Takže – zaslechl jsem slovo dinosaurus? Co jsem řekl, je pravda. Neprodávám dinosaury.“

„A co tedy přesně děláte, Harry?“

Jsem zprostředkovatel v obchodě s dinosaury.“ Dearborn se s úsměvem zaklonil do křesla a čekal.

Tom sebral veškerý důvtip. „Jsem investiční bankéř s klienty z Dálného východu a jeden z nich –“

Tlustá ruka se znovu zvedla a zarazila Tomovu připravenou řeč. „Tohle si povídejte Beezonovi, ale na mě to neplatí. Povězte mi, o co skutečnějde.“

Tom okamžik uvažoval. Prohnaný a cynický Dearbornův pohled ho přesvědčil, že bude lepší kápnout božskou.

„Možná jste četl o té vraždě v Novém Mexiku, na náhorních rovinách severně od Abiquiú?“

„Ano.“

‚A já našel to tělo. Narazil jsem na toho muže, když umíral.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Dearborn neutrálním tónem.

„Vtiskl mi do ruky zápisník a donutil mě přísahat, že ho předám jeho dceři, co se jmenuje Robbie. Pokouším se ten slib splnit. Problém je v tom, že se mrtvého policii nepodařilo identifikovat, a pokud vím, zatím ani neobjevili jeho tělo.“

‚A řekl vám ten muž ještě něco, než zemřel?“

„Byl při vědomí jen okamžik,“ pronesl Tom vyhýbavě.

„A ten zápisník? Co se v něm píše?“

„Jsou v něm čísla. Je celý popsaný jen čísly.“

„Jakými čísly?“

„Koordináty pro formát GPR.“

„Ano, ano, jistě, přesně v jeho stylu. Mohu se zeptat, jaký máte na celé věci zájem vy, pane Broadbente?“

„Pane Dearborne, dal jsem slib umírajícímu. A já své sliby držím. To je můj zájem – nic víc, nic míň.“

Harry Dearborn se zatvářil pobaveně. „Myslím, pane Broadbente, že kdybych byl Diogenés, pozvedl bych svou lucernu do výše. Jste velká vzácnost – čestný muž. Anebo dokonalý lhář.“

„Má žena si myslí, že jsem jen paličatý jako mezek.“

Harry jen zasykl. „Pochopitelně sleduju zprávy o té vraždě nad Abi-quiú. Říkal jsem si, jestli nejde o jistého lovce dinosauru, kterého znám. Věděl jsem, že pátrá v té oblasti, a proslýchalo se, že jde za něčím velkým. Zdá se, že se moje nejhorší obavy naplnily.“

„Znáte jeho jméno?“

Tlustý muž poposedl a křeslo zasténalo na protest proti tak zásadnímu přesunutí váhy. „Marston Weathers.“ o je zac?

„Nic menšího než ten nejlepší lovec dinosaurů v téhle zemi.“ Tlus-ťoch spojil ruce a protáhl si je. „Kamarádi mu říkali Stem-Houžev, protože byl tak vysoký a šlachovitý. Povězte mi jedno, pane Broadbente, našel starý Stem to, co hledal?“

Tom se zarazil. Ale nějak cítil, že tomuto člověku může věřit. „Ano.“

Další dlouhý a smutný povzdech. „Chudák Stem. Umřel, jak žil: absurdně.“

„Co mi o něm můžete říct?“

„Spoustu věcí. A na oplátku, pane Broadbente, zase vy povíte mně, co našel. Platí?“

„Platí.“

14

WYNAN FORD spatřil pár set metrů před sebou první výběžek Navažské-ho pásu v místě, kde planina končila malým kopcem ve tvaru palce. Slunce se sklánělo k obzoru, jeho kotouč zlatorudě žhnul. Ford se cítil euforicky. Nyní chápal, proč dávní indiáni putovali do pustiny a postili se, aby si přivodili vidiny. Už dva dny byl na polovičních přídělech, jedl jen krajíc chleba pokapaný olivovým olejem k snídani a pak k obědu půl hrsti vařené rýže s čočkou. Hlad prováděl s jeho myslí podivné a nádherné věci; dával mu pocit euforie a nekonečné energie. Považoval za zvláštní, že výhradně tělesná příčina může vyvolávat tak výsostně spirituální pocity.

Došel k pískovcové kupě a začal hledat cestu nahoru. Výhled odtud byl neuvěřitelný, ale z vrcholku uvidí ještě mnohem lépe. Vylezl po pískovcové římse, která nebyla širší než metr a hroužila se tři sta metrů dolů do modravých hlubin kaňonu. Ještě nikdy předtím nepronikl takhle hluboko na vysoké náhorní roviny a připadal si jako objevitel, jako Livingstone nebo Stanley. Tohle byla bezpochyby jedna z nejpustších krajin v celé zemi.

Obešel hranu skály a strnul překvapením a radostným úžasem. Vklí-něné do boku útesu tu bylo malé, ale téměř dokonale zachovalé skalní sídlo indiánů Anasazi – čtyři malé místnosti postavené z kusů pískovce slepených blátem jako maltou. Velmi opatrně se proplížil po římse těsně nad propastí – jak tu, pro všechno na světě, mohli vychovávat děti? – a klekl si, aby nahlédl dovnitř. Pokojík byl prázdný až na pár poházených ohořelých kukuřičných klasů a několik hliněných střepů. Jediný svazek slunečních paprsků, pronikající puklinou ve zdi, vytvářel na podlaze zářivou skvrnu světla. V prachu byly zřetelné staré stopy, které udělal někdo v horolezeckých botách se vzorkovanou patou; Forda napadlo, jestli nepatřily zavražděnému prospektorovi. Bylo to pravděpodobné; pokud chce někdo prohledávat tento kout náhorních rovin, stěží najde lepší vyhlídku.

Postavil se a pokračoval po římse dál kolem ruin a brzy narazil na pradávnou stezku se stupy i úchyty vytesanými do příkrého pískovce, jež vedla na vrchol kupy.

Vrcholek nabídl omračující výhled na Pustinu ozvěn, až se zdálo, že je odtud vidět i zakřivení samotné Země. Po levici se rýsoval majestátní profil Mesa de los Viejos, stupeň za stupněm jako gigantické kamenné schodiště stoupající k úpatí Canjilonských hor. Byl to jeden z nejúžasnějších výhledů, které měl kdy tu čest vidět, jako by Stvořitel zemi rozlámal a sežehl, ponechav ji v naprostém zmaru.

Ford probral své mapy a jednu z nich rozložil. Sledoval čtverce na mapě a pak si tytéž souřadnice v duchu promítl do pustiny před sebou. Když krajinu ke své spokojenosti rozdělil a očísloval, vytáhl dalekohled a začal propátrávat první kvadrant, nacházející se nejvíc na východě. Jakmile byl hotov, přešel k dalšímu a pak opět dalšímu, metodicky se tak propracovával krajinou a hledal onu zvláštní skalní formaci zanesenou v počítačovém diagramu.

První průzkum odhalil příliš mnoho kandidátů. Podobné geologické útvary se často vyskytují ve skupinách, protože se skládají z týchž kamenných vrstev a vytvořila je stejná aktivita větru a vody. Ford byl stále více přesvědčen, že je na správné stopě a že tyrannosaurus je někde na území Pustiny ozvěn. Jen se potřeboval dostat blíž.

Strávil dalších patnáct minut zkoumáním každého z kvadrantů podruhé, ale i když mnohé skalní útvary vypadaly podobně jako ten, který hledal, žádný mu neodpovídal přesně. Pochopitelně se stále nabízela možnost, že se dívá na správnou formaci ze špatného úhlu anebo že hledaný útvar je skrytý v jednom z hlubokých kaňonů na odlehlém konci pustiny. Jak jeho zrak bloudil sem a tam, jedno místo ho obzvlášť přitahovalo. Údolí tyrannosaura. Šlo o nejdelší údolí na vysokých náhorních rovinách, hluboké a křivolaké, táhnoucí se víc jak třicet kilometrů napříč Pustinou ozvěn, se stovkami, možná tisíci bočních kaňonů a ramen. Našel velký bazaltový monolit, označující jeho ústí, a sledoval dalekohledem ohyby této krajinné jizvy. Hluboko v pustinách se údolí ztrácelo ve vzdáleném sedlu s podivnými katedrálovitými skalami. Některé z nich se neuvěřitelně podobaly obrazu z počítače – jen byly nahoře širší, s užšími krky. Tvořily spolu shluk připomínající zástup plešatých mužů dávajících hlavy dohromady.

Ford natáhl paži a na prstech změřil vzdálenost od slunce k horizontu a usoudil, že je kolem čtvrté. Je červen a slunce zapadne až hodně po osmé. Když si pospíší, dojde k té skalní skupině ještě před setměním. Nezdá se, že by tam dole někde narazil na vodu, ale před chvílí si své dvě polní láhve naplnil z rychle se vypařující dutiny, kde zůstala voda od posledního prudkého deště, takže má čtyři litry do zásoby. Utáboří se někde dole v tom působivém údolí a hned za úsvitu bude pokračovat v pátrání. Zítra je neděle. Den Páně.

Vytlačil tu myšlenku z hlavy.

Ford se ještě jednou podíval dalekohledem na hluboké a tajemné údolí. Pocítil mravenčení v břiše. Věděl, že ten Tyrannosaurus rex je tam dole – v Údolí tyrannosaura.

A ironie této shody mu vyloudila na rtech úsměv.

15

HARRY DEARBORN se zhluboka nadechl, tvář skrytou ve stínu. „Proboha, už je půl páté. Nedáte si čaj?“

„Pokud vás to nebude obtěžovat,“ odpověděl Tom a byl zvědavý, jak někdo tak ohromně dustý dokáže vstát z křesla a sám uvařit čaj.

„Ale vůbec ne.“ Dearborn jen trochu pohnul nohou a stiskl malý knoflík v podlaze; okamžik nato se ze zadní částí domu neslyšně zhmotnila nezřetelná postava sluhy.

„Čaj.“

Muž opět zmizel.

„Takže kde jsme skončili? Ale ovšem, u dcery Sterna Weatherse. Jmenuje se Roberta.“

„Robbie.“

„Robbie, tak jí říkal její otec. Bohužel se navzájem poněkud odcizili. Když jsem o ní slyšel naposledy, pokoušela se uchytit jako umělkyně v Texasu – myslím, že v Marfé. To je dole u Big Bendu. Takové malé městečko – nemělo by být těžké ji najít.“

„Jak jste znal Weatherse? Sbíral pro vás dinosaury?“

Tlustý prst poklepal na opěradlo křesla. „Nikdo nesbírá pro mě, Thomasi, i když mohu sem tam tlumočit nabídky některých svých klientů. Nemám se sběratelstvím nic společného – kromě toho, že vyžaduji listinné důkazy o tom, že fosilie pochází ze soukromé půdy.“ Dearborn se odmlčel na tak dlouho, aby vyloudil na dolní polovině tváře ironický úsměv. Pak pokračoval.

„Většina zdejších lovců zkamenělin hledá jen drobnosti. Říkám jim lidičky přes kapradí a ryby, třeba jako náš pan Beezon. Valníky a valníky cetek. Jednou za čas narazí na něco důležitého a tehdy přijdou za mnou. Mám totiž klienty, co hledají něco opravdu výjimečného: obchodníky, zahraniční muzea, sběratele. Dávám dohromady prodávající a kupující a beru si provizi dvacet procent. Nálezy nikdy nevidím ani se jich nedotknu. Nejsem na práci v terénu.“

Tom potlačil úsměv.

Objevil se sluha s ohromným stříbrným podnosem, na kterém byla konvice čaje přikrytá látkovým poklopem se skotským vzorem, talíři plnými čajového pečiva, šlehačkových kuliček, větrníčků, miniaturních briošek, koflíků s marmeládami, máslem, smetanou a medem. Postavil tác na stůl vedle Dearborna a ztratil se tak tiše, jak přišel.

„Skvělé!“ Dearborn sundal poklop z konvice, naplnil dva čínské šálky čajem a přidal mléko a cukr.

„Váš čaj.“ Podal šálek i s talířkem Tomovi.

Tom si čaj vzal a usrkl.

„Trvám na tom, aby mi připravovali čaj na anglický způsob, nějak ho barbarsky pijí Američané.“ Uchechtl se a vyprázdnil svůj šálek jediným plynulým pohybem, položil ho zpět, natáhl odulou ruku a vzal z tácu briošku, rozřízl ji, ještě se z ní kouřilo, namočil ji do smetany a strčil najednou do úst. Dál si vybral horkou placičku, namázl na ni hrudku másla a počkal, až se rozpustí, než ji také snědl.

„Prosím, poslužte si,“ vybídl Torna s plnou pusou.

Tom si vzal větrník a kousl do něj. Z druhého konce se mu na ruku vymáčkla hustá šlehačka a začala stékat k zápěstí. Snědl větrník, slízl šlehačku a ruku si otřel.

Dearborn zamlaskal, otřel si rty ubrouskem a pokračoval ve vyprávění. „Stem Weathers nebyl přes kapradí a ryby. Šel jen po unikátních nálezech. Celý život strávil pátráním po velkém nálezu. Všichni slavní lovci dinosaurů jsou stejní. Nedělají to pro peníze. Jsou tím posedlí. Zažívají vzrušení z lovu, nadšení z objevu, posedlost při hledání něčeho mimořádně vzácného a cenného – to jsou síly, které je pohánějí.“

Nalil si druhý šálek čaje, zvedl jej i s talířkem ke rtům a polovinu ho jediným dlouhým douškem vypil.

„Sháněl jsem odbyt pro Stemovy nálezy, ale jinak jsem ho nechával být. Jen vzácně mi říkal, co dělá nebo kde pátrá. Ale tentokrát se mi doneslo, že jde tam na náhorních rovinách po něčem opravdu velkém. Mluvil s příliš mnoha lidmi, když shromažďoval informace – s geofyziky, kosmochemiky, kurátory paleontologických sbírek v mnoha muzeích. Nebylo to od něj moudré. Byl až příliš známý. A fámy se šíří hodně rychle. Každý věděl, jak pracuje – ten jeho podomácku vyrobený GPR i starý notebook se staly legendami – takže mě nepřekvapuje, že ho někdo sledoval. A tam nahoře na náhorních pláních je jen samá federální půda – pod dozorem Úřadu pro správu pozemků. Neměl tam vlastně co dělat. Všechno, co pochází z federální půdy bez řádného federálního povolení, je prostě a jasně krádež. A povolení dostane jen pár vybraných muzeí a univerzit.“

„Proč tedy tolik riskoval?“

„Není to zase takové riziko. Nebyl jediný, kdo tohle dělal. Většina federální půdy je tak odlehlá, že pravděpodobnost dopadení se prakticky rovná nule.“

„A s jakými nálezy k vám v minulosti chodil?“

Dearborn se usmál. „To neprozrazuji za hubičku. Řeknu jen, že mě nikdy neobtěžoval něčím průměrným. Byl známý tím, že dokázal vy-čmuchat dinosaury, i když byli pohřbeni miliony let.“

Vydal truchlivý vzdech, předčasně zadušený marmeládovým koláčkem, který si nacpal do úst.

Jeho problémem nebylo dinosaury najít, ale co s nimi pak udělat. Finanční stránka věci mu neustále podrážela nohy. Snažil jsem se mu pomoct, ale pořád se dostával do problémů. Nebyl jednoduchá povaha, vlk samotář, věčně naježený a urážlivý. Dokázal najít dinosaura, kterého mohl prodat za půl milionu dolarů, ale jen dostat ho ze země a dopravit do laboratoře ho přišlo na sto tisíc. A očistit a vypreparovat velkého dinosaura zabere asi třicet tisíc hodin práce – a to nepočítám sestavení a vztyčení kostry. Weathers se staral o své dinosaury až příliš, a proto byl pořád na mizině. Ale rozhodně je dokázal najít.“

„Máte nějakou představu, kdo ho mohl zavraždit?“

„Ne. Ale není těžké odhadnout, co se mohlo stát. Někdo z méně úspěšných kolegů ho sledoval. Jak jsem řekl, zvěsti se šíří rychle. Stem se neopatrně vyptával příliš mnoha geologů, zvlášť těch, co se specializují na vyhynutí druhů koncem křídy. Všichni věděli, že Stem je na lovu a větří něco velkého. Podle mě ho zabil někdo, kdo mu chtěl nález ukrást.“

Tom se předklonil. „Napadá vás někdo konkrétní?“

Dearborn potřásl hlavou, vzal si větrník a spolkl ho. „Znám všechny v téhle branži. Lovci dinosaurů pro černý trh jsou tvrdí chlapi. Na srazech se vždy poperou, olupují se o svou kořist, lžou, podvádějí, kradou. Ale vražda? To se mi nezdá. Odhadl bych, že ten vrah je nováček nebo možná někdo najatý, kdo svou práci vzal až příliš vážně.“

Dopil čaj a hned si nalil další.

‚A co ty zvěsti, o kterých jste mluvil?“

„Weathers se řadu let pokoušel najít dole v Novém Mexiku vrstvu pískovce známou jako formace Hell Creek.“

„Hell Creek?“

„Skoro všechny objevené exempláře druhu Tyrannosaurus rex pocházejí z téhle obrovské vrstvy usazenin, která se táhne celými Skalistými horami a na pár místech vystupuje až na povrch. Ale nikdy nebyla nalezena v Novém Mexiku. Jako první tuhle vrstvu objevil paleontolog jménem Barnum Brown v Hell Creeku v Montaně asi tak před sto lety, když našel vůbec prvního rexe. Ale Weathers hledal víc než jen formaci Hell Creek. Byl posedlý samotným rozhraním K-T.“

„Hranicí křídy a třetihor?“

„Přesně tak. Víte, formaci Hell Creek nahoře zakončuje vrstva rozhraní K-T. A tahle vrstva, i když je jen něco přes centimetr silná, je záznamem pohromy, která zabila dinosaury – pádu asteroidu. Jenže na světě není mnoho míst, kde jsou skalní vrstvy obnaženy právě na rozhraní K-T. Myslím, že právě to ho přivedlo na náhorní roviny u Abi-quiů – pátrání po vrstvě s rozhraním K-T.“

„Proč hledal právě to rozhraní K-T?“

„Nevím přesně. Obecně řečeno je rozhraní K-T asi vůbec nejzajímavější skalní vrstvou, co kdy byla nalezena. Obsahuje pozůstatky z dopadu asteroidu a popel z požáru pozemských lesů. Nádherně zřetelná sekvence takových skal s obnaženým rozhraním K-T je v Raton-ské pánvi v Coloradu. Dá se z nich vyčíst celý příběh. Asteroid dopadl na Zemi v místě dnešního mexického poloostrova Yucatánu, a to v úhlu, který rozesel roztavené částečky po většině Severní Ameriky.

Asteroid dostal jméno Chicxulub, což je mayské slovo znamenající ‚ďáblův ocas‘ – hezké, co?“

Zasmál se a využil příležitosti ke snědení další placičky.

„Chicxulub zasáhl zemi rychlostí čtyřicetkrát vyšší, než je rychlost zvuku. A byl tak velký, že když jeho čelo dopadlo na Zemi, byl vyšší než Mount Everest. Při kontaktu se velká oblast zemské kůry přeměnila v páru a zvedl se oblak částeček široký přes sto kilometrů, který se rozptýlil v atmosféře a vystoupal až na oběžnou dráhu; některé kusy dorazily až do poloviny cesty k Měsíci, než dopadly zpět rychlostí přes čtyřicet tisíc kilometrů za hodinu. Dopadající materiál přehřál atmosféru a vyvolal gigantické požáry, které se přehnaly kontinenty a uvolnily sto miliard tun kysličníku uhličitého, sto miliard tun metanu a sedmdesát miliard tun sazí. Kouř a prach byly tak husté, že na zemi zavládla tma jak v nejhlubší jeskyni, ustala veškerá fotosyntéza a zhroutil se potravní řetězec. Zavládla zima jako po jaderné katastrofě a půda byla měsíce zmrzlá; okamžitě následoval stále narůstající skleníkový efekt, způsobený náhlým uvolněním kysličníku uhličitého a metanu do ovzduší. Pozemské atmosféře pak trvalo 130 000 let, než se ochladila a vrátila do normálu.“

Dearborn si velkým růžovým jazykem slízl ze rtů zbytky žloutkové-ho krému.

‚A všechno tohle je nádherně zachyceno v K-T vrstvě v Ratonské pánvi. Nejdřív je vidět vrstvička částeček ze samotného dopadu. Je nasedla a bohatá na prvek iridium, který se vyskytuje pouze v meteoritech. Pod mikroskopem je vidět, že je plná drobounkých kuliček, zmrzlých kapiček roztavené skály. Nad ní je druhá vrstva, černá jako noc, kterou geologové popisují jako ‚popel křídového světa‘. Nejsou geologové nejpoetičtější z vědců, co říkáte?“

„Pořád ale nechápu, proč by se Weathers zajímal o rozhraní K-T, když hledal zkamenělé dinosaury.“

„To je záhada. Možná používal tu vrstvu jako způsob k lokalizaci zkamenělin tyrannosaura. Pozdní křída, těsně před vyhynutím, bylo období, kdy tyrannosauři vládli Zemi.“

„Kolik by dnes stál zachovalý rex?“

„Někdo jednou prohlásil, že z lidí, co kdy v historii našli rexe, by se nesestavil ani baseballový tým. Jsou nejvzácnější ze vzácných. Mám dva tucty zákazníků, co jen číhají na nabídku dalšího rexe, která se objeví na soukromém trhu. Počítám, že každý z nich by s chutí zaplatil sto milionů i víc.“

Tom jen hvízdl.

Dearborn odložil šálek a jeho tvář dostala zamyšlený výraz. „Mám takový pocit…“

„Ano?“

„Mám pocit, že Stem hledal ještě něco víc než jen Tyrannosaura rexe. Něco, co má spojitost se samotným rozhraním K-T. Ale co přesně, to nedokážu říct…“

Odmlčel se a nalil si další šálek čaje.

„Chudák Stem. A chudák Robbie. Nezávidím vám, že jí přinesete zlé zprávy.“

Vyprázdnil šálek, snědl poslední koláček, otřel si ústa a špičky prstů do ubrousku.

‚A teď je řada na vás, Thomasi. Povězte mi, co Stem Weathers našel. Pochopitelně můžete počítat s mou diskrétností.“ Oči mu zasvítily.

Tom vytáhl z kapsy počítačový obrázek a rozložil ho na čajový stolek.

Gigantické tělo vstalo, pomalu, neodvratně, ale s obrovskou silou ze svého křesla a Hany Dearborn v tichém úžasu jen zíral.

16

NAODOX STAL nad ženou ležící na posteli, jejíž světlé vlasy se rozprostřely po polštáři jako svatozář. Právě se začala probírat, zasténala –a nakonec otevřela oči. Nic neříkal a sledoval, jak jí výraz očí přechází ze zmatení do úděsu, jak si postupně na vše vzpomíná.

Zvedl pistoli, aby ji viděla. „Žádný hlouposti. Můžeš si sednout, ale to je všechno.“

Posadila se a trhla sebou, když pouta kolem zápěstí a kotníků zacinkala.

Máchl rukou kolem dokola. „No… co na to říkáš?“

Žádná odpověď.

„Tvrdě jsem makal, abys to tu měla hezký.“

Na cívku od kabelu položil malý ubrus, čímž z ní udělal stůl, do zava-řovací sklenice dal čerstvé květiny a na zeď dokonce pověsil grafiku z omezené a autorem podepsané série, kterou našel v chatě. Petrolejka osvětlovala kobku žlutavou září a bylo tu ve srovnání s odpoledním žárem venku i příjemně chladno. Vzduch byl také chladný a čerstvý –žádné důlní výpary ani jedovaté plyny.

„Kdy se vrátí Tom?“ zeptal se Maddox.

Žádná odpověď. Bloncka se jen podívala stranou. Začalo ho to pomalu, ale jistě štvát.

„Koukni na mě.“

Ignorovala ho.

„Řekl jsem koukni na mě.“ Pozvedl zbraň.

Pomalu a pohrdavě otočila hlavu a pohlédla na něj. Zelené oči jí planuly nenávistí.

„Líbí se ti, co vidíš?“

Neřekla nic. Její tvář měla tak nenávistný výraz, až se Maddox začal cítit trochu nesvůj. Vůbec nevypadala ustrašeně. Ale věděl, že se musí bát. Je vyděšená. Musí být. A má pro to dobrý důvod.

Postavil se, rozpřáhl ruce a věnoval jí svůj neodolatelný úsměv jedním koutkem. „Jo, jen se dobře podívej. Nejsem zas tak zlej, co?“

Žádná reakce.

‚A víš ty co? Uvidíš toho ze mě ještě mnohem víc. Začnu tím, že ti ukážu svoje tetování na zádech. Nechceš si tipnout, co to je?“

Žádná reakce.

„Udělat ho zabralo dva tejdny, čtyři hodiny denně, čtrnáct dní. Vytetoval mi ho kámoš z lapáku, vážně génius přes jehlu. A víš, proč ti to vyprávím?“

Odmlčel se, ale neřekla nic.

„Protože to tetování je důvod, proč tady dneska s tebou jsem. A teď pozorně poslouchej. Chci ten notes. Má ho tvůj manžel. Když mi ho dá, nechám tě běžet – jednoduchý, co? Ale aby to fungovalo, potřebu-ju se s ním nejdřív spojit. Má mobil? Dej mi jeho číslo a můžeš bejt za pár hodin venku.“

Konečně promluvila: „Najděte si ho v telefonním seznamu.“

„No tak, copak z tebe musím všechno páčit?“

Neřekla nic. Možná si pořád ještě myslí, že i v téhle situaci může nějak manévrovat. Bude ji muset přesvědčit o opaku. Zlomí ji jako mladou klisničku.

„Vidíš na zdi ty okovy? Jsou pro tebe, pokud ti to ještě nedošlo.“

Neotočila se.

„Dobře se na ně podívej.“

„Ne.“

„Vstaň.“

Zůstala sedět.

Pečlivě zamířil na její kotník, odklonil hlaveň kousek doleva a vystřelil. V těsném prostoru byl zvuk ohlušující a ona vyskočila jako srna. Kulka prošla matrací a ve vzduchu zavířily chomáče její výplně.

„Sakra. Minul jsem.“

Zamířil znovu. „Do smrti už budeš kulhat. Takže vstaň.“

Postavila se a pouta zazvonila.

„Přejdi k okovům na zdi. Sundáš si pouta a nasadíš si ty druhý.“

Teď jasně zahlédl, jak jí přes tu arogantní tvář přelétl výraz hrůzy, i když se snažila nedat nic najevo. Zamířil pistoli. „Výstřel do nohy tě může i zabít, když zasáhnu tepnu.“

Žádná odpověď.

„Uděláš přesně to, co ti řeknu, nebo tě budu muset střelit do nohy? Poslední varování, nedělám si srandu.“

Znovu to myslel vážně a ona to poznala.

„Udělám to,“ řekla zastřeným hlasem. Z očí jí vytryskly slzy.

„Chytrá holka. Tak poslouchej. K oběma pasuje stejnej klíček. Nejdřív si odemkni pouta na nohou, hezky pomalu a postupně, a hned si nandej ty železa. Potom stejně pravý zápěstí. Levý ti zamknu sám.“ Hodil jí klíček. Sehnula se a zvedla ho, neobratně odemkla pouta na nohou a postupovala, jak jí poručil.

„Teď mi hoď klíč.“

Sehnul se pro něj. „Postarám se ti o levou ruku.“ Přešel ke stolku, položil na něj pistoli, šel k ní a zacvakl jí levé zápěstí. Pak všechny okovy překontroloval, jestli sedí dost těsně.

Odstoupil a vzal si ze stolu zpátky pistoli. „Vidíš?“ Ukázal si na stehno. „Poranilas mě, víš to?“

„Škoda, že to nebylo uprostřed a o deset centimetrů výš,“ odpověděla Sally.

Maddox se rezavě zachechtal. „Hele, máme tu veselou kopu. Čím dřív začneš s programem, tím rychleji bude po všem. Tvůj manžílek Tommy má ten notes. Chci ho.“ Znovu jí zamířil glockem na kotník. „Dej mi jeho číslo a mužem rozehrát naši hru.“

Řekla mu číslo Tomova mobilu.

„A teď se připrav na velkej zážitek.“

Zašklebil se, ustoupil a začal si rozepínat košili.

„Ukážu ti svoje tetování.“

17

V AMSTERDAMSKEM KLUBU převládalo jako vždy ticho. Jedinými zvuky bylo jemné šustění novin a sem tam zacinkání ledu ve sklenici. Zdi vykládané dubovým dřevem, tmavé obrazy a těžký nábytek dodávaly místu ovzduší elegance a nadčasovosti, posílené vůní starých knih a kůže.

V jednom rohu, zabořený do hlubokého křesla a osvětlený kruhem nažloutlého světla, seděl Iain Corvus, usrkával martini a studoval nejnovější číslo Scientific American. Přeskakoval stránky, vlastně doopravdy nečetl, a nakonec zklamaně hodil časopis na příruční stolek. V sedm hodin v sobotu večer se čítárna již začínala vyprazdňovat a členové odcházeli na večeři. Corvus neměl chuť ani na jídlo, ani na konverzaci. Už uběhlo dvaasedmdesát hodin od chvíle, kdy se s ním naposledy spojil Maddox. Corvus neměl ponětí, kde je nebo co dělá, a neznal ani žádný způsob, jak ho bez nebezpečí kontaktovat.

Zhoupl se v křesle, překřížil nohy a dal si pořádný doušek martini. Cítil, jak se mu hrudí šíří příjemné teplo a stoupá mu do hlavy, ale spokojenost mu nepřineslo. Byl zcela odkázaný na Maddoxe; všechno záviselo jen a jen na Maddoxovi. Jeho kariéra visí na vlásku a on je vydán na milost a nemilost bývalému trestanci.

Melodie stále pracuje v mineralogické laboratoři a dál analyzuje vzorek. Prokázala, že je skvělou odbornicí, a dosáhla toho mnohem víc, než očekával. Vedla si ovšem tak dobře, až se mu do mysli začala vkrádat obava – co když bude chtít větší podíl na slávě, než původně zamýšlel?

Možná udělal chybu, když takovou důležitou a přelomovou analýzu svěřil jen jí samotné a nezúčastnil se osobně natolik, aby to ospravedlnilo, že si všechnu slávu připíše jen sám.

Slíbila, že mu v jedenáct zavolá ohledně nejnovějších výsledků. Podíval se na hodinky: ještě čtyři hodiny.

Už to, co doposud objevila, bohatě stačilo na to, aby hrdě předstoupil před vědeckou radu. Bylo to jako dar z nebe. Nepřipadalo v úvahu, že by mu odmítli definitivu a byli pak svědky, jak s největším paleon-tologickým nálezem v dějinách odchází do jiného muzea. Už nezáleží na tom, jak moc ho nesnášejí, nesejde na tom, nakolik pokládají jeho publikační činnost za nedostatečnou, o ten nález prostě nesmějí přijít. Je to dar shůry, zásah Štěstěny – ale ne, napadlo ho, štěstí s tím nemá co dělat. Kdosi řekl, že štěstí přeje připraveným. A on se připravil dobře. Před více než půlrokem se mu donesly zvěsti, že Marston Weathers je na stopě něčeho velkého. Věděl, že ten starý sviňák je někde na severu Nového Mexika a doufá, že ukradne dinosaura z federální půdy – z veřejné půdy. Corvus si uvědomil, že se mu naskýtá skvělá příležitost: sebrat dinosaura zloději a vrátit ho vědě. Vykoná záslužný, veřejně prospěšný čin – a zároveň poslouží své kariéře.

Corvuse velice vyvedlo z míry, když se od Maddoxe dozvěděl, že Weatherse rovnou zabil, ale jakmile překonal první šok, uvědomil si, že nakonec šlo o správné rozhodnutí – ohromně vše zjednodušilo. A vyřadilo ze hry muže, který ukradl z veřejné půdy víc nenahraditelných nálezů než kdokoliv jiný, ať živý nebo již mrtvý.

Být připravený. Ani ten chlapík Maddox mu nespadl jen tak z čistého nebe. Maddox se na něj obrátil kvůli jeho věhlasu jako na světovou autoritu přes tyrannosauridy. Když si Corvus uvědomil, že je Marston Weathers klíčem k zisku prvořadého nálezu, došlo mu, jak užitečný mu může Maddox být – pokud bude na svobodě. Corvus tedy podstoupil osobní riziko a opravdu dostal Maddoxe ven, ale pomohla mu skutečnost, že obvinění znělo na zabití s přitěžujícími okolnostmi, a ne na vraždu druhého stupně – měl totiž zatraceně dobrého právníka. Maddox se navíc ve vězení choval vzorně. A konečně, když došlo k prvnímu slyšení o podmínečném propuštění, ten mrtvý neměl žádné příbuzné ani přátele, kteří by přišli a řekli svou verzi toho, jak ke zločinu došlo. Na slyšení tedy vystoupil jen Corvus, za Maddoxe se zaručil a nabídl, že ho zaměstná. Zapůsobilo to a komise ho podmínečně propustila.

Corvus se zakrátko přesvědčil, že Maddox je mužem výjimečných schopností, pozoruhodného charismatu a inteligence, umí dobře mluvit, vypadá dobře a má vystupování na úrovni. Kdyby se narodil v jiných poměrech, mohl se sám stát úspěšným vědcem.

Štěstí přeje připraveným. Až doposud všechno sehrál na jedničku. Měl by se rychle uklidnit a věřit Maddoxovi, že úkol splní a získá zápisník. A ten ho zavede přímo ke zkamenělině. Je klíčem ke všemu.

Netrpělivě se znovu podíval na hodinky, zhltl zbytek martini a zvedl Scientific American. Už byl zase klidný.

18

V MATNÉM SVĚTLE petrolejky Sally Broadbentová sledovala, jak si ten muž svléká košili. Ocelová pouta ji studila kolem zápěstí a kotníků, cítila vlhkost ve vzduchu a slyšela odněkud kapání vody. Usoudila, že je v nějaké jeskyni nebo starém dole. S kovovou pachutí v ústech a třeštící hlavou měla pocit, jako by se to všechno dělo někomu jinému.

Sally nevěřila, že ji ten muž nechá jít, až dostane od Torna zápisník. Určitě ji zabije – viděla mu to na očích a přesvědčila ji o tom bezsta-rostnost, s jakou jí ukázal svou tvář a mluvil o sobě.

„Hej, co si o tom myslíš?“

Stál proti ní, do půl těla nahý, na tváři křivý úsměv a pomalu napínal prsní svaly a bicepsy.

„Připravená?“

Zaťal ruce a nahrbil záda. Pak se náhle otočil a vystavil záda jejímu pohledu.

Jen zalapala po dechu. Celou plochu jeho zad pokrývalo tetování, obraz útočícího Tyrannosaura rexe se zvednutými drápy a rozevřenými čelistmi, obraz tak reálný, až jí téměř připadalo, že každou chvíli vyskočí z jeho zad. A když zaťal svaly, dinosaurus se dal do pohybu.

„Dobrý, co?“

Zírala jako uhranutá.

„Něco jsem řekl, nebo ne?“ Záda se mu stále hýbala, a jak zatínal jednu svalovou partii za druhou, jeho rex pohnul nejdřív jednou tlapou, pak druhou a nakonec hlavou.

„Vidím.“

„Když jsem byl v lapáku, rozhodl jsem se, že potřebuju nějaký tetování. Je to taková tradice, chápeš? A je to taky nutnost – prozrazuje, kdo jseš a kdo jsou tví kámoši. Hoši bez tetování většinou skončí jako něčí děvky. Ale já nechtěl obvyklou lebku ani pitomou smrtku s kosou. Chtěl jsem tetování, co bude něco vypovídat o mně. Tetování, aby všichni hned poznali, že nebudu ničí děvka, že jsem svým vlastním pánem a že nikomu nic nedlužím. Proto jsem si vybral T. rexe. Na naší planetě nikdy nežilo nic divočejšího.

Ale musel jsem pro něj najít odpovídající podobu. Kdybych se svěřil nějakýmu idiotovi, skončil bych s Godzillou nebo nějakou stupidní představou řadovýho mukla, jak asi T. rex může vypadat. Ale já chtěl skutečný zvíře. Chtěl jsem, aby bylo vědecky přesný.“

Zapulsoval svaly, záda se mu groteskně stáhla a čelisti tyrannosaura se rozevřely a zavřely.

„Tak jsem napsal světovýmu znalci na T. rexe. Pochopitelně na moje dopisy neodpověděl. Proč by si měl někdo jako on dopisovat s usvědčeným vrahem zavřeným ve státní věznici?“

Tiše se zasmál a znovu zapózoval. Jen se dobře podívej, Sally. Nikde neuvidíš přesnější zobrazení Tyrannosaura rexe – v žádný knize ani v žádným muzeu. Tohle je výsledek nejnovějšího vědeckýho výzkumu.“

Sally jen polkla naprázdno a poslouchala.

„No, a po roce mlčení mi najednou ten expert na dinosaury odpověděl. Začali jsme si pravidelně dopisovat. Poslal mi všechny nejnovější objevy, dokonce i ty, co ještě nebyly ani publikovaný. Poslal mi i vlastnoruční nákresy. Měl jsem k ruce opravdovýho experta. A jakTyrannosaurus rex pomalu ožíval, kdykoliv jsem měl nějakou otázku na svýho znalce dinosaurů tady venku, vždycky mi obratem odepsal. Udělal si na mě čas. Taky ho to chytio a chtěl se ujistit, že tenhle rex bude jako živej.“

Další povolení a napnutí svalů.

„Stali se z nás přátelé – spíš bratři. A pak – víš, co udělal?“

Sally se teprve po chvíli podařilo ze sebe vypravit: „Co?“

„Vytáhl mě z lapáku. Měl jsem si odkroutit deset až patnáct let za zabití s přitěžujícíma okolnostma, ale on se za mě při slyšení přimluvil, dal mi prachy a práci. Takže když mě požádal o laskavost, nemohl jsem prostě odmítnout. A víš, co to bylo za laskavost?“

„Ne.“

„Získat ten notes.“

Znovu polkla naprázdno a pokoušela se přemoci novou vlnu hrůzy. Nikdy by jí tohle všechno nevyprávěl, kdyby ji neplánoval zabít.

Maddox nechal pózování, otočil se k ní, zvedl košili a oblékl si ji. „Už víš, proč si dávám na tyhle práci tak záležet? Ale teď si musím zavolat. Hned se vrátím.“

Pak se otočil a vyšel z její malé vězeňské kobky.

19

JAK SE VŮZ BLÍŽIL k Tucsonu, Tom znovu zkusil mobil a konečně zjistil, že má signál. Podíval se na hodinky. Půl šesté. Strávil s Dearbor-nem víc času, než si myslel. Musí si pospíšit, pokud chce stihnout svůj let v šest třicet.

Vyťukal číslo domů, aby se spojil se Sally. Telefon párkrát zazvonil a zapnul se záznamník. „Ahoj, tady je Tom a Sally. Tom odjel za obchodem a já musela nečekaně do města, takže právě teď nejsme k zastižení Omlouvám se za zrušené jezdecké hodiny. Všem vám je nahradím. Nechte nám zprávu. Děkuji.“

Následovalo pípnutí a Tom zavěsil, překvapený a náhle znepokojený. Co to má znamenat, že musela najednou do města? Proč mu nezavolala? Možná volala – jeho mobil byl u Dearborna bez signálu. Rychle se podíval, ale neměl zaznamenány žádné nepřijaté hovory.

S rostoucím neklidem znovu vyťukal číslo domů a pozorně si poslechl vzkaz. Vůbec nemluvila normálně. Zajel ke kraji cesty, znovu zavolal a tentokrát poslouchal s maximální pozorností. Něco rozhodně nebylo v pořádku. Tom ucítil, jak se mu náhle prudce rozbušilo srdce v hrudi. S kvílením pneumatik vyjel opět na dálnici. Přišlápl plyn, zavolal policii v Santa Fé a chtěl detektiva Willera. Po frustrujícím dvojím přepojení se konečně ozval známý netečný hlas.

„Tady je Tom Broadbent.“

„Ano?“

Jsem mimo město a právě jsem volal domů. Něco není v pořádku. Měla tam být moje žena, ale není, a nechala na záznamníku zprávu, která nedává smysl. Myslím, že ji k tomu někdo přinutil. Něco se stalo.“

Chvíli bylo ticho a pak Willer odpověděl: „Hned tam zajedu a zjistím, co a jak.“

„Chci, abyste udělal ještě víc. Chci, abyste prohledali všechny zastávky a našli ji.“

„Myslíte, že ji unesli?“

Tom se zarazil. „To nevím.“

Chvíle mlčení. Ještě něco bych měl vědět?“

„Řekl jsem vám všechno, co vím. Hlavně jednejte co nejrychleji.“

„Osobně se o to postarám. Máme povolení vniknout dovnitř, když budou dveře zamčené?“

„Ano, jistě.“

„Kdy se vrátíte do města?“

„Můj let z Tucsonu přistává v sedm třicet.“

„Dejte mi své číslo, zavolám vám z domu.“

Tom mu dal číslo mobilu a zavěsil. Stravoval ho pocit bezmoci a měl hrozné výčitky svědomí. Jaký byl blázen, že nechal Sally samotnou.

Stále zrychloval, až přitlačil pedál plynu k podlaze a řítil se po asfaltu stošedesátkou. Za žádnou cenu nesmí zmeškat svůj let.

Po patnácti minutách zazvonil mobil.

„Mluvím s panem Tomem Broadbentem?“

Nebyl to Willer. „Hele, čekám důležitý hovor –“

„Sklapni, Tomíku, a poslouchej.“

„Kdo to k čertu –?“

„Řekl jsem sklapni.“

Pauza.

„Mám tvou ženušku. Sally. Je v pořádku – zatím. Chci jen ten zápisník. Rozumíš? Odpověz jen ano nebo ne.“

Tom sevřel telefon, jako by ho chtěl rozdrtit. „Ano,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Až dostanu zápisník, vrátím ti Sally.“

„Poslyšte, jestli jí jen –“

„Nebudu to opakovat. Sakra, sklapni!“

Tom slyšel, jak muž na druhém konci vztekle supí do sluchátka.

„Kde jseš?“ zeptal se hlas.

„V Arizoně –“

‚A kdy se vrátíš?“

„V sedm třicet. Poslouchejte –“

„Ne, ty budeš poslouchat mě. A hodně pozorně. Zvládneš to?“

„Ano.“

„Až přistaneš, sedneš do auta a pojedeš do Abiquiú. Projedeš městem a dáš se po dálnici 84 na sever k přehradě. Nebudeš za žádnou cenu zastavovat. Měl bys tam dojet okolo devátý. Máš u sebe ten notes?“

„Ano.“

„Dobře. Chci, abys vzal zápisník, dal ho do uzavíratelnýho plastový-ho sáčku a kolem něj dal nějaký odpadky, aby vypadal jako pytlík se smetím.Ty odpadky ale musí být žlutý. Rozumíš? Jasně žlutý. Pak jezdi sem a tam po Čtyřiaosmdesátce mezi sjezdem na přehradu a sjezdem k Ranči duchů. Udržuj přesně devadesátku a měj zapnutej telefon. Je tam všude dobrý pokrytí, jen pár hluchejch míst. Zavolám ti s dalšíma instrukcema. Rozumíš?“

„Ano.“

„Jaký je číslo tvýho letu?“

„Southwest Airlines 662.“

„Dobře. Ověřím si to a zjistím, jestli nebudeš mít zpoždění. Cekám tě u Ranče duchů hodinu a pětadvacet minut po přistání. Nezastavuj se doma, nedělej nic jinýho, prostě jen jeď rovnou do Abiquiú. Rozu-měls mi? A pak jezdi tam a zpátky mezi přehradou a Rančem duchů, dokud se ti neozvu. A rychlost udržuj na devadesátce.“

„Ano. Ale jestli jí ublížíte –“

„Ublížit Sally? Bude u mě jako v bavlnce, pokud budeš dělat všechno přesně tak, jak ti řeknu. A Tome? Žádnou policii. Řeknu ti proč. Ještě nikdy žádný únos nedopadl dobře, když se lidi obrátili na policii. Díval ses někdy na statistiky? Když se zavolají poldové, výměna pravidelně selže a unesení zemřou. Zavoláš poldy a naštveš mě. Poldové převezmou velení, udělají si to po svým a vůbec nebudou brát ohledy na tebe a tvoje zájmy. Ty ztratíš kontrolu, já ztratím kontrolu a Sally zemře. Chápeš, co ti říkám? Zavoláš poldy a můžeš svou ženu políbit na rozloučenou, ale už jen na víko rakve někde na letišti. Jasný?“

Ticho.

„Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano.“

„Dobře. Je to jen mezi tebou a mnou a máme všechno pod kontrolou. Já dostanu zápisník, ty svou ženu. Všechno pod kontrolou. Rozumíme si?“

„Ano.“

„Mám tady policejní rádio a znám i další způsoby, jak zjistit, jestli jsi zavolal poldy. A mám taky parťáka.“

Muž zavěsil.

Tom jen stěží dokázal řídit a sotva viděl na cestu. Téměř okamžitě se mobil znovu rozezněl. Byl to Willer.

„Pane Broadbente? Jsme u vás v obývacím pokoji a obávám se, že tu máme problém.“

Tom naprázdno polkl, nedokázal ze sebe vypravit ani hlásek.

„Ve zdi je zarytá kulka. Technici už jsou na cestě, aby ji vyndali.“

Tom zjistil, že křižuje dálnici s plynem sešlápnutým k podlaze a vůz se řítí téměř stoosmdesátkou. Zpomalil a sebral veškeré síly, aby se soustředil zpět na řízení.

„Jste tam?“ ozval se vzdálený Willerův hlas.

Tom konečně dokázal promluvit. „Detektive Willere, děkuji vám za vaši námahu, ale všechno je v pořádku. Právě jsem se Sally mluvil. Nic jí není.“

„Opravdu?“

„Onemocněla jí matka a musela za ní odjet do Albuquerque.“

‚Ale džíp má stále v garáži.“

„Vzala si taxíka, nemohla nastartovat.“

„A co ta F 350?“

„Ta je jen na převážení koní.“

„Aha. Ale ta kulka –“

Tomovi se povedlo vyloudit uvolněný smích. „No jo. Ta… ta je už stará.“

‚Ale mně připadá docela čerstvá.“

„Stalo se to před pár dny. Spustila mi pistole.“

„Opravdu?“ Willer měl hlas jako led.

„Vážně.“

„Můžete mi říct, o jaký šlo typ a kalibr?“

„Osmatřicítka Smith &. Wesson, revolver.“ Rozhostilo se dlouhé ticho. Jak jsem řekl, detektive, mrzí mě, že jsem vás obtěžoval. Opravdu. Ale jde jen o falešný poplach.“

„Na koberci je krvavá skvrna. Ta je taky ‚stará‘?“

Tom hned nedokázal najít příhodnou odpověď. Ucítil, jak ho zaplavuje nevolnost. Jestli ji ten hajzl poranil… „Hodně krve?“

Jen skvrna. Ještě je vlhká.“

„Nevím, co vám mám na to říct, detektive. Možná se někdo… jen pořezal.“ Polkl naprázdno.

‚A kdo? Vaše žena?“

„Nevím, co na to říct.“

Naslouchal šumícímu tichu v telefonu. Musí stihnout svůj let a musí se s tím mužem vypořádat sám. Nikdy neměl nechávat Sally samotnou.

„Pane Broadbente? Jste obeznámený s pojmem ‚důvodné podezření‘?“

„Ano.“

„Přesně to tu teď máme. Vstoupili jsme s vaším svolením do domu, kde jsme získali důvodné podezření, že tu byl spáchán zločin – a teď ho budeme vyšetřovat. Za těchto okolností ani nepotřebujeme povolení k prohlídce.“

Tom jen zalapal po dechu. Pokud únosce sleduje dům a uviděl ho plný policistů…

„Tak to urychlete.“

„Říkal jste, že vaše letadlo přistane v sedm třicet?“ zeptal se Willer.

„Ano.“

„Rád bych viděl vás i vaši ženu – chorá matka, nechorá matka – a to ještě dnes. Hezky u nás na stanici. Přesně v devět. A rovnou s sebou můžete přivést i toho právníka, co jste o něm mluvil. Mám pocit, že ho budete potřebovat.“

„Nemůžu. Ne v devět. To je nemožné. A manželka je až v Albu-querque –“

„Tohle není společenská návštěva, Broadbente. Budete tam v devět, nebo si na vás obstarám zatykač. Je to jasné?“

Tom polkl naprázdno. „Moje žena s tím nemá nic společného.“

„Nepřivedete ji a budete mít ještě větší problémy. A něco vám řeknu, kámo, už takhle jste v tom až po krk.“ Telefon oněměl.

ČÁST TŘETÍ

PERDIZ CREEK

Samice měřila přes šest metrů k plecím a byla patnáct metrů dlouhá. Vážila okolo šesti tun. Její nohy se tyčily do výšky tří a půl metru a napínaly se na nich ty nejmocnější svaly, které se kdy vyvinuly u nějakého obratlovce. Když kráčela, držela ocas vysoko nad zemí a krok měřil od čtyř do pěti metrů. Při běhu dokázala vyvinout rychlost pětačtyřicet kilometrů za hodinu, ale čistá rychlost nebyla tak důležitá jako hbitost, pružnost a bleskurychlé reflexy. Tlapy dosahovaly délky okolo jednoho a půl metru a byly ozbrojeny čtyřmi šavlovitými drápy, třemi vpředu a paznehtovitou ostruhou vzadu. Pohybovala se vlastně po špičkách. Jediným dobře cíleným kopem dokázala rozpárat třicetimetrového kachnozobého dinosaura.

Její čelisti měřily přes metr a ježily se šedesáti tesáky. Přední čtyři řezáko-vité zuby používala k trhání a rvaní masa od kosti. Vraždící zuby tvořily smrtící řadu po stranách, některé dosahovaly přes třicet centimetrů včetně kořenů a byly silné jako dětská pěst. Na zadní straně byly zoubkované, takže po zakousnutí mohla samice svou oběť držet a současně maso doslova řezat aprohryzávat se stále hlouběji. Jediným kousnutím dokázala vytrhnout třetinu krychlového metru masa o váze metrického centu. Systém otvorů, děr a kanálů v lebce jídával ohromnou sílu a zároveň lehkost, stejně jako pružnost. Měla dvě odlišné techniky kousnutí: skus, který pronikl masem jako nůžky, a „louskáček“, kterým drtila pancéřování a kosti. Její patro podpíraly tenké vazy, které umožňovaly lebce zploštění dle síly skousnutí a pak opětné roztažení, aby dokázala polykat ohromné kusy masa vcelku.

Díky překrývajícím se žvýkacím svalům mohla vyvinout sílu skusu téměř tři tuny na čtvereční centimetr, tedy dost, aby překousla ocel.

Její dvě přední končetiny byly malé, ne větší než lidské paže, ale mnohokrát silnější. Byly vyzbrojeny dvěma protilehlými drápy svírajícími pravý úhel, aby se maximalizovala schopnost svírat a drásat. Obratle, kde se napojovala žebra, měly velikost kávových konvic, aby unesly břicho schopné pojmout více než čtvrt tuny sežraného masa.

Páchla. Tlama obsahovala kousky hnijícího masa a žluklého tuku, uložené ve speciálních štěrbinách zubů, což činilo její kousnutí o to smrtelnější. I když její oběť přežila první útok, pravděpodobně záhy stejně zemřela díky rozsáhlé infekci či otravě krve. Kosti, jež vyloučila s ostatními výkaly, byly někdy téměř zcela rozpuštěné silnou kyselinou chlorovodíkovou, díky které žrádlo trávila.

Čepovec v krku měl velikost grapefruitu a dovoloval jí otáčet hlavu v úhlu téměř 180°, takže dokázala chňapat a kousat všemi směry. Oči se stejně jako u lidí dívaly dopředu, což jí poskytovalo prostorové vidění, a měla skvělý čich a sluch. Její oblíbenou kořistí byla stáda kachnozobých dinosaurů, která hlučně putovala velkými lesy a jejichž členové na sebe volali a troubili, aby udrželi stádo pohromadě a mláďata u matek. Ale nebyla vybíravá, vzala zavděk vším, co na sobě mělo maso.

Lovila většinou ze zálohy: dlouze a ve skrytu se přibližovala proti větru a pak následoval přepad na krátkou vzdálenost. Měla dobré krycí zbarvení, pyšnila se barvami lesa, bohatou škálou zelených a hnědých odstínů.

Jako mládě lovívala ve smečkách, ale když dospěla, stala se z nísamotářka. Nenapadala svou kořist a nebojovala s ní až do jejího konce. Místo toho svou oběť přepadla a uštědřila jí jediné divoké kousnutí, zuby pronikly pancéřováním i hřbetními pláty a zasáhly životně důležité orgány a tepny pulsující krví a pak v okamžiku, kdy svou kořist přišpendlila jako červa na háček, švihla nohou a rozpárala ji přesným kopem. Pak ji pustila a stáhla se do bezpečné vzdálenosti, zatímco naprázdno řvala, a oběť sebou zmítala, svíjela se a postupně vykrvácela.

Jako mnoho jiných dravců žrala i mršiny, snědla vše, co ještě bylo maso. Zatnout zuby do hnijící a larvami prolezlé mršiny ji uspokojovalo stejně jako pozření celého a ještě tepajícího srdce.

1

WYNAN FORD se zastavil a pohlédl dolů na velkou trhlinu v Zemi, pojmenovanou Údolí tyrannosaura. Patnáct kilometrů zpět minul černý bazaltový násep, který dal údolí jeho jméno, a nyní se v něm nacházel hluboko uvnitř, dál než došel kdykoliv předtím. Bylo to bohem zapomenuté místo. Čím hlouběji do něj zacházel, tím výše se stěny údolí zvedaly, až ho nakonec stiskly z obou stran do klaustrofob-ního sevření. Z útesů se kdysi zřítily kameny o velikosti domů a ležely porůznu na dně mezi jedovatými alkalickými plošinami; vítr zdvihal prach do bílých trychtýřů. Fordovi připadalo, že v údolí nežije nic kromě slanomilných keřů – a přirozeně spousty chřestýšů.

Když před sebou zahlédl pomalý pohyb, zastavil se a pozoroval, jak tělo se hřbetní kresbou, tlusté jako jeho paže, klouže po písku kousek před ním, vystřeluje jazyk a vydává nevýrazné chřestění. Ford si uvědomil, že pro hady přichází čas večera, kdy vylézají ze svých děr, protože jim teplota konečně dovolí vystrčit hlavu a zahájit noční lov.

Ford znovu vykročil a dostal se zpět do tempa, jeho dlouhé nohy polykaly vzdálenost. Údolí připomínalo bludiště s mnoha postranními kaňony vedoucími do neznáma. Míle rychle ubíhaly. Při západu slunce, když údolí znovu zahnulo, spatřil vpředu velkou skupinu skal, těch, které zahlédl z Navažského pásu a které žertovně nazval Plešatci. Nižší část údolí byla již ve stínu a koupala se v teplém oranžovém světie odrazeném od okraje východních útesů.

Ford byl vděčný, že den již končí. Od rána šetřil vodou a ochlazení vzduchu mu vítaným způsobem srazí žízeň.

Když v poušti přichází noc, je to rychlá záležitost. Ford neměl příliš času k nalezení nějakého pořádného tábořiště. Rychlým krokem pokračoval dolů údolím a rozhlížel se vpravo i vlevo a brzy objevil, co hledal: chráněné místo mezi dvěma spadlými balvany s rovným a měkkým písečným ložem. Sundal ze zad batoh a dal si hlt vody, převaloval doušek v ústech, aby si jej před polknutím co nejvíce vychutnal. Stále měl ještě patnáct, možná dvacet minut světla. Proč je promarnit vařením a vybalováním spacáku? Nechal výstroj ležet a přešel údolím k začátku Plešatců. Z bližšího pohledu mu skály připomínaly spíše gigantické pomačkané muchomůrky než lebky; každá měla na šířku tak deset metrů a byla okolo sedmi metrů vysoká, vytvořená z vrstvy temně oranžového pískovce posetého tenčími čočkami vínové břidlice a slepence. Některé z velkých skal byly podemlety až příliš, překotily se jako kuželky a ležely rozbité na kusy.

Ford vkročil do lesa pískovcových pilířů, na kterých spočívaly okrouhlé skalnaté dómy. Pilíře tvořil bleděrůžový pískovec a všechny měly na výšku okolo tří metrů. Ford se mezi nimi proplétal a dychtil spatřit, jak daleko tato formace sahá. Z jeho pohledu žádná ze skal nevypadala jako ta, kterou hledal, ale rodinná podoba byla výrazná. Ještě jednou se rozechvěl vzrušením, jelikož si byl jistý, že se dostává k dinosaurovi blíž a blíž. Procházel mezi skalami, místy se musel prodírat, nepříjemně si vědom sevření skal, tyčících se nad ním. Jak prošel na druhou stranu, objevil ke svému překvapení, že Plešatci zakrývali vstup do dalšího údolí – nebo toho, co bylo ve skutečnosti skrytým pokračováním Údolí tyrannosaura. Vydal se do něj a rychle kráčel po jeho dně. Údolí bylo úzké a neslo stopy divokých záplav, stěny věnčily naplavené kmeny a větve, které velká voda spláchla z hor. Skály u základny údolí byly ohlazené a vymleté činností vody.

Údolí divoce zahýbalo sem a tam, každý z ohybů odhaloval výklenky a podemletí. Některé z výše položených výklenků obsahovaly malá skalní sídliště indiánů Anasazi. Po čtvrt míli přišel Ford ke „slapu“, vysoké hradbě pískovce, táhnoucí se přes údolí, který ve vlhčích dobách musel vytvářet vodopád s rozpraskanou vrstvou nánosu dole, jež ukazovala, že tu kdysi bývalo jezírko. Vylezl nahoru, vystupující kameny mu posloužily jako opory pro nohy i ruce, a pokračoval dále.

Údolí opět zahnulo a náhle se rozevřelo do ohromné kotliny, ve které se spojovala tři sousedící údolí jako trosky vlaků naložených skalami a nabízela podívanou na nezkrotnost erozních sil. Ford se v úžasu zastavil a obdivoval divokou ztuhlou krásu této podívané. S úsměvem se rozhodl místo pojmenovat Ďáblův hřbitov. Jak tam stál, poslední sluneční paprsky dopadly na okraj útesů údolí a v podivné kotlině se rozhostil večer a zahalil ji do purpurového stínu. Byla to skutečně země ztracená v čase.

Ford se otočil. Na další pátrání již bylo příliš pozdě; musel se vrátit do tábora, než padne úplná tma. Kameny čekaly miliony let, usoudil mnich, takže ještě jeden den to vydrží.

2

TOM JEL NA SEVER po dálnici 84 a pokoušel se udržet si jasnou mysl. Letadlo mělo zpoždění, bylo již půl deváté, a on byl stále ještě hodinu jízdy od úseku dálnice, který mu únosce označil. Na sedadle vedle něj ležel plastový sáček plný žlutého odpadu se zápisníkem uvnitř. Na klíně měl mobil, nabitý a připravený přijmout hovor.

Cítil se zoufale bezmocný, vydaný na milost a nemilost okolnostem – byl to pro něj téměř nesnesitelný pocit. Musí najít nějaký způsob, jak převzít iniciativu, jak začít jednat, a nejen poslouchat příkazy. Ale než může začít něco dělat, potřebuje vymyslet nějaký plán, a k tomu potřebuje dostat emoce pod kontrolu a začít myslet tak chladně a jasně, jak jen to bude možné.

Temná rozloha pouště ubíhala po obou stranách vozu, hvězdy svítily jasně a nevzrušeně na noční obloze nad jeho hlavou. Let z Tucsonu do Santa Fé byl tou nejmučivější hodinou, jakou Tom kdy zažil. Vynaložil nadlidské úsilí, aby potlačil spekulace a soustředil se na nastalý problém. Ten byl prostý: dostat Sally zpět. Na ničem jiném teď nezáleželo. Jakmile bude Sally v bezpečí, s únoscem si to vyřídí.

Ještě jednou se zamyslel, jestli by se neměl přece jen obrátit na policii anebo obejít Willera a zavolat přímo FBI. Ale ve skrytu duše věděl, že únosce má pravdu: pokud to udělá, ztratí nad situací kontrolu úplně. Vše pak budou řídit oni. A tak nebo tak by se do toho vložil i Willer. Tom uvěřil únosci, že pokud do případu zatáhne policii, Sally zemře. Je to příliš velké riziko; musí tu záležitost vyřídit sám.

Dobře znal část dálnice 84, po které má podle únosce jezdit sem a tam. Jde o jeden z nejopuštěnějších úseků dvouproudé cesty ve státě, jen s jednou benzinovou stanicí a obchodem se smíšeným zbožím.

Tom začal promýšlet, co by udělal, kdyby byl únoscem on, jak by vše zaonačil, jak by se zmocnil zápisníku a vyhnul se sledování. Právě na tohle totiž musí přijít –jaký má ten muž plán.

3

WIUER VZHLÉDL od haldy papírů na hodiny. Devět patnáct. Střelil pohledem po Hernandezovi, který v nezdravém světle kancelářských zářivek měl téměř zelenou barvu.

„Vykašlal se na nás,“ poznamenal Hernandez. „Prostě jen tak.“

„Prostě jen tak…“ Willer praštil tužkou na nakupené papíry. Nedávalo to smysl, ten chlap může tolik ztratit. Lidé jako on mají přece milion legálních způsobů, jak se vyhnout výslechu na policii.

„Myslíš, že vzal roha?“

„Jeho auto – ten veterán Cheyy, co s ním jezdí – zůstalo zaparkované na letišti. Letadlo přistálo v osm a teď je kára pryč.“

Hernandez se ušklíbl. „Vysadil mu motor?“

„Hraje s náma nějakou podivnou hru.“

„O co mu jde?“

„To kdybych věděl.“

V kanceláři se rozhostilo tíživé ticho. Willer nakonec zakašlal a vstal, cítil, že musí něco udělat, aby obnovil svou autoritu; překvapilo ho a znepokojilo, že se Broadbent ani neozval. „Takže co víme s jistotou: na koberci v jeho obýváku je čerstvá krev a ve zdi čerstvá díra od kulky. Nedostavil se k policejnímu výslechu. Možná je v průšvihu nebo mrtvý. Možná dostal strach a utekl. Třeba se s manželkou pohádal, věci se vymkly kontrole… a teď je zahrabaná někde na zahradě. A možná jde jen o arogantního hajzla, co počítá s tím, že to necháme plavat. Ale na tom nesejde, prostě po něm vyrukujeme.“

„Správně.“

„Chci všechny dopravní uzly pro severní Nové Mexiko, kontrolní body na dálnicích 84 v Chamě, 96 v Coyote, 285 jižně od Espaňoly, 1-40 u Wagon Mount a u hranic s Arizonou a taky jeden na velitelství státní policie na dálnici 44.“ Odmlčel se, probral papíry na stole a jeden z nich vytáhl. „Tady to je: řídí Chevrolet 3100 z roku 57, pick-up, barva tyrkysová s bílou poznávací značkou 346 EWE. Alespoň jedno nám hraje do karet: takováhle dodávka bude všude jako pěst na oko.“

4

NAODOX ZAPARKOVAL Range Rover před nákupním centrem Sunrise Liquor Mart a zkontroloval čas. Devět dvacet jedna. Půl tuctu neonových poutačů na pivo vrhalo neustále se měnící barevné skvrny na zaprášenou kapotu jeho vozu. Kromě mladého pokladníka byl krám úplně prázdný. Měsíc ještě nevyšel. Maddox si již předtím ověřil, že světla auta přijíždějícího z jihu zahlédne dvě minuty a čtyřicet vteřin předtím, než kolem něj vůz projede.

Vystoupil, zastrčil ruce do kapes a opřel se o auto. Nadechl se chladného pouštního vzduchu, zavřel oči, začal si mumlat svou mantru a pokusil se snížit srdeční tep na alespoň trochu přijatelnou míru. Otevřel oči. Dálnice byla stále temná. Devět dvacet dva. Broadbenta v Chevy předjel před jedenácti minutami – jestli poslouchá pokyny, měl se otočit a jet zpátky dohodnutou rychlostí, takže se světla objeví na severu přesně šest minut poté, co on zastavil u obchodu.

Maddox vešel dovnitř, koupil si plátek deset hodin staré pizzy a obrovský hrnek přepražené kávy; nedal žádné spropitné. Vrátil se zpět k vozu, zahákl botu za nárazník a zahleděl se na temnou dálnici. Uběhly dvě minuly. Další pohled do krámu prozradil, že mladík je ponořený do nějakého komiksu. Maddox vylil kávu na asfalt a mrštil kusem pizzy do kaktusů, které stejně zdobila již spousta odhozených odpadků. Znovu se podíval na hodinky a překontroloval mobil – dobrý signál.

Nasedl do auta, nastartoval a čekal.

Devět dvacet šest.

Devět dvacet sedm.

Devět dvacet osm.

Konečně: z oceánu tmy na severu se vyloupl pár čelních světel. Pomalu narůstala až do velikosti a jasu auta přijíždějícího po nedělené bezproudé dálnici – a pak v záblesku tyrkysu kolem proburácel pick-up a jeho rudá zadní světla se pomalu rozplývala do temnoty na jihu. Devět třicet a čtyřicet vteřin.

Maddox čekal, oči napjaté do tmy, a odpočítal přesně minutu, pak na mobilu stiskl předvolené číslo.

„Ano?“ ozval se ihned hlas.

„Pozorně poslouchej. Udržuj rychlost. Nezpomaluj ani nezrychluj. Otevři okýnko po pravý straně.“

‚A co moje žena?“

„Hned ji dostaneš. Dělej, co říkám.“

„Mám okýnko dole.“

Maddox sledoval vteřinovou ručičku. „Až ti řeknu, vezmi mobil, ukonči hovor, ale nevypínej ho. Strč ho taky do pytlíku k notesu a vyhoď z okna. Ale počkej, dokud ti nedám povel. Pak ho vyhoď, nezastavuj a jeď pryč.“

„Poslyš, hajzle, neudělám nic, dokud mi neřekneš, kde je má žena.“

„Dělej, co říkám, jinak je mrtvá.“

„Tak ten svůj zápisník už nikdy neuvidíš.“

Maddox se podíval na hodinky. Uběhlo již tři a půl minuty. S jednou rukou na volantu šlápl na plyn a vyjel na dálnici, na parkovišti po něm zůstaly jen dvě čáry připálené gumy. Je v opuštěným táboře na Maděra Creek, znáš to tam? Pětašedesát kilometrů jižně na Rio Grande. Ta mrcha se bránila a vykoledovala si zranění, trochu krvácí. Je tam s mým parťákem, a jestli neuděláš, co povídám, tak mu zavolám a on ji zabije a rozřeže. A teď dej mobil do pytlíku a vyhoď ho. Teď“

Jedno si zapamatuj: jestli zemře, jsi mrtvý muž. Najdu si tě třeba na konci světa a zabiju tě.“

„Přestaň se vytahovat a udělej, co říkáml“

„Dělám to.“

Maddox uslyšel zapraskání a linka oněměla. Spokojeně si odfoukl. Zkontroloval čas, zaznamenal jej na vteřinu a podíval se na rychloměr.

Zápisník bude někde okolo 4,1 míle jižně za obchodem. Vypnul mobil a udržoval rychlost. Dálnici předem prozkoumal, odměřil si vzdálenosti a označil orientační body. Věděl teď zhruba s třísetmetrovou tolerancí, kde zápisník musí být.

Minul milník, zpomalil, stáhl okénka a vytočil Broadbentovo číslo. Vteřinu nato zaslechl slabé zvonění a pak tu byl, plastový pytlík ležící na okraji cesty. Otočil auto a současně zakroužil reflektorem namontovaným na Range Roveru a osvětlil okolí, aby se ujistil, že Broadbent nečíhá někde v záloze. Ale prérie byla na všechny strany pustá. Byl si téměř jistý, že Broadbent se již řítí na jih k táboru Maděra. Nejspíš zastaví v Abiquiú, aby zavolal poldy a sanitku. A on už nemá moc času sebrat notes a konečně z téhle díry zmizet.

Otočil vůz, dojel k sáčku, vyskočil a sebral ho. Jak se rozjel zpátky po dálnici, rozlepil jednou rukou sáček a hledal mezi odpadem zápisník.

Byl tam. Vyndal ho a podíval se na něj. Byl vázaný ve staré kůži a vzadu dokonce ještě zůstala krvavá skvrna. Otevřel ho. Rady osmimístných čísel, přesně jak říkal Corvus. A je to. Dokázal to.

Napadlo ho, co asi bude dělat Broadbent, až zjistí, že je tábor Maděra prázdný. To bude konec světa.

Zápisník už tedy má. Teď přišel čas zbavit se té ženské.

5

ASI TAK PŮL míle jižně od místa, kde vyhodil sáček, Tom vypnul světla a sjel z cesty, přejel příkop a prorazil plot z ostnatého drátu. Zajel do temné prérie, dokud si nebyl jistý, že je dostatečně daleko od silnice. Pak vypnul motor a s bušícím srdcem čekal.

Když mu ten muž řekl, že je Sally v táboře Maděra, Tom hned věděl, že mu lže. V tuhle roční dobu je tábor přeplněný malými dětmi a jednotlivé chatky jsou příliš všem na očích. Historka o táboře Maděra ho měla jen zavést na jih.

Pár minut nato Tom spatřil daleko za sebou světla nějakého auta. Už předtím jednou míjel nějaký Range Rover a tentýž viděl i u obchodu s alkoholem; teď už nepochyboval, že jde o vůz únosce, protože zpomalil právě na úseku, kde odhodil zápisník. Rozsvítil ruční reflektor a propátral okolní prérii. Tom propadl obavám, že ho řidič zahlédne, ale reflektor osvětlil jen nejbližší okolí. Vůz se otočil, vrátil, nějaký muž vyskočil ven a sebral zápisník – byl vysoký, hubený, ale nic bližšího na tu vzdálenost Tom nerozeznal. Okamžik nato muž naskočil zpět do auta a s kvílením pneumatik se rozjel na sever.

Tom počkal, dokud nebylo auto na dálnici kus napřed, a pak s vypnutými světly nastartoval a vrátil se zpět na silnici. Musel jet poslepu: pokud by zapnul světla, únosce by hned zjistil, že ho sleduje – Chevy s kulatými staromódními reflektory byl příliš nápadný.

Jak Tom vyjel na silnici, zrychlil, nakolik se jen s vypnutými světly odvážil, a jel s očima upřenýma na vzdalující se koncová světla druhého vozu, ale ten jel příliš rychle a Tom brzy zjistil, že nemá šanci se ho potmě udržet, aniž by světla zapnul. Musel to risknout.

V tu chvíli se právě blížil zpět k obchodu s lihovinami a všiml si, že tam zastavil pro benzin nějaký pick-up. Rychle přibrzdil, zabočil také k benzince a zastavil na opačné straně pumpy. Šlo o odučený Dodge Dakota, stál hned vedle pumpy s klíčky v zapalování, zatímco řidič platil v krámě. Tom ještě zahlédl v kapse na dveřích rukojeť pistole.

Vystoupil rychle z auta, naskočil do dodge, nastartoval a s kvílením pneumatik vyrazil pryč. Sešlápl plyn až k podlaze a zamířil na sever do tmy, kde už zmizel pár koncových světel.

6

TELEFON SE OZVAL v 11:00 večer. Přestože na něj Melodie čekala, celá nadskočila, když se v tiché, prázdné laboratoři náhle rozezněl.

„Melodie? Jak pokračuje výzkum?“

„Skvěle, doktore Corvusi, přímo skvěle.“ Polkla naprázdno a zjistila, že těžce dýchá do sluchátka.

Ještě pracujete?“

„Ano, ano, pořád.“

„A máte už výsledky?“

„Ano. Jsou – přímo neuvěřitelné.“

„Povězte mi všechno.“

„Vzorek je plný iridia – přesně toho typu iridia, které se nachází v rozhraní K-T, jen je ho tam ještě mnohem víc. Chci říct, že je ten vzorek přímo nasycený iridiem.“

„Jakým typem iridia a kolik částic na miliardu?“

Je vázáno v různých izometrických hex-oktahedrálních formách v koncentraci přes 430 částic na miliardu. To je, jak jistě víte, přesně typ spojovaný s dopadem asteroidu Chicxulub.“

Melodie čekala na reakci, ale žádná nepřišla.

„Není ta fosilie,“ navázala, „náhodou lokalizovaná do rozhraní mezi křídou a třetihorami… nemám pravdu?“

Je to možné.“

Další dlouhé ticho, a tak Melodie pokračovala.

„V matrici obklopující vzorek jsem našla ohromný nadbytek mikročástic sazí, které jsou typické pro velké lesní požáry. Podle nedávného článku v Journal ofGeophysicalResearch po dopadu asteroidu Chicxulub shořela v následných požárech více než třetina všech pozemských lesů.“

„Znám ten článek,“ ozvala se tichá Corvusova odpověď.

„Pak určitě víte, že se rozhraní K-T skládá ze dvou vrstev, první je iridiem obohacená drť ze samotného dopadu, druhá pak vrstva sazí z celosvětového požáru lesů.“ Zmlkla a opět čekala na nějakou reakci, ale na druhém konci telefonu zavládlo jen další dlouhé ticho. Corvu-sovi to zřejmě nedocházelo – anebo ano?

„Mně se zdá…,“ odmlčela se a téměř se obávala to říct. „Anebo spíš: dospěla jsem k závěru, že ten dinosaurus byl ve skutečnosti zabit dopadem toho meteoru – anebo zemřel v důsledku ekologické katastrofy, která následovala.“

Její závěr se silou dynamitu vyzněl do prázdna. Corvus stále mlčel.

„Řekla bych, že pro to hovoří i mimořádná zachovalost zkameněliny.“

„Jak to?“ ozvala se opatrná otázka.

„Když jsem pročítala ten článek, praštilo mě do očí, že dopad asteroidu, požáry a oteplení atmosféry vytvořily jedinečné podmínky pro fosilizaci. Na jednu stranu neexistovali žádní mrchožrouti, co by roztrhali tělo a rozkousali kosti. Navíc dopad ohřál celou Zemi, takže všude bylo najednou vedro jako na Sahaře a v mnoha oblastech dosáhla teplota vzduchu devadesáti a dokonce až sto padesáti stupňů – ideální pro vysušení mrtvého těla. A konečně, množství prachu spustilo živelné pohromy. Ohromné záplavy pak rychle všechno pohřbily do bahna.“

Melodie se zhluboka nadechla a čekala na nějakou reakci – nadšení, úžas, skepsi. Ale pořád nic.

Ještě něco?“ zeptal se jen Corvus.

„No, a pak jsou tu ty Venušiny částice.“

„Venušiny částice?“

„Tak jsem nazvala ty černé částečky, kterých jste si všiml, protože pod mikroskopem vypadají jak symbol pro Venuši – kroužek s vystupujícím křížem. Víte, ten symbol pro ženské pohlaví.“

„Symbol pro ženské pohlaví,“ opáčil Corvus.

„Provedla jsem s nimi nějaké testy. Nejsou to mikrokrystaly ani produkt fosilizace. Částečku tvoří tělísko anorganického uhlíku s výstupujícím výběžkem; uvnitř je spousta stopových prvků, které jsem ještě neanalyzovala.“

„Aha.“

„Všechny mají stejnou velikost i tvar, což by naznačovalo biologický původ. Zdá se, že byly v tom dinosaurovi, když zahynul, a zůstaly tam beze změny pětašedesát milionů let. Jsou… velmi zvláštní. Dá mi ještě spoustu práce zjistit, co jsou zač, ale divila bych se, kdyby se nejednalo o nějaký druh infekčních částic.“

Na druhém konci telefonu zavládlo opět podivné ticho. Když Cor-vus nakonec promluvil, téměř šeptal. A znělo to rozrušeně. „Ještě něco, Melodie?“

„To je všechno.“ Jako by to nestačilo. Co se s Corvusem děje? Cožpak jí nevěří?

Kurátorův hlas zazněl nyní tak chladně, že působil až strašidelně. „Melodie, odvedla jste dobrou práci. Chválím vás. A teď pozorně poslouchejte: chci, abyste shromáždila všechna svá CD, všechny vzorky, prostě všechno v laboratoři, co se týká téhle práce, a chci, abyste to vše bezpečně uzamkla do své skříně na vzorky. Pokud náhodou zůstaly v počítači nějaké soubory, smažte je s použitím programu, který je naprosto odstraní z harddisku. Pak chci, abyste šla domů a pořádně se prospala.“

Nemohla uvěřit vlastním uším. To má být všechno, co jí na to řekne? Ze se má prospat?

„Můžete to udělat, Melodie?“ ozval se znovu sametový hlas. „Dejte vše pod zámek, vyčistěte počítač, jeďte domů, vyspěte se, snězte něco výživného. A ráno si znovu promluvíme.“

„Tak dobře.“

„Výborně.“ Odmlka. „Uvidíme se zítra.“

POTĚ, CO ZAVĚSILA, zůstala Melodie sedět v laboratoři jako omráčená. Na veškerou práci, kterou odvedla, a na všechny mimořádné objevy Corvus reagoval v podstatě bez zájmu, anebo jako by jí dokonce ani nevěřil. Prý chválím vás. Udělala jeden z nejvýznamnějších paleontolo-gických objevů v dějinách, a jedinou jeho reakcí je pochvala! A rada, ať se jde vyspat?

Podívala se na hodiny. Minutová ručička se právě s kliknutím posunula. Jedenáct patnáct. Pohlédla dolů na ruku, na náramek zářící na zápěstí, na svá zoufale malá prsa, tenké ruce, okousané nehty, ošklivě pihovatá ramena. Tady je, Melodie Crookshanková, třiatřicet let, pouhá asistentka bez definitivy, naprostá nula ve vědeckém světě. Pocítila, jak v ní roste vztek. Myšlenky jí zabloudily zpět k jejímu přísnému otci, univerzitnímu profesorovi, který s oblibou prohlašoval, že nevyrostla pro to, aby se stala „jen další polovzdělanou nánou“. Vzpomínala, jak se snažila dělat mu radost. A vzpomínala i na matku, která nenáviděla svůj úděl ženy v domácnosti a přenesla zmarněnou ctižádost na kariéru dcery. Melodie se snažila dělat radost i jí. A vzpomněla si i na učitele, kterým se pokoušela dělat radost, na profesory a konzultanta své disertační práce.

A nyní Corvus.

Kam ji ta její vstřícnost a snaha vyhovět druhým nakonec zavedly? Rozhlédla se po skličující sklepní laboratoři.

Poprvé ji napadlo, jak asi Corvus hodlá s jejich objevem naložit. A je to jejich objev – sám by si s ním nevěděl rady. Neumí zacházet s laboratorním vybavením, je v podstatě počítačový analfabet a jen mizerný mineralog. To ona provedla analýzu, položila si při ní ty správné otázky a získala odpovědi. Vytvořila spojitosti odvozené z dat a vypracovala vysvětlující teorie.

Začalo jí svítat, proč Corvus chce všechno držet v naprosté tajnosti. Fenomenální objev jako tento jistě rozpoutá obrovský rozruch, intriky a dostihy za zbytkem fosilie. Corvus by mohl snadno ztratit nad objevem kontrolu – a s ní i svůj kredit. A moc dobře chápe, co pro něj slovo kredit znamená. Ve vědeckém světě je to ta nejtvrdší měna.

Kredit. Pěkně kluzké slovo, když o něm pořádně popřemýšlíte.

Nyní měla mysl jasnější než kdykoliv za poslední měsíce – možná i roky. Nejspíš proto, že je tak unavená – unavená z toho, aby se druhým zalíbila, unavená z práce pro jiné, unavená z téhle laboratoře připomínající hrobku. Zrak jí padl na safírový náramek. Sundala ho a zahoupala jím před očima, kameny svůdně zazářily. Corvus udělal jeden z nejlepších obchodů ve své kariéře – dal jí tenhle šperk a myslel, že si kupuje její mlčení a bázlivou ženskou oddanost. Znechuceně strčila náramek do kapsy.

Nyní Melodie začala chápat, proč se Corvus choval tak, jak se choval, proč byl do telefonu tak zdrženlivý – dokonce rozladěný. Splnila svůj úkol až příliš dobře. Dostal strach, jestli toho neobjevila tolik, že prohlásí objevy za své.

A Melodie Crookshanková, jako by prozřela, náhle přesně věděla, co musí udělat.

7

M-LOGOS 455 – systém pro hromadné paralelní zpracování objektových prvků – byl tím nejvýkonnějším počítačem, který dosud lidstvo stvořilo. Nacházel se v nepřetržitě klimatizovaném, bezprašném a před statickým nábojem izolovaném sklepení hluboko pod ústředím Národní bezpečnostní agentury NSA ve Fort Meadu v Marylandu. Nebyl postaven pro předpovědi počasí, simulaci patnáctimegatunové jaderné exploze ani pro výpočet Ludolfova čísla na kvadrilion desetinných míst. Byl sestrojen pro daleko světštější účel: pro odposlech.

Nespočetné impulsy šířící se po povrchu planety vytvářejí obrovitý proud digitální informace. Počítač přijímal více než čtyřicet procent veškerého provozu na internetu, více než devadesát procent všech rozhovorů přes mobilní telefony, v podstatě veškeré rádiové a televizní vysílání, mnoho telefonátů vedených tradičními linkami a velký díl datového toku ze státních a firemních intranetů a soukromých sítí.

Tento digitální příval vstupoval v reálném čase do M455MPP tokem šestnácti terabitů za vteřinu.

Počítač jen naslouchal.

Naslouchal se znalostí téměř každého známého jazyka na Zemi, každého dialektu, každého protokolu, téměř každého počítačového algoritmu, který byl kdy napsán pro analýzu řeči. Ale to nebylo vše: M455MPP byl prvním počítačem, který využíval novou, vysoce složitou formu analýzy dat, známou jako „stutter“ logika. „Stutter“ logika byla vytvořena špičkovými teoretiky kybernetiky a programátory v Agentuře pro obranné zpravodajství jako způsob, jak surfovat okolo ohromného útesu umělé inteligence, na kterém v uplynulých desetiletích ztroskotaly naděje již tolika počítačových programátorů. „Stutter“ logika představovala zcela nový způsob chápání informací. Namísto aby se pokoušela simulovat lidskou inteligenci, jak se neúspěšně snažily všemožné koncepce umělé inteligence, pracovala s naprosto novým druhem logiky, který se nezakládal ani na strojové, ani na umělé inteligenci.

Ale ani přes „stutter“ logiku se nedalo říci, že počítač „rozumí“ tomu, co slyší. Jeho úlohou bylo pouze odhalovat „citlivé informace“ neboli v žargonu jeho operátorů CI a předkládat je lidem k posouzení.

CI, které vytřídil M455MPP, byly většinou e-maily a rozhovory přes mobilní telefony. Ty druhé se pak distribuovaly mezi sto dvacet pět lidských agentů-posluchačů. Jejich práce vyžadovala mimořádnou úroveň znalostí, plynnou znalost daného jazyka či dialektu a téměř nadpřirozenou intuici. Být dobrým „posluchačem“ bylo skutečné umění, nejen věda.

V 11:04:34:98 VDČ, ve čtvrté minutě jedenáctiminutového hovoru vedeného přes mobilní telefony, modul 3656070 počítače M455MPP určil probíhající rozhovor jako možnou CI. Počítač, zaznamenávající konverzaci od začátku, ji přetočil a začal analyzovat od začátku, přestože stále ještě probíhala. Když rozhovor v 11:16:04:58 skončil, prošel již sérií algoritmických filtrů, jež ho rozebraly jazykově i pojmově, prozkoumaly modulaci hlasů z hlediska tuctu psychologických aspektů včetně stresu, nadšení, vzteku, sebedůvěry a strachu. Objektové programy určily volajícího a volaného a pak prozkoumaly tisíce databází, aby o obou účastnících rozhovoru vydolovaly i tu sebemenší informaci v elektronické podobě, která existovala v sítích kdekoliv na světě.

Daná CI „zezelenala“ (to znamená, že prošla prvním kolem testů) a dostala ohodnocení 0,003. Pak prošla firewallem do podsystému M455, kde podstoupila masivní analýzu „stutter“ logikou. Rozbor zvýšil její hodnocení na 0,56 a poslal ji do modulu hlavní databáze s „otázkami“. Databáze vrátila CI modulu „stutter“ logiky s „otázkami“ v modu „zodpovězeno“. Na základě těchto odpovědí modul „stutter“ logiky zvýšil statut CI na 1,20.

Každé hodnocení nad 1,0 se předává lidskému posluchači.

Bylo 11:22:06:31.

RICK NUZINSKY začal svou odcizenou existenci již jako chlapec naslouchající hodiny u dveří do ložnice rodičů a s chorobným zájmem lapající každý zvuk, který vydali. Muzinskyho otec byl profesionální diplomat a Rick procestoval celý svěť, kromě angličtiny se naučil plynně tři další jazyky. Vyrosd jako outsider, co se marně snaží někam začlenit, hoch bez přátel a bez místa, které by mohl nazvat domovem. Stal se odcizenou lidskou bytostí a v práci u národní bezpečnosti našel způsob, jak si na tom založit dobré živobytí. Byl mimořádně dobře placený. Pracoval celkem čtyři hodiny denně v prostředí, kde nebyli zabednění šéfové, debilní kolegové, neschopní asistenti a tupé sekretářky. Nemusel se přetlačovat s druhými u automatu na kávu nebo u xeroxu. Své čtyři hodiny práce si mohl vybrat kdykoliv během čtyřiadvacetihodinové periody. A co bylo nejlepší, pracoval sám – to bylo povinné. Nesměl o své práci s nikým mluvit. Vůbec s nikým. Takže když mu někdo položil tu nevyhnutelnou a nepřístojnou otázku: „Čím se vlastně živíš?“, mohl mu odpovědět, cokoliv ho napadlo, jen ne pravdu.

Někomu mohlo připadat k uzoufání nudné poslouchat jednu CI za druhou; přitom téměř všechny byly jen přihlouplým plkáním idiotů, plným prázdných výhrůžek, psychotických tirád, politických výlevů, bezmyšlenkovitých prohlášení a zbožných přání – jen nesouvislé sebeklamy zoufalců, patřících k těm nejubožejším a nejhloupějším lidem, které Muzinsky kdy slyšel. Ale on miloval každé jejich slovo.

Vzácně se objevil rozhovor, který byl odlišný. Často se dalo jen těžko říci proč. Mohlo jít jen o jistou serióznost, důraz, který dotyční kladli na svá slova. Také mohlo jít o pocit, že za vyřčenými slovy se skrývá ještě něco jiného. Pokud se po několika posleších tohoto pocitu nezbavil, předal informaci obsaženou v rozhovoru výš a s ní i totožnost volajících. To bylo obyčejně nejzajímavější.

Muzinsky nesehrával už žádnou další úlohu v CI, kterou určil jako ohrožující. Jeho jedinou roh‘ bylo předat zprávu příslušné agentuře k další analýze. Někdy počítač dokonce určil agenturu, které by měla být CI předána – pokud ji Muzinsky postoupí dál – neboť různé agentury se zabývaly rozličnými záhadnými věcmi. Ale posílal dál jen tak asi jednu CI na dva až tři tisíce vyslechnutých rozhovorů. Většina z nich šla dál k různým oddělením NSA nebo národní bezpečnosti. Ostatní pak do Pentagonu, na ministerstvo, do FBI, CIA, ATF, INS a spousty jiných zkratek, přičemž již sama existence některých z nich byla tajná. Muzinsky musel přiřadit každou CI správné agentuře, a to co nejrychleji. CI se nesměla potulovat a hledat místo určení. To druhdy vedlo k útokům z 11. září. Cílové agentury byly instruovány, aby zpracovaly došlé zprávy ihned, v případě nutnosti do pár minut po jejich příjmu. Takovou lekci jim dalo 11. září.

Ale Muzinsky s touto stránkou záležitosti neměl nic společného. Jak CI opustila jeho kabinu, zmizela mu navždy.

Seděl ve své uzamčené kabině u terminálu, na uších sluchátka, a tiskl tlačítko DALŠÍ, označující, že je volný pro novou CI. Počítač mu neposlal žádná předběžná data ani doplňující informace o rozhovoru, vůbec nic, co by ho mohlo ovlivnit ohledně toho, co uslyší. Vždy se začínalo od čisté CI.

Zasyčení a spustila se. Ozval se zvuk vyzvánění, pak odpověď, cvaknutí, bezdeché ticho na druhém konci a pak začal rozhovor:

„Melodie? Jak pokračuje výzkum?“

„Skvěle, doktore Corvusi, přímo skvěle.“

8

TĚSNĚ PŘED odbočkou na lesní cestu vedoucí k Perdiz Creek Maddox zpomalil a sjel z dálnice. Objevil se za ním pár reflektorů, a než skutečně odbočí, chtěl se ujistit, že nepatří Broadbentovu autu. Vypnul motor i světla a čekal, až vůz projede kolem něho.

Auto se rychle přibližovalo, řidič jel jako blázen, jen mírně zpomalilo a pak proburácelo kolem. Maddox si úlevně oddychl – šlo jen o starý omlácený dodge. Nastartoval a odbočil, přejel příkop a pokračoval po prašné cestě s vyježděnými kolejemi a připadal si jako král. Stáhl okénka, aby dovnitř vpustil vzduch. Byla chladná a voňavá noc, nad temnými srázy náhorních rovin zářily hvězdy. Jeho plán vyšel: získal zápisník. Teď už ho nic nezastaví. Policie se sice v nejbližších dnech, až Broadbent nahlásí zmizení své ženy, pustí do nadšeného pátrání v celé oblasti, ale on bude v Perdiz Creek pracovat na svém románu… A pokud budou projíždět kolem něj a budou ho vyslýchat, nenajdou nic – žádné tělo, prostě nic. A její tělo nikdo nikdy neobjeví. Už si vyhlédl dokonalé místo, kde se zbaví její mrtvoly, zatopenou šachtu v jednom z vysoko položených dolů. Střecha nad šachtou byla podepřená hnijícími trámy, a až ponoří tělo do šachty, stačí jen ťuknout, aby se celá střecha zhroutila – a bude vystaráno. Zmizí beze stopy jako tehdy Jimmy Hoffa.

Podíval se na hodinky: devět třicet. Do půl hodiny je zpět v Perdiz Creek a má se tam na co těšit.

Zítra pak zavolá Corvusovi odněkud z budky a poví mu dobrou zprávu. Střelil pohledem po mobilu, byl v pokušení zavolat mu rovnou – ale ne, nesmí udělat žádnou chybu ani podstupovat zbytečné riziko.

Šlápl na plyn, vůz se naklonil, jak vjel do výmolů prašné cesty, když překonával shluk předhůří. Po deseti minutách dosáhl místa, kde borový les s jalovci ustupoval vysokým horským borovicím, temným a nepokojným v nočním větru.

Konečně dojel k bráně v oškHvém řetězovém plotě, který ohrazoval soukromé vlastnictví. Vystoupil, odemkl ji, projel dovnitř a zase ji za sebou zamkl. Pár set metrů dál ho čekala chata. Měsíc ještě nevyšel a stará chata byla černá jako tuš, obrys vymezovaly jen jasné hvězdy na obloze. Maddox se otřásl a umínil si, že příště nechá svítit venkovní světlo.

Pak si vzpomněl na ženu, co na něj čeká v temnotě starého dolu, a ta myšlenka mu vyvolala ve slabinách pocit příjemného tepla.

9

SALLY BOLELY NOHY od stání ve stejné pozici, kdy se nemohla pohnout, kotníky a zápěstí měla odřené od studené oceli. Chladný průvan z hlubin dolu jí pronikal až na kost. Bledé světlo petrolejky blikalo a prskalo a naplňovalo ji iracionálním strachem, že zhasne. Ale nejhorší pro ni bylo ticho rušené jen monotónním zvukem kapek. Zjistila, že naprosto ztratila pojem o čase, netušila, jestli je den nebo noc.

Náhle ztuhla – zaslechla rachocení zámku, jak někdo odemykal kovovou mříž u vchodu do dolu. On se vrací. Uslyšela, jak za ním mříž zaklapla a zachrastil řetěz, jak ho opět zamykal. A nyní slyšela blížící se kroky, stále hlasitější a hlasitější. Skrz trámy problesklo světlo a okamžik nato byl tady. Nástrčným klíčem odsunul závory na desce sloužící jako dveře a odstrčil ji stranou. Pak schoval baterku do zadní kapsy a protáhl se do její malé kamenné kobky.

Sally zplihla v řetězech, oči zavřené. Slabě zasténala.

„Ahoj, Sally.“

Znovu zasténala. Zpod přivřených víček uviděla, jak si rozepíná košili a po tváři se mu rozlévá úšklebek.

„Jak se ti visí?“ zeptal se. „Vydrž, hned si spolu pořádně užijeme.“

Zaslechla, jak na podlahu dopadla jeho košile, i zacinkání přezky, když si rozepínal opasek.

„Ne,“ zasténala vyčerpaně.

„Ale ano. Ano. Už žádný okolky, kotě. Buď teď, anebo nikdy.“

Slyšela, jak si svléká kalhoty a hází je na zem. Další šustot a měkký dopad, to odhodil spodní prádlo.

Pomalu vzhlédla, oči stále přivřené do škvír. Tady byl, stál před ní nahý, vzrušený, v jedné ruce klíček, ve druhé pistoli. Zasténala a nechala hlavu klesnout. „Prosím ne.“ Tělo jí opět zplihlo – byla bezmocná, slabá, naprosto bezbranná.

„Chceš říct: Prosím ano.‘’ Přiblížil se k ní, popadl ji za levé zápěstí a vsunul klíček do pout. Jak to udělal, naklonil se těsně k její skloněné hlavě a ponořil jí nos do vlasů. Slyšela, jak čichá. Sjel jí rty po krku a odřel jí tvář neholeným strništěm. Věděla, že jí právě odemyká levé zápěstí. Pak ustoupí a nechá ji odemknout ostatní pouta. Takový má systém.

Čekala a dál předstírala bezmoc. Pak zaslechla tiché cvak, jak se klíček otočil v zámku, a ucítila, že se ocelový náramek uvolnil a rozevřel. V tu chvíli veškerou silou, kterou dokázala nashromáždit, švihla levou rukou po jeho zbrani. Byl to pohyb, který si v mysli nacvičovala snad stokrát, a zastihl ho nepřipraveného. Pistole odlétla. Okamžitě rukou švihla zpět a zaťala mu nehty do obličeje – nehty, které hodiny brousila o skálu do špiček – minula sice oči, ale podařilo se jí zatnout mu je hluboko do masa.

S neartikulovaným výkřikem se zapotácel vzad a zvedl ruce, aby si chránil obličej, a baterka mu přitom upadla na kamennou podlahu.

Ihned sáhla po odemknutém poutu. Ano! Klíček stále vězel pootočený v zámku. Vytáhla ho, odemkla si nohu právě včas, aby ho tvrdě kopla do břicha, když se napřimoval. Odemkla si druhou nohu a pravou ruku.

Je volná!

Maddox klečel na kolenou, kašlal a natahoval ruku, právě dosáhl na pistoli, kterou mu před okamžikem vyrazila.

Dalším pohybem, který si během uplynulých hodin pečlivě v duchu nesčetněkrát nacvičila, skočila ke stolu, jednou rukou popadla krabičku sirek, druhou srazila petrolejku na zem. Roztříštila se a sluj se ponořila do temnoty. Vrhla se k zemi, právě když střelil jejím směrem; výstřel ve stísněném prostoru byl ohlušující.

Doprovázel ho vzteklý řev: „Ty čubko!“

Sally se skrčila a rychle se plížila tmou k místu, kde si pamatovala, že jsou dveře. Dobře věděla, že nemůže z dolu uniknout chodbou ven –slyšela, jak zamyká bránu. Její jedinou nadějí bylo jít hlouběji a najít druhý východ – anebo nějaký úkryt.

„Zabiju tě!“ zazněl dušený výkřik doprovázený výstřelem naslepo. Výšleh z hlavně jí zanechal na sítnici obraz zuřícího nahého muže svírajícího pistoli, jak se divoce otáčí sem a tam a tělo má znetvořené –napůl pohlcené groteskním tetováním dinosaura.

Ten záblesk jí ukázal i cestu ke dveřím. Rychle jimi naslepo proběhla a tápala dolů chodbou tak rychle, jak se jen odvážila. Po chvíli si troufla zapálit sirku. Přímo před ní se sbíhaly dvě chodby. Rychle zápalku odhodila do ústí jedné z nich a vydala se tápavě do druhé a doufala, ba přímo modlila, aby ji zavedla hluboko do dolu k nějakému bezpečnému útočišti.

10

IAIN CORVUS číhal v zaparkovaném taxíku naproti muzeu, až konečně spatřil štíhlou dívčí postavu Melodie procházet služebním vchodem a bezpečnostní zónou. Pohlédl na hodinky: půlnoc. Dala si s tím vším pořádně na čas. Pozoroval, jak se její postava zmenšuje, zabočuje vlevo na Central Park West a míří do centra – nepochyboval, že se vrací do nějakého skličujícího podkroví u železnice v horní části West Side.

Corvus ještě jednou proklel svou hloupost. Téměř od začátku jejich posledního rozhovoru si uvědomil, jak hroznou chybu udělal. Vložil Melodii přímo do rukou jeden z nejvýznamnějších vědeckých objevů všech dob a ona se chopila příležitosti a neváhala skórovat. Jistě, jeho jméno bude v článku uvedeno jako první, je přece její nadřízený, ale tím se nikdo nenechá zmást a jí připadne lví podíl na kreditu. A to by zastínilo, ne-li zcela překrylo jeho slávu.

Naštěstí má tento problém poměrně jednoduché řešení a Corvus sám sobě poblahopřál, že ho to napadlo dřív, než bylo úplně pozdě.

Počkal, dokud Melodie nezmizela v šeru Central Park West, pak hodil řidiči padesátidolarovku a vystoupil. Přeběhl ulici a sešel k bezpečnostnímu vchodu, kontrole ukázal svou bezpečnostní kartu, krátce kývl a za necelých deset minut byl v mineralogické laboratoři, před její skříňkou s uzamčeným vzorkem. Vsunul do zámku svůj univerzální klíč a otevřel ji. S úlevou spatřil úhledně srovnané sloupce CD-ROMů, disket a vypreparovaných řezů. Překvapilo ho, kolik práce stihla za pouhých pět dní, kolik informací dokázala získat ze vzorku; informací, jejichž nashromáždění by méně zkušenému vědci zabralo rok – pokud ne víc.

Probral se CD, každé z nich označené a zařazené. V tomto případě představovalo vlastnictví CD a vzorků více než devět desetin právního nároku – vlastně veškerý nárok. Bez nich si Melodie ani nemohla začít nárokovat nějaké uznání či kredit. Bylo jen správné, že všechnu smetanu slízne on. Koneckonců to on riskuje všechno – dokonce i vlastní svobodu – aby získal pro toto muzeum zkamenělinu tyrannosaura. Byl to on, kdo ji vyrval ze spárů dobrodruha, který by ji prodal na černém trhu. On to byl, kdo jí nabídl na stříbrném podnosu takovou příležitost. Bez něj a rizik, která podstoupil, by neměla nic.

Melodie se bude muset nějak vyrovnat s tím, že se zmocní jejího výzkumu – co jiného jí zbyde? Pustit se s ním do boje? Pokud by se něčeho takového odvážila, už nikdy by ji žádná univerzita nezaměstnala. Vůbec nejde o krádež. Jde o úpravu parametrů kreditu, o výběr jeho odměny.

Corvus opatrně uložil veškeré materiály do tašky. Pak přešel k počítači, přihlásil se jako správce systému a prošel všechny její soubory. Nic. Udělala, co jí řekl, a všechny je vymazala. Obrátil se k odchodu, ale náhle jej něco napadlo. Musí ještě zkontrolovat deníky přístrojů. Každý, kdo použije drahé vybavení laboratoře, musí provést zápis o začátku a konci své práce a také o zkoumaném předmětu. Napadlo ho, jak se Melodie vyrovnala s tímto požadavkem. Vrátil se zpět k elektronovému mikroskopu, otevřel jeho deník a pročetl si ho. S úlevou viděl, že i tady se Melodie přesně řídila jeho příkazy, uvedla své jméno a časy, ale do „zkoumaného předmětu“ uvedla různé práce pro jiné kurátory.

Skvělé.

Svým výrazným skloněným písmem do deníku dopsal záznamy pod svým jménem. Do kolonky „vzorek“ uvedl Náhorní roviny/divočina u řeky Cháma, jm. vz. T. rex. Po chvíli ještě doplnil do „Komentářů“: Třetí zkoumání pozoruhodného úlomku obratle T. rexe. Naprosto jedinečné! Toto vstoupí do dějin. Podepsal se a uvedl datum a čas. Zalistoval zpět a našel na předchozích stránkách dole několik prázdných řádků. Dodal tam dva podobné zápisy s příslušnými daty a časy. Totéž pak udělal i v ostatních denících příslušných supermoderních přístrojů.

Opět se chystal k odchodu, ale náhle jej zachvátila touha podívat se na vzorek osobně. Otevřel aktovku, vyndal krabici se vzorky a vybral jeden ze slepených balíčků. Pomalu jím otáčel a nastavoval povrch světlu, které se odráželo na čtyřiadvacetikarátovém zlatu. Zapnul přístroj, počkal, až se nažhaví, a pak vložil jeden z preparátů do vakuové komory v základně přístroje. O pár minut později již hleděl na elektronový mikrograf tkáně dinosauří spongiózní kosti s jasně viditelnými buňkami a jádry. Takový pohled vyrážel dech. Ještě jednou musel obdivovat Melodiinu technickou zručnost. Obraz byl ostrý a prakticky dokonalý. Corvus přidal zvětšení na 2 000 x a zorné pole zaujala jediná buňka; vyplňovala celou obrazovku. Uviděl v ní jednu z těch černých částeček, těch, kterým říkala Venušiny částice. Co to k čertu může být? Zblízka vypadala dost hloupě, kulička s neohrabaným ramenem, které se na konci větví do kříže. Překvapilo ho však, jak čerstvě ta částice vypadá, nikde žádné prohlubně, praskliny nebo poškození, jež by se daly očekávat. Posledních pětašedesát milionů let přestála skvěle.

Corvus potřásl hlavou. Byl paleontologem obratlovců, ne mikrobio-logem. Ta částice je zajímavá, ale jde jen o doplněk hlavní atrakce: samotného dinosaura. Dinosaura, který skutečně zemřel při dopadu asteroidu Chicxulub. Ta myšlenka mu vyvolala mrazení páteře. Znovu se pokusil ovládnout nadšení. Musí ještě ujít dlouhou cestu, než bude zkamenělina bezpečně uložena v muzeu. Především potřebuje ten zatracený zápisník – jinak může strávit zbytek života potulováním po náhorních rovinách a údolích. Se zamrazením u srdce vyndal vzorek a celý přístroj vypnul. Opatrně uložil všechny CD a vzorky do aktovky a ještě jednou prošel laboratoř, aby se ujistil, že opravdu nic nepřehlédl, ani tu nejnevinnější stopu. Uspokojený vklouzl do svrchníku a na odchodu z laboratoře zhasnul světla a zamkl dveře.

Ocitl se v temné podzemní chodbě osvětlené řadou čtyřicetiwatto-vých žárovek a lemované orosenými vodními trubkami. Hrozné místo pro práci – divil se, jak to tu může Melodie vydržet. Dokonce i pomocní kurátoři mají ve svých kancelářích v pátém poschodí okna.

Na prvním odpočívadle v hale se Corvus zarazil. Ucítil v zátylku mravenčení, jako by ho někdo pozoroval. Obrátil se, ale ztemnělá chodba za ním byla prázdná. K čertu, napadlo ho, už jsem ustrašený jako Melodie.

Vydal se halou pryč kolem ostatních laboratoří, všechny byly pevně zamčené, zahnul za roh a strnul. Přísahal by, že za sebou zaslechl jemné zaškrábání podrážky o cement. Čekal na zvuk dalšího kroku, na to, že někdo vyjde zpoza rohu, ale nic se nestalo. V duchu zaklel, nejspíš to byl jen strážný na pravidelné obchůzce.

Přitiskl si aktovku k tělu a šel dál, přibližoval se ke dvojitým dveřím vedoucím do obrovského skladiště dinosauřích kostí. Zastavil se u nich a zdálo se mu, že opět za sebou zaslechl nějaký zvuk.

„Melodie, jste to vy?“ V pusté hale zazněl jeho hlas zbytečně hlasitě a byl zkreslený ozvěnou.

Žádná odpověď.

Ucítil, jak se ho zmocňuje zlost. Nebylo by to poprvé, co by přistihl některého z asistentů nebo hostujících kurátorů, jak tu slídí a snaží se ukrást nějaký nález či data z lokality někoho jiného. Možná jde někomu dokonce o jeho data – třeba se někdo doslechl o tom tyrannosaurovi. Anebo Melodie mluvila. Náhle byl rád, že byl natolik předvídavý a postaral se o vzorky a data osobně.

Čekal a naslouchal.

„Poslyšte, nevím, kdo jste, ale nehodlám trpět, aby mě někdo sledoval,“ pronesl ostře. Udělal krok s tím, že se vrátí a zahne za roh, aby se střed se svým pronásledovatelem, ale selhaly mu nervy. Uvědomil si, že se bojí.

Celé to je směšné. Rozhlédl se a uviděl lesklé kovové dveře do skladiště dinosauřích kostí. Přešel k nim tak tiše, jak to jen šlo, a protáhl svou kartu magnetickou čtečkou. Bezpečnostní světlo se změnilo z rudého na zelené a dveře se tiše pootevřely. Zadačil na ně, vešel dovnitř a zavřel za sebou. Slyšel, jak se znovu spínají masivní elektronické zámky.

Ve dveřích bylo malé okénko z drátěného skla, kterým viděl ven na chodbu. Nyní může zjistit, kdo ho sleduje. Ať je to, kdo chce, podá na něj přísnou stížnost, takovéhle chování je neomluvitelné.

Minuty míjely a pak náhle na průhled padl stín. Objevila se z profdu nějaká tvář a s trhnutím se otočila a pohlédla do okénka.

Corvus polekaně odskočil zpět do tmy skladiště, ale dobře věděl, že ho ten muž viděl. Čekal, obklopen pláštěm dokonalé temnoty, a pozoroval mužovu tvář. Byla osvědena zezadu a částečně ve stínu, ale stejně se jeho rysy daly rozeznat, kůži měl pevně napjatou na vystupujících lícních kostech, hustý porost sytě černých vlasů, malý, dokonale utvářený nos a rty připomínající dva tenké proužky jílu. Neviděl mu do očí: místo nich měl muž jen dvě temné tůně stínu. Nebyla to tvář, kterou znal. Nešlo o žádného zaměstnance ani žádného postgraduanta. Pokud to je nějaký hostující paleontolog, před Corvusem ho museli utajit –jeho obor je příliš úzký.

Corvus se sípavě nadechl. Na naprosté chladnokrevnosti mužova výrazu bylo něco, co ho děsilo – to a ještě ty šedé neživé rty. Muž zůstal nehnutě stát před průhledem. Pak se ozvalo slabé zašramocení, zaškrá-bání a tiché cvaknutí. Klika se pomalu pohnula o čtvrt dráhy a pak se srtejně pomalu vrátila do původní pozice.

Corvus tomu nemohl uvěřit: ten hajzl se chce dostat dovnitř. Taková příležitost. Uvnitř jsou nálezy za miliony dolarů a jen půl tuctu lidí má do dinosauřího depozitáře přístup – a on zcela jistě mezi ně nepatří. Corvus dobře věděl, že dveře tvoří dva pláty čtvrtpalcové nerezavějící oceli s titanovou voštinovou konstrukcí a zámek, který je technicky nedobytný.

Další jemné škrábání, cvaknutí, ještě jedno. Kontrolka za dveřmi zůstávala červená – a Corvus věděl, že to jinak ani být nemůže. Málem se nahlas rozesmál a měl nutkání se tomu mizerovi začít vysmívat a urážet ho, avšak jeho klidná vytrvalost ho mátla a znepokojovala. Co vlastně k čertu chce?

Corvus si náhle uvědomil, že vzadu ve skladišti je u studijních stolů místní telefon. Může zavolat ochranku a ta narušitele zatkne. Otočil se, ale byla tam taková tma a celý sál byl tak rozlehlý a přeplněný regály a stojícími kostrami dinosaurů, že by se k němu nejspíš nedostal bez rozsvícení. Ale pokud rozsvítí, muž uteče. Vytáhl z pláště mobil – ale tak hluboko pod zemí pochopitelně nebyl žádný signál. A muž se dál potýkal se zámkem a ozývalo se různé cvakání a šramocení, jak se snažil dostat dovnitř. To bylo neuvěřitelné.

Další tiché zvuky, ostřejší cvaknutí – a pak zůstal Corvus jen nevěřícně zírat.

Červená kontrolka u dveří se změnila na zelenou.

11

POTE, CO MINUL únoscovo auto, které sjelo z dálnice a vypnulo světla, pokračoval Tom dál, dokud nebyl z dohledu, a pak se otočil zpátky. Silnice za ním zůstávala temná. Ten muž zjevně odbočil na jednu z mnoha lesních cest vedoucích do Canjilonských hor.

Tom se rozjel na jih a za několik minut našel místo, kde muž zahnul a nechal za sebou v písku jasné otisky pneumatik. Opodál byla lesní odbočka a Tom viděl, že stejné stopy vedou k ní.

Vydal se s dodgem po stopě, jel pomalu s vypnutými světly. Cesta stoupala na úpatí Canjilonských hor nad Mesa de los Viejos, a jak získával výšku, borová a jalovcová kleč pozvolna ustupovala temnému lesu horských borovic. Odolával pokušení zapnout světla a vyrazit kupředu; jeho jedinou výhodou je moment překvapení. Instinktivně cítil, že Sally je stále ještě naživu. Nemůže být mrtvá. To by poznal.

Cesta se vinula po příkrém hřebenu, pokrytém hustým borovým porostem, na vrcholu přecházejícím v útes. Stromy se zde rozevíraly do široké planiny na náhorních rovinách, kterým dominoval temný obrys Mesa de los Viejos. Cesta zahýbala zpět do lesa a brzy se z temnoty vyloupl řetězový plot zářící novotou s masivní bránou blokující cestu. Počasím ošlehaná cedule hlásala:

TÁBOR SCO PERDIZ CREEK

A nová cedule zavěšená na plotu:

Soukromý pozemek

Nevstupovat

Narušitelé budou potrestáni

podle zákona v plném rozsahu

Šlo o nějaké společné vlastnictví v národním parku. Tom sjel z cesty a vypnul motor. Nyní přišel čas vytáhnout zbraň z kapsy na dveřích. Byl to oblýskaný revolver J. C. Higgins, dvaadvacítka, spíš hračka. Prozkoumal bubínek – devět komor, všechny prázdné.

Z kapsy na dveřích vytáhl ještě svazek starých map a prázdnou placatici Jima Beama; podíval se kolem, ale nikde žádné náboje. Otevřel schránku u spolujezdce a prohledal ji, vytáhl další mapy a prázdné láhve a nakonec úplně dole jeden poškrábaný náboj. Zasunul ho do bubínku a zastrčil si revolver za opasek. Z přihrádky na rukavice si vzal do kapsy silnou baterku a prohlédl také zbytek auta, nahlédl pod sedadla, do každé skuliny, jestli neobjeví nějaké další náboje. Ale nikde nic.

Vystoupil z vozu. Kromě šelestu nočního větru ve větvích a houkání sovy vládlo naprosté ticho. Brána byla zajištěná visacím zámkem. Nahlédl za ni škvírou. Cesta se zatáčela a mizela mezi stromy a tam v dálce spatřil slabounký záblesk světla.

Nějaká chata.

Tom vylezl na řetězový plot, seskočil na druhou stranu a pak se rychlými bezhlučnými kroky rozběhl po cestě.

12

SALLY SE PLÍŽILA dolů temnou chodbou, po chvíli se zastavila a naslouchala. Slyšela, jak ten muž tápe kolem sebe a kleje, nejspíš hledá spadlou baterku.

Třeštila oči vpřed do temnoty. Kam ta chodba vede? Svírala v dlani sirky, ale neodvážila se ani jednu zapálit, uvědomovala si, že by z ní rázem byl jasný terč. Lezla vpřed naslepo a snažila se dělat co nejmenší hluk. Zaburácely další výstřely, ale mířily jen nazdařbůh někam do tmy. Pohybovala se, jak nejrychleji dokázala, rozdírala si kolena o kamenné dno dolu a směřovala stále vpřed. Za pár minut narazila rukou na něco studeného – slizký plot ze shnilého dřeva, které se jí v dlani rozpadlo. Cítila, jak zezdola vychází chladný vzduch, typický pro vlhký důl. Lehla si na břicho a natáhla se za ohrazení, narazila rukou na ostrou kamennou hranu. Popolezla ještě o kousek vpřed a nahmatala sráz – byl kluzký a vlhký, zjevně svislá šachta.

S nadějí, že třeba najde cestu okolo, se opět dala do pohybu a vydala se podél ohrazení, tápavě ho nahmatávala každých pár kroků.

Náhle zazněl jeho hlas: „Odtud se nedostaneš, svině. Vrata jsou zamčený a klíč mám u sebe.“ Na chvíli se odmlčel a pak promluvil znovu, tentokrát se snažil mluvit klidněji. „Poslyš, nechci ti ublížit. Zapomeň na to. Buďme rozumní. Promluvme si.“

Sally nahmatala stěnu tunelu. Zdálo se, že zábrana přehrazuje chodbu napříč a blokuje jí cestu. Zastavila se, v hrudi jí divoce bušilo srdce.

„Hele, tamto mě mrzí. Nechal jsem se unýst.“

Pořád ho slyšela, jak hmatá kolem sebe po svítilně, kterou upustil –stále ještě může fungovat. Musela najít cestu dolů šachtou, a hodně rychle.

Tápala zpět kolem hrazení, dokud se znovu nedostala k průrvě. Nebude tu někde žebřík dolů? Lehla si znovu na břicho, natáhla se přes ústí jámy a hmatala po vlhkém kameni pod sebou – žebřík! Horní příčka jí připadala na omak měkká a houbovitá od hniloby.

Než začne po něčem takovém lézt dolů, musí to vidět. Nezbývá než riskovat zápalku.

„Hej, vím, že tam jseš. Tak buď rozumná. Slibuju, že tě nechám běžet.“

Vytáhla krabičku, otevřela ji a vytáhla sirku. Pak se nahnula přes okraj a zapálila ji, plamen držela pod úrovní podlahy štoly. Stoupavý průvan ji rozblikal do modravého plaménku, ale světlo stačilo, aby uviděla hnijící dřevěný žebřík klesající do černé, zdánlivě bezedné propasti. Mnohé příčky byly zlomené nebo zasažené hnilobou a pokryté bílou plísní. Slézt po takovém žebříku se rovnalo sebevraždě.

Plesk! Ozval se výstřel a kulka odštípla kus kamene kousek nad ní a na rameno jí dopadla hrst kamenných odštěpků.

Podvědomě sirku upustila a ta odlétla do tmy, ještě krátce zablikala a pak zhasla a zmizela.

„Děvko! Zabiju tě!“

Přehoupla se do černé propasti a natáhla nohu dolů, nahmatala první shnilou příčku, zkusmo na ni došlápla a pak začala pomalu sestupovat; zkusila druhou příčku.

Najednou uslyšela tlumený triumfální výkřik a cvaknutí – a náhle jí nad hlavou přejel kužel světla.

Sklonila hlavu a začala rychle sestupovat. Hned jedna z prvních příček povolila a dřív, než stačila přenést rovnováhu, se jí noha propadla do hlubin. Celý žebřík se zakymácel a zaskřípal.

Napůl sestupovala, napůl propadávala dolů, příčku za příčkou, klouzala a sípala námahou, žebřík se otřásal, kolem ní crčela voda. Další příčka se jí zlomila pod nohou a pak hned druhá, zůstala viset jen za ruce a znovu se houpala nad temnotou. Vyjekla a ručkovala dolů, nohama přitom tápala, dokud opět nenašla pevnou oporu.

Náhle se kužel světla objevil přímo nad okrajem kolmé štoly a jasné světlo si ji našlo a ustálilo se na ní. Nahnula se stranou, právě když pistole spustila a kulka prostřelila jednu příčku; celý žebřík se jejím zoufalým pohybem zakymácel.

Shora zazněl ozvěnou smích. „To byl jen trénink. A teď hezky doopravdy.“

Podívala se vzhůru a vyjekla. Nakláněl se nad okraj šest metrů nad ní, v jedné ruce svítilnu, v druhé pistoli, kterou pomalu zaměřoval na ni. Tentokrát to nebude výstřel vedle. Věděl, že ji konečně dostal, a dával si na čas. Sally nepřestávala slézat po sténajícím žebříku. Každým okamžikem může stisknout spoušť. Opět se podívala nahoru a spatřila jen obrys jeho tváře, temné proti světlu. Přestala sestupovat – nemělo to smysl.

„Ne,“ zasípala. „Prosím ne.“

Natáhl ruku, ocelová hlaveň se zaleskla. Viděla, jak se mu na ruce napínají svaly – začal tisknout spoušť. „Polib si na rozloučenou zadek, čubko.“

Sally udělala to jediné, co se dalo: sama se pustila žebříku a dobrovolně se vrhla do temné propasti.

13

CORVUS ZÍRAL na zelenou kontrolku, paralyzován strachem. Jak ten muž dokázal proniknout bezpečnostním systémem muzea? Co tu k čertu chce?

Dveře se uvolnily a pootevřely, vrhly na podlahu stále se rozšiřující pruh žlutého světla, který prostupoval sestavenou kostrou allosaura a měnil ji na ožívající halloweenovskou příšeru. Do pásu světla vstoupil stín pronásledovatele, jeho obrys jaksi také připomínal dinosaura, a jak udělal druhý krok vpřed, Corvus spatřil, že v ruce svírá střelnou zbraň s dlouhou hlavní.

Jeho objevení zlomilo zmrazující kouzlo a pohnulo Corvuse k činnosti. Otočil se a couval dozadu do vzdálené části skladiště, zahnul do úzké uličky lemované z obou stran masivními ocelovými regály plnými hromad kostí a lebek. Přešel do běhu a zabočil vpravo, pak další uličkou a zahnul do jiné. Zastavil se celý zadýchaný a skrčil se za velkou lebku centrosaura, pak se ohlédl, jestli ho ten muž pronásleduje. Srdce mu prudce bušilo, v uších slyšel rytmické šumění krve. Vyhlédl otvorem v kostěném Hrnci obludy a spatřil, že se ten muž nepohnul. Dál zůstával jen temnou siluetou v otevřených dveřích. Nakonec zvedl zbraň, postoupil vpřed a nechal dveře zavřít, bezpečnostní zámky automaticky zaklaply – a ve skladišti se znovu rozhostila tma.

Corvus horečně přemýšlel. Tohle je šílenství: někdo ho loví v jeho vlastním muzeu. Musí to mít nějakou spojitost s tím tyrannosaurem v Novém Mexiku. Ten muž chce jeho data a je kvůli tomu ochotný zabíjet.

Kurátor si uvědomil, jak někdo nablízku hlasitě dýchá, zjistil, že je to on sám, a pokusil se obnovit sebekontrolu. Co nejtišeji se vyzul a jen v ponožkách zamířil ještě hlouběji mezi temné řady zkamenělin směrem k opačné stěně skladiště, kde se těsně sraženy k sobě uchovávaly největší sestavené nálezy. Tam nejspíš nalezne nějaký bezpečný úkryt. Ale jak dlouho se může takhle schovávat? Skladiště bylo velké jako obchodní dům, jenže ten muž má na jeho hledání skoro celou noc.

Z temnoty se ozval klidný hlas bez emocí.

„Rád bych si s vámi promluvil, profesore.“

Corvus neodpověděl. Musel se dostat do nějakého bezpečnějšího útočiště. Hmatal před sebou a lezl po loktech a kolenou, pohyboval se opatrně, aby nedělal hluk. Vzpomněl si, že někde vzadu je pod igelitovou plachtou masivní torzo triceratopse; mohl se skrýt v hrudním koši zvířete. I s rozsvícenými světly by byl v kostře ukrytý ve stínu a velká rohatá lebka dinosaura by fungovala jako kápě. Triceratops stál zabalený mezi několika tucty jiných dinosaurů a všichni byli stejně pokrytí igelitem. Plížil se kupředu lesem kostí, protahoval se pod visícími plastovými plachtami, probojovával se stále hlouběji do změti fosilií. Jednu chvíli strnul a naslouchal, ale neslyšel vůbec nic – žádné kroky, žádný pohyb.

Zvláštní, že ten muž nerozsvítil.

„Doktore Corvusi, jen ztrácíme drahocenný čas. Prosím, ozvěte se.“

Corvuse to šokovalo: hlas už nevycházel z přední části skladiště, od dveří. Zazněl úplně odjinud – byl daleko blíže a napravo. Ten muž se pohyboval v naprosté tmě, ale tak tiše, že nedělal vůbec žádný hluk.

Corvus pokračoval s nekonečnou opatrností v plížení po loktech a kolenou, lehce se dotýkal vztyčených kostí jednotlivých dinosaurů, snažil se je identifikovat a pak dosadit do obrazu chaotického skladiště, který uchovával v paměti.

Do něčeho narazil a s rachotem odpadla nějaká kost.

„Už to začíná být únavné.“

Hlas byl opět blíž – a o mnoho blíž. Chtěl se zeptat: Kdo jste? Ale neudělal to; věděl přesně, co je ten muž zač – nenáviděný rival, paleontolog nebo někdo jím najatý, kdo mu přišel ukrást jeho objev. Ti odporní Američané jsou všichni zločinci a zvířata.

Corvus nadzvedl další visící plachtu igelitu a ta hlasitě zašustila. Strnul a zadržel dech, pak se znovu poslepu vydal na cestu vpřed. Kdyby dokázal poznat alespoň jednoho z těch zatracených dinosaurů, věděl by, kde je – ano, tohle je pánev oviraptora ingenia. Odbočil doprava, vyhnul se dalším plachtám a tápal dál, dokud nenarazil na ocasní obra-tel a pak další, navlečené na železný prut. Byl to triceratops. Natáhl se, nahmatal dustý igelit a s nesmírnou opatrností ho zvedl a protáhl se pod něj. Jak byl uvnitř, nahmatal žebro, pak druhé, popolezl dopředu, kde se mohl ukrýt pod obrovský třírohý kostěný límec dinosaura, který má v průměru přes metr a půl. Groteskně se schoulil do dutiny, kde kdysi bývalo srdce a plíce zvířete. Teď ho tu nikdo nenajde, i když si rozsvítí. Hledání může zabrat tomu muži dlouhé hodiny, klidně i celou noc. Čekal, nehnutě schoulený, a srdce mu ve vlastním hrudním koši zběsile tlouklo.

„Nemá cenu se skrývat. Jdu si pro vás.“

Ten hlas byl blíž, mnohem blíž. Corvus pocítil záchvěv hrůzy, jako by se mu v hlavě rozlétl roj včel na všechny strany. Nemohl vypudit z mysli obraz pistole s dlouhou hlavní. Tohle není žádná legrace, ten člověk ho přišel zabít.

Potřebuje nějakou zbraň.

Hmatal kolem sebe v hrudním koši dinosaura, popadl žebro a pokusil se ho vyviklat, ale bylo poctivě připevněné. Vyzkoušel několik dalších, až nakonec našel jedno, které se rozviklalo, jak za ně zatáhl. Nahmatal kovovou konstrukci a sjel na ni rukama, až našel příslušný šroub a křídlovou matku. Zabral, ale ani se nepohnula. Sjel rukou níž a zkusil sousední matku – ale také držela jako zatavená.

K čertu, mohl si vzít uvolněné žebro a použít ho jako zbraň, pokud se mu naskytne příležitost.

„Doktore Corvusi, opakuji: tohle začíná být únavné. Jdu si pro vás.“

Hlas byl ještě blíž. Jak se může pohybovat tak tiše v úplné tmě? Jak to, že se v sále tak dokonale vyzná? Jako by se v temnotě jen vznášel. Se stoupajícím zoufalstvím zápolil Corvus s matkou, sevřel ji a snažil se ji uvolnit; ucítil, jak se mu zrezivělý kov zarývá do masa a krev mu stéká po ruce – ale pořád žádný pokrok.

Nechal ji být, naprázdno polkl a snažil se zklidnit dech. Srdce mu bilo tak silně, až měl pocit, že musí být slyšet široko daleko – ale bijící srdce přece nemůže být slyšet, nebo ano? Pokud zůstane skrčený, nehybný a potichu, ten muž ho ve tmě nemůže najít. Prostě nemůže. Je to nemožné.

„Doktore Corvusi?“ otázal se hlas. Jediné, co chci, je drobná informace o tom Tyrannosauru rexovi. Až ji dostanu, hned spolu skončíme.“

Corvus zůstával skrčený ve fetální pozici a nekontrolované se třásl. Hlas od něj už nebyl dál než tři metry.

14

TOM BĚŽEL LESEM ke žlutému světlu prosvítajícímu mezi stromy. Když se přiblížil zezadu k chatě, zpomalil a kradl se opatrně vpřed a přitom se držel ve stínech. Byla to velká, dvoupokojová chata s verandou a ve svědě venkovní žárovky spatřil Range Rover, zaparkovaný vpředu.

S náhlým prozřením si uvědomil, že tu už kdysi byl, před dávnými lety chtěl s pár kamarády prozkoumat města duchů v horách. Ale tehdy tu nebyl plot a nový srub.

Tom se přitiskl k hrubým kládám domu a plížil se kolem zdi, dokud se nedostal k oknu. Nahlédl dovnitř. Spatřil dřevěný obývací pokoj s kamenným krbem. Na podlaze ležely navažské koberce a ze zdi zírala losí hlava. Svítilo jen jediné světlo a Tom získal intenzivní pocit, že dům je prázdný. Naslouchal. Vládlo naprosté ticho a okna druhé místnosti byla temná.

Sally v domě nebyla. Proplížil se dopředu a rozhlédl se po městě duchů, matně osvětleném lampou na verandě. Držel se u země, pohyboval se rychle a pružně a každou chvíli se zastavil a naslouchal – tak se proplížil nejdřív k autu a položil ruku na kapotu – motor byl stále ještě teplý. Přeběhl ke dveřím spolujezdce, vytáhl baterku, kterou našel v přihrádce dodge, a rozsvítil ji. Držel ji nízko a zkoumal stopy na zemi. V sypkém písku spatřil matoucí změť otisků kovbojských bot. Podíval se okolo. Tady, hned za autem, uviděl dvě rovnoběžné rýhy jako od podpatků. Sledoval je světlem baterky a viděl, že míří zaprášenou ulicí na opačný konec osady.

Srdce se mu divoce rozbušilo v hrudi. Táhl tudy snad Sally? Byla v bezvědomí? Pokud si správně vzpomíná, rozsedlina vede k nějakému opuštěnému zlatému dolu. Zastavil se a pokusil si vzpomenout na zdejší krajinu. Ruka mu nevědomky zabrousila k rukojeti pistole zastrčené za opaskem.

Jediný náboj.

Sledoval vyryté rýhy po prašné cestě až na opačný konec starého tábora, kde se ztrácely v lese v ústí rozsedliny. Světlo baterky odhalilo čerstvě pomačkanou trávu na zarostlé pěšině. Zaposlouchal se, ale kromě šelestění větru v korunách borovic nic neslyšel. Vydal se po stezce a po čtyřech stech metrech vyšel na otevřené prostranství, kde se údolí rozšiřovalo. Stezka stoupala vzhůru do svahu a Tom se rozběhl. Pak se stočila trochu níž pod úbočí a přes borový hájek a končila u staré dřevěné stavby uzavírající důl.

Sally je uvězněná v těch dolech. A přesně tam ji teď také najde.

Vstupní dveře byly zavřeny na řetěz zajištěný visacím zámkem. Zastavil se, přemohl nutkání zámek prostě urazit a zaposlouchal se. Všude naprosté ticho. Prozkoumal zámek a zjistil, že zůstal nezaklap-nutý, jen se tak kýval na řetězu. Tom vypnul světlo, otevřel dveře a vklouzl dovnitř.

Rukama zakryl reflektor baterky a na okamžik ji rozsvítil, jen na tak dlouho, aby spatřil své bezprostřední okolí. Před ním ležel začátek dolu, dáma vyhloubená do skalnaté stěny a vydechující směs vlhkosti a plísně. Ústí bylo bezpečně uzavřeno a zajištěno těžkou železnou mříží zamčenou masivním pancéřovým visacím zámkem.

Tom zadržel dech a naslouchal. Z důlní šachty se neozval jediný zvuk. Vyzkoušel zámek, ale tenhle držel pevně. Sklonil se, zapnul halogenovou svítilnu a dal se do průzkumu prašné podlahy. Stopy byly v jemném prachu mimořádně jasné a patřily muži s velikostí bot jedenáct až dvanáct. Na jednom místě uviděl stopy podpatků, tudy táhl Sally, a pak zválené místo, kam muž položil tělo – její tělo – což musel udělat, když odemykal zámek. Byla jistě v bezvědomí. Tu horší možnost Tom okamžitě zavrhl.

Pak se pokusil promyslet, co dál. Musí se dostat dovnitř – anebo toho muže nalákat ke dveřím a zastřelit ho, až se dostatečně přiblíží.

Když z hlubin dolu zaslechl slabý zvuk, strnul. Výkřik? Neodvážil se ani dýchat. Za chvíli uslyšel další zvuk – slabý výkřik zkreslený dlouhou cestou, kterou musel urazit až sem k ústí skalnatého jícnu. Byl to mužský hlas.

Tom popadl zámek a zatřásl jím, pokusil se ho ukroutit, ale ani s ním nehnul. Mříž byla ukovaná z masivní oceli a zabetonovaná do stěn. Neměl šanci ji vylomit.

Jak s ní cloumal, zaslechl další vzteklý výkřik, tentokrát mnohem hlasitější a jasnější, ve kterém jasně rozpoznal slovo čubko.

Sally je tam. A je naživu. A pak uslyšel tlumený výstřel z pistole.

15

BOB BILER ZAPNUL ve veteránu Chevy 57 rádio a zatočil laděním, doufal totiž, že chytí svou oblíbenou stanici z Albuquerque se starými dobrými hity, ale znovu se ozvalo jen syčení a praskání. Znechuceně rádio vypnul a dal si uklidňovací lok z láhve Jima Beama, ležící na sedadle spolujezdce. Potěšené našpulil a ohrnul rty, hodil láhev s bouchnutím zpět na sedadlo, přejel si dlaní přes neholené strniště a zašklebil se nad svou šťastnou hvězdou.

Biler se přestal snažit, aby pochopil, o co vlastně u krámu Sunrise šlo. Někdo mu ukradl jeho dodge a nechal tohohle chevroleta, starou krásnou klasiku i s klíčky v zapalování, který má minimálně desetinásobnou cenu oproti jeho starému vraku. Možná měl zavolat policii, ale bylo jen logické, že pokud mu někdo ukradl auto, vezme si on zase jeho. A kromě toho si už v žaludku zaparkoval málem půllitr Jima Beama a nebyl ve stavu zavolat policii. Koneckonců to byl on, komu ukradli auto, a krádež přece nemusíte hlásit, když jste sám okradený, ne?

Náhlé zarachocení pravých kol na kameni přinutilo Bilera strhnout volant vlevo, vůz se málem překotil a dopadl s kvílením zpět na cestu. Přerušovaná žlutá středová čára ubíhala přímo vpřed do tmy; posadil vůz přímo na ni, alespoň lépe udrží směr. Žádný problém, reflektory auta jedoucího proti němu uvidí na milion mil a bude mít dost času zařadit se zpět do svého pruhu. Posílil své soustředění dalším hltem Jima Beama a opět si spokojeně mlaskl, když dával hrdlo láhve od rtů.

Bylo už po desáté a Biler má dorazit do Espaňoly v deset třicet. Bože, jak je ztahaný, z Dolores to je daleká cesta, jen aby uviděl svou dceru a jejího bezcenného nezaměstnaného manžela. Kdyby jen dokázal naladit ty staré hity z Albuquerque – nějaký ten Elvis by mu zaručeně zvedl náladu. Znovu zapnul rádio a projel celou stupnici, zastavil se u jedné stanice, co se zdála za statickým šumem vysílat nějakou muziku, a nechal ji naladěnou. Až se dostane blíž k civilizaci, bude příjem možná silnější.

V dálce spatřil světla nějakého auta a přejel do svého pruhu. Minul ho policejní vůz a Biler pozoroval, jak se vzdaluje, a znovu se přesvědčil, že jede dál, když se jeho červená zadní světla začala ztrácet ve tmě. Pak ale s úlekem uviděl, jak se náhle červeně rozzářila – řidič prudce zabrzdil – na okamžik zablikala a pak je nahradilo bílé světlo předních reflektorů, jak se vůz otočil.

A do hajzlu. Biler shodil láhev Jima Beama ze sedadla a patou ji zakopl co nejdál pod sedadlo. Chevy znovu vyjel z pruhu a Biler se rychle soustředil na řízení a prudce strhl vůz do správného směru. Sakra, měl jet asi pomaleji jako nějaká důstojná stará dáma. Střídavě se díval na silnici, na tachometr a do zpětného zrcátka. Držel se na osmdesátce a byl si jistý, že když ho ten polda míjel, nejel víc než pětadevadesát, tedy stále o pět méně, než je povolená rychlost. Biler, jako většina alkoholiků za volantem, nikdy nepřekračoval povolenou rychlost. Po několika minutách šoku se začal uklidňovat. Policista nespustil sirénu a nerozjel se za ním. Možná jen zastavil, anebo jede nenápadně tak půl kilometru za ním, aby ho nachytal – prostě dopravák na hlídce. Biler silněji stiskl volant v předpisové pozici za deset dvě, hleděl upřeně vpřed a držel svou pětaosmdesátku.

Vidíš? Nikdo neumí řídit bezpečněji než já.

16

SALLY OKAMŽIK zůstala ležet v mělké kaluži, otřesena pádem. Nakonec nešlo o tak velkou hloubku a byla spíš vyděšená než poraněná. Ale zdaleka se nedostala do bezpečí. Ještě se vzpamatovávala, ale kužel světla už klouzal dolů. Okamžik nato se ustálil na ní a sotva se stačila odku-lit stranou, už se ozvaly výstřely a kulky dopadaly s hvízdáním kolem ní. Plazila se rychle k místu, kde světlo baterky odhalilo chodbu vedoucí do temnoty. Za okamžik už byla v ní, mimo dosah střelby.

Opřela se o zeď a chvíli jen popadala dech. Bolelo ji celé tělo, ale zdálo se, že si nic nezlomila. Sáhla do náprsní kapsy pro zápalky. Zatímco zvenčí byla krabička celá vlhká, dovnitř jako zázrakem voda nepronikla. Zápalky byly dlouhé, dřevěné a dalo se jimi škrtat o cokoliv. Zkusila to o kamennou zeď, jednou, dvakrát. Na třetí pokus se zápalka rozhořela a slabě ozářila tunel před ní – dlouhou chodbu lemovanou hnijícími dubovými pilíři. Po zemi tekla mělká strouha a vytvářela jednu kaluž za druhou. Stav chodby byl příšerný, pilíře popadané a cestu částečně blokovaly malé závaly ze stěn a stropu. A co dávno nespadlo, vypadalo, že spadne každou chvíli, skálu protínaly široké pukliny a dubové pilíře se prohýbaly pod váhou zadržovaných balvanů.

Utíkala chodbou a chránila dlaní hořící zápalku, dokud neměla plamének až u prstů a musela ji sfouknout. Pak pokračovala ve tmě tak dlouho, dokud se jen odvážila, a vtiskla si do paměti obraz toho, co je vpředu. Když se už bála pokračovat dál, zastavila se a naslouchala. Sleduje ji? Nezdálo se pravděpodobné, že by riskoval sestup po žebříku, po němž slezla ona – nikdo při smyslech by to neudělal a ona navíc polámala spoustu příček. On si bude muset najít nějaké lano, a to jí alespoň umožní na chvíli si odpočinout. Ale opravdu jen na chvíli, vzpomněla si totiž, že vedle postele ve své cele viděla nějaký stočený provaz.

Sally se pokusila soustředit a myslet racionálně. Vybavilo se jí, že někde četla, jak všechny jeskyně dýchají a že nejlepší způsob, jak najít cestu ven, je následovat „dech“ jeskyně – tedy proudění vzduchu. Zapálila sirku. Plamének se odklonil dozadu směrem, odkud přišla. Vydala se na opačnou stranu, do hlubin dolu, brodila se vodou a pohybovala se co nejrychleji, než bude muset sirku upustit. Chodba zahýbala doprava a rozestoupila se ve velkou galerii se sloupy z holé skály, ponechanými tu jako podpěry stropu. Druhá sirka ukázala, že dál vedou dvě chodby. Strouha vtékala do levé. Sally se zastavila, aby se plamének ustálil a aby viděla, odkud vane průvan, a rozhodla se pro pravou chodbu, jedině ta stoupala vzhůru.

Sirka dohořela a ona ji upustila. Obětovala chvilku, aby po hmatu spočítala, kolik sirek jí zbylo v krabičce. Patnáct.

Zkusila postupovat vpřed jen po hmatu, ale brzy si uvědomila, že je to příliš pomalé. Musela před únoscem získat co největší náskok. Teď je čas na zápalky, ne později.

Zapálila další a pokračovala chodbou vpřed, zahnula za roh – a zjistila, že je zablokovaná závalem. Pohlédla vzhůru na temný otvor ve stropě, kterým se zřítila ohromná masa skály a vytvořila v chodbě neuspořádanou změť suti. Ze stropu stále ještě trčelo v nesmyslných úhlech několik balvanů velkých jako auto, podepřených a podložených spadlou sutí, a zdálo se, že se při nejmenším doteku zřítí.

Sally se vrátila a vydala se levou chodbou, která klesala dolů a stékala jí strouha. Cítila, jak ji zachvacuje panika; každým okamžikem se tu mohl objevit její únosce. Sledovala vodní proud s nadějí, že ji možná dovede k východu, a přebrodila celou soustavu kaluží. Chodba se svažovala stále ostřeji a pak se vyrovnala. Voda tu byla hlubší a Sally zjistila, že vytváří jezírko, brzy jí voda vystoupila až k pasu. Za dalším ohybem zjistila příčinu: další zával, který zcela zablokoval chodbu a vodu přehradil. Ta se pokoušela odtéct škvírami v rozpukaných kamenných stěnách, ale žádná z prasklin nebyla dost široká, aby hladina mohla klesat.

Sally v duchu zaklela. Nepřehlédla nějakou další chodbu? Instinktivně věděla, že ne. Během pěti minut prozkoumala veškerou dostupnou část dolu. Nic naplat, ocitla se v pasti.

Třesoucími se prsty zapálila další sirku a zoufale se rozhlížela po cestě ven, po chodbě nebo průrvě, kterou mohla přehlédnout. Popáli-la se, tiše zasakrovala a zapálila další sirku. Určitě tu někde musí být cesta ven.

Vrátila se po svých stopách zpět, riskantně zapalujíc sirku za sirkou, dokud nedošla zpět k prvnímu závalu. Tvořila ho souvislá vrstva bez viditelných otvorů. Zapálila postupně další sirky a prohlédla i prostor za podepřenými balvany, jestli by se tamtudy nedokázala protáhnout. Ale nic tam nebylo.

Znovu spočítala zápalky. Zůstalo jich už jen sedm. Zapálila další, rozhlédla se – a spatřila otvor ve stropě. Bylo šílené o úniku touto cestou vůbec uvažovat. Světlo zápalky nedokázalo proniknout hlouběji, ale i tak se zdálo, že nahoře může být nějaký prostor, kde by se mohla alespoň ukrýt – pokud se odváží riskovat nejistý výstup po strmých a uvolněných kamenech.

Bylo to šílené riziko. Jak tam stála, roztřesená a nerozhodná, a světlo skomíralo na konci sirky, vykutálel se z otvoru se zachřestěním malý kamínek a jako kulečníková koule se odrážel od změti pilířů a kamenů a posléze jí přistál přímo u nohou.

Takže takhle si teď stojí. Má jen dvě možnosti: buď se vrátí a bude čelit únosci, anebo se odváží vlézt do díry vytvořené závalem.

Sirka zhasla. Má jich ještě šest. Vytáhla z krabičky dvě a zapálila je najednou; doufala, že vytvoří dost světla, aby viděla do díry hlouběji. Když se rozhořely, napnula co nejvíc zrak, ale stále nedokázala dohlédnout za nakupení balvanů a pilířů.

Zápalky zhasly.

Už nezbýval čas. Zapálila další sirku, sevřela ji do zubů, chytila se nejbližšího kamene v závalu a začala vylézat nahoru. V tu chvíli uslyšela nějaký zvuk – ozvěnou od kamenných stěn se k ní nesl vzdálený chraplavý hlas.

„Ať jseš připravená, ty čubko, nebo ne, jdu si pro tebe!“

17

CORVUS SE KRČIL v hrudním koši triceratopse a krev mu hučela v uších. Muž stál necelé tň metry od něj. Polkl nasucho a pokusil se alespoň trochu svlažit hrdlo. Slyšel drhnutí ruky o povrch kosti, lehké zašou-pání boty na cementové podlaze, dokonce i zaskřípání drobného úlomku fosilie pod mužovou podrážkou, jak se dál přibližoval. Jak se ten chlap pro všechno na světě dokáže s takovou jistotou pohybovat v naprosté tmě‘?

„Vidím vás,“ ozval se měkký hlas, jako by mu četl myšlenky, „ale vy nevidíte mě.“

Corvusovo srdce bušilo jako basový buben: hlas se ozýval těsně vedle něj. Hrdlo měl tak vyprahlé, že by nedokázal odpovědět, ani kdyby chtěl.

„Vypadáte hloupě, když se tam tak krčíte.“

Další krok. Teď už cítil dokonce i drahou mužovu kolínskou.

„Všechno, co chci, jsou jen údaje o lokalitě. V jakékoliv podobě: koordináty GPS, název formace nebo údolí, něco podobného. Chci vědět, kde je ten dinosaurus.“

Corvus opět polkl a změnil polohu. Nemělo smysl se dál skrývat; ten muž přesně věděl, kde je. Nejspíš měl nějaký přístroj pro noční vidění.

„Tu informaci nemám,“ zaskřehotal Corvus. „Já prostě nevím, kde je ten zatracenej dinosaurus.“ Napřímil se a sáhl po své aktovce.

„Pokud to chcete hrát takhle, pak se obávám, že vás budu muset zabít.“ Mužův hlas byl tak klidný, tak jemný, že Corvus ani v nejmenším nezapochyboval, že to myslí smrtelně vážně. Pevně sevřel tašku, dlaně pokryté studeným potem.

„Nemám ji. Vážně ne,“ uslyšel Corvus sám sebe, jak žadoní.

Jak jste se tedy dostal k tomu vzorku?“

„Přes prostředníka.“

„Aha, takže jméno té třetí strany a kde ji najdu?“

Rozhostilo se ticho. Corvus cítil, jak se jeho hrůza mísí s jiným pocitem: se vztekem. S nezvladatelným vztekem. Na tom dinosaurovi závisí celá jeho kariéra i celý život. Nehodlá jen tak odevzdat svůj objev nějakému hajzlovi, co ho drží jako rukojmího na mušce své pistole – to raději zemře. Ten sviňák má infrabrýle nebo něco podobného, a pokud se dokáže dostat k jednomu z vypínačů, eliminuje tím mužovu výhodu. Může použít tvrdou diplomatku jako kyj –

„Jméno té třetí strany a kde ji najdu, prosím,“ zopakoval muž stále stejně hebkým hlasem.

„Jdu ven.“

„Moudré rozhodnutí.“

Corvus tápal k zadní části kostry a pak ven zpod plachty. Málem na ní uklouzl, ale pád ustál. Stále vládla absolutní tma a měl jen přibližnou představu, kde muž vlastně stojí.

Jméno té třetí strany?“

Corvus se vrhl temnotou a švihl aktovkou, kterou svíral za držadlo, ve směru hlasu a někam muže zasáhl; ten zasténal a překvapeně ustoupil. Corvus se obrátil a poslepu se vrhl skrz les koster tam, kde si vybavoval, že jsou vypínače. Zakopl o nějakou kostru a upadl; právě ve chvíli, kdy zaslechl ostrý svist následovaný plesknutím, jak chirurgická ocel udeřila do zkamenělé kosti.

Ten hajzl na něj střílí!.

Skočil stranou, narazil do kostry, která na protest zaskřípala, a pár uvolněných kostí se zřítilo na zem. Další zasvištění, další kovový odraz mezi kostmi po jeho pravici. Corvus se vrhl vpřed, zoufale se prodíral lesem kostí a pak byl náhle volný, venku z davu koster a zpět mezi regály, divoce se hnal sálem, jednou ztratil rovnováhu, upadl a znovu vstal. Kdyby jen mohl dosáhnout na vypínač a zrušit tak protivníkovu výhodu! Běžel kupředu bez ohledu na to, co může mít v cestě, až se doslova srazil s rozvodnou skříní s vypínači. S dalším výkřikem zabušil na panel a světla se začala po tuctech zapínat, ozvalo se hučení a praskání, jak staré zářivky začaly blikat a jedna po druhé naskakovat.

Corvus se otočil a současně popadl z jednoho regálu zkamenělou kost a uchopil ji jako hůl, připravený bojovat.

Pronásledovatel stál klidně asi tři metry od něj, nohy rozkročené a ani se na něj nedíval. Byl oblečený do modré teplákové soupravy a na čele měl zdvižené brýle pro noční vidění. Na zemi těsně u nohy stála odřená kožená taška. Ruce měl napjaté do střelecké pozice a lesklá hlaveň jeho podivné zbraně mířila přímo na Corvuse. Ten jen udiveně zíral, jak je muž vlastně obyčejný a jakou má bezvýraznou úřednickou tvář. Zaslechl cvaknutí a zasyčení sdačeného vzduchu, zahlédl stříbrný záblesk a ucítil ostré bodnutí poblíž žaludku. A když užasle pohlédl dolů, uviděl, že mu z břicha trčí malá injekce z nerezavějící oceli. Otevřel ústa a sáhl dolů, aby ji vytáhl, ale to se již rozpouštěl v temnotě, tolik jiné než všechny předchozí tmy, pohlcovala ho jak přílivová vlna a stahovala ho do řvoucího a bezedného oceánu.

18

FORD SEDEL, skálu za zády, a hřál se u malého ohníčku, který rozdělal z uschlých kaktusů. Okolo něj se zvedaly temné stěny Údolí tyranno-saura a nad nimi černá sametová obloha posetá hvězdami.

Ford právě dojedl večeři – rýži s čočkou. Vzal prázdnou plechovku od čočky, postavil ji na oheň a rozpaloval ji, dokud se nevypálily všechny zbytky jídla –jeho způsob umývání, když byla voda příliš vzácná. Poté klackem vylovil plechovku z ohně, nechal ji trochu vychladnout a nalil do ní vodu z polní láhve. Pak ji vzal opatrně za otevřené víčko a postavil mezi žhavé uhlíky. Za pár minut se voda začala vařit. Opatrně ji odstavil z ohně, nasypal do ní polévkovou lžíci kávy, zamíchal a postavil zpět na oheň. Za dalších pět minut byla káva hotova.

Usrkl, držel plechovku za víčko a užíval si hořkou kouřovou příchuť nápoje. Smutně se pousmál, když si vzpomněl na přeplněnou římskou kavárničku hned vedle Pantheonu, kam chodívali s Julií a kde si pochutnávali u malého stolečku na dokonalém espressu. Jak se jmenovala? Tazza ďOro.

Jak je to jen vzdálené…

Dopil kávu, vysákl i poslední kapičku z improvizovaného hrnku, zasypal oheň pískem a postavil plechovku stranou, bude se hodit na ranní kávu. S povzdechem se opřel dozadu o skálu, přitáhl si kutnu těsněji k tělu a zvedl oči ke hvězdám. Byla již téměř půlnoc a nad okrajem údolí vyšel půlkulatý měsíc. Našel si některá souhvězdí, která znal – Velká medvědice, Cassiopeia, Plejády. Zářící pás Mléčné dráhy se táhl napříč oblohou, sledoval ji pohledem a našel souhvězdí Cygnus, Labutě, navždy zmrazené v letu středem galaxie. Čed, že se v něm nachází gigantická černá díra, která dostala název Cygnus X-l, sto milionů sluncí pohlcených a stlačených do matematického bodu – a jen se udivil nad odvahou lidských bytostí myslet si, že by mohly pochopit vůbec něco z pravé podstaty Boží.

Ford si povzdechl, natáhl se do písku a přemítal, jestli takové úvahy jsou vhodné pro někoho, kdo se brzy stane benediktinským mnichem. Cítil, že události několika posledních dnů ho ženou do jistého druhu spirituální krize. Pátrání po tyrannosaurovi probudilo tutéž starou touhu po dobrém lovu, kterou už pokládal za dávno mrtvou. Bůh ví, že už zažil na jeden lidský život dobrodružství až až. Mluvil čtyřmi jazyky, žil v tuctu exotických zemí, a než si našel svou celoživotní lásku, poznal mnoho žen. Nesnesitelně se mu po ní stýskalo a stále ještě stýská. Proč se tedy znovu ozvala jeho závislost na vzrušení a nebezpečí? A teď je tady, pátrá po dinosaurovi, který mu nepatří, a nepřinese mu to ani kredit, ani peníze, ani slávu. Tak proč? Není tohle bláznivé pátrání jen důsledkem jakési zásadní poruchy jeho charakteru?

Ford v myšlenkách mimoděk zabloudil zpět k onomu osudnému dni v kambodžském Siem Réap. Odjeli s Julií z Phnompenhu den před plánovaným odjezdem do Thajska. V Siem Réap se zastavili na pár dní, aby si prohlédli chrámy Angkor Vatu – šlo o turistický zájezd, který byl součástí jejich krytí. Jen týden předtím zjistili, že je Julie těhotná, a aby to oslavili, zamluvili si apartmá v hotelu Royal Kham-pang. Nikdy nezapomene na jejich poslední společný večer, když stáli na balustrádě Naga v Angkor Vatu a pozorovali západ slunce nad pěti velkými věžemi chrámového komplexu. A poslouchali tajemný mum-lavý zpěv buddhistických mnichů, který k nim slabě doléhal z nějakého kláštera skrytého v lese vedle chrámů.

Svůj úkol splnili bez nejmenších zádrhelů. Ono ráno předali svému nadřízenému v Phnompenhu CD-ROM s požadovanými údaji. Šlo o hezký čistý konec – to si alespoň mysleli. Jediným náznakem, kterého si Ford všiml, bylo to, že je sledovala stará Toyota Land Cruiser. Pěkně tomu chlápkovi vypálil rybník – setřásl ho v přeplněných ulicích hlavního města, ještě než je opustili. Ale nepokládal to za nic vážného, předtím ho již mnohokrát někdo sledoval.

Po západu slunce si dali dlouhou večeři v jedné z levných pouličních restaurací u řeky v Siem Réap, kde po podlaze skákaly žáby a můry narážely do lampiónů zavěšených na drátech. Vrátili se do svého až neslušně drahého hotelového pokoje a strávili podstatnou část večera dováděním v posteli. Spali až do jedenácti a posnídali na terase. A pak Julie sešla dolů pro vůz, zatímco on snášel zavazadla.

Hned jak se otevřely dveře výtahu do vstupní haly, uslyšel tlumený výbuch. Předpokládal, že se jedná o nějakou starou minu – Kambodža jimi byla stále zamořená. Pamatoval si, jak procházel dvorem s palmami a spatřil skrz vstupní dveře, že před hotelem stoupá sloup kouře. Vyběhl ven. Vůz ležel na střeše, téměř roztržený na polovinu, vycházel z něj štiplavý kouř a v dlažbě zel kráter. Jedno z kol spočívalo o dvacet metrů dál na jinak neposkvrněném kusu trávníku a divoce hořelo.

Dokonce ani tehdy mu nedošlo, že jde o jejich auto. Myslel, že jde o další politickou vraždu, v Kambodži tak běžnou. Stál na vrcholu schodiště a rozhlížel se po ulici, odkud se vynoří Julie s jejich autem, a bál se, aby nevybuchla ještě nějaká další bomba. A jak tam stál, zahlédl cár látky poletující ve větru; vylétl po schodech a přistál mu téměř u nohou – a poznal, že jde o límeček Juliiny blůzky, kterou měla to ráno na sobě.

Ford se s ohromným úsilím vrátil zpět do přítomnosti, k ohni, temným údolím, obloze poseté hvězdami. Všechny ty hrozné vzpomínky se zdály tak vzdálené, jako by se to přihodilo v nějakém jiném životě jiné osobě.

A o to právě jde: je tohle skutečně jiný život – a jiná osoba?

19

UK SE BOB Biler blížil k městu, světla Espaňoly blikala v nočním vzduchu. Ten polda se pořád držel za ním, ale Biler z něj už neměl strach. Dokonce litoval, že v panice zakopl láhev pod sedadlo, a několikrát se ji pokusil odtamtud vydolovat špičkou boty, ale auto začalo na silnici plavat, a tak to vzdal. Mohl sice kdykoliv zajet ke kraji a v poklidu ji vylovit, ale nebyl si jistý, jestli je legální právě tady zastavovat, a nechtěl udělat nic, čím by na sebe přitáhl pozornost toho policajta. Aspoň že už konečně naskočila stanice se zlatými hity. Vytočil hlasitost a pobrukoval si do rytmu.

Čtvrt míle před sebou uviděl první sadu semaforů na periferii města. Pokud mu blikne červená, bude mít dost času vylovit tu flašku. Při řízení člověku zatraceně vyschne v krku.

Biler se přibližoval ke světlům, opatrně a plynule brzdil a sledoval v zadním zrcátku toho poldu. Hned jak se jeho vůz zastavil, sehnul se a sáhl pod sedadlo. Tak dlouho tam šátral, až konečně sevřel zpocenou rukou chladné sklo láhve. Vytáhl ji a – hezky pod úrovní sedadla –odšrouboval víčko a zavdal si, kolik jen za takovou chvilku dokázal.

Náhle uslyšel kvílení pneumatik a jekot sirén, všude kolem něj vypukl zmatek. Narovnal se a zapomněl, že má v ruce láhev, a oslnilo ho prudké bílé světlo z bodového reflektoru. Zdálo se mu, že je ze všech stran obklopený policejními auty a všechny mají spuštěné sirény a barevné majáky. Biler strnul, nedokázal pochopit, co se děje. Pokusil se mžikáním zahnat oslnění, byl tak zmatený, že nedokázal vydat hlásku, v hlavě měl naprosté prázdno.

Pak uslyšel hlas zkreslený megafonem, jak něco říká a stále to opakuje. „ Vystupte z vozu s rukama nad hlavou. Vystupte z vozu s rukama nad hlavou.“

To mluví na něj? Biler se rozhlédl, ale neviděl žádné lidi, jen záři světel.

„Vystupte z vozu s rukama nad hlavou.“

Mluvili na něj. Biler v záchvatu paniky lomcoval páčkou dveří, ale patřila k těm, které se musí zmáčknout dolů místo nahoru, a on se marně snažil a nepomohlo ani rameno jako beranidlo. Až pak náhle se dveře poddaly a otevřely se. Bob vypadl ven a zapomenutá láhev Jima Beama mu vylétla z ruky a rozbila se o silnici. Zůstal ležet vedle auta jako hromádka neštěstí, příliš vyděšený a zmatený, než aby dokázal vstát.

Sklonila se nad ním nějaká postava a zastínila světla, v jedné ruce držela odznak, ve druhé revolver. Nějaký hlas vyštěkl: „Detektiv Willer, policie Santa Fé, ani hnout.“

Chvíli se nedělo nic. Biler viděl z muže jen temnou siluetu lemovanou září světel. A na pozadí slyšel z auta elektrizující nářek Elvisova hlasu: „You ain ‚t nothin‘ but a hound dog…“

Trvalo to jen okamžik, pak postava zastrčila zbraň, sklonila se k němu a pohlédla mu zblízka do obličeje. Potom se ten muž narovnal a Biler slyšel, jak znovu mluví, tentokrát k někomu jinému. „Kdo to k čertu je?“

20

SALLY LEZLA VZHORU po nestabilní hromadě balvanů, v zubech tiskla zapálenou sirku a hledala si stupy a chyty. Každým krokem cítila, jak se kameny pod ní chvějí, některé se uvolňují a kutálejí dolů. Zdálo se jí, že se celá kupa rozpadá a dává do pohybu.

Natolik se zadýchala, až si nakonec zapálenou sirku sama sfoukla.

Sáhla do krabičky– zůstala jí poslední. Rozhodla se ji schovat.

„Už jdu!“ zazněl ozvěnou z chodeb skřípavý hlas, zkreslený vztekem. Sally pokračovala ve výstupu, postupovala podle citu, další kameny se s rachotem skulily dolů. Pak nad sebou zaslechla hluboké zasténání dřeva a kamene, následované kaskádou kamínků. Další krok, další skřípot a posun. Nejvyšší čas zmizet pryč. Ale Sally neměla na výběr.

Natáhla ruku nahoru, zatápala po chytu, vyzkoušela jeho pevnost, vytáhla se vzhůru. Další chyt, další stup. Pohybovala se s nejvyšší opatrností, snažila se zatěžovat končetiny co nejrovnoměrněji.

„Sally, kdepak jséééš?“

Slyšela ho, jak se v chodbě brodí vodou. Povylezla výš a nad sebou nahmatala ležící trám. Přenesla na ruku celou váhu a zkusila jeho pevnost. Zasténal a trochu se pohnul, ale zdálo se, že vydrží. Chvilku si odpočinula a snažila se přitom nemyslet na to, jaké to asi je být pohřbena zaživa, a pak se plynule vytáhla nahoru. Další zasténání a záplava kamínků, ale už se ocitla nahoře nad trámem. Kolem sebe nahmatala změť dřevěných třísek a kamenné drti.

Bude muset použít poslední zápalku.

Škrtla o bok krabičky a dřívko vzplálo. Nad sebou spatřila temný otvor, do kterého se musela dostat. Podržela nad zápalkou krabičku, dokud se nevzňala a nevrhla do temného prostoru mnohem více světla; stále ale nedokázala určit, kam otvor vede.

S hořící krabičkou ve zdvižené ruce se přehoupla přes další vystupující trám. Za okamžik již stála na vratké římse a hleděla do temné dutiny. Ve svědě dohořívající krabičky spatřila, že díra končí širokou srpo-vitou puklinou stoupající v mírném úhlu asi třiceti stupňů. Zdála se široká právě tak akorát.

Zezdola se ozvalo hlasité zarachocení, jak se k zemi zřítil velký balvan ze stropu. Plamínek zhasl.

„Tak tady jseš!“

Světelný kužel prořízl temnotu a přeletěl po kupě kamení pod Sally. Natáhla se, našla vhodný chyt a vytáhla se nahoru. Nyní světlo kroužilo všude kolem. Sally lezla rychle, dokonce riskantně, míříc vzhůru ke dvěma vlhkým kamenným deskám, a pak se vdačila do široké pukliny. Prasklina mírně stoupala a byla dost široká, aby se do ní vešla a pohybovala se plazením a posunováním. Neměla už další zápalky, žádný způsob, jak zjistit, kam puklina vede ani jestli vůbec někam vede. Plazila se a prodačovala vzhůru pomocí loktů a kolen. Na okamžik ji ovládla klaustrofobie, že je z obou stran drcena skálou. Zastavila se, zregulovala dýchání, podačila strach a vydala se dál.

„Už si jdu pro tebééé!“

Hlas se ozval přímo zdola. Sally pokračovala v lezení s rostoucí hrůzou, že se puklina zužuje. Brzy byla již tak těsná, že se musela protlačovat hlouběji silou, hlavně chodidly a koleny, a vydechovat vzduch z plic, aby se do úzkého prostoru vešla. S dalším návalem paniky pochopila, že jde o jednosměrnou cestu – že se už nedokáže sama obrátit. A bez opory, o kterou by se dokázala zaklesnout nártem, nezvládne ani couvání.

„Vím, že jseš tam nahoře, čubko!“

Slyšela rachot padajících kamenů, jak její pronásledovatel začal stoupat po sesuvu. Nakrčila nohy, zkroutila tělo a osvobodila si ruku; zatá-pala kupředu a ohmatala další cestu. Vypadalo to, že se puklina už dál nezužuje, a dokonce se zdálo, že by se mohla naopak opět rozšiřovat.

Pokud se dokáže protáhnout tímto úzkým úsekem, může ji puklina zavést do jiné chodby.

Vydechla, zapřela se nohama a protlačovala se hlouběji, na košili se jí roztrhla kapsa a ulétly knoflíky. Ale posunovala se vpřed. Další zada-čení a další výdech, aby byla co nejštíhlejší. Na chvíli přestala a mělce dýchala. Připadala si jako ve smrtícím sevření Usu. Slyšela, jak kdesi dole padají další kameny, které uvolňoval při výstupu její pronásledovatel.

Zapřela se a mohutným zatlačením se posunula hlouběji do pukliny. Hrůza z toho, že je tu v temnotě sevřená, se téměř nedala snášet. Shora prýštila voda a stékala jí po tváři. Teď už Sally věděla, že se nikdy nedokáže vrátit zpět. Bylo by lepší nechat se raději zastřelit než zemřít tady v té puklině. Kdyby se jen dokázala protáhnout tímhle zúžením, štěrbina se mohla znovu rozšiřovat. Opět mohutně zabrala a šaty se jí trhaly o výčnělky. Další záběr – a pak zkusila nahmatat, co je vpředu. Puklina se tam prudce zužovala jen na pár centimetrů. Zoufale tápala a pohybovala rukou sem a tam, hledala nějaké širší místo – ale žádné takové tam nebylo. Zkusila to znovu, téměř šílená hrůzou, ale už nebylo pochyb: puklina se zúžila po celé délce jen na pár palců. S mnoha menšími rozbíhajícími se prasklinami. Marně natahovala ruce na obě strany, zkoušela a hmatala – ale nemělo to smysl.

Sally cítila, jak v ní narůstá nevyslovitelný děs, který již dál nedokáže ovládat. Pokusila se vyplazit zpět, zoufale bojovala, téměř se nemohla ani nadechnout. Ale neměla žádnou oporu; nedokázala rukama vyvinout dostatečnou sílu, aby se protáhla zpět. Byla zaklíněná. Nemohla vpřed. A nemohla ani dozadu.

21

TOH VYZKOUŠEL všechno, aby zdolal zámek na mříži. Bušil do něj kameny, narážel kládou, ale vše bylo marné. Slabé zvuky z nitra dolu utichly, a to ho přivádělo k šílenství. Sally se mohlo stát cokoliv – každá minuta může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Křičel a povykoval u mříže a pokoušel se tak přilákat únosce k sobě – ale bezvýsledně.

Kousek se stáhl a snažil se něco vymyslet. Právě vycházel měsíc nad jedlemi vroubícími útesy. Kontroloval dýchání a pokusil se přemýšlet. Před lety prozkoumal pár místních dolů a vzpomínal si, že jich je tu okolo víc. Možná jsou spolu nějak propojeny; zlaté doly často mívají víc vchodů.

Vylezl na vrchol hřebenu a podíval se na jeho druhou stranu. Trefa. Asi dvě stě metrů pod ním stála další hornická stavba, přibližně ve stejné výši kopce jako ta první, s dlouhou hromadou hlušiny pod ní.

Určitě jsou propojené.

Rozběhl se dolů, klouzal a přeskakoval kameny a během chvilky byl u ní. Vytáhl pistoli, vykopl dveře a vešel dovnitř a svítil kolem sebe baterkou. Byl tu další vchod do dolu a neměl žádnou kovovou mříž, která by ho uzavírala. Pustil se tam a zamířil svítilnou do dlouhé rovné chodby. Vědomí, že nesmí ztratit ani vteřinu, ho div nezadusilo. Hnal se vpřed a na prvním rozcestí se zastavil a naslouchal. Uběhla minuta, pak dvě. Cítil, že se ho zmocňuje šílenství.

A náhle to zaslechl: slabou ozvěnu jekotu. Oba doly byly propojené.

Vrhl se do chodby, odkud zazněl výkřik, a běžel; světlo odhalilo na levé straně skupinu větracích šachet. Zahnul za roh a ve svitu baterky se ze tmy vylouply další dvě chodby, jedna vedla nahoru, druhá dolů. Zastavil se a naslouchal, čekal, jen stěží krotil netrpělivost – a pak se ozval další zkreslený křik.

Opět hlas toho muže. Kypící vztekem.

Tom se rozeběhl dolů levou chodbou, občas se musel kvůli nízkému stropu sehnout. Zepředu k němu doléhaly další zvuky, sice stále ještě slabé, ale čím dál jasnější.

Chodba se několikrát prudce lomila a pak se rozšířila v centrální sluj se čtyřmi chodbami vedoucími různými směry. Prudce se zastavil, až podklouzl, těžce oddychoval a zapátral svědem kolem. Odhalil staré železniční pražce, rozpadlý důlní vozík, hromadu zrezivělých řetězů, konopné provazy prožrané od krys. Než se vydá dál, musí si počkat na další zvuky.

Ticho. To je k zešílení. Tak se ozvi, k čertu, stačí mi cokoliv.

A pak to přišlo: slabý křik.

V mžiku letěl chodbou, ze které se zvuk ozval, ta však končila svislou štolou zahrazenou zábradlím. Propast byla příliš hluboká, než aby světlo dosáhlo až na dno. A neexistoval způsob, jak se dostat dolů –žádné žebříky ani lana.

Tom prozkoumal ostré výčnělky štoly a rozhodl se risknout sestup. Zul si italské střevíce a ponožky, hodil je dolů a počítal, za jak dlouho dopadnou. Jeden a půl vteřiny: necelých deset metrů.

Zasunul pistoli zpět za opasek, sevřel svítilnu do zubů, přehoupl se přes zábradlí a spustil se dolů, nohama ohledával holou skálu. Pomalu a s bušícím srdcem začal sestupovat štolou.

Další krok, další úchop rukou. Náhle mu sjela noha a na hrůzný okamžik to vypadalo, že spadne. Ostré kamenné hrany se mu bolestivě zaryly do prstů. Slézal dolů hlemýždím tempem, které ho dohánělo k šílenství, až konečně s úlevou došlápl na pevnou zem. Posvítil si okolo, sebral ponožky a boty a znovu si je nazul. Nacházel se v jiné důlní chodbě vedoucí rovnou do nitra hory. Naslouchal. Všude ticho.

Rozběhl se vpřed a po pár stovkách metrů se zastavil a znovu naslouchal. Světlo začalo slábnout – baterie, které již na začátku nebyly nic moc, skomíraly. Pokračoval dál, zastavoval se a naslouchal. Náhle ušlyšel zezadu cosi jako tlumený výkřik. Zhasl světlo a zadržel dech. Byl to hlas, stále přicházel z dálky, ale byl mnohem jasnější než dřív. Dokonce dokázal rozeznat i slova.

Vím, že jseš tam nahoře. Slez dolů, nebo střelím.

Tom poslouchal s bušícím srdcem.

Slyšelas mě?

Pocítil takovou úlevu, až se mu podlomila kolena. Sally žije – a je očividně volná. Pozorně naslouchal a snažil se určit, odkud hlas přichází.

Jseš mrtvá, děvko.

Ta slova ho naplnila vztekem, že se na okamžik nemohl ani nadechnout. Ušel dalších sedm metrů, chodil sem a tam a snažil se zjistit směr. Hlas vycházel odněkud zezdola, jakoby ze samotné skály. Ale to není možné. Asi tři metry vlevo si všiml sítě prasklin v kamenné podlaze chodby, která tam byla celá zborcená a rozbitá. Poklekl a položil na jednu z nich ruku. Vanul odtamtud chladný průvan. Přiložil k puklině ucho.

Náhle se ozvalo prásk! velkorážní pistole a následoval výkřik – výkřik tak blízko u jeho ucha, až Tom nadskočil.

22

WIL1ER S HERNANDEZEM jeli na sever po dálnici 84, v dálce mizela světla Espaňoly a před nimi se rozprostírala prázdná temnota pouštní divočiny. Byla téměř půlnoc a Willer byl vzteky bez sebe, že se takovému idiotovi jako Biler podařilo promarnit mnoho drahocenných hodin jejich času.

Willer vytáhl z náprsní kapsy cigaretu a vložil si ji mezi rty. Ve služebním voze se nesmělo kouřit, ale to ho už dávno přestalo zajímat.

„Broadbent už může být někde za Cumbreským průsmykem,“ poznamenal Hernandez.

Willer zhluboka nasál kouř. „To není možné. Kontrolovali všechna auta projíždějící průsmykem a Bilerovo mezi nimi nebylo. A neprojelo ani přes silniční kontrolu na jih od Espaňoly.“

„Mohl to auto zaparkovat někde v Espaňole a schovat se v některém motelu.“

„Mohl, ale neudělal to.“ Willer ještě víc sešlápl plyn. Tachometr se vyšplhal ze sto šedesáti na sto osmdesát, vůz se otřásal ze strany na stranu a temnota ubíhala kolem nich.

„Tak co si myslíš, že udělal?“

„Myslím, že odjel do toho takzvanýho kláštera, Krista na poušti, za tím mnichem. A právě tam teď pojedeme i my.“

‚A co tě k tomu vede?“

Willer si dal dalšího sluka. Většinou vítal Hernandezovy neustálé dotazy – pomáhaly mu vše pořádně promýšlet – ale tentokrát cítil jen podráždění. „Nevím, proč si to myslím, ale myslím si to,“ odsekl. „Broad-bent se svou ženou v tom jedou, ten mnich s nima, a je tu ještě někdo třetí – ten vrah – ten je v tom taky až po uši. Něco v těch kaňonech objevili a teď o to mezi sebou bojujou na život a na smrt. Ať se jedná o cokoliv, je to něco velkýho – tak velkýho, že Broadbent kvůli tomu napálil policii a ukradl auto. Panebože, Hernandezi, musíš se zeptat, co je tak důležitýho, že někdo jako on riskuje deset let v kriminále v Santa Fé. Ten chlap má přece všechno.“

Jo.“

„I kdyby Broadbent v tom klášteře nebyl, chci si kapánek popovídat s tím podivným mnichem.“

23

TOM POZNAL s mrazivým záchvěvem nedůvěry, že ten výkřik patří Sally. Přitiskl ústa k puklině. „Sally!“

Zalapání po dechu. „Tome?“

„Sally! Co se děje? Jsi v pořádku?“

„Proboha, Tome! Jsi to ty –“ Sotva dokázala promluvit. „Trčím tu zaklíněná. Střih po mně.“ Další bolestné zalapání po dechu.

„Sally, jsem tady, bude to v pořádku.“ Tom posvítil skomírající baterkou dolů a se zděšením spatřil jen tři čtvrtě metru pod sebou Sallyinu tvář sevřenou v puklině.

Další bum! z pistole a Tom zaslechl svist kulky a to, jak rachotí ve skále pod ním.

„Střílí do pukliny, ale nevidí mě. Tome, jsem tady chycená!“

„Hned tě odtamtud vytáhnu.“ Zakroužil baterkou okolo ní. Skála již byla celá popraskaná a šlo jen o to, pukliny rozšířit a odstranit suť. Posvítil si na obě strany tunelu, jestli nenajde nějaký nástroj. V jednom koutě uviděl hromadu hnijících beden a provazů.

„Hned se vrátím.“

Další výstřel.

Tom běžel k hromadě, odhodil shnilý svazek lana a prohraboval se kupou plesnivých jutových pydů. Pod nimi objevil zlomený sekáč. Popadl ho a vyrazil zpět.

„Tome!“

Jsem tady. Hned tě vysvobodím.“

Další rána. Sally vykřikla. „Dostala jsem to! Střelil mě!“

„Panebože, kam –?“

„Do nohy. Bože, dostaň mě odtud.“

„Zavři oči.“

Tom vrazil ocelový klín do pukliny, zvedl kámen a udeřil jím do sekáče, znovu a znovu. Prasklá skála se začala drobit. Klesl na kolena a začal odlamovat a vyhrabávat jednotlivé kusy rukama. Skála byla zvětralá, a když se nyní uvolnil jeden kus, šla práce mnohem rychleji. Celou dobu přitom na Sally mluvil, znovu a znovu ji ujišťoval, že vše bude v pořádku, že ji každou chvíli vysvobodí.

Další výstřel.

„Tome!“

„Svině! Hned jak nabiju, jseš mrtvá.“

Tom vyprostil další kámen a odhodil ho stranou, pak další a další, rozdíral si dlaně o ostré hrany, pracoval jako posedlý. „Sally, kam tě zasáhl?“

„Do nohy. Myslím, že nejde o nic vážného. Hlavně nepřestávej!“

Další výstřel. Tom bušil do skály, vrážel sekáč znovu a znovu do pukliny, uvolňoval stále víc kamenů a rozšiřoval štěrbinu. Už viděl Sallyi-nu tvář.

Nyní šlo vše rychleji.

Prásk! Sally nadskočila.

„Proboha, hoď sebou!“

Špička sekáče se ulomila a Tom zaklel, otočil ho a pokračoval opačným koncem.

„Už je dost velká!“ vykřikla Sally.

Tom se napřáhl, vzal ji za ruku a táhl, zatímco ona se protlačovala k němu, prodírala se popraskanou skálou, z košile zmizely další knoflíky. Nestačilo to, uvázla za boky.

Jseš mrtvá!“

Tom vrazil sekáč do skály a vydloubl pořádný kus zářících krystalů. S naprostým nezájmem zaznamenal, že právě odkryl zlatou žílu, kterou se podařilo zlatokopům přehlédnout Odhodil nález pryč a vydloubl další kus.

„Teď!“

Popadl Sally pod paží a vytáhl ji ven. Zdola se ozval další výstřel.

Sally ležela na zemi, špinavá, mokrá, s rozervanými šaty.

„Kam tě zasáhl?“ překotně ji ohledával.

„Do nohy.“

Tom si utrhl kus košile a setřel krev – objevil na lýtku jen několik mělkých řezných ran. Zůstalo v nich pár kamínků od odražené střely, které rychle vyndal.

„Sally, je to dobré. Budeš v pořádku.“

„Vždyť ti to povídám.“

„Čubko!“ Výkřik zněl hystericky, ten muž byl naprosto vzteky bez sebe.

Dalších pár výstřelů. Zbloudilá kulka prolétla puklinou a skončila ve stropu chodby.

„Měli bysme tu díru zasypat,“ upozornila Sally.

Ale Tom už k ní hrnul kameny. Společně je naházeli a pak i napěchovali do pukliny. Během pěti minut byla škvíra ucpaná.

Náhle ji objal a pevně sevřel.

„Panebože, už jsem myslela, že tě nikdy neuvidím,“ zavzlykala Sally. „Pořád tomu nevěřím, nemůžu uvěřit, že jsi mě našel.“

Objímal ji a sám tomu nemohl uvěřit. Cítil, jak jí divoce buší srdce. „Pojďme pryč.“

Pomohl jí vstát a pak se dali do běhu zpět chodbami. Tom tu a tam zatřásl svítilnou, aby ji udržel rozsvícenou. Vylezli štolou a za pět minut již opouštěli odbedněný vchod do dolu.

„On vyjde ven z té druhé šachty,“ usoudila Sally.

Tom přikývl. „Musíme ji obejít.“

Namísto aby se vraceli zpět přes hřeben, rozběhli se do tmy stromů na dně strže a zastavili se, až nemohli popadnout dech.

„Co tvoje noha? Můžeš chodit?“

„Ujde to. To, co máš za pasem, je pistole?“

Jo. Dvaadvacítka s jediným nábojem.“ Tom se ohlédl na stříbrný svah hory, jednou rukou podpíral Sally.

„Nechal jsem auto u brány.“

„Takhle tam bude dřív než my,“ namítla Sally.

Vydali se dolů strží. Pod vysokými borovicemi vládla tma a koberec jehličí pod jejich nohama byl měkký a praskal jen slabě, zvuky jejich pochodu skryl noční větřík, ševelící v korunách. Tom se občas zastavil a naslouchal a díval se, jestli je únosce nesleduje, ale všude vládlo ticho.

Po deseti minutách strž vyústila do širokého vyschlého koryta. Vpředu kousek pod nimi zářila světla chaty. Všude se zdál být klid, avšak únoscův rover zmizel.

Vplížili se na kraj tábora, zdál se být opuštěný.

„Myslíš, že zpanikařil a odjel?“ zeptala se Sally.

„Pochybuju.“

Minuli chatu a rychle proběhli mezi stromy lemujícími prašnou cestu. Jejich auto teď bylo jen asi o tři sta metrů dál. Tom něco zaslechl a strnul, srdce se mu rozbušilo. Teď znovu – hluboké houkání sovy. Stiskl Sally ruku a pokračovali dál. Za pár minut již Tom uviděl nezřetelný obrys řetězového plotu táhnoucího se mezi stromy.

Přišlápl prostřední řetěz.

Sally se chytila a on ji zvedl, plot potichu zarachotil. V mžiku byla na druhé straně. Přelezl hned za ní. Pak utíkali podél vnější strany plotu a za pár okamžiků Tom spatřil odlesk měsíčního světla na karoserii „svého“ kradeného auta, dál poklidně zaparkovaného tam, kde je nechal, poblíž zamčené brány. S tím rozdílem, že nyní byla brána dokořán.

„Kde k čertu je?“ zašeptala Sally.

Tom stiskl Sally rameno a zašeptal: „Drž se ve stínu, hlavu pořád dole, a do auta nastup co nejtišeji. Já pak nastartuju a vyrazím jako raketa.“

Sally přikývla. Proplížila se na druhou stranu, sehnutá pod úroveň oken; Tom potichu otevřel dveře a vsoukal se na sedadlo. Během minuty byli připravení. Pak Tom, stále s hlavou skloněnou co nejníže, vylovil klíčky a strčil je do zapalování. Sešlápl spojku a otočil se k Sally.

„Drž se pevně.“

Pak otočil klíčkem, vůz zaburácel a probudil se k životu. Zařadil zpátečku a dupl na plyn, auto začalo couvat a Tom zatím otáčel volantem. V tentýž okamžik se za stromy v nejbližším ohybu cesty rozsvítila jasná čelní světla. Pak zaznělo prásk! prásk!, jak těžké střely pronikaly kovem a vnitřek auta vybuchl do změti tříštěného skla a umělé hmoty.

„Dolů!“

Tom se vrhl bokem dolů na sedadlo, zařadil jedničku a sešlápl plyn až k podlaze. Vůz plachtil smykem na silnici a přitom kolem sebe rozstřikoval spršku štěrku. Tom zařadil dvojku a znovu přidal plyn, současně uslyšel, jak auto zasáhly další střely. Kola se zuřivě protáčela a zadek vozu ustřeloval sem a tam. Tom zvedl hlavu, ale stejně neviděl nic: přední sklo bylo neprůhlednou pavučinou roztříštěného skla. Udeřil do něj pěstí a prorazil díru dostatečně velkou, aby viděl ven, a stále zrychloval, zadek sebou zmítal ze strany na stranu, jak bruslili prašnou cestou sem a tam.

„Zůstaň na podlaze!“

Dostali se do první zatáčky a střelba na chvíli zmlkla, ale místo ní Tom uslyšel zezadu jekot motoru a věděl, že se střelec žene za nimi –a za okamžik se ze zatáčky vyřítil Range Rover a jeho světla je sledovala a probodávala.

Prásk! Prásk! ozvaly se zezadu další výstřely a zasáhly střechu; na Torna se sesypaly střepiny plexiskla ze střešního reflektoru. Auto již nabralo rychlost a Tom točil volantem sem a tam, aby z nich udělal co nejobtížnější cíl. Náhle však ucítil, jak mu začala prudce ustřelovat a vibrovat záď a došlo mu, že přinejmenším jedna ze zadních pneumatik právě dostala zásah.

„Benzin!“ vykřikla Sally z podlahy. „Cítím tu benzin!“

Prostřelil jim nádrž.

Další prásk! doprovodilo duté a otřásající plop. Tom ihned ucítil žár a spatřil vzadu zář.

„Hoříme!“ vykřikla Sally. Už měla ruku na klice dveří. „Vyskoč!“

„Ne! Ještě ne!“

Tom projel ještě další zatáčku a plameny se na okamžik zmírnily. Před sebou zahlédl místo, kde cesta vedla po okraji útesu. Přidal plyn a zamířil přímo tam.

„Sally, shodím auto z útesu. Až ti řeknu, skoč. Odkutálej se od kol. Pak se zvedni a utíkej. Běž dolů na náhorní roviny. Zvládneš to?“

Jasně!“

Sešlápl plyn až k podlaze, okraj útesu se k nim kvapem blížil. Popadl kliku a napůl dveře otevřel, plyn stále sešlápnutý.

„Připrav se!“

Uplynul okamžik.

„Teď!“

Vyskočil ven, dopadl na zem a odkutálel se, pak vyskočil na nohy a dal se do běhu. Viděl na opačné straně temnou postavu Sally, jak se zvedá právě v okamžiku, kdy hořící auto sjelo z cesty a začalo padat dolů s motorem kvílejícím jako útočící orel. Pak se ozval tlumený rachot a náhlá oranžová záře ze dna útesu.

Range Rover začal brzdit v poslední chvíli a zastavil smykem na samém kraji srázu. Otevřely se dveře. Tom zahlédl, jak ven vyskakuje do půl těla nahý muž s pistolí v jedné a svítilnou v druhé ruce a přes záda má přehozenou pušku. Tom se rozeběhl k příkrému svahu pod útesem, ale ten muž si všiml Sally a vydal se s pistolí v ruce za ní.

„Hej, ty hajzle!“ vykřikl Tom a rozeběhl se k němu s nadějí, že ho odláká, ale muž pokračoval za Sally a rychle se k ní přibližoval, jak kulhala díky svému zranění. Patnáct metrů, dvanáct… každou chvíli bude dost blízko, aby ji bezpečně zasáhl.

Tom vytáhl svou dvaadvacítku. „Hej, sviňáku!“

Muž chladnokrevně zaklekl na jedno koleno a sundal pušku ze zad. Tom se zastavil, zapřel si ruku s dvaadvacítkou a zamířil. Na tuhle vzdálenost nemá šanci ho zasáhnout, ale snad ho výstřel alespoň vyruší. Stálo za to riskovat jedinou střelu – byla to jediná Sallyina šance.

Muž přiložil pušku k líci a zamířil. Tom vystřelil. Muž instinktivně padl k zemi.

Tom se k němu rozeběhl a mával revolverem jako šílenec. Já tě za-biju!

Muž vstal a znovu zamířil, ale tentokrát na Torna.

Jdu si pro tebe!“ zavolal Tom a pokračoval v běhu.

Muž stiskl spoušť – právě když se Tom vrhl k zemi a odkulil stranou.

Únosce se ohlédl za Sally – ale ta už byla pryč. Hodil si pušku znovu přes rameno, popadl pistoli a rozběhl se za Tomem.

Tom vyskočil a rozběhl se dolů ze svahu, dal do úprku všechny síly, skákal přes kameny a padlé stromy, šťastný, že muž teď sleduje jeho. Světlo pronásledovatelovy baterky mu bláznivě poletovalo kolem hlavy a blikalo mezi nízkými větvemi stromů. Zaslechl dvojité prásk! prásk! pistole a zvuk kulky, která se zaryla, do kmene napravo od něj. Vrhl se vpřed, překulil se a znovu vyskočil na nohy a opět se rozeběhl napříč dolů zalesněným svahem. Muž byl asi třicet metrů za ním.

Světelný kužel o něj zavadil. Další dva výstřely udeřily do stromů vedle něj. Tom zaškobrtl, uskočil stranou a dál pokračoval s kličkováním v úprku mezi stromy. Svah byl stále sráznější a stromy větší. Muž se stále držel za ním, dokonce ho začínal dotahovat. Musí ho za sebou nalákat co nejdál, aby poskytl Sally dostatek času.

Ještě trochu zpomalil a zahnul víc doleva, co nejdál od Sally. Prolétly okolo něj další kulky a servaly kůru ze stromu po pravici.

Tom běžel a běžel.

24

CARA MADDOX VIDĚL, že Broadbenta postupně stále víc dotahuje. Třikrát se zastavil a vystřelil, ale pokaždé byl příliš daleko a krátké zastávky tomu hajzlovi jen umožnily znovu získat ztracený náskok. Musí být opatrný, Broadbent má nějakou malorážní zbraň, žádný soupeř proti jeho glocku, ale i tak nebezpečnou. Nejdřív se tedy musí postarat o něj, až pak o tu ženskou.

Svah byl stále sráznější a stromy větší. Broadbent teď sbíhal srázem příkré rokle s vyschlým řečištěm na dně. Byl rychlý, zatraceně rychlý, ale Maddox ho stejně doháněl. Jeho armádní výcvik, cvičební režim, běhání a jóga, to vše hovořilo v jeho prospěch. Broadbent mu neunikne.

Zahlédl, jak se stáčí vlevo. Maddox hned také zabočil po diagonále a získal tím na něj opět několik metrů. Ještě pár minut a ten sviňák bude ležet na zádech s hlavou otevřenou jako škeble. Broadbent pokračoval v kličkování a snažil se mezi sebe a svého pronásledovatele dostat stromy. Svah spadal stále příkřeji a končil dnem strže. Maddox byl nyní jen dvacet, pětadvacet metrů za ním. Lov byl skoro u konce; Broadbent, přestože dělal, co mohl, se ocitl v sevření dvou svahů a byl tu uzavřen jako ve svěráku. Patnáct metrů a konec.

Broadbent mu zmizel za nějakými tlustými stromy. Chvíli nato je Maddox oběhl a spatřil kamenný jazyk – stěnu – asi dvě stě metrů širokou, vytvářející velké „V“, kde končilo vyschlé koryto. Měl Broadbenta v pasti.

Zastavil se. Ale ten chlap mu někam zmizel.

Maddox přejel světlem z jednoho konce na druhý. Broadbent nikde. Ten bláznívej sviňák nejspíš skočil ze skály. Anebo po ní slezl. Došel až k okraji a posvítil si dolů, viděl sice skoro celou její strmou stěnu, ale Broadbent na ní nikde nebyl, ani na skále, ani pod ní. Ucítil, jak ho zaplavuje zuřivost. Co se stalo? Cožpak se Broadbent obrátil a utíkal zpět vzhůru svahem? Zamířil světlo nahoru, ale stráně byly prázdné, mezi stromy nezaznamenal ani ten nejmenší pohyb. Vrátil se zpět ke kamenné stěně, zamířil světlo dolů a pátral mezi kameny, jestli tam neleží Broadbentovo tělo.

Asi pět metrů od útesu stála vysoká jedle. Zaslechl zapraskání ve větvích a uviděl, jak se dolní větve na protější straně kmenu pohybují.

Ten zkurvysyn přeskočil na strom.

Maddox sejmul pušku z ramene a zaklekl, zamířil na rozhýbané větve. Vystřelil jednou, podruhé, potřetí, pálil podle pohybu a zvuku, ale neúspěšně. Broadbent slézal na druhé straně kmene a používal ho jako štít. Maddox odhadl vzdálenost ke stromu. Pět metrů. Bude potřebovat pořádný rozběh, aby takovou vzdálenost přeskočil; to znamená vrátit se kus zpátky do svahu. A i tehdy půjde o zatracený risk. O něco takového se mohl pokusit jedině člověk, kterému jde o život.

Maddox se rozeběhl podél okraje ostrohu a pátral po lepším střeleckém úhlu, až Broadbent sleze ze stromu. Poklekl, zalícil, zadržel dech a čekal, až se ukáže.

Broadbent seskočil z poslední větve právě v okamžiku, když Maddox vypálil. Na okamžik si myslel, že ho dostal – ale ten hajzl výstřel očekával a odkutálel se stranou hned, jak dopadl na zem, pak vyskočil a znovu se rozeběhl pryč.

Ksakru.

Maddox si hodil pušku na záda a rozhlédl se po té ženské, ale ta už byla dávno pryč. Stál na okraji útesu, vztekem bez sebe. Unikli mu.

Ale ne natrvalo. Zamíří dolů k řece Cháma po trase, která je donutí přejít přes náhorní roviny, pětačtyřicet krutých kilometrů. A on se vyzná ve stopování, prožil válku v poušti a na náhorních rovinách se dobře vyzná. Však je najde.

Kdyby je nechal utéct, znamenalo by to pro něj návrat do vězení a schytal by Velkou svini – doživotí bez možnosti podmínky. Musí je zabít, nebo při tom sám zemřít.

25

WILLER VYKROČIL jednou nohou z auta na zaprášené parkoviště pod klášterem, pak zapnul sirénu, jen aby jim dal vědět, že je tady. Nevěděl, v kolik hodin chodí mniši spát, ale byl si celkem jistý, že v půl jedné v noci už vesele zařezávají. Celé místo bylo temné jako hrobka, nesvítila ani žádná venkovní světla, která by ozařovala nejbližší okolí. Nad okrajem údolí vyšel měsíc a přece jen trochu posvítil svým strašidelným světlem.

Další zahoukání sirény. Jen ať hezky přijdou oni za ním. Po devadesáti minutách jízdy po zjevně nejhorší cestě v tomhle státě neměl zrovna dobrou náladu.

„Právě rozsvítili.“

Willer se podíval směrem, kterým ukazoval Hernandez. Z moře temnoty se náhle vyloupl žlutý obdélník.

„Vážně si myslíš, že je Broadbent tady? Parkoviště je prázdné.“

Willer pocítil při pochybnosti, kterou zaslechl z Hernandezova hlasu, nový příval podráždění. Vytáhl z kapsy cigaretu, strčil si ji mezi rty a zapálil si. „Víme, že Broadbent byl na dálnici 84 a řídil toho kradeného dodge. Neprojel žádnou silniční kontrolou a není ani na Ranči duchů. Kde jinde by tedy měl být?“

„Po obou stranách dálnice je spousta odboček na lesní cesty.“

„Jo, ale jen jediná cesta vede na náhorní roviny, a to je tahle. Pokud tu není, vezmeme si do prádla toho mnicha.“

Nasál kouř a opět ho vyfoukl. Světlo se nyní kymácelo dolů k nim. Blížila se k nim postava se staženou kápí, obličej skrytý ve stínu. Wil-ler zůstal napůl vykročený z auta, druhou botu zaháknutou za práh.

Mnich došel až k nim a napřáhl ruku. Jsem bratr Henry, opat Krista na poušti.“

Byl malý a rtuťovítý, měl jasné oči a krátce střiženou kozí bradku. Willer si s ním potřásl rukou, toto přátelské a důvěřivé přivítání mu náladu nepřidalo.

„Poručík Willer, oddělení vražd Santa Fé,“ řekl a vytáhl odznak, „a tohle je seržant Hernandez.“

„Dobře, dobře.“ Mnich si ve světle baterky odznak prohlédl a vrátil mu jej. „Zhasnuli byste laskavě ta poplašná světla, poručíku? Ostatní bratři spí.“

„Ano, jistě.“

Hernandez se nahnul do vozu a světla vypnul.

Willer se při hovoru s mnichem cítil trapně a defenzivně. Možná neměl zapínat sirénu. „Pátráme po muži jménem Thomas Broadbent,“ řekl. „Zřejmě se přátelí s jedním vaším mnichem, Wymanem Fordem. Máme důvod se domnívat, že by mohl být tady nebo někde na cestě sem.

„Neznám toho pana Broadbenta,“ odpověděl opat. „A bratr Wyman tu není.“

„A kde je?“

„Odešel před třemi dny do pouště za duchovní očistou.“

Houby duchovní očista, pomyslel si Willer. ‚A kdy se vrátí?“

„Měl být zpět již včera.“

„Vážně?“

Willer pohlédl muži pozorněji do tváře. Byla tak upřímná, jak jen lidská tvář mohla být. Přinejmenším on mluvil pravdu.

„Takže vy o tom Broadbentovi nic nevíte? Mám informaci, že byl párkrát tady u vás nahoře. Světlé vlasy, vysoký, řídí pick-up Chevrolet 57.“

‚Ale ano, ten muž s tím skvělým autem. Teď už vím, o kom mluvíte. Pokud vím, byl tu dvakrát. Naposledy téměř před týdnem.“

„Podle mých informací před čtyřmi dny. Den předtím, než ten váš mnich Ford odešel do pouště za tou svou duchovní očistou.“

‚Ano, tak to bude,“ odpověděl opat mírumilovně.

Willer vytáhl zápisník, zalistoval v něm a udělal si poznámku.

„Mohu se zeptat, poručíku, oč se jedná?“ zeptal se opat. „Nejsme zvyklí na návštěvy policie uprostřed noci.“

Willer s klapnutím zavřel zápisník. „Mám na Broadbenta zatykač.“

Opat okamžik hleděl na Willera a jeho tvář nečekaně dostala znepokojený výraz. „Zatykač?“

„Jak jsem řekl.“

„A mohu se zeptat, z čeho je obviněn?“

„Se vší úctou, otče, to zatím nemohu prozradit.“

Rozhostilo se ticho.

„Můžeme si tu někde v klidu promluvit?“ zeptal se Willer.

„Ano, jistě. Normálně jsme v klášteře pod slibem mlčení, ale můžeme mluvit v disputační místnosti. Doprovodíte mě?“

Jděte napřed,“ řekl Willer a střelil pohledem po Hernandezovi.

Následovali mnicha po srázné stezce a přiblížili se k malé stavbě z nepálených cihel za kostelem. Opat se ve dveřích zastavil a pohlédl vyčkávavě na Willera. Willer jeho pohled zaraženě opětoval.

„Promiňte, poručíku, ale ta cigareta…“

„Ale ovšem, jistě.“ Willer odhodil cigaretu a zašlápl nedopalek, vědom si nesouhlasného mnichova pohledu a zahanben tím, že ho právě někdo nachytal na hruškách. Mnich se otočil a oni ho následovali dovnitř. Malé stavení se skládalo ze dvou holých vybílených pokojů. Ve větším byly podél stěn postaveny lavice a naproti dveřím visel na zdi krucifix. Ve druhém stál pouze hrubý dřevěný stůl, lampa a laptop s tiskárnou.

Mnich rozsvítil a usadili se na tvrdé lavice. Willer se zavrtěl a pokusil si sednout pohodlněji a vytáhl zápisník a pero. Při pomyšlení, že nezastihli ani Forda, ani Broadbenta a že promrhali zbytečnou cestou sem spoustu drahocenného času, byl stále naštvanější a naštvanější. Proč tu ti mniši nemůžou mít aspoň pitomý telefon?

„Opate, musím vám říct, že mám důvod se domnívat, že je do případu zatažený i váš Wyman Ford.“

Opat sňal kápi a obočí mu vylétlo překvapením vzhůru. „Zatažený? Do čeho?“

Ještě si nejsme jistí – do něčeho spojeného s tou vraždou z minulého týdne. Nejspíš jde o něco protizákonného.“

„Pokládám za naprosto nemožné, že by se bratr Wyman mohl účastnit něčeho protizákonného, natožpak vraždy. Je to muž ryzího charak-teru.

„Chodil Ford v poslední době hodně na náhorní roviny?“

„Ne víc než jindy.“

„Ale tráví tam hodně času?“

„Vždy tam trávil hodně času, už od doby, kdy k nám před třemi lety přišel.“

Jste si vědom, že býval v CIA?“

„Poručíku, jsem si ‚vědom‘ spousty věcí, ale pokud si vzpomínám, vždy tomu tak bylo. A my se nevměšujeme do minulosti našich bratrů, pokud nám o ní sami něco neřeknou v rámci zpovědi.“

„Všiml jste si nějakých změn ve Fordově chování, nějakých rozdílů ve zvycích?“

Opat zaváhal. „Pracoval teď hodně na počítači. Myslím, že šlo o nějaká čísla. Ale jak říkám, jsem si jist, že by se nikdy nedal zatáhnout do –“

Willer ho přerušil. „Na tomhle počítači?“ pokývl do vedlejší místnosti.

Jiný tu nemáme.“

Willer si zapsal pár dalších poznámek.

„Bratr Ford je boží muž, ujišťuji vás, že –“

Willer ho netrpělivým gestem přerušil. „Máte tušení, kam Ford odešel za tou svou ‚duchovní očistou‘?“

„Ne.“

‚A že se vrátí takhle pozdě?“

„Očekávám ho každou chvíli. Slíbil, že se vrátí do včerejška. Obvykle své sliby drží.“

Willer v duchu zaklel.

„Máte ještě něco?“

„Prozatím ne.“

„Pak bych se rád vzdálil. Vstáváme ve čtyři ráno.“

„Dobře.“

Mnich odešel.

Willer kývl na Hernandeze. „Pojďme na vzduch.“

Hned jak vyšel ven, znovu si zapálil.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Hernandez.

„Celá ta věc smrdí. Chci si pořádně podat toho mnicha Forda, i kdyby to byla poslední věc, co udělám. ‚Duchovní očista‘, no to mě teda podrž.“ Willer se podíval na hodinky. Skoro dvě. Znovu v něm narůstal pocit marnosti a ztraceného času. Jdi dolů k autu a zavolej do Santa Fé pro vrtulník, a když už budeš v tom, požádej i o povolení k prohlídce toho počítače.“

„Vrtulník?“

‚Jo. Chci ho tu s prvním světlem. Musíme tomu už přijít na kloub. Je to federální půda, tak se přesvědč, že policie informuje pozemkový úřad a každého, kdo by mohl dělat potíže a skuhrat, že se chtěl taky zúčastnit.“

„Jistě, poručíku.“

Willer sledoval roztřesené světlo Hernandezovy baterky, jak poskakuje dolů na parkoviště. Okamžik nato policejní vůz oživl a uslyšel praskání a sykot vysílačky. Nesrozumitelný rozhovor trval hodně dlouho.

Dokouřil jednu cigaretu a zapálil si druhou, když se k němu Hernandez konečně u dveří připojil.

Hernandez se zastavil a těžce oddychoval po rychlé chůzi do vrchu.

„No?“

„Právě uzavřeli vzdušný prostor od Espaňoly až k hranicím Colorada.“

„Kdo ‚oni‘?“

„Federální úřad pro letectví. Nikdo neví proč, ale rozkaz přišel seshora. Žádné komerční lety, soukromníci, prostě nikdo.“

„A na jak dlouho?“

„Až do odvolání.“

„Nádhera. A co to povolení?“

„Bez šance. Vzbudili soudce; je katolík a teď i pořádně naštvanej katolík, chce mnohem pádnější důvody, než dá zabavit klášterní počítač.“

„Já jsem taky katolík, a co to má s tím sakra co dělat?“ Willer vztekle nasál poslední kouř z cigarety, odhodil ji na zem, šlápl na nedopalek a zakroutil nohou vlevo a vpravo, vlevo a vpravo, dokud z nedopalku nezbyl jen rozdrcený chomáč filtru. Pak kývl směrem k temné mase kaňonů a útesů zdvihajících se za klášterem. „Na těch náhorních rovinách se děje něco skutečně velkýho. A my nemáme ani tu nejmenší představu, co to sakra je.“

ČÁST ČTVRTÁ

ĎÁBLŮV HŘBITOV

Tyrannosaurus rex byl vysoce inteligentní tvor. Samice měla ze všech živoucích i vyhynulých plazů jeden z největších poměrů mozku k tělu a z hlediska absolutní velikosti patřil její mozek k největším, které se kdy vyvinuly u suchozemských živočichů, dosahoval téměř velikosti lidského mozku. Ale její velký mozek, myslící část, v podstatě neexistoval. Mysl jí fungovala jako biologický stroj v režimu vstup-výstup, zpracovávající instinktivní chování. A naprogramování tohoto stroje bylo dokonalé. Samice nemyslela na to, co dělá. Prostě to dělala.

Neměla žádnou dlouhodobou paměť. Paměť je jen pro slabé. Neexistovali žádní dravci, které musela rozpoznávat, žádná nebezpečí, kterým se musela vyhýbat, nic, co by se potřebovala učit. Instinkty se postaraly o veškeré její potřeby, a ty byly prosté. Potřebovala maso. Spoustu masa.

Být tvorem bez paměti je osvobozující. Písečné vrchy, kde se narodila, její matka a sourozenci, zářivé západy slunce z doby jejího mládí, přívalové deště, jež barvily řeky na rudo a sesílaly záplavy sužující nížiny, pekelná sucha rozpukávající zem – na nic z toho si nevzpomínala. „Zakoušela život, jak plynul, jediný proud vjemů a reakcí, který ztrácel minulost, jako se řeka ztrácí v oceánu.

Pozorovala, jak patnáct jejích sourozenců hyne neboje zabíjeno, a necítila nic. Nevěděla nic. Ani si neuvědomila, že zmizeli, až na to, že jakmile byli mrtví, stalo se z jejich těl maso. To bylo vše. Poté, co se odloučila od matky, si už na ni nikdy nevzpomněla.

Lovila, zabíjela, jedla, spala a řvala. Netušila nic o tom, že má své „teritorium“ – prostě jen sledovala pruhy poničené vegetace a vyvrácených přesliček, které po sobě zanechala stáda kachnozobých dinosaurů, bez toho, že by něco poznávala či se na to rozpomínala. Jejich způsoby byly jejími způsoby.

Lidské emoce jako láska, nenávist, vášeň, žal, lítost nebo štěstí neměly v jejím mozku žádnou obdobu. Znala jedině bolest a rozkoš. Byla naprogramována takovým způsobem, aby to, co vyžadovaly její instinkty, jí působilo rozkoš, a nedělat to bylo pro ni nemyslitelné.

Nepřemýšlela o smyslu své existence. Ani si neuvědomovala, že existuje. Prostě existovala.

1

KŘIŽOVATKA PŘISTÁVACÍCH drah na raketové základně White Sands v Novém Mexiku odpočívala v předjitřním přísvitu; dva pruhy asfaltu na vápencových deskách bílých jako sníh. Na jedné straně přistávací dráhy se tyčila řídicí věž osvětlená žlutými sodíkovými světly a vedle ní začínala řada hangárů. Vzduch byl téměř krystalicky nehybný.

Na východní obloze se na pozadí narůstajícího jasu objevila temná skvrnka. Pomalu narostla do dvouocasé stíhačky se šípovými křídly F-14 Tomcat nalétávající na přistání, hukot jejích motorů sílil do ohlušujícího hřmotu. Letoun dosedl a od kol se mu zdvihly dva obláčky spálené gumy, po kraji přistávací dráhy za jeho tryskami zachřestily uschlé juky. F-14 stáhla klapky a na konci ranveje zpomalila, otočila se a dorolovala k terminálu. Dvojice mechaniků z letištního personálu se pustila do obsluhy stíhačky – zaklínovali jí kola a natáhli k ní čerpací hadice.

Kokpit se otevřel a ze sedadla druhého pilota se vysoukal štíhlý muž a lehce seskočil na zem. Byl oblečen do modré teplákové soupravy a nesl odřenou koženou aktovku. Přešel přes asfaltovou dráhu k terminálu a rázně zasalutoval dvojici vojáků střežících dveře a ti mu pozdrav vrátili, překvapeni jeho náhlou formálností.

Vše na tom muži bylo chladné, čisté a symetrické jako na kusu leštěné oceli. Měl černé vlasy, které mu rovně padaly do čela, výrazné lícní kosti vypínaly dohladka jemnou kůži tváře. Malé a čisté ruce vypadaly jako po manikúře. Úzké a šedé rty připomínaly ústa mrtvoly. Mohli by ho pokládat za Asiata, kdyby nebylo pronikavě modrých očí, které mu jako by vystupovaly z obličeje, tak výrazně kontrastovaly s černými vlasy a bílou pletí.

J. G. NASAGO prošel vstupními dveřmi a vkročil do betonového terminálu. Zastavil se uprostřed haly podrážděný tím, že ho nikdo neočekává. Masago naprosto neměl času nazbyt.

Toto zdržení mu nicméně dovolilo zhodnotit, že operace až doposud probíhá jako po másle. Vyřešil ten problém v muzeu a zmocnil se dat. Mimořádná zpráva a průzkum vzorků v NSA přinesly výsledky, které předčily veškerá očekávání. Šlo o klíčovou událost, na kterou čekalo oddělení LS480, tajná agentura, kterou vedl, již od návratu Apolla 17 před více než třiceti lety. Závěrečná hra začala.

Masago cítil lítost nad tím, co udělal tomu Britovi v muzeu. Vždy šlo o tragédii, když musel někdo přijít o život. Vojáci umírali ve válce, civi-listé v době míru. Bez obětí to prostě nešlo. Ostatní se postarají o tu laboratorní asistentku Crookshankovou, ale ta teď má menší prioritu, poté co byly záznamy a vzorky v bezpečí. Další politováníhodná, ale nezbytná překážka.

Masago byl dítětem Japonky a Američana, kteří ho zplodili v troskách Hirošimy několik týdnů po shození bomby. Matka, křičící v agónii, mu zemřela pár let nato na rakovinu vyvolanou černým deštěm. Jeho otec pochopitelně zmizel dřív, než se Masago narodil. Když mu pak bylo patnáct, dostal se do Ameriky. Jedenáct let nato, když mu bylo šestadvacet, dosedl přistávací modul Apolla 17 v oblasti Taurus--Littrow na okraj Moře jasu. Tehdy Masago vůbec netušil, že tato výprava Apolla udělala pravděpodobně největší vědecký objev všech dob – a že toto tajemství bude nakonec svěřeno právě jemu.

V té době byl Masago již poddůstojníkem CIA. Od té doby díky plynulé znalosti japonštiny a skvělým výsledkům v matematice nastoupil strmou kariéru po různých stupíncích Agentury pro obranné zpravodajství. Uspěl, pokud jde o mimořádně opatrné chování, umění maskovat stopy a dovednost ukrývanou za skromností. Nakonec mu svěřili vedení malého utajeného útvaru známého jako LS480 a prozradili mu i ono tajemství.

Největší ze všech tajemství.

Byl to osud, protože Masago znal jednoduchou pravdu, že nikdo z jeho kolegů nemá odvahu něčemu takovému čelit. On věděl, že lidstvo skončilo. Získalo schopnost sebezničení, a proto se i zničí. Quod erat demonstrandum. Pro Masaga to bylo prosté a zřejmé, jako že jedna a jedna jsou dvě. Cožpak v celých lidských dějinách existovalo období, kdy lidstvo nepoužilo zbraně, které mělo právě k dispozici? Otázkou nebylo zda, ale kdy. A právě toto „kdy“ tvořilo část rovnice, již Masago střežil. Bylo v jeho moci onu událost pozdržet. Pokud splní svou povinnost, dokáže on osobně poskytnout lidskému druhu pět let navíc, možná i deset – snad dokonce i jednu generaci. Šlo o tu nejvznešenější výzvu ze všech, ale vyžadovala morální ukázněnost. Pokud někdo musí zemřít předčasně, jde o přijatelnou cenu. Zdrží-li jedna smrt onu událost jen o pět minut… kolik květin stačí zatím vykvést? Všichni jsme už stejně ztraceni.

Deset let vedl LS480 a udržoval je na nejmenší možné provozní míře. Jen kontrolovali únik informace; hra na čekanou, období bezvládí. Ale vždy věděl, že jednou nastane i ta druhá situace.

A teď se to stalo.

Došlo k tomu na tom nejnepravděpodobnějším místě a nejprapodivnějším způsobem. Ale on byl připraven. Čekal na tuto chvíli deset let. A teď jedná rychle a rozhodně.

Masagovy safírové oči podruhé přelétly terminál, povšimly si prodejních automatů podél zdí, šedých polyesterových koberců, řad umělohmotných židlí přišroubovaných k podlaze, přepážek a úřadoven –ponurých, skrovných, funkčních a typicky vojenských. Čekal už celé dvě minuty; ještě chvilku a bude to neodpustitelné. Konečně z jedné úřadovny vyšel nějaký muž v pomačkaných pouštních maskáčích se dvěma hvězdami na rameni a kšticí kovově šedých vlasů.

Masago počkal, až k němu muž dojde, než k němu natáhl ruku. „Generál Miller?“

General mu pevným vojenským stiskem potřásl rukou. „A vy musíte být pan Masago.“ Zakřenil se a pokývl k Tomcatu tankujícímu na ran-veji. „Sloužil jste u námořnictva? Takových tu teď mnoho nevídáme.“

Masago se ani neusmál, ani neodpověděl na otázku. Místo toho se zeptal: Je vše připraveno podle požadavků, generále?“

„Přirozeně.“

Generál se otočil a Masago ho následoval do spartánské úřadovny na opačném konci haly. Na kovovém stole ležely nějaké složky, odznak a malý přístroj, jenž byl nejspíš tajnou verzí vojenského mobilu. Generál zvedl odznak a telefon a podal je beze slova Masagovi. Vzal první složku, která měla na obalu spoustu červených razítek.

„Tady to je.“

Masagovi trvalo pár minut, než složku důkladně prolistoval. Ano, dali mu přesně to, oč žádal, UAV vybavený radarem se syntetickou aperturou, multi– a hyperspektrálním zobrazováním. Ocenil i vyčlenění jednoho satelitu SIGINT KH-11 s infračervenou fotografií pro svou misi.

„A muži?“

„Desetičlenné družstvo převelené z národního velitelství z kombinovaného útočného útvaru a DEVGU pod pravomoc operačního velení CIA. Je připravené vyrazit.“

„Byli náležitě poučeni?“

„Tito muži nepotřebují žádné poučení, jsou zvyklí na tajné operace. A dostali váš výstražný rozkaz o utajení, ale byl hodně obecný.“

„Záměrně.“ Masago se odmlčel. „Na této misi je, řekněme, neobvyklý psychologický moment, který jsem si teprve teď uvědomil.“

„A o co jde?“

„Můžeme po těchto mužích žádat, aby na území Spojených států zabili několik amerických občanů?“

„Co tím, k čertu, myslíte?“ opáčil generál ostře.

„Jde o bioteroristy a dostalo se jim do rukou něco opravdu velkého.“

„Aha.“ Generál dlouho upřeně hleděl na Masaga. „Tito muži jsou psychologicky připraveni na vše. Ale já bych chtěl vysvětlení –“

„To není možné. Musí vám stačit, že jde o záležitost nejvyšší státní důležitosti.“

Generál Miller naprázdno polkl. „Když se mužům dávají takovéhle rozkazy, měli by vědět, na čem jsou.“

„Generále, vyřídím tu záležitost způsobem, který shledám uspokojivým já sám. Od vás chci jen ujištění, že tito muži jsou schopní zvládnout toto neobvyklé nasazení. Ale podle vaší reakce si začínám myslet, že budu potřebovat nějaké lepší lidi.“

„Žádné lepší, než je těch deset, neseženete. Jsou to ti nejlepší vojáci, co jsem kdy měl.“

„Spolehnu se tedy na to. A helikoptéra?“

Generál kývl šedou hlavou k vrtulníkové plošině. „Už je na pláce, připravena vyrazit.“

JVIH 60G Pave Hawk?“

„Žádal jste o ni.“ Generálův hlas byl nyní jako led.

„A velitel? Řekněte mi o něm něco.“

„Seržant první třídy Anton Hitt, životopis je ve složce.“

Masago vrhl po Millerovi pátravý pohled. „Seržant?“

„Chtěl jste toho nejlepšího, ne někoho s nejvyšší hodností,“ odsekl generál suše. Odmlčel se. „Ta mise není tady v Novém Mexiku, že ne? Ocenili bychom obezřelost, pokud se ta operace bude odehrávat někde přímo za humny.“

„Tato informace spadá také do kategorie utajovaných, generále.“ Masagovy rty se poprvé slabě roztáhly do nápodoby úsměvu. Roztažením zbělaly.

„Moje posádka potřebuje brífing –“

„Vaše posádka a piloti obdrží pokyny k misi a koordináty až ve vzduchu. A tým CAG/DEVGU se dozví pokyny cestou.“

Generál neodpověděl, až na slabé zatnutí žvýkacích svalů.

„Chci mít v pohotovosti nákladní helikoptéru s nosností do patnácti tun, která bude připravena okamžitě vzlétnout.“

„Mohu se zeptat na akční rádius?“ zeptal se generál. „Můžeme mít totiž problém s palivem.“

„Postačí dvaasedmdesát procent paliva.“ Masago sklapl složku a zastrčil ji do aktovky. „Doprovoďte mě na heliport.“

Následoval generála přes čekárnu, ven postranními dveřmi a přes široký kruhový asfaltový kruh, na kterém stála elegantní černá helikoptéra Sikorsky Pave Hawk; vrtule se jí otáčely. Obloha na východě jasněla a měnila se z modré na jasně žlutou. Planeta Venuše stála dvacet stupňů nad horizontem, zářivá tečka pohasínající v jasu nadcházejícího východu slunce.

Masago přešel k helikoptéře a ani se neobtěžoval krýt před poryvy větru, který vířily vrtule, černé vlasy se mu rozcuchaly. Vskočil dovnitř a posuvné dveře zaklaply. Rotory zvýšily obrátky, kolem se rozvířil prach a okamžik nato se vrtulník odlepil od země, zamířil k severu a stoupající rychlostí zmizel na jitřní obloze.

GENERÁL POZOROVAL, jak se Pave Hawk rozplývá na obloze, a pak se vrátil zpět do terminálu, vrtěl hlavou a tlumeně zaklel: „Ten zatracenej civilní hajzl.“

2

TOM BROADBENT se zastavil, aby trochu chytil dech. Sally se objevila za ním a opřela se mu rukou o rameno, pak se na něj přímo pověsila. Pustina kolem nich strnula v mrtvém tichu, tisíce malých našedlých vršků vypadaly jako kupky popela. Před nimi se rozkládala písečná dolina s popraskanou skvrnou vyschlého bahna vyběleného alkalickými krystaly. Obloha na východě jasněla a každou chvíli se dalo čekat slunce. Utíkali celou dlouhou noc vedeni jen světlem couvajícího měsíce.

Sally kopla do vyprahlé usazeniny a zvedla oblak bílého prachu, který odnesl větřík. „To je už pátý vyschlý pramen, co míjíme.“

„Ten déšť z minulého týdne nejspíš nedosáhl až sem.“

Sally se vyčerpaně posadila na kámen a střelila po Tomovi pohledem. „Mám dojem, že sis ten oblek totálně zničil, vašnosto.“

„Valentino vyhlásí smutek,“ odpověděl Tom a pracně vyloudil úsměv. „Podíváme se na to tvoje zranění.“

Nechala si od něj stáhnout džíny a Tom pak opatrně odmotal improvizovaný obvaz. „Žádná známka infekce. Bolí tě to?“

Jsem tak utahaná, že necítím vůbec nic.“

Tom obvaz vyhodil a vytáhl z kapsy čistý pruh hedvábí, který předtím utrhnul z podšívky svého obleku. Jemně obvázal ránu a znovu ho přepadl téměř nezvladatelný vztek na muže, který Sally unesl.

„Půjdu se mrknout na tamten hřeben, jestli nás ten parchant pořád ještě pronásleduje. Zatím si tu odpočiň.“

„S potěšením.“

Tom se vyškrábal svahem na nejbližší kozí hřbet, ale zůstal pod úrovní horizontu. Poslední tři metry k vrcholu se proplížil a vyhlédl zpoza terénní vlny. Za jiných okolností by byl uchvácen pohledem na velkolepou krajinu, kterou právě prošli, ale tentokrát v něm jen posílil pocit únavy. V posledních pěti hodinách urazili nejméně třicet kilometrů a snažili se získat na svého pronásledovatele co největší náskok. Tom nevěřil, že by je ten muž dokázal stopovat i v noci, ale chtěl se ujistit, že se jim ho podařilo skutečně setřást.

Uvelebil se k delšímu čekání. Krajina za ním vypadala naprosto liduprázdně, ale mnoho dolin a údolí zůstávalo před jeho pohledem ukrytých; může chvíli trvat, než by se pronásledovatel vynořil na viditelném místě. Tom ležel na břiše a pozoroval poušť, pátral po nějaké pohyblivé tečce, ale neviděl nic. Uběhlo pět minut, deset minut. Tom cítil, jak v něm narůstá úleva. Vyšlo slunce, ohnivý kotel vrhající oranžové světlo, které zalilo nejvyšší vrchy a hřebeny, a tato záplava pomalu sestupovala dolů jako tekoucí zlato. Nakonec světlo zachvátilo i samy pustiny a Tom ucítil na zátylku jeho žár. Po pronásledovateli stále nebylo ani stopy. Ten muž je pryč. Nejspíš zůstal v Daggettově údolí; Tom doufal, že se tam někde potácí, je polomrtvý žízní a nad hlavou mu krouží mrchožrouti.

S tímto příjemným pocitem začal slézat z hřebenu. Sally našel spící, opřenou o kámen. Chvíli ji pozoroval, její dlouhé světlé zacuchané vlasy, špinavou a roztrhanou košili, džíny a boty pokryté prachem. Sehnul se a zlehka ji políbil.

Otevřela oči, jako by se náhle rozzářily dva zelené drahokamy. Tom ucítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Málem o ni přišel.

Je tam?“ zeptala se.

Jen zavrtěl hlavou.

Jsi si jistý?“

Tom zaváhal. „Ne stoprocentně.“ Zarazilo ho, proč to řekl, proč zasévá pochybnost i do své vlastní duše.

„Musíme jít dál,“ řekla.

Jak jí Tom pomáhal na nohy, zasténala. Jsem ztuhlá jako máma Normana Batese. Neměla jsem si sedat.“

Vydali se na cestu vyschlým korytem, Tom pomáhal Sally nasadit tempo. Slunce stoupalo po obloze. Tom si dal do úst oblázek, začal ho cucat a snažil se nevnímat narůstající žízeň. Nejspíš nenajdou žádnou vodu, dokud nedorazí až k samotné řece, a ta je vzdálená ještě přes dvacet kilometrů. Noc sice byla chladná, ale nyní, když slunce stoupalo stále výš, cítil, jak se vše rozpaluje. Bude zatraceně horko.

3

CARA MADDOX ležel na břiše za balvanem a sledoval čtyřnásobně zvětšujícím teleskopem své pušky AR-15, jak se Broadbent sklonil a políbil svou ženu. Nos ho stále bolel po kopanci, který mu uštědřila, tvář rozškrábaná jejími nehty pálila jako oheň a nohy měl jako z olova, jeho žízeň každou minutou narůstala. A ti dva sviňáci si to rázovali skoro nadlidským tempem a nezastavovali se ani k odpočinku. Nechápal, jak to mohou vydržet. Kdyby nevyšel měsíc a on neměl baterku, určitě by je ztratil. Ale tohle byla skvělá krajina na stopování a měl navíc výhodu v tom, že věděl, kam zamířili – k řece. Kam jinam by mohli jít? Každý vodní zdroj, který míjeli, byl vyschlý na kost.

Zvedl se, nohy měl přelezené, a sledoval, jak se vydávají dolů údolím. Ze svého stanoviště by nejspíš dokázal sejmout Broadbenta, ale výstřel byl sázkou do loterie a ta čubka by mohla utéct. Teď s příchodem dne je dokáže rychlým tempem předběhnout a pak překvapit ze zálohy. Má spoustu prostoru, aby jim nastražil nějakou hezkou past.

Hlavně se nesmí prozradit. Kdyby zjistili, že je stále sleduje, bylo by mnohem obtížnější je zaskočit.

Puškovým teleskopem zkoumal krajinu před sebou a dával pozor, aby na optiku nedopadlo přímé sluneční světlo; nic by ho neprozradilo lépe než odraz světla. Znal místní náhorní roviny dobře, jednak z vlastní zkušenosti, jednak strávil hodiny nad podrobnými geologickými mapami, kterými ho vybavil Corvus. Zoufale zatoužil mít teď jednu z nich po ruce. Na jihozápadě rozpoznal velký hřeben nesoucí jméno Navažský pás, zvedající se dvě stě padesát metrů nad okolní poušť. Mezi ním a jeho současným stanovištěm se rozprostírala zničená země nazývaná Pustina ozvěn, zbrázděná hlubokými kaňony a podivnými skalními formacemi, přeťatá velkou puklinou v zemi, známou jako Údolí tyran-nosaura. Asi dvaadvacet kilometrů vpředu Čára tak tak zahlédl konec Náhorní roviny Pradávných, a to ještě jen jako nejasnou linii na horizontu. Do jejího boku se zarývalo množství kaňonů, největším z nich byl Joaquinův. Ten vedl do Bludiště, kde zabil toho lovce dinosaurů, a odtamtud se už cesta svažovala přímo k řece.

A právě tam míří ti dva.

Připadalo mu už jako sto let, co sejmul toho prospektora – těžko uvěřit, že to je jen, kolik, osm dní. Od té doby se přihodila spousta věcí.

Ale teď měl jeho zápisky a chyběl mu jen krůček k vyřízení celé záležitosti. Ti dva zamíří k jediné cestě přes Navažský pás, což znamená, že budou postupovat pustinou na jihozápad a překročí hřeben někde u ústí Údolí tyrannosaura. Právě ono vytváří přírodní kotlinu, kde se spojuje několik postranních údolí, a oni tamtudy prostě musí projít.

On by se mohl vydat na jih, obejít základnu Navažského pásu a vrátit se od severu, aby je v ústí údolí překvapil ze zálohy. Bude sebou sice muset hodit, ale pak by za hodinku mohlo být už po všem.

Odplížil se dolů ze své vyhlídky přesvědčený, že ho nezahlédli, a vydal se rychlým krokem přes pustiny na jih, přímo k pískovcové stěně Navažského pásu.

Zítra touhle dobou si už bude objednávat nejbližší let do New Yorku.

4

KDYŽ MELODIE CROOKSHANKOVÁ kráčela na východ po Devětasedmdesáté ulici, objevilo se před ní náhle muzeum – jeho horní obrysová světla v časném ránu ještě zářila. Nedokázala usnout, a tak strávila většinu noci procházením se po rušných chodnících Broadwaye a mozek jí stále pracoval na plné obrátky. Zastavila se poblíž Times Square v jedné nonstop jídelně na hamburger a pak na čaj v bistru poblíž Lincolnova centra. Byla to velmi dlouhá noc.

Zamířila po cestě pro personál ke služebnímu vchodu a mrkla na hodinky. Tři čtvrtě na osm. Už mnohokrát strávila celou noc psaním disertace a byla na bdění zvyklá, ale tentokrát to bylo jiné. Její mysl zůstávala neobvykle bystrá a jasná – víc než jasná. Stiskla bzučák na nočním vstupu a protáhla vstupní kartu čtečkou.

Prošla centrální kruhovou halou a minula několik velkých výstavních sálů. Vždy se bála procházet brzy ráno opuštěným muzeem, ještě než někdo dorazil, všude jen temné vitríny a ticho, jediným zvukem byla pouze ozvěna jejích kroků na mramorové podlaze.

Vydala se svou obvyklou zkratkou přes Vzdělávací oddělení a znovu použila kartu, aby přivolala výtah. Počkala, dokud k ní nepřirachotil, a podruhé použila i klíč, aby ho nasměrovala do sklepa.

Dveře se otevřely a Melodie vystoupila do podzemní chodby. V nitru muzea vládl chlad a klid, strnulost jako někde v jeskyni, až jí z toho vždy naskočila husí kůže. Vzduch tu byl mrtvý a pokaždé jí připadalo, že v něm cítí slabounký pach zkaženého masa.

Zrychlila a zamířila k mineralogické laboratoři, míjela jedno skladiště fosilií za druhým: triasoví dinosauři, jurští dinosauři, křídoví dino-sauři, oligocénní savci, eocénní savci – bylo to jako opakování evoluce. Další zatáčka ji dovedla do laboratorní haly, kde se leskla řada dveří z nerezavějící oceli; každé vedly do jiné laborky – mammalogie, herpe-tologie, entomologie. Došla ke dveřím s nápisem MINERALOGIE, vsunula klíč do zámku, otevřela dveře a zašmátrala po vypínači. Zářivky se rozblikaly.

Melodie se zarazila. Přes regály s nálezy zahlédla, že Corvus je již tady – usnul nad mikroskopem, vedle sebe má položenou aktovku. Co tu vůbec dělá? Ale odpověď jí došla vzápětí po otázce: přišel tak brzy, aby se osobně přesvědčil o její práci – neděle neneděle.

Udělala váhavý krok vpřed a odkašlala si. Ani se nepohnul.

„Doktore Corvusi?“ Trochu jistěji postoupila vpřed. Kurátor usnul za stolem, hlavu měl položenou na ohnuté ruce. Připlížila se po špičkách blíž. Díval se na vzorek na obrazovce – na nějakého trilobita.

„Doktore Corvusi?“ Přešla ke stolu. Stále žádná reakce. Tehdy Melodie pocítila lehké znepokojení. Nemohl dostat infarkt? To nebylo pravděpodobné: je přece ještě mladý. „Doktore Corvusi?“ opakovala, ale nepodařilo se jí promluvit hlasitěji než šeptem. Obešla stůl a naklonila se, aby mu viděla do tváře. Mimovolně vykřikla a ucukla, dlaň na ústech.

Kurátorovy oči byly doširoka otevřené, bezduché a pokryté mázdrou.

Corvus skutečné utrpěl infarkt. Melodie nejistě o krok ustoupila. Věděla, že by měla přijít k němu a zjistit, jestli nemá ještě hmatný puls, prostě něco udělat, dát mu umělé dýchání z úst do úst – ale představa, že by se ho měla dotknout, pro ni byla příliš odpudivá. Ty jeho oči… nebylo pochyb, že je mrtvý. Ustoupila o další krok, natáhla ruku, uchopila místní telefon – a pak se zarazila.

Něco nebylo v pořádku. Zírala na mrtvého kurátora zhrouceného nad mikroskopem s hlavou na ohnuté ruce, jako by mu jen klesla únavou a on usnul. Melodie cítila, jak jí vědomí nepatřičnosti celé situace vyvolává mrazení na páteři. A pak jí to došlo: Corvus se díval na trilobita.

Zvedla zkamenělinu a prozkoumala ji. Běžný trilobit z kenozoika, takového si můžete koupit v každém obchodě se zkamenělinami za pár dolarů. Muzeum má takových tisíce. A Corvus, který seděl na nejskvělejším paleontologickém objevu století, si vybral právě tuto chvíli, aby zkoumal obyčejného trilobita?

Ani náhodou.

Zachvátila ji hrůza. Přešla k trezoru s nálezy, vyťukala své číslo a otevřela ho dokořán.

Všechna CD a vzorky, které tam zavřela o půlnoci, byly pryč.

Rozhlédla se a všimla si Corvusovy aktovky. Vzala ji třesoucí se rukou, položila na stůl, otevřela a prozkoumala její obsah.

Nic.

Všechny záznamy o dinosaurovi zmizely. Všechny její vzorky a všechna CD se ztratily. Jako by nikdy neexistovaly. A pak si vzpomněla na takovou drobnost: když vstoupila do laboratoře, bylo zhasnuto. Pokud Corvus u práce usnul, kdo vypnul světla?

Tohle nebyl žádný infarkt.

Měla pocit, jako by se jí v žaludku právě vytvořil kus suchého ledu. Ať už zabil Corvuse kdokoliv, může teď jít i po ní. Musí tuhle situaci zvládnout velmi, velmi opatrně.

Zvedla vnitřní telefon a vytočila ostrahu. Odpověděl jí nějaký ospalý hlas.

„Tady je doktorka Crookshanková, volám z mineralogické laboratoře. Právě jsem přijela. Je tu doktor Iain Corvus a je mrtvý.“

Chvíli poslouchala a pak odpověděla se skálopevnou přesvědčivostí na otázku, která musela přijít: „Podle všeho to vypadá na infarkt.“

5

PORUČÍK WILLER stál ve dveřích disputační místností a pozoroval, jak nad kopci nad řekou vychází slunce. Pouštním vzduchem se k němu nesl stoupající a opět klesající zpěv od kostela za ním.

Odhodil oharek své předposlední cigarety, zašlápl ho, odkašlal si a odplivl. Ford se nevrátil a po Broadbentovi ani stopy. Hernandez čekal dole v autě a znovu volal vysílačkou. Santa Fé již sehnalo vrtulník, právě stál na startovací dráze. Přiletěl z Albuquerque a je připravený vzlétnout – ale stále trvá uzavření leteckého prostoru a ani slovo o tom, kdy se opět otevře.

Viděl, jak Hernandez vystoupil z vozu, a zaslechl zabouchnutí dveří. Pár minut nato se jeho zástupce vydrápal strmou stezkou k němu. Zachytil Willerův pohled a jen potřásl hlavou. „Pořád nic.“

Willer zaklel. „Tady jen zbytečně tvrdneme. Začneme prohledávat lesní cesty kolem Čtyřiaosmdesátky.“

Jasně.

Willer se naposledy podíval ke kostelu. Taková ztráta času. Až se

Ford vrátí, odtáhne toho vypečeného mnicha třeba za vlasy pěkně k sobě do města a dostane z něj, co věčně vyvádí na těch zatracených náhorních rovinách. A nemůže se dočkat, až někde vyplave na povrch

Broadbent; šoupne toho milionářského veterináře do zvlášť odporné sklepní cely k nějakému pošukovi a hned se uvidí, jak se mu tam bude líbit a jak mu pojedou psí suchary k večeři.

Willer zamířil dolů pěšinou, obušek ho bil do stehen a pouta se roz-cinkala. Hernandez šel hned za ním. Dole si koupí k snídani horu bur-ritos a pár velkých kelímků s kávou. A ještě karton marlborek. Nesnášel, když mu došlo kuřivo.

Vzal za kliku dveří a chystal se je otevřít, když náhle zaslechl z dálky slabé bzučení. Vzhlédl vzhůru a spatřil, jak se na ranním nebi materializuje černá tečka.

„Hele,“ ozval se Hernandez a mhouřil oči, „není to vrtulník?“

„To teda sakra je.“

„Ani ne před pěti minutama mně tvrdili, že ještě sedí na ploše.“

„Idioti.“

Willer vytáhl poslední cigaretu a zapálil si ji – pilot Freddie má vždycky u sebe pár krabiček.

„A teď tu aspoň můžeme udělat pořádnou show.“

Pozoroval přibližující se helikoptéru a cítil, jak se jeho pocit frustrace vytrácí. Teď rozbijí pouštní party těch parchantů. Je to velký kus země, ale Willer si byl jistý, že pokud se něco děje, bude to u Bludiště, a tam navede helikoptéru nejdřív.

Černá tečka začala narůstat a Willer na ni zíral s rostoucím údivem. Tohle nebyla policejní helikoptéra, alespoň takovou nikdy neviděl. Byla černá, mnohem větší, a po obou stranách jí čněla nějaká pouzdra jako dva pontony. Náhle Willerovi došlo, co se opravdu děje, a pocítil v žaludku slabost. Uzavření vzdušného prostoru, černá helikoptéra. Obrátil se k Hernandezovi.

„Myslíš si to co já?“

„FBI.“

„Přesně tak.“

Willer potichu zaklel. To by přesně odpovídalo federálům – nikomu nic neoznámit, nechat místní strážce zákona plahočit se kolem jako bandu idiotů a pak si přiletět rovnou na zatčení a tiskovou konferenci.

Vrtulník se mírně zakýval vpravo a vlevo, přiblížil se, zpomalil a nasadil na přistání na parkovišti. Jak dosedal, naklonil se mírně vzad a proud vzduchu z vrtulí zvedl záplavu bodavého prachu. Vrtule se ještě otáčely, ale již se odsunuly boční dveře a muž v pouštních maskáčích s puškou M4 a lehkou tornou na zádech vyskočil ven.

„Co to má k čertu znamenat?“ vypravil ze sebe Willer.

Vyskákalo dalších devět vojáků, několik z nich neslo nějakou elektroniku a komunikační přístroje. Poslední vystoupil štíhlý vysoký muž s tmavými vlasy a kostnatou tváří v teplákové soupravě. Osm vojáků hned zmizelo po cestě stoupající ke klášteru a vyběhlo ji najeden zátah, poslední dva zůstali s mužem v teplákách.

Willer dokouřil poslední cigaretu, vyplivl nedopalek na zem, vydechl a čekal. Tohle nebyli dokonce ani federálové – alespoň ne takoví, jaké znal.

Muž v teplákách k nim došel a zastavil se. „Mohu vás požádat, abyste se identifikoval, strážníku?“ řekl neutrálním hlasem, za nímž byla cítit autorita.

Willer vteřinu zaváhal. Pak odpověděl: „Poručík Willer, policie Santa Fé. A tohle je seržant Hernandez.“ Nepohnul se.

„Ustoupili byste laskavě pár kroků od svého vozu?“

Willer znovu zaváhal. Pak řekl: „Pokud máte nějaký odznak, pane, přišel čas ho ukázat.“

Muž vyslal na zlomek vteřiny pohled k jednomu z vojáků. Ten se okamžitě pohnul dopředu – svalnatý chlapík ostříhaný na ježka, v tváři pomalovaný maskovací barvou a celý prosáklý pocitem důležitosti. Willer znal takové týpky z vojenské služby a nesnášel je.

„Pane, prosím, odstupte od vozidla,“ pronesl voják.

„Kdo k čertu jste, že se mnou takhle mluvíte?“ Rozhodně nepřistoupí na žádnou takovouhle komedii, alespoň dokud neuvidí nějaký odznak. „Jsem detektiv poručík z policejního oddělení vražd v Santa Fé a jsem tu služebně se zatykačem a stíhám podezřelého. Kdo vám sakra svěřil jurisdikci nad touhle oblastí?“

Muž v teplákové soupravě klidně odpověděl. Jmenuji se Masago a jsem z Agentury pro národní bezpečnost, NSA, spadající pod vládu Spojených států amerických. Tato oblast byla vyhlášena zónou zvláštních operací a uzavřena z důvodu vojenského ohrožení. Tito muži jsou součástí speciálního komanda Delta Force v misi na obranu národní bezpečnosti. Takže poslední varování: ustupte od toho auta.“

„Dokud neuvi –“

Příští věc, co si Willer uvědomil, byla, že leží na zemi zkroucený do klubíčka a zoufale se snaží dostat do plic alespoň nějaký vzduch a ten voják mu zručně odebírá jeho zbraň. Konečně se mu po chvíli podařilo nadechnout a byla to nádherná úleva. Překulil se a pokusil se dostat na všechny čtyři a vstát, kašlal a plival, vší silou potlačoval nutkání zvracet, žaludek se mu svíral a obracel, jako by spolkl živého králíka. Ale zvládl to, dokonce se i postavil a napřímil.

Hernandez stál ještě na místě a tvářil se ohromeně. Také jemu už vzali zbraň.

Willer pak nevěřícně sledoval, jak jeden z vojáků nastupuje do auta –jeho auta – se šroubovákem v ruce. Okamžik nato se znovu objevil a v jedné ruce držel vysílačku, ze které visely dráty. Ve druhé pak měl klíčky od zapalování.

„Dejte mi svou přenosnou vysílačku, poručíku,“ poručil muž v teplá-kové soupravě.

Willer se podruhé nadechl, odepjal šňůrku a podal mu ji.

„Dejte mi i svou baterku, pouta, pepřový sprej a všechny ostatní zbraně a komunikační prostředky. A rovněž druhé klíčky od auta.“

Willer poslechl. Viděl, že Hernandez podstupuje tutéž proceduru.

„Nyní půjdeme nahoru do kláštera. Vy a zástupce Hernandez běžte první.“

Willer s Hernandezem se vydali pěšinou ke klášteru. Když míjeli dis-putační místnost, Willer si všiml, že klášterní laptop leží v prachu přede dveřmi rozbitý na kusy, vedle něj rozlomená satelitní anténa a spojovací kabely. Willer zahlédl uvnitř vojáky, jak mají plné ruce práce a propojují donesenou elektroniku. Jeden z nich na střeše vzty-čoval mnohem větší talíř parabolické antény.

Vešli do kostela. Zpěv již ustal a všude vládlo ticho. Mniši byli natěs-náni v jednom koutě do skupinky střežené dvěma členy komanda. Jeden z vojáků kývl na Willera a Hernandeze, ať se připojí k mnichům.

Muž v teplákách předstoupil před tichou skupinku mnichů. „Jmenuji se Masago a jsem z Agentury pro národní bezpečnost, spadající pod vládu Spojených států amerických. Provádíme v této oblasti speciální operaci. Pro vaši vlastní bezpečnost vás požádáme, abyste zůstali až do skončení operace zde v této místnosti, a to bez komunikace s vnějším světem. Dva vojáci zůstanou zde, aby se postarali o vaše pohodlí. Operace bude trvat dvanáct až čtyřiadvacet hodin. Vše, co budete potřebovat, je zde: toaleta, voda, malá kuchyňka s jídlem v ledničce. Omlouvám se za nepohodlí.“

Kývl na Willera a ukázal na postranní místnost. Willer ho tam následoval. Muž zavřel dveře, otočil se k němu a tiše promluvil: „A teď, detektive poručíku, bych rád slyšel všechno o tom, proč jste tady a kdo je ten váš uprchlík.“

6

SLUNCE VYŠLO JIŽ před několika hodinami a skrytá údolí se změnila v zónu smrtí, kamenné peklo sálající zpět nashromážděný sluneční žár. Ford kráčel podél vyschlého koryta na dně a mumlal si, že Ďáblův hřbitov je ve dne ještě mnohem přiléhavější jméno než včera za soumraku.

Ford se posadil dolů na balvan, odzátkoval čutoru a dal si malý doušek. Jedině s krajním úsilím se ovládl, aby nevypil víc. Zarazil zátku zpět do hrdla láhve, a když ji schovával, odhadl, že mu zůstal asi tak litr. Na plochém kameni u nohou opatrně rozložil mapu, která se již na přehybech začínala rozpadat, a vyndal špačka tužky. Chvatně ho přiřízl nožíkem a označil další bezúspěšně propátraný čtverec.

Nadšení, že je na dosah objevení zkameněliny, začalo tváří v tvář drsné realitě krajiny, kterou procházel od úsvitu křížem krážem, rychle opadávat. Tři velká údolí a mnoho menších se spojila do naprostého kamenného chaosu – mrtvá země natrávená erozí, orvaná záplavami, zjizvená lavinami. Jako by ji Bůh použil za odpadiště svého stvoření, smetiště zbytků písku a kamene, pro které už nikde nemohl najít použití.

A k tomu všemu Ford nenašel ani nejmenší známku po nějakých fosiliích – ani kousíček či úlomek zkamenělého dřeva, tak běžného všude na náhorních plošinách. Byl to mrtvý kraj v každém smyslu toho slova.

Znovu zatřásl čutorou, řekl si: vem to ďas, a ještě jednou si lokl, pak pohlédl na hodinky. Půl jedenácté. Prozkoumal přibližně polovinu údolí. Pořád mu ještě zbyla polovina spolu s několika bočními údolími a slepými roklemi – práce přinejmenším ještě najeden den. Ale nedokáže ji dokončit, nenajde-li vodu; a je naprosto jasné, že na takovémhle pekelném místě žádná voda není. Pokud nechce zemřít žízní, musí sestoupit k řece, a to absolutně nejpozději do zítřejšího svítání.

Složil mapu, přehodil si čutoru přes rameno a rychle se zorientoval podle kompasu; jako orientační bod mu posloužil pískovcový jehlan, vystupující z tváře údolí a naklánějící se v nebezpečném úhlu. Těžce se vlekl přes písečnou planinu, minul další vyschlou dešťovou jámu, jeho sandály vířily bílý alkalický prach. Dostal se zpět do pochodového rytmu a zrychlil krok, minul jehlan a nalezl za ním úzké vyschlé koryto potoka. To ráno jedl velice málo – jen pár lžic ovesných vloček uvařených v cínovém pohárku – a v žaludku měl nyní důvěrně známý prázdný pocit hladu překračujícího běžné vyhladovění. Nohy ho bolely, chodidla měl plná puchýřů, oči zarudlé od prachu. Ford do jisté míry toto umrtvování těla vítal, šlo o odmítání tělesného pohodlí. Samo pokání je uklidňující. Na druhé straně existoval bod, za kterým se nepohodlí, jež zašlo příliš daleko, samo stávalo slabostí. Právě teď se nacházel v nebezpečné zóně, v místě, kde nebyl prostor pro nehodu nebo chybu. Zlomená noha, dokonce i vymknutý kotník by znamenaly rozsudek smrti: s tak malým množstvím vody by zemřel, než by mohla přijít pomoc. Ale to nebylo nic nového, v životě již podstoupil mnohem horší rizika.

Kráčel dál zmítaný protichůdnými pocity. Suché koryto ostře zabočilo proti zdi z pískovce a vytvořilo asi třímetrový podemletý břeh v podobě půlměsíce. Ford se na okamžik zastavil k odpočinku. Opodál stál osamocený jalovec, nehybný, jako by ho žár ochromil. Ford se párkrát zhluboka nadechl a bojoval s pokušením znovu se napít. Dál v údolí spatřil, jak se část útesu rozpadla na gigantickou kamennou lavinu, dvousetmetrový jazyk balvanů o velikosti auta.

V kamenném jazyku Ford něco zahlédl. Hladká strana jednoho z balvanů byla natočena právě v takovém úhlu, že odrážela sluneční paprsky. A tam, vyrýsována v dokonalé jasnosti, byla jedinečná sada dinosauřích stop – velkého tříprstého dinosaura s masivními drápy, který zjevně přešel přes pradávnou bahnitou pláň. Ford si hodil čutoru zpět přes rameno a vydal se k základně jazyka; náhle pocítil elektrizující příval energie a všechna únava jako kouzlem zmizela. Je na správné stopě, a to obrazně i doslovně. Ten tyrannosaurus je tady, někde v tomto skalním bludišti – a jen Bůh ví, že tohle mohou být přímo jeho stopy.

A tehdy Ford zaslechl zvuk, taktak slyšitelný v mrtvém tichu okolní pouště. Zastavil se a pohlédl nahoru, ale mezi strmícími skalami byl vidět jen kousek nebe. Zvuk sílil a Ford usoudil, že jde o tiché bzučení malého letadla. Zvuk utichl dřív, než jej mohl na modré obloze pořádně zaměřit. Ušklíbl se a vystoupil ke kupě balvanů, aby šlápoty prozkoumal zblízka. Skála naštípla podloží a odhalila vrstvu čeřiny, vlnovitě rýhovaného jílovce, téměř dokonale černého ve srovnání s cihlově červenými vrstvami nad a pod ním. Sledoval ji zrakem a stopoval její pokračování, jak prochází okolními formacemi, silná asi deset centimetrů. Pokud to jsou tyrannosauří stopy – a rozhodně tak vypadaly –potom ta černá vrstva je jako značka – označuje vrstvu, kde se dá nejspíš ten Tyrannosaurus rex najít.

Sestoupil opět dolů a pokračoval do malé rokle, ale ta po několika zatáčkách končila útesy, a tak se musel otočit zpět. A tehdy znovu zaslechl bzukot malého letadla, tentokrát však hlasitější. Pohlédl vzhůru a zamžoural proti jasu rozpálené oblohy a spatřil odlesk slunce na malém letounu, který se mu vznášel téměř přesně nad hlavou. Zastínil si oči, ale stroj zmizel v ostré záři. Vytáhl dalekohled a zkoumal oblohu, nakonec ho přece jen našel.

Ford strnul překvapením. Bylo to malé bílé letadlo bez oken, asi tak osm metrů dlouhé s kulatým nosem a tryskou vzadu. Okamžitě je poznal, šlo o MQ-lA bezpilotní letoun Predator.

Sledoval ho dalekohledem a přemýšlel, co to CIA nebo Pentagon k čertu provádějí, že nechají poletovat takové supertajné letadlo nad civilním územím. Ford věděl, že Predator je funkční verzí stroje, který v době, kdy ještě býval v CIA, existoval pouze na papíře; jde o bezpilotní stroj využívající technologii ICCG, tedy nezávislý počítačový řídicí systém, který letadlu umožňuje operovat samostatně, když se dočasně dostane mimo kontakt s pilotem, jenž ho dálkově řídí. To prudce snižuje nároky kladené na operátora a umožňuje, aby ho ovládal tříčlenný pozemní tým pomocí přenosné stanice, namísto obvyklého desetimetrového přívěsu a dvacetičlenného týmu. Ford si rovněž všiml, že Predator nese pár laserem naváděných střel Hellfire.

Ford sledoval, jak ho stroj minul a zamířil na západ. Pak přibližně pět kilometrů od něj udělal línou zatáčku a vracel se k němu. Ztrácel výšku a stále zrychloval – a to kvapem. Co to pro všechno na světě vyvádí? Ford ho dál sledoval dalekohledem jako uhranutý. Zdálo se, že provede nějaký simulovaný útok.

Za Predatorem se objevil malý obláček a celý stroj jakoby nadskočil – právě vypustil jednu ze svých raket. Tohle je neuvěřitelné: kdo nebo co tu může být jako terč? Vzápětí si Ford s naprostým šokem uvědomil, kdo je tím cílem.

On sám.

7

MADDOX PŘEKONAL poslední hřeben a zastavil se, aby prozkoumal terén pod sebou. Spojovaly se tu dva kaňony do většího údolí a vytvářely kamenný amfiteátr s hladkým dnem ze žlutého písku. Těžce oddychoval a potácel se jako zavrženec uprchlý z pekla, aby dosáhl kýženého bodu, a začínal pociťovat omámení – jestli horkem nebo žízní, to už nedokázal rozlišit. Otřel si pot z čela a krku a opatrně se dotkl bolavých částí těla, kde ho ta mrcha nakopla a poškrábala. V“ průstřelu na stehně mu bolestivě škubalo a Maddox si dělal starosti, jestli se do rány nedostala infekce. Ale největší vrásky mu dělala voda: muselo být nejméně čtyřicet ve stínu a slunce teď pálilo přímo nad hlavou. Vše se v horkém vzduchu tetelilo. A žízeň ho trýznila minutu za minutou víc a víc.

Sledoval očima hlubokou rozsedlinu centrálního údolí. Tohle je cesta, kterou přijdou dolů Broadbentovi.

Naprázdno polkl, v puse měl pocit, jako by byla plná zkvašeného těsta. Než se za nimi vydal, měl si do auta hodit polní láhev – ale teď už bylo příliš pozdě a kromě toho věděl, že Broadbenta a tu jeho děvku sužuje žízeň nejméně stejně krutě jako jeho.

Maddox zapátral po vhodném místě, odkud by je mohl zabít. Početné balvany, které se skutálely ze stěn údolí, mu nabízely spoustu příležitostí. Přejížděl pohledem po svazích pokrytých sutí a zastavil se u místa, kde se do sebe zaklesly dva obrovské kameny – přímo naproti kaňonu, odkud budou muset vyjít jeho oběti. Bylo to ideální místo pro střelbu ze zálohy, ještě lepší než to, odkud zastřelil Weatherse. Ale potřebuje snadnou ránu: tentokrát musí zabít dva lidi, ne jednoho, a Broadbent je navíc ozbrojený. A navíc ani on není zrovna v nejlepší formě. Už nebude chodit kolem horké kaše, žádné řeči, žádné pitomosti, prostě ty dva zmetky odpráskne a vypadne z tohohle pekla.

Začal sestupovat z hřebenu, při chůzi podklouzával a sjížděl, natahoval ruce po zakrslých keřích a pelyňku, aby udržel rovnováhu. Jednu chvíli se před ním objevil chřestýš, svinul se do útočné polohy a zachřestil ocasními články. Maddox ho obešel velkým obloukem, byl to již pátý, na kterého od rána narazil. Došel na dno údolí a začal stoupat do protisvahu pokrytého sutí a kameny; celou dobu přitom dával dobrý pozor, aby za sebou nezanechával žádné stopy. U vyhlédnutého stanoviště u dvou balvanů se zastavil a pořádně se rozhlédl, jestli tam nejsou další chřestýši, ale žádného neviděl. Místo bylo na přímém slunci a žhavější než peklo, i když z opačné strany vypadalo na ideální stanoviště. Sejmul z ramene svou .223 AR-15 a uvelebil se v indiánském sedu, pušku si položil přes kolena. Rychle zbraň prohlédl a pak, spokojen s jejím stavem, ji namířil do střelecké pozice. Zaklesnuté balvany vytvářely V, které představovalo skvělé střelecké hnízdo. Zapřel do něj hlaveň, skrčil se, pohlédl čtyřnásobně zvětšujícím teleskopem a přitom posunoval puškou vpřed a vzad. Lepší střelecký úhel si nemohl přát: měl přímý výhled na kaňon, ze kterého vyjdou: dvě strmé stěny pískovce a mezi nimi nic než ploché pískové dno. Nebyl tam žádný úkryt, žádné křoví, nebylo kam utíkat, jedině zpět kaňonem. Vestavěný digitální měřič vzdálenosti mu prozradil, že až jeho cíle vyjdou z poslední zatáčky, budou vzdálené 415 metrů; nechaje ujít dalších dvě stě metrů, a teprve potom zahájí palbu. Bude to čistá střelba bez jediného závanu větru.

Přes veškerou únavu a zranění se Maddox neubránil úsměvu, když si představil zabíjení, jak kulky odhodí ty parchanty dozadu a krev jim bude vytékat do písku přímo před jejich nechápavýma očima. Vzduch páchl prachem a rozpáleným kamením a Maddox pocítil chvilkovou slabost. Ježíši Kriste. Zavřel oči a opakoval si svou mantru ve snaze zjasnit a zaostřit mysl, ale byl příliš ztrápený žízní, než aby se dokázal soustředit. Otevřel oči a pohlédl znovu dolů do údolí. Budou tu za necelých deset minut. Sáhl do kapsy a vytáhl zápisník, celý mastný a s oslíma ušima, ani ne patnáct na deset centimetrů. Překvapilo ho, jak bezvýznamně vypadá. Prolistoval ho. Byla v něm čísla, nějaký druh kódu – a tady, na poslední stránce, dva velké vykřičníky. Ať už jde o cokoliv, nic mu do toho není, však Corvus už bude vědět, co s tím. Zastrčil ho zpět do kapsy, znovu zaujal střeleckou pozici a otřel si kapesníkem zpocený krk. Navzdory vyčerpání cítil příliv adrenalinu, zostření pozornosti, které předchází zabíjení. Barvy se zdály být jasnější, vzduch čistší, zvuky ostřejší. To je dobré. To mu pomůže přečkat příštích deset minut.

Naposledy prohlédl pušku, spíše jen proto, aby se něčím zaměstnal. Přišla ho skoro na dvě tisícovky, ale bohatě se mu odvděčila. Pohladil hlaveň, ale hned zase ruku stáhl: byla dočista rozžhavená. Všemohoucí Bože.

Připomněl si, že svou práci nedělá pro peníze jako nějaký sprostý nájemný zabiják. Má vyšší pohnutky. Corvus ho dostal z vězení a on mu jeho laskavost teď může splatit. Právě to v Maddoxovi vytvořilo pravý smysl pro povinnost.

Ale nejvyšším motivem ze všech je jeho vlastní přežití. Pokud je oba nezabije, nikdo, dokonce ani Corvus, ho už nezachrání.

8

TOM KAŽDÝM KROKEM vnímal intenzivní žár písku pronikající koženými podrážkami jeho italských polobotek. Puchýře se mu už dávno protrhly a živé maso mu krok za krokem působilo utrpení. Ale jak rostla žízeň, bolest se zdála ustupovat. Minuli několik tinajas, dešťových jam ve skále, kde normálně bývala voda. Ale všechny byly vyschlé.

Zastavil se v kousku stínu pod přečnívající skálou. „Odpočinek?“

„Bože, jistě.“

Posadili se a pokusili stěsnat do stínu, co nejvíc to šlo. Tom vzal Sally za ruku. „Jak jsi na tom?“

Potřásla hlavou a rozhodila dlouhé blonďaté vlasy. Jsem v pořádku, Tome. A ty?“

„Zatím žiju.“

Pohladila hedvábné klopy jeho obleku „od pana Kima“ a slabě se usmála. „Vyjde to?“

„Nikdy jsem tě neměl nechávat samotnou.“

„Tome, přestaň se obviňovat.“

„Máš vůbec představu, kdo je ten muž, co tě unesl?“

„Všechno mi vyžvanil. Je to nájemný vrah, pracuje pro kurátora nějakého muzea na Východě. Možná není vzdělaný, ale rozhodně není hloupý.“ Opřela se dozadu a zavřela oči.

„Takže zabil Weatherse, aby se dostal k tomu zápisníku, a pak šel po tobě. Ježíši, nikdy jsem neměl jezdit do Tucsonu, je mi to tak líto –“

Sally mu položila ruku na rameno. „Schovej si omluvy, až z toho budeme venku.“ Pak se odmlčela a nakonec zeptala: „Myslíš, že jsme ho opravdu setřásli?“

Tom neodpověděl.

„Pořád ti dělá starosti, že jo?“

Přikývl a pohlédl dolů kaňonem. „Nelíbí se mi, že tak najednou zmizel. Něco podobného se stalo už v tom táboře duchů.“

„To jsi říkal. Sledoval nás a pak nás prostě ztratil.“

„Ví, že jestli nás nezabije, je vyřízený. A to je moc dobrý motiv.“

Sally pomalu přikývla. „Není z těch, co by se vzdávali.“ Položila hlavu na skálu a opět zavřela oči.

„Vylezu někam výš, abych se podíval dozadu.“

Tom se vyškrábal příkrým svahem na skálu, z níž měl výhled směrem, odkud přišli. Ale nic tam nebylo, jen pustá kamenná poušť. Stále byli nejméně třicet kilometrů od řeky, a navíc měl Tom jen velmi obecnou představu, kde jsou teď. Tiše zaklel a přál si mít po ruce nějakou mapu; ještě nikdy předtím se neocitl tak daleko na náhorních rovinách a netušil, co leží mezi nimi a řekou.

Slezl dolů, chvíli jen stál nad Sally a hleděl na ni, než se jí dotkl. Otevřela oči.

„Raději vyrazíme dál.“

Když jí pomáhal na nohy, jen zasténala. Právě odcházeli, když se nad pustinou ozvalo hluboké zahřmění, ne nepodobné hromu, a podivně doznívalo v údolích.

Tom pohlédl vzhůru. „Zvláštní. Na nebi není ani mráček.“

9

FORD LEŽEL SCHOULENY pod ochranou útesu, tváří k zemi a rukama si kryl hlavu, jak se ohlušující rachot raketové exploze nesl pryč jako stonásobné zaburácení hromu rozechvívající okolní kaňony. Déšť písku a štěrku pokračoval, i když ozvěna již slábla. Čekal, dokud se neroz-hostilo ticho, a teprve pak zvedl hlavu.

Nacházel se uvnitř hustého oranžového mraku. Rozkašlal se, zakryl si ústa lemem kutny a zkusil dýchat, stále ještě napůl omráčený tlakovou vlnou. Výbuch byl tak hlasitý, až se mu zdálo, že by ho dokázal zabít již samotný jeho zvuk. Ale on přežil, je živý a nezraněný. Sotva tomu dokázal uvěřit.

Vstal a opřel se o stěnu kaňonu, hlava mu třeštila a v uších zvonilo. Našel si útočiště ve vytěženém dole na úpatí příkré stěny, a to bylo velmi prozíravé. Velké hromady kamení ležely všude kolem, ale převis ho spolehlivě ochránil. Prach se pomalu začal usazovat a oranžová mlha přešla v opar. Všiml si zvláštního pachu, dusivé kombinace rozdrcené skály a korditu. Nakonec se oblak, polapený mezi stěny kaňonu, pomalu přesunul níže a trvalo mu velice dlouho, než se rozptýlil.

Prach… Prach byl nyní jeho záchranou. Mohl ho skrýt před pronikavýma očima videokamer na Predatoru, který nepochybně ještě někde nahoře krouží a provádí vyhodnocení škod.

Zacouval zpět pod převis, právě když se prach úplně rozptýlil, rozehnaný nepostřehnutelným pohybem vzduchu. Skrčil se a zůstal bez hnutí pokrytý tak silnou vrstvou prachu, že usoudil, že bude shora nej–

spíš vypadat jen jako další skála. Stále slyšel odněkud z oblohy šeplavý bzukot bezpilotního letounu. Uplynulo deset minut, než zvuk konečně zeslábl a zmizel.

Ford se vyhrabal na nohy, vykašlával a plival prach a vyklepával si ho z kutny i z vlasů a nakonec si otřel tvář. Teprve nyní mu začínala docházet absurdita toho, co se právě stalo: bezpilotní Predator na něj cíleně vypálil řízenou střelu. Proč?

Muselo jít o chybu, o nějaký nezdařený test. Ale hned jak ho ta myšlenka napadla, ji zavrhl. Příliš dobře věděl, že přísně tajný letoun by nikdy netestovali nad civilním územím, a zejména ne nad Novým Mexikem, které má přece svou raketovou základnu White Sands, největší cvičný prostor v celých Státech. A Predator ani nemohl nějakým způsobem z této základny uniknout a skončit tady – nemá tak dlouhý dolet. Obrat, nálet a výstřel, který provedl, přesahuje kapacitu jeho umělé inteligence: za tímto manévrem stál nějaký vzdálený lidský pilot – pilot, jenž viděl, o koho jde, a dobře věděl, co dělá.

A co když loví někoho jiného? Nejde náhodou jen o záměnu osob? Ford usoudil, že je to možné, ale pak by se jednalo o velmi vážné porušení prvního pravidla jejich branže: o bezpečnou vizuální identifikaci cíle. Jak by ho mohli v jeho mnišské kutně a sandálech pokládat za někoho jiného? Nebo CIA jde skutečně po něm kvůli něčemu, co ví nebo kdysi udělal? Ale nepřichází v úvahu, že by CIA zavraždila někoho ze svých – bylo by to samozřejmě protizákonné, ale co je ještě důležitější, bylo by to v naprostém rozporu se zvyklostmi CIA. A i kdyby ho chtěli zabít, neposlali by supertajný bezpilotní stroj za čtyřicet milionů dolarů, když by bylo mnohem snazší ho zlikvidovat v posteli v jeho cele naprosto nestřeženého kláštera a nastražit to tak, aby to vypadalo na běžný infarkt.

Jde tu o něco docela jiného a o něco skutečně zvláštního.

Ford si sundal kutnu, důkladně z ní vyklepal poslední zbytky prachu a znovu si ji navlékl. Propátral oblohu dalekohledem, ale letoun byl pryč. Nyní soustředil pozornost na kopec, který zasáhla raketa. Spatřil čerstvou oranžovou jizvu na temnějším pískovci, vyhloubenou díru ve skále, ze které se stále ještě sypal písek a zvedal prach. Kdyby se nevrhl pod převis stěny, byl by teď nepochybně už mrtvý.

Ford se vydal dolů údolím, v uších mu stále zvonilo. To, co se přihodilo, bylo stále nepochopitelné, ale začal mít pocit, že útok má co dělat s jejich zkamenělým dinosaurem. Nedokázal říct, co konkrétně, šlo spíš o pocit než o dedukci. Ale nic jiného prostě nedávalo smysl. Jak zní ta stará holmesovská poučka? Když vyloučíš vše nemožné, pak to, co zbude, ať je to jakkoliv nepravděpodobné, musí být pravda.

Z nějakého záhadného důvodu, přemítal Ford, některá z vládních agentur tolik dychtí, aby se zmocnila té zkameněliny a nenechala žádné svědky, že je ochotná kvůli tomu zavraždit amerického občana. Ale to vyvolává další otázku: jak se dozvěděli, že je zde a hledá toho dinosaura? To ví jedině Tom Broadbent.

Během let u CIA se Ford občas dostal do styku s nejrůznějšími utajenými sekcemi, speciálními útvary a „černými odděleními“. Ty poslední byly malými vysoce utajenými týmy specialistů, vytvořenými pro zvláštní vyšetřovací či výzkumné úkoly a rozpouštěly se hned, jak byl daný problém vyřešen. V žargonu CIA se jim říkalo buňky. Buňky měly spadat pod velení NSA, DIA nebo Pentagonu, ale ve skutečnosti hrály jen podle vlastních pravidel. Vše, co se týkalo buněk, bylo tajné: úkol, rozpočet, složení týmu i sama jejich existence. Některé z buněk byly tak vysoce utajené, že ani generalita CIA nedostala oprávnění ke styku s nimi. Ford si vzpomněl na těch pár, se kterými měl co do činění: všechny měly důležitě znějící zkratky jako TEMP-PS (Termonukleární elektromagnetický puls – pracovní skupina); ODSN (Oddělení pro dezinformaci Spojených národů) a OOBUE (Oddělení obrany před biologickým útokem v epicentru).

Ford se také rozpomněl, jak on i kolegové buňkami opovrhovali: zlo-činecké agentury, které nikomu nepodléhaly, vedené kovbojskými typy, jež vyznávaly, že účel světí prostředky – jakýkoliv účel jakékoliv prostředky.

A tahle situace na dálku smrděla buňkou.

ČÁST PÁTÁ

VENUŠINA ČÁSTICE

Nastaly dny, kdy o ni tyrannosauří samci bojovali v ritualizovaném zápasu. Zatímco je pozorovala, kroužili kolem sebe, řvali a předstírali útoky, les se otřásal jejich křikem. Pak se na sebe vrhli, srazili se hlavami, ustoupili a drásali v zuřivé vášni stromy i zemi pod nohama. Jejich řev jí rozechvíval slabiny a rozpaloval bedra. Když ji pak vítězný samec pojímal a troubil do světa svůj triumf, poddala se mu, synapse planoucí udržováním téměř nesnesitelného úsilí potlačit puzení rozervat svého milence od krku po břicho.

A hned, jak vše skončilo, zmizela i vzpomínka na jejich spojení.

K nakladení vajec se vydala na západ k řetězci pískových vršků ve stínu hor. Začala hrabat a vyhloubila v písku hnízdo. Po nakladení vajec zakryla snůšku vlhkou hnijící vegetací, která díky fermentaci vydávala teplo; pře-rovnávala ji a očichávala, aby zkontrolovala její teplotu, a často ji i měnila. Hnízdo opouštěla jen výjimečně, při své ostražitosti zapomínala dokonce i na jídlo. Pečlivě hlídala potomstvo a oddaně je vychovávala. Byla větší než samci jejího druhu, aby ochránila mláďata před nimi a jejich slepou touhou po mase. Pocity, které měla, když se věnovala těmto povinnostem, rozhodně neodpovídaly definici „lásky“. Byla biologický stroj běžící podle uceleného programu, jenž spočíval ve vytváření kopií sebe sama a v péči o uzlíčky masa, nesoucí tyto kopie, aby přežily až do doby svého páření. Již sama představa „péče“ byla pro ni neurologicky nemožná.

Když její děti dosáhly určité velikosti, začaly lovit ve smečce a postupně s rostoucími nároky na přísun masa rozšiřovaly své teritorium. Tehdy je samice opustila a vydala se zpět do svého starého loviště a existence mláďat přestala být součástí jejího vědomí.

Když byla v pohybu, strach se šířil lesem jako jedovatý plyn. Její pětimetrový krok byl tichý. Země se neotřásala, když šla; dokonce se ani nezachvěla. Kráčela po špičkách, lehce a tiše, a její vybarvení ladilo s lesem.

Znala hlad, znala sytost. Znala chuť krve prýštící z masa v tlamě. Znala světlo a znala tmu. Znala spánek, znala bdělost.

Biologický program vytrvale pokračoval.

1

MELODIE SLEDOVALA, jak poslední skupina strážných odchází z mineralogické laboratoře, jejich klíče cinkají a hlasy se rozléhají na chodbě. Zavřela za nimi dveře, zamkla je a s úlevným výdechem se o ně opřela. Byla téměř jedna hodina. Přišel koroner, podepsal stoh papírů, pohřební služba odnesla tělo; otrávený policista se zápisníkem provedl ledabylé šetření. Všichni předpokládali, že šlo o infarkt, a Melodie věděla s jistotou, že pitva to jen potvrdí.

Jedině ona měla podezření, že jde o vraždu. Vrahovi šlo o jejich dinosaura, o tom Melodie nepochybovala – proč by jinak někdo ukradl veškerý jejich výzkum, tedy její výzkum? Musí teď jednat rychle.

Melodie si dělala hlavu, jestli jednala správně, když si podezření nechala pro sebe. Neměla žádný důkaz, nic, co by skutečně ukazovalo na vraždu, kromě skutečnosti, že by se Corvus v tu dobu rozhodně nezabýval nějakým trilobitem. Pokud by své podezření řekla nahlas a byla do případu zatažena, jen by na sebe soustředila vrahovu pozornost. A to rozhodně nesmí dopustit – zejména ne, když je tolik v sázce. Musí teď, jak se říká, chytit tygra za ocas.

Popadla těžkou kovovou židli a odnesla ji ke dveřím, kde ji zapřela pod kliku a tak dlouho posunovala, až si byla jistá, že se dovnitř nikdo nedostane, i kdyby měl klíč. Pokud by se někdo zajímal, proč blokuje dveře, vždycky může odpovědět, že ji vylekala kurátorova smrt. Pravdou je, že jen málokteří z kurátorů se kdy uráčili sestoupit ze svých dřevem obložených pracoven ve čtvrtém patře do podzemní laboratoře, a zejména v neděli.

Bude mít spoustu času k nerušené práci.

Melodie si pospíšila do depozitáře navazujícího na laboratoř. Byly zde uloženy desetitisíce minerálů a zkamenělin, všechny očíslované a roztříděné v řadách kovových regálů, tyčících se podél zdí od podlahy ke stropu. Menší nálezy se nacházely v zásuvkách, větší v krabicích na otevřených policích. K nejvyšším regálům umožňoval přistup pohyblivý knihovnický žebřík na kolejničkách.

Melodie se srdcem bušícím strachy sunula žebřík po kolejnicích, dokud nedojel k řadě, kterou chtěla. Vylezla nahoru. Na horním regálu v temném místě těsně pod stropem ležela stará dřevěná bedna s vyraženým nápisem v mongolštině. Vybledlý štítek hlásal:

Protoceratops andrewsii hnízdo s vejci Flaming Cliffs Ev. č. 1923-5693A W. Grainger, sběratel

Dřevěné víko vypadalo jako přibité, ale nebylo. Melodie ho zvedla a odložila stranou, pak vytáhla vrstvu slaměné výplně.

Mezi vejci fosilního dinosauřího hnízda ležely kopie CD-ROMů, které Melodie vypálila a které obsahovaly veškerá její data a snímky. Vedle nich spočívalo tenké plastové pouzdro ukrývající tři tenoučké řezy s původním vzorkem, příliš malé, než aby je někdo postrádal.

Melodie nechala CD na místě, vzala si plastové pouzdro se vzorky, vrátila dovnitř slaměnou výplň, položila víko na bednu, slezla dolů a odstrkala žebřík na původní místo.

Odnesla pouzdro zpět k leštičce, sundala jeden plátek a upevnila ho na leštící plochu. Když pak epoxid zaschl, začala s leštěním a snažila se o dokonalou ultratenkou vrstvičku, aby pak z elektronového mikroskopu získala co nejlepší snímky. Jednalo se o přesnou práci, o to těžší, že měla roztřesené ruce. Několikrát musela přestat a párkrát se zhluboka nadechnout, stále znovu sama sebe ujišťovala, že vrah teď nemá důvod, aby se sem vracel, když dostal, co chtěl, a že nemá nejmenší tušení, že si pořídila kopie všech dat. Když byl preparát připraven, odnesla ho do vedlejší místnosti k transmisnímu elektronovému mikroskopu, zapnula přístroj a nechala jej nažhavit. Přitom si všimla, že vedle pracovní plochy leží otevřený pracovní deník. Poslední zápis, vedený silným nakloněným písmem, ji přímo udeřil do očí:

Výzkumník: I. Corvus

Lokalita/vzorek: Náhorní roviny/divočina u řeky Cháma, jm. vz. T. rex. Komentáře: Třetí zkoumání pozoruhodného úlomku obratle T. rexe. Naprosto jedinečné! Toto vstoupí do dějin. I. C.

Třetí zkoumání? Zalistovala sešitem nazpět a objevila další dva zápisy, oba na koncích stránek, kde Corvus zjevně objevil nějaké volné řádky. Měla na něco podobného podezření, ale nečekala takovýhle očividný podraz. Ten bídák si plánoval, že ji úplně vynechá, a to se vším všudy. A ona, hodná a ochotná technická síla, mu na to málem skočila. Přešla do místnosti skenovacího elektronového mikroskopu a prolistovala tamní deník, kde našla stejný počet falešných zápisů. Takže tohle tedy dělal v laboratořích tak pozdě večer: kradl její objev a padělal zápisy v pracovních denících.

Přistihla se, že těžce oddychuje. Téměř od první třídy chtěla být věd-kyní-objevitelkou, a jak dospívala, hýčkala v sobě představu, že věda je jedinou oblastí lidského úsilí, kde panuje altruismus a pracuje se ne pro vlastní prospěch, ale pro pokrok lidského vědění. Vždy věřila, že věda je polem, kde se práce oceňuje podle zásluh.

Jak byla naivní!

Existoval jediný způsob, jak si zajistit ocenění a současně se ochránit před tím zabijákem: dokončit svůj výzkum a publikovat vše dřív než vrah. Pokud předloží výsledky přes internetovou sekci Journal of Paleontology, budou vyhodnoceny a elektronicky publikovány do tří dnů.

Přirozeně že přizná určité zásluhy také Corvusovi, ale jen malé – za poskytnutí vzorku. Odkud fosilie pochází, komu patří, jak se dostala do jeho rukou – tohle byly všechno otázky mimo okruh její práce. Jistě, rozvinou se debaty. Vzorek může být kradený, nebo dokonce získaný ilegálně. Ale nic z toho se jí netýká: dostala vzorek k analýze a analýzu také provedla. A jak se její výzkum zveřejní, nebude již důvod, proč ji zabít. A pak si sama může diktovat podmínky.

2

NAODOX V POZICI za velkým balvanem přenesl váhu, natáhl nohu a zahýbal s ní ve snaze zahnat strnulost. Slunce mu sedělo v holém zátylku jako žhavá kovadlina. Pot mu stékal mezi vlasy, po krku a tváři a pálil ve škrábancích. Rána na stehně mu divoce pulsovala – už bylo jasné, že je infikovaná.

Otřel si tvář a zamrkal, aby dostal pot z očí. Měl pocit, že se jazyk pokryl rzí, rty měl rozpukané. Bože, a ta žízeň! Uplynulo dvacet minut a Broadbentovi se neukazovali. Podíval se puškohledem, projel jím prázdné údolí nahoru a dolů. Museli se vydat nějakou oklikou, o které nevěděl, anebo narazili na vodu? Pokud ano, mohli změnit směr a zamířit na sever k Llaves. Jestli je ztratil –

A najednou tu byli.

Přitiskl oko k okuláru teleskopu a položil prst na horký oblouček spouště, přinutil se uvolnit a čekal, dokud nedojdou na vzdálenost dvou set metrů. Viděl pažbu revolveru za Broadbentovým páskem. Nebude mít čas ho ani vytáhnout, natož vystřelit. A i kdyby to stihl, na dvě stě metrů mu bude revolver k ničemu.

Uběhla minuta a náhle se ocitli v ideální pozici.

Stiskl spoušť a vypálil dávku na plnou automatiku, puška mu poskakovala na rameni. Pak se podíval a spatřil, jak oba prchají zpět do kaňonu. Oba.

Co se, k čertu –?

Minul. Znovu přitiskl oko na teleskop, sledoval ženu, vypálil další dávku a další – ale kulky narážely do písku před nimi, pokaždé příliš vysoko, jak se jeho kořist klikatě hnala ke stěně kaňonu. Chtěli mu uniknout tak, že doběhnou k nejbližší zatáčce a zmizí za ohybem.

Se zklamaným výkřikem vstal, přepnul zbraň na poloautomat a začal sjíždět štěrkový svah. Zastavil se, zaklekl a znovu vypálil, ale byla to od něj pošetilost – už se dostali za kamennou stěnu.

Jak je mohl minout? Co se to s ním stalo? Natáhl ruku před sebe, rozevřel pěst – a zděsil se, jak moc se mu třese. Byl vyčerpaný, žíznivý, zraněný, nejspíš měl i horečku – ale i tak, jak je mohl minout? Pak mu to došlo. Nebyl zvyklý na střelbu z tak vysokého úhlu, a tak přehnal předsazení. Měl vypálit zkušební ránu a zaměřit se.

Místo toho střelbu uspěchal.

Ale pořád má ještě šanci. V kaňonu s takhle strmými stěnami byli chycení jako v pasti. Stále je může zabít – pokud je dokáže dohnat.

Hodil si pušku na záda, seběhl ze svahu a dal se do pronásledování. Za minutu vbíhal do první zatáčky. Zahlédl je před sebou tři sta, čtyři sta metrů daleko, jak utíkají, muž pomáhal ženě. I na takovou vzdálenost si všiml, že ona už mele z posledního. Oběma rychle docházely síly. Ani se nedivil: ona nejedla šestatřicet hodin a museli mít minimálně stejně palčivou žízeň jako on. A ke všemu ještě kulhala.

Utíkal za nimi, ne příliš rychle, ale udržoval si pravidelné tempo. Písek byl měkký a ztěžoval běh, ale to jen pracovalo v jeho prospěch. Utíkal lehkým, úsporným stylem, šetřil energii, jistý, že je na dlouhou trať utahá. Nejprve v panice vystartovali rychle a získali náskok, ale jak Maddox udržoval stejné tempo, začínali zpomalovat a ochabovat. Stíhal je jednu zatáčku, druhou, třetí. Když vybíhal ze třetí, zahlédl ji, jak klopýtá, a muž ji podpíral. Maddox snížil náskok na méně než dvě stě metrů. Ale stále se nenamáhal a nezrychlil. Teď věděl, že je uštve: nakonec je přece jen dostane. Ztratili se za další zatáčkou. Když do ní dospěl i on, byli ještě blíž. Slyšel, jak ten muž mluví na Sally, povzbuzuje ji a podpírá.

Zaklekl, zamířil a vypálil automatickou dávku. Vrhli se k zemi a Maddox využil příležitosti, takže získal další důležité metry. Než se znovu vyškrábali na nohy, stáhl jejich náskok na necelých sto metrů.

Ona upadla a on jí pomáhal vstát. Už jen čtyřicet metrů. Ani s roztřesenýma rukama je teď nemůže minout. Broadbent se ji pokoušel povzbuzovat, ale ona se už jen potácela – a pak to najednou prostě vzdali. Otočili se vzdorně k němu.

Zamířil, pak se rozmyslel a šel k nim blíž. Pětadvacet metrů. Vypnul automatiku, zaklekl, zacílil a vypálil.

Cvak!

Nic. Automatické dávky mu vyprázdnily zásobník. Oba se k němu s křikem ze všech sil rozeběhli. Sáhl po pistoli a vytasil ji, ale ta žena už na něj skočila jako divoká kočka a oběma rukama pistoli popadla. Spadli na zem, bojovali o ni, konečně ji setřásl a dostal pod sebe, přitiskl jí hlaveň na čelo a pokoušel se dosáhnout prstem na spoušť.

Náhle ucítil vzadu na hlavě jinou pistoli. Byla to Broadbentova dvaadvacítka.

„Počítám do tří,“ řekl Broadbent.

„Odprásknu ji! Udělám to!“

Jedna.“

„Přísahám, vystřelím jí mozek! Já to udělám!“

„Dvě.“

Maddox dobře věděl, že dvakrát vystřelit nestihne, tak se obrátil nejdřív k Broadbentovi a vypálil mu bez míření, ale z bezprostřední blízkosti do obličeje a on se skácel. Pak se otočil ke druhému výstřelu, ale ta mrcha ho vší silou nakopla do rozkroku, tak tvrdě, že zaťal ruce a jeho pistole spustila. Maddox ucítil, jako by mu něco prudce škublo nohou a následovalo brnící znecitlivění – a rudý výtrysk na písek.

„Moje noha!“ zaječel, upustil pistoli a začal si hmatat po kalhotách a zoufale pátral po zranění. „Moje noha!“ Krev stále tryskala, jeho krev, a v takovém množství! „Vykrvácím tu!“

Žena ustoupila a zamířila na něj jeho glockem. Podle toho, jak ho držela, okamžitě poznal, že ho umí zatraceně dobře používat.

„Ne! Počkej! Prosím!“

Nevystřelila.

Nebylo ani třeba. Krev tryskající z přeťaté stehenní tepny mu promočila celou nohavici.

Zastrčila si pistoli za opasek, vrhla se k Broadbentovi ležícímu bez hnutí na zemi. Maddox ji pozoroval a zaplavila ho úleva, že ho nezastřelila. Cítil, jak mu po tvářích stékají slzy vděčnosti, ale pak přišla závrať a stěny údolí začaly kroužit kolem něj. Pokusil se vstát, ale byl tak slabý, že nedokázal ani zvednout hlavu, a tak padl zpět do písku. Té slabosti se nedalo vzdorovat, skoro jako by ho někdo násilím držel u země.

„Moje noha…,“ zaskřehotal. Chtěl se na ni podívat, ale nemohl, byl příliš slabý, jediné, co teď měl ve svém zorném poli, byla prázdná modrá obloha. Mozek mu zastřela otupělost, jako by se stal kouřem a stoupal, rozpínal se a vytékal do nicoty.

A pak už nebylo nic.

3

WYMAN FORD se zastavil vedle skalního sloupu a naslouchal. Zřetelně zaslechl výstřely, tři dávky z automatické pušky, nejspíš M16, následované dvěma hlubšími výstřely, zřejmě z velkorážní pistole. Zvuky se zdály přicházet z opačného konce Ďáblova hřbitova, patrně míli severovýchodně napříč pekelnou krajinou.

Čekal, jestli nezaslechne něco dalšího, ale po té krátké palbě bylo všude ticho.

Ford zacouval hlouběji do stínu. Dělo se cosi podivného. Pokud se něco naučil při výcviku v CIA, pak tedy to, že přežije ten, kdo má lepší informace. Zbraně, bojový výcvik, vybavení špičkovou technikou, tohle vše je podružné. Úspěch akce zajišťují předně a hlavně dobré informace. A přesně těch se mu teď nedostává.

Ford vytáhl čutoru, zatřásl jí, odzátkoval a dal si malý lok. Zbýval mu necelý půllitr a nejbližší zdroj vody byl třicet kilometrů daleko. Teď už neměl na práci nic jiného než se vydat přímo za vodou. Ale ty výstřely byly blízko a dojít do ústí kaňonu, odkud zazněly, zabere tak dvacet minut.

Otočil se a rozhodl zjistit, co se tu vlastně děje. Vydal se přes Ďáblův hřbitov k ústí údolí na severovýchodní straně, a minul oblast nízkých písečných dun. Přelezl přes sérii plochých skal, překonal vršky z popela, slezl do vyschlého říčního koryta a pokračoval dál.

Opačný konec Ďáblova hřbitova byl ještě podivnější, než si představoval. Stěny údolí na obou stranách ustupovaly, jak pískovec střídala břidlice a vulkanický tuf. Vybíhaly odtud slepé boční kaňony, mnoho z nich obsahovalo shluky holých skalnatých dómů a izolovaných planin. Byla to složitá a matoucí krajina. A někde v jejím srdci se ukrývala zkamenělina dinosaura.

Ford potřásl hlavou. Jaký je blázen – stále si myslí, že ho tu někde najde. Bude mít štěstí, jestli odtud vůbec vyvázne živý.

4

TOM OTEVŘEL OČI a spatřil, jak se nad ním sklání Sally a její světlé vlasy mu padají až na obličej, cítil jejich vůni. Dotýkala se jeho hlavy utrženým kusem látky.

„Sally, jsi v pořádku?“

Já jo. Zato tebe škrábla kulka.“ Pokusila se usmát, ale hlas se jí třásl. „Na chvíli tě omráčila.“

„A co on?“

Je mrtvý – aspoň myslím.“

Tom se uvolnil. Jak dlouho jsem byl –?“

Jen pár vteřin. Bože, Tome, já myslela –“ Sally zmlkla. „Stačilo půl centimetru víc vpravo a… no nic. Měl jsi zatracené štěstí.“

Tom se pokusil vstát, ale jen sebou bolestně škubl, hlava mu třeštila.

Sally ho něžně zatlačila zpět. „Ještě jsem neskončila. Je to škrábnutí, možná i otřes mozku, ale kost zůstala celá. Máš pořádně tvrdou hlavu.“ Obvázala mu hlavu pruhem modrého hedvábí. „Myslím, že Valentino by se měl dát i na módní obvazy. Vypadáš s ním naprosto báječně.“

Tom se pokusil usmát, ale opět sebou jen trhnul.

„Neuvázala jsem ho příliš těsně?“

„Vůbec ne.“

„Mimochodem, dlužím ti poděkování. Tou nenabitou pistolí jsi odvedl skvělou práci.“

Natáhl se a vzal ji za ruku.

„Pomoz mi posadit se. Zdá se, že už mám hlavu jasnější.“

Zvedla ho do sedu a pak mu pomohla na nohy. Zapotácel se, ale slabost ho rychle přecházela. „Opravdu už jsi v pořádku?“ zeptala se ho.

„Mám daleko větší strach o tebe než o sebe.“

„Dostala jsem nápad: ty si dělej starosti o mě, já zase o tebe.“

Tom se sebral a snažil se nevnímat hroznou žízeň. Pohledem zavadil o postavu ležící na písku – parchanta, co unesl a pak se pokusil znásilnit a zavraždit jeho ženu. Ležel na zádech, od pasu nahoru nahý, ruce podél těla, skoro jako by jen usnul. Obě nohy měl rovně natažené, ale džíny na pravém stehně byly dočerna nasáklé krví a uprostřed se šklebila velká díra. Ležel ve velké kaluži krve, která se rychle vsakovala do písku.

Tom poklekl. Muž měl úzkou kostnatou tvář, byl neoholený a černé vlasy mu zšedly od prachu. Rysy měl uvolněné, téměř jako by se usmíval, hlavu zvrácenou, odhalovala ošklivý vystouplý ohryzek pokrytý strništěm. Z jednoho koutku mu vytekl pramének slin. Oči jako štěrbiny – téměř zavřené, ale ne zcela. Tělo mělo namakaný vzhled trestance.

Tom mu zkusil na krku nahmatat puls a šokovalo ho, když ho našel.

‚Je mrtvý?“ zeptala se Sally.

„Ne.“

„Co uděláme?“

Tom zkusil odtrhnout krví nasáklou nohavici, ale džíny nepovolily. Vyndal mu z opasku lovecký tesák a nohavici nařízl, pak se už poddala. Noha a slabina vypadaly příšerně a Tom neměl čím očistit vyteklou krev a podívat se pořádně na ránu. Kulka vyléda pod kolenem a vytrhla skoro celou jeho zadní část. Z rány stále ještě slabounce vytryskávala krev.

„Zdá se, že kulka zasáhla stehenní tepnu.“

Sally se podívala stranou.

„Pomoz mi ho odtáhnout do stínu támhle k té skále.“

Posadili ho tam do vzpřímené polohy. Tom si utrhl kus košile a udělal z ní volný prstenec, který muži stáhl kolem nohy natolik těsně, aby zastavil krvácení. Pak mu probral kapsy a vytáhl jeho náprsní tašku. Otevřel ji a vyndal řidičský průkaz z Ohia; muž měl na fotografii drzý pohled a arogantní křivý úsměv – skutečný psychopat.

Jimson A. Maddox,“ přečetl nahlas. Hledal v tašce dál a vytáhl tlustý svazek bankovek, kreditní karty a stvrzenky. Zaujala ho ušmudlaná navštívenka:

Iain Corvus, D. Phil. Oxon. F.R.P.S.

Mladší kurátor

Oddělení paleontologie obratlovců

Americké muzeum přírodní historie

Central Park West na Sedmdesáté druhé ulici

New York, NY 10024

Obrátil ji. Na zadní straně byla pevnou rukou napsána adresa do klubu, číslo mobilu, e-mailová adresa. Podal kartičku Sally.

„To je ten muž, pro kterého pracuje,“ řekla. „Ten, kdo ho dostal z vězení.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že by nějaký vědec z takhle významného muzea mohl být zapletený do únosu, krádeže a vraždy.“

„Když jde o hodně, někteří lidé udělají cokoliv.“

Vrátila mu navštívenku a Tom si ji dal do kapsy k řidičskému průkazu. Prošel zbývající obsah náprsní tašky a pak prohledal ostatní kapsy. Našel zápisník, vyndal ho, zvedl a poklepal na něj.

„Ale, ale, to se podívejme,“ poznamenala Sally.

Strčil si ho do kapsy. V malém chlebníčku, co měl muž u pasu, Tom našel další zásobník do pistole. Rozhlédl se a uviděl zbraň ležet na zemi, kam ji Sally odhodila. Zastrčil si ji za pásek a chlebník se zásobníkem si zapnul kolem pasu.

„Opravdu si myslíš, že to ještě budeš potřebovat?“ zeptala se Sally.

„Může mít ještě nějakého partnera.“

„To si nemyslím.“

„Člověk nikdy neví.“

Na muži již nebylo nic zajímavého. Tom mu znovu zkontroloval puls. Byl nitkovitý, ale stále hmatný. Přál si, aby byl ten muž mrtvý, všechno by to jen zjednodušilo. Někde v podvědomí ho šokovalo, že k tomu člověku nedokáže cítit ani sebemenší lítost.

Jeho puška ležela na písku kousek vedle něj a Tom ji zvedl, vyndal prázdný zásobník a odhodil ho. V chlebníku byl ještě druhý zásobník, ten vyprázdnil, kulky rozhodil do písku a zásobník zahodil pryč.

„Pojďme,“ řekl.

„A co on?“

Jediné, co pro něj teď můžeme udělat, je dostat se odtud a najít pomoc. Abych řekl pravdu, prakticky je už mrtvý.“ Tom ji objal kolem ramen. „Jsi připravená?“

Ruku v ruce, opírajíce se jeden o druhého, vydali se s kulháním dolů kaňonem. Deset minut kráčeli mlčky, pak se Tom udiveně zastavil.

Proti nim rázovala vyschlým korytem postava v kutně a mávala. Byl to mnich – Wyman Ford.

„Tome!“ zavolal a přešel do běhu. „Tome!“ Zuřivě gestikuloval a běžel k nim ze všech sil. Současně Tom zaslechl slabý bzučivý zvuk a spatřil malé letadlo bez oken s kulatým nosem, jak přelétává nad útesem kaňonu a pomalu se obrací k nim.

5

MELODIE ZÍRALA na monitor počítače, po kterém přebíhala data z posledního mikroskopického průzkumu. Dvakrát zamrkala a vytočila oči jedním směrem, pak druhým, jak se je snažila zaostřit. Zvláštní, jak může být takhle unavená a současně nabuzená, v hlavě jí hučí, jako by si právě dala martini. Podívala se na velké nástěnné hodiny. Čtyři odpoledne. Jak na ně hleděla, minutová ručička právě poskočila se slabým cvak. Nespala už padesát hodin.

Jediným klepnutím na klávesnici data uložila. Udělala veškerý výzkum, který se na vzorku dal provést, a zodpověděla většinu hlavních otázek. Jediné, co zbývá, je Venušina částice. Byla rozhodnuta zvládnout i ji, než odešle svůj referát k internetové publikaci. Jinak předloží její rozbor nějaký jiný vědec – a ona je už tak blízko.

Vybrala poslední z přichystaných preparátů, vložila ho na sklíčko a prozkoumala polarizačním mikroskopem. Při pětisetnásobném zvětšení je sotva viděla, drobné černé tečky nakupené tu a tam uvnitř buněk. Sejmula z preparátu krycí sklíčko, vložila ho do třecí misky a opatrně ho rozdrtila a rozmělnila s vodou nájemnou kasičku, kterou nalila do plastové kádinky.

Pak odemkla jednu skříňku a vyndala lahvičku s dvanáctiprocentní kyselinou fluorovodíkovou. Nebylo od ní moudré použít tak nebezpečnou chemikálii – vždyť rozpouští i sklo – navíc po tak dlouhodobém stresu a spánkové deprivaci, ale šlo o jedinou kyselinu, která dokáže to, čeho chce dosáhnout: dokonale rozpustí substituční materiál fosilie, aniž by poškodila uhlíkový povrch Venušiných částic. Chtěla je obrazně řečeno osvobodit, aby si je mohla prohlédnout v plné nahotě.

Přinesla lahvičku pod digestoř a postavila ji na místo označené FV POUŽÍVAT POUZE ZDE. Pak si nasadila vodotěsné brýle, natáhla nitrylové rukavice a oblékla gumovou zástěru a chrániče rukávů. Stáhla digestoř na patnáct centimetrů nad lahvičku, aby si chránila tvář, zapnula odsávání a začala pracovat; odšroubovala víčko a nalila malé množství FV do plastové zkumavky obsahující na dně matrici s fosilií a ostře si uvědomovala, že i sebemenší kapička na kůži by jí byla osudná. Pozorovala, jak pění a vystupuje z ní dým, čas odměřila na vteřinu přesně. Pak obsah rychle zředila v poměru jedna ku padesáti, aby zastavila kyselou reakci, přebytek vylila a rozředila ji podruhé a potřetí, aby se zbavila kyseliny.

Výsledek si prohlédla proti svedu, na dně zkumavky ulpěl tenký povlak minerálního sedimentu, ve kterém, jak věděla, musí být obsaženy alespoň některé z částic.

Mikropipetou nasála většinu usazeniny, vysušila ji a pak s použitím separační nálevky a roztoku metatungstátu sodného odplavila lehčí sedimenty z těžší drti. Další propláchnutí a pak nabrala mikropipetou malé množství částeček a rozprostřela je na rastrové sklíčko, přičemž částice se usadily v prohlubeninách. Rychlý pohled při stonásobném zvětšení odhalil asi třicet Venušiných částic, většinou nepoškozených, očištěných od okolních usazenin a příměsí.

Melodie najela na jednu zvlášť dobře zachovanou částici a zvýšila zvětšení na 750 x. Částice se zaostřila a zaplnila celé zorné pole. Melodie ji pozorovala s narůstajícím údivem. Vypadala ještě víc jako symbol Venuše, kulička uhlíku s dlouhým výběžkem, který se na konci větvil do kříže končícího něčím jako vlasy. Otevřela laboratorní záznamník a načrtla si jeho tvar.

Když byla hotová, pohodlně se posadila a prohlédla si svou kresbu. Byla velice překvapená. Ta částice nepřipomínala žádný druh inkluze, která by mohla v kameni přirozeně vykrystalizovat. Vlastně se nepodobala ničemu, co kdy viděla – možná kromě mřížovců, které kdysi několik dní zkoumala a kreslila v rámci svého středoškolského vědeckého projektu. Částice jsou nepochybně biologického původu – alespoň tímto si byla jistá.

Melodie vyjmula půl tuctu Venušiných částic z rastrového sklíčka a přenesla je k SEM. Umístila je do vakuové komory a připravila pro skenovací elektronový mikroskop. Stiskla tlačítko a z přístroje se ozvalo slabé bzučení, jak se z komory odčerpával vzduch.

Je čas se těm potvůrkám podívat zblízka do tváře, pomyslela si Melodie.

6

F. P. MASAGO stál ve vybílené počítačové místnosti kláštera, jež nyní sloužila jako pozemní ovládací stanice Predatora. Oči měl upřené na plochý panel obrazovky ukazující digitální obraz z Predatorovy hlavní kamery. Hrubý dřevěný klášterní stůl pokrývala špičková elektronika ovládaná třemi operátory. Hlavním z nich byl bojový dispečer z velitelství 615. speciální taktické letky s nasazenou helmou pro simulaci letu. Konzola, u které pracoval, zobrazovala základní ovládání, jaké by měl běžný letoun: kormidlo, plyn, rychloměr, kurs a výškoměr, spolu joystickem ve stylu F-16.

Masago na okamžik střehl pohledem od obrazovky ke dvěma pomocným operátorům z CAG/DEVGU. Pracovali se zaujetím, hluší ke všemu kromě elektronického světa, do něhož byli ponořeni. Jeden obsluhoval konzolu s technickým vybavením: soubor obrazovek, vypínačů, klávesnic a digitálních ukazatelů, které ovládaly pozorování a rekognoskaci Predatora. Tento dvoumetrákový stroj obsahoval elek-trooptické a infračervené kamery, syntetický štěrbinový radar pro lety ve špatném počasí, dvě barevné digitální televizní kamery se zoomem a 955milimetrovým vyhledávačem a také infračerveným radarem dalekého dosahu s vysokým rozlišením a šestinásobným zobrazovacím polem od 19 mm do 560 mm.

Vojáci čekali u helikoptéry. Na ně přijde řada později.

Masago pohlédl na druhého operátora. Pracoval u Predatorových tří multispektrálních naváděcích systémů s laserovým zaměřováním, automatickým zastřelovačem, elektronickou podporou a obrannými prostředky a také s indikátorem pohyblivých cílů. Letoun již vystřelil jednu ze dvou raket Hellfire, když zabil toho mnicha.

Masago zaměřil pozornost zpět na videomonitor. Náhle zpozorněl.

„Něco má,“ zamumlal bezbarvý hlas jednoho z operátorů v Masago-vých sluchátkách.

Masago spatřil dva lidi a třetího, jak se k nim přibližuje ze vzdálenosti několika set metrů. O čtvrt míle dál v údolí ležela na zádech další postava.

„Přibližte 900milimetrovkou ten nejjižnější objekt,“ řekl Masago.

Na obrazovku naskočila nová scéna. Nějaký muž ležel opřený o stěnu kaňonu. Velká červená skvrna – krev. Mrtvý muž. Znal mnicha a ty dva z popisu policisty Willera. Ale tento třetí muž, mrtvý muž, byl někdo jiný.

„Zpátky na 240 mm.“

Nyní opět spatřil ty tři postavy. Jedna z nich, ta na severu, se dala do běhu. Na okamžik zahlédl bílou zvednutou tvář. Byl to ten šťoura ze CIA, ten takzvaný mnich. Masago strnul překvapením.

„Zdá se, že jsme hošana v sukních minuli,“ zamumlal operátor u navádění.

Masago se soustředěně naklonil k obrazovce a zíral na ni, jako by z ní chtěl vysát její obsah.

„Dejte mi bližší pohled na prostřední cíl.“

Kamera se stočila a obrazovku zaplnila postava muže – byl to Broad-bent. Muž, kterého hledá a který je klíčový pro jejich plán. To Broadbent našel toho umírajícího lovce dinosaurů, a proto s největší pravděpodobností právě on zná přesné místo, kde se nachází zkamenělina. Podle Willera ve všem jede i jeho žena a mnich, i když není jasné, jak to všechno spolu souvisí. A ani na tom nesejde. Jeho úkol je prostý: zjistit lokaci fosilie, vyčistit oblast od nepovolaných osob, získat fosilii a zmizet. Ať se pak dupa inkoustů postará o detaily dodatečné tajné zprávy.

„Zpět na 160 mm,“ poručil operátorovi u technické konzoly.

Obraz na monitoru skočil zpět. Ti tři se setkali a rozběhli do úkrytu stěn kaňonu.

„Aktivuji řízenou střelu,“ oznámil dispečer.

„Ne,“ zamumlal Masago.

Dispečer na něj zmateně pohlédl.

„Potřebuji ty cíle živé.“

„Ano, pane.“

Masago prozkoumal kaňon. Byl dvě stě padesát metrů hluboký s ustupujícími stěnami zužujícími se u ústí, než se otevřelo do velké kamenné kotliny. Vedlo do ní ještě několik bočních kaňonů. Byla to téměř uzavřená oblast, a to jim poskytovalo příležitost.

„Vidíte to místo, kde se kaňon zužuje? Na monitoru je asi na dvou hodinách.“

„Ano, pane.“

„To je váš cíl.“

„Pane?“

„Chci zasáhnout stěnu tak, aby se zřítila a zablokovala jim cestu vpřed. Máme šanci je chytit do pasti.“

„Ano, pane.“

„Kurs jedna-osmdesát, sestupuji na šest set,“ oznámil pilot.

„Zaměřen statický cíl. Připraven k odpálení.“

„Čekejte na povel,“ zamumlal Masago do mikrofonu na sluchátkách. „Čekejte.“ Již jednou dnes viděl, jak letoun přestřelil. Náhle před ním vyvstal okraj kaňonu a cíle byly pryč, skryté za třísetmetrovou kamennou stěnou.

„Do hajzlu,“ utrousil pilot.

„Obleťte to v kursu jedna-šedesát,“ poručil Masago. „A sestupte s ním dolů!. sledujte kaňon.“

„Ale oni uvidí –“

„O to právě jde. Ať se bojí. Ať zpanikaří.“

Scéna se změnila, jak letoun klopil zatáčku.

„Vraťte mě na 50 mm.“

Scéna opět odskočila na širší záběr a úhel pohledu. Nyní Masago viděl obě stěny kaňonu. Jak je Predator oblétával, znovu se objevily jejich tři cíle: tři černí mravenci běžící mezi příkrými stěnami a mířící do kotliny.

„Cíl je dobrý,“ zamumlal operátor.

„Ještě ne,“ odpověděl Masago. Z širokého pohledu viděl ohbí kaňonu a pak přímý úsek dlouhý přinejmenším čtyři sta metrů. Bylo to jako lov pakoní z vrtulníku. Pozoroval tři postavy, které z této výšky vypadaly, že se pohybují pomalu a bezmocně jako nějaký hmyz. Sevřeni mezi dvousetpadesátimetrovými útesy nemohli nic dělat. Proběhli ohbí a nyní běželi po rovině a stále se drželi u strmé stěny s nadějí, že jim poskytne nějaký úkryt.

„Po odpálení,“ zamumlal Masago, „mě přepněte na video z rakety.“

„Ano, pane. Stále jsem zaměřen na cíl.“

„Počkejte…“

Zavládlo dlouhé ticho. Trojice utíkala, klopýtala a zjevně byla naprosto vyčerpaná. Žena upadla a muž s mnichem jí pomáhali. Nyní byli čtyři sta metrů od cíle. Tři sta padesát. Tři sta dvacet pět…

„Pal.“

Obraz znovu poskočil, jak se video přepnulo z Predatora na kameru rakety, nejdřív zachytila prázdnou oblohu, pak přibližující se zemi, zaměřila se na levou stěnu kaňonu a zdvihla se. Stěna se rychle přibližovala, jak se na ni raketa naváděla pomocí laseru. Když raketa dosáhla kontaktu, vysílání se automaticky přepnulo zpět na televizní kameru Predatora a náhle byli zpět nahoře a dívali se dolů – na tichý sloup prachu stoupající z hroutící se záplavy kamenů. Postavy ležely na zemi. Masago čekal. Chtěl je zle otřesené – ale ne mrtvé.

Pohyb vzduchu v údolí začal rozptylovat oblak prachu. A pak se tři postavy znovu objevily – a běžely zpět cestou, kterou přišly.

„Koukejte, jak ty sviňáci makají,“ zamumlal dispečer.

Masago se usmál. „Naveďte letoun zpět do výšky a sledujte je. Jdu do helikoptéry. Teď je dostaneme, tři krysy v rozpálené cínové plechovce.“

7

TOM UTÍKAL HNED za Sally, dunění exploze mu doznívalo v uších a kaňonem se k nim valil stále další prach. Okamžik si odpočinuli v krytu skalní stěny. Tom se opíral o kámen a těžce dýchal, když se k nim připojil Ford.

„Co se to k čertu děje?“ zasípal Tom.

Mnich jen potřásl hlavou.

„Co to na nás vlastně střílelo?“

„Bezpilotní letadlo. Pořád je tam a sleduje nás. Ale teď už mu došly rakety. Unese jenom dvě.“

„To je šílenství.“

„Myslím, že vystřelilo schválně jen do skály. Chtěli nás tu uvěznit.“

„Kdo oni!“

„Potom, Tome. Nejdřív se odtud musíme dostat.“

Tom vystrčil hlavu a pokradmu se rozhlédl na obě strany kaňonu. Oči mu padly na širokou strmou puklinu, která dole končila náspem spadlé suti. Puklina nabízela spoustu opor pro ruce a nohy, jak se z ní vydrolily kameny, a vytvářela tak přírodní žebřík pro lezení.

„Támhle,“ prohlásil. „Můžeme vylézt nahoru tou puklinou.“ Obrátil se k Sally. „Zvládneš to?“

„No jistě.“

„A vy, Wymane?“

„Bez problémů.“

„Napravo od té římsy je dobrá trasa pro výstup.“

Ford ho vybídl: „Tak nás veďte.“

„Víte, co je za tou stěnou?“

Ještě nikdy jsem nebyl takhle daleko.“

Tom se podíval dolů na své ručně šité italské polobotky za čtyři sta dolarů, nyní rozbité k nepoznání, ale stále držící pohromadě. Alespoň si měl vybrat ty s gumovou podrážkou. Jak se ohlédl zpět, konec prachového sloupu z výbuchu se líně stočil nad ně a rozprostřel po obloze svůj sírově zbarvený příkrov.

„Jdeme na to.“

Chytil se prvního výstupku a vytáhl se nahoru. „Dávejte pozor, kam kladu ruce a nohy, a používejte ty samé stupy. Zachovávejte třímetro-vé rozestupy. Sally, ty lez za mnou.“

Tom se zapřel kolenem proti kameni a pokračoval ve výstupu. Snažil se nevnímat pocit, že má ústa plná štěrku. Agónie po vodě přesáhla pouhou žízeň; změnila se ve fyzickou bolest.

Byl to náročný a ošidný výstup, ale o chyty a stupy nebyla nouze. Tom lezl metodicky a každou minutu kontroloval, jak si vede Sally. Byla atleticky zdatná a rychle se učila. Ford lezl bez nejmenšího strachu, jako opice – naprosto přirozeně. Jak stoupali, dole se začínal šklebit prázdný prostor, hluboký a strašidelný. Lezli na volno, bez lan, cepínů, bez ničeho. Bylo to, jak říkají horolezci eufemisticky, „lezení bez možnosti pádu“ – když spadneš, zemřeš.

Tom měl oči stále upřené na skálu přímo před sebou. Pohyboval se dávno za hranicí únavy a nacházel se v neznámém terénu. Dosáhli malé římsy, vytáhli se na ni a odpočívali. Ford vyndal čutoru.

„Proboha, to je voda?“ zeptala se Sally.

„Zbytek. Dejte si jen dva loky.“

Sally popadla čutoru třesoucíma se rukama a napila se. Pak ji podala Tomovi a ten také upil. Voda byla teplá a chutnala po umělé hmotě, ale Tomovi připadala jako ta nejbáječnější tekutina, kterou kdy v životě pil, a musel sebrat veškerou vůli, aby přestal. Podal láhev Fordovi a ten ji strčil zpět do batohu, aniž by se také napil.

„Vy nebudete pít?“

„Nepotřebuju,“ odpověděl lakonicky.

Tom vzhlédl vzhůru. Stále slyšel slabé komáří bzučení letounu, ale neviděl ho. Přitiskl se zpět ke skále a stále se pokoušel srovnat si v hlavě okolnosti útoku. „Co se to k čertu děje?“

„Ten stroj, co nás loví, je bezpilotní letoun Predator za čtyřicet milionů dolarů a je od špičky ke kormidlu supertajný.“

„Ale proč?“

Ford potřásl hlavou. „Nevím jistě.“

Ze stěny kaňonu sálalo horko. Tom obhlédl útes nad nimi, vybral cestu a začal stoupat. Druzí dva ho mlčky následovali. Nyní byli již šedesát metrů vysoko, ale lezlo se tu snadněji. Za dalších pět minut zdolali strmou stěnu útesu. Zbytek výstupu sestával už jen z vysilujícího brodění příkrými štěrkovými svahy a římsami. Na vrcholu se Sally natáhla na plochý kámen a ztěžka oddychovala. Tom hned vedle ní. Podíval se na prázdné nebe, bylo tiché, letadlo zjevně odlédo.

Ford vytáhl z kapsy potrhanou mapu a rozložil ji.

„Kde jsme?“ zeptal se Tom.

„Někde mimo mapu.“ Ford ji znovu složil.

Tom se rozhlédl a zkoumal krajinu před sebou. Vrch náhorní plošiny byl ohlazený – plocha holého pískovce s prohlubněmi a rýhami vyhloubenými větrem a vodou. Některé z nich byly zaplněné navátým pískem a zvlněné neustálým působením větru. Tu a tam se v prasklinách uchytil jalovec, jehož semena sem přivál vítr. Plošina končila o čtvrt míle dál modrou oblohou. Tom přimhouřil oči a pohlédl do dálky. „Rád bych viděl, co je za tím okrajem. Jsme tu nápadní jak pěst na oko.“

„Jsme nápadní úplně všude, zvlášť pro to létající oko tam někde nahoře.“

„Myslíte, že nás ještě stále pozorují?“ zeptala se Sally.

„Na to se spolehněte. A nepochybuju, že za náma poslali helikoptéru. Řekl bych, že máme tak deset, dvacet minut.“

„To je vážně šílené. Opravdu nemáte ani tušení, co se tu děje?“

Ford zavrtěl hlavou. „Ale jediné, co mě napadá, je ten dinosaurus.“

‚Ale jaký zájem můžou mít na nějakém dinosaurovi? Podle mě je mnohem pravděpodobnější, že tu někde bombardér přišel o vodíkovou bombu nebo spadl tajný satelit – prostě něco takového.“

Ford opět zavrtěl hlavou. „Něco mi říká, že to tak není.“

„Ale i kdyby jim šlo o toho dinosaura, proč pronásledují nás?“

„Kvůli informaci.“

Jaké informaci? My přece nemáme ponětí, kde ta fosilie je.“

„Tohle ovšem nemusejí vědět. Máte ten zápisník a já zase radarový snímek. S obojím by tu fosilii dokázali najít během několika málo dnů.“

„A až nám to vezmou, co s námi udělají?“

„Zabijí nás.“

„Tomu přece sám nevěříte.“

„Nemusím věřit, Tome, já to prostě vím. Mě se už jednou zabít pokusili.“

Ford se vyhrabal na nohy, Tom ho s bolestným úšklebkem následoval a pomohl vstát i Sally. Mnich se vydal přes skalnatou plošinu svým obvyklým krkolomným tempem, hnědá kutna za ním při každém pohybu umetala písek, a zamířil k opačné straně útesu.

8

VRTULE SE JIŽ OTÁČELY, když Masago, chránící si obličej před prachem a kamínky, naskočil do vrtulníku. Protlačil se přes sedm členů komanda CAG/DEVGU, jež zajišťovali operaci, a posadil se dopředu na sedadlo obrácené k nim. Velitel družstva mu podal sluchátka s mikrofonem a zapnul je černou šňůrou do stropu. Masago si je nasadil a sklapl držák s mikrofonem před ústa; vrtulník se zvedl a odrachotil pryč, dveře stále otevřené, těsně minul okraj údolí a klouzal nad kopci a náhorními plošinami, občas minul rozšklebenou puklinu nějakého kaňonu, zařezávající se do země. Slunce stálo téměř dokonale v zenitu a krajina pod nimi se zdála být rozžhavená doruda.

Na podlaze helikoptéry, pokryté rohoží, rozvinul Masago topografický plán U. S. G. S. cílové oblasti v měřítku 1: 24 000. Stále dával přednost papírovým mapám před elektronickými z GPS; papír mu nějak dával lepší cit pro terén než elektronická verze map. Snímky z bezpilotního letounu kroužícího neviditelně ve výšce osmi kilometrů ukazovaly, že se jejich cílům podařilo nakonec vylézt stěnou kaňonu a teď míří k hlubokému a složitému údolí za ním. Bylo to čertovské místo pro pátrání po zmizelých, ale na druhou stranu mělo tu výhodu, že šlo o ohraničené území, jehož obvod se dal uzavřít.

Když Masago označil místa na mapě červenou tužkou, předal ji veliteli družstva, seržantu první třídy Antonu Hittovi. Hitt mapu mlčky prostudoval a začal zanášet vyznačené orientační body do svého GPS. Muži přijali těsně před odletem závěrečný operační rozkaz bez komentářů nebo zjevného nesouhlasu, i když je Masago seznámil s možností, že budou nuceni zabít pár amerických občanů. Pochopitelně je současně upozornil, že se jedná o bioteroristy, kteří se zmocnili vražedného viru, jenž je schopen vyhubit na planetě vše živé. Většina lidí není vybavená na přijímání složitých pravd – vždy je lepší jednoduchost.

Masago pozoroval, jak si vede Hitt. Velitel byl málomluvný Afro-američan ve vrcholné fyzické kondici s klenutým mahagonovým čelem, jasnýma světlehnědýma očima a chladným vystupováním. Byl oblečen v pouštní maskáče a bojové boty, vyzbrojen byl puškou M4 s náboji 6,8 SPC, vybavenou elektronickým zaměřovačem. U boku mu visel revolver Ruger .22 Magnum, neobvyklá volba pro vojáka speciálních jednotek, ale Masago mu ji schvaloval. Pokud jde o nůž, měl Trace Rinaldi, další volba, která vypovídala v jeho prospěch. Masago nechal Hittovi, pokud jde o výzbroj a výstroj, volnou ruku: seržant rozhodl, že jeho muži by měli být nalehko a rychlí, nebrat příliš střeliva, jen litrové čutory, žádné granáty ani rezervní zásobníky a že se obejdou bez obvyklých kevlarových vest. A také bez automatických zbraní. Koneckonců nejde přece o akci někde v Mogadišu proti těžce vyzbrojeným zloduchům vybíhajícím zpoza rohů.

Když byl Hitt hotov, podal mapu zpět Masagovi.

„Ti čtyři, které vysadíme, nemusí ani udržovat zákaz vysílání. Uzavřeli jsme celou oblast kolem cílů a teď ji zatahujeme. Je to naprosto jednoduchý plán. Mám rád jednoduchost.“

Masago přikývl.

„Nějaké další otázky?“ zeptal se seržanta.

Hitt jen zavrtěl hlavou.

„Seržante Hitte,“ zeptal se Masago pomalu a důrazně, „přišel čas, kdy vás požádám, abyste zabil několik neozbrojených amerických občanů. Ty osoby jsou příliš nebezpečné, než aby je bylo možné svěřit soudům. Budete s tím mít nějaký problém?“

Hitt pomalu pohlédl jasnýma očima na Masaga. Jsem voják, pane. Poslouchám rozkazy.“

Masago se opřel dozadu a složil ruce na prsou. Generál Miller měl nakonec pravdu: Hitt je dobrý.

Vrtule rachotily a pak Hitt zkontroloval svůj GPS a ukázal na jednoho z mužů. „Halbere, deset minut do výsadku v bodě T.“

Dvacetiletý mladík s vyholenou hlavou přikývl a začal s poslední prohlídkou své zbraně. Letěli podél velkého hlubokého kaňonu, který ústil do údolí, kam směřovaly jejich cíle, jejich stín skákal přímo pod nimi nahoru a dolů. Byla to pekelná zvětralá krajina, otevřená rána na tváři země a Masago se těšil, až se vrátí zpět do vlhké zeleně Marylandu.

„Pět minut,“ pronesl Hitt.

Stroj nasadil na zatáčku podél velké kamenné kupy, snesl se pod svah a dole se zastavil ve vzduchu na místě, kde odbočoval postranní kaňon do pustiny. Halber vstal a připnul se na lano. To bylo volně stočené vedle otevřených dveří, nyní ho skopnul dolů. Pak se ho chytil a sjel dolů, zmizel jim z dohledu.

Okamžik nato provaz vytáhli a vrtulník vyrazil vpřed.

„Sullivane,“ ukázal Hitt na dalšího muže. „Výsadek v bodě F za osm minut.“

Vrtulník se znovu řítil nad červenou pouští. Letěli na sever, Masago zahlédl nepravidelný černý obrys pradávného lávového pole; daleko napravo se zvedaly zalesněné hory a přecházely v zasněžené vrchy. Nyní měl krajinu důkladně obhlédnutou.

„Sullivane, zbývá jedna minuta.“

Sullivan dokončil kontrolu zbraně, vstal, připnul se k lanu, a jak se vrtulník zastavil na místě, skopnul opět lano dolů a byl pryč.

O pět minut později provedli čtvrtý a poslední výsadek – a pak se helikoptéra otočila a zamířila do cílové zóny na přistání v kaňonu u ústí velké rozsedliny označené na mapě jako „Údolí tyrannosaura“.

9

FORD DOSÁHL OKRAJE jako první a podíval se dolů do kaňonu. S hrůzou si uvědomil, že šli v kruhu a ocidi se opět na opačném okraji Ďáblova hřbitova. Překvapilo ho, že i přes veškerou jeho zkušenost z divočiny a znalost pouště je zdejší krajina tak složitá, že ho takhle ošálila. Vytáhl mapu, prostudoval ji a zaznamenal, že se právě dostali na severozápadní okraj území, které zobrazuje.

Rozhlédl se s očekáváním, že každou chvíli spatří na horizontu černou tečku a uslyší povědomý zvuk rachotících vrtulí přibližující se helikoptéry.

Zažil už v životě spoustu nebezpečných situací, ale nic takového jako teď. Předtím měl vždy k dispozici nějaké informace, nyní musel jednat naslepo. Věděl jen to, že se ho jeho vlastní vláda snaží zabít.

Ford zůstal na místě a čekal, až se k němu došplhají Tom se Sally. Doposud se drželi až neskutečně zdatně, když se uváží, že oba utrpěli zranění, jsou naprosto vyčerpaní a vážně dehydrovaní. Ale až se složí, bude to, jako by je zasáhl blesk. Může to dokonce přijít ve formě vyčerpání následkem úžehu, hypertermie, kdy nad sebou tělo ztratí kontrolu, jen aby si udrželo tělesnou teplotu. Ford to kdysi viděl v kambodžské džungli; jeden z jeho mužů se náhle přestal potit, teplota mu stoupla téměř na dvaačtyřicet stupňů, zachvátily ho tak prudké křeče, že si vyrazil zuby – a v pěti minutách byl mrtev.

Zamžoural do oslepujícího světla. Na jedné straně byly dvaadvacet kilometrů vzdálené hory, na druhé třicet kilometrů vzdálená řeka.

Zbýval jim necelý půllitr vody a bylo osmatřicet stupňů. I bez pronásledovatelů v patách by se nyní ocitli ve velkém průšvihu.

Ford hleděl na útes se stále rostoucím strachem.

„Možná by se dalo slézt dolů támhle,“ řekl Tom z okraje srázu.

Ford se zarazil a pohlédl dolů na hrůzu nahánějící svislou puklinu. Náhle na samém prahu slyšitelnosti rozeznal slaboučké rachocení. Strnul a prozkoumal horizont; spatřil drobnou skvrnu tři, možná čtyři kilometry od nich. Ani se na ni nemusel dívat dalekohledem: přesně věděl, co je to.

„Tak pojďme.“

10

MELODIE CROOKSHANKOVÁ hleděla s úžasem na trojrozměrný obraz Venušiny částice na obrazovce elektronového mikroskopu. Je pětašedesát milionů let stará, a přesto vypadá tak zachovale, jako by vznikla teprve včera. Naskenovaný obraz byl mnohem jasnější než cokoliv, co se dalo získat z optického mikroskopu, a ukazoval částici ve velkém detailu – dokonalou kouli s rourkou, která z ní vycházela a na konci měla dvojité překřížení jako ráhna na lodním stěžni. Ráhna končila nějakými složitými strukturami, svazkem trubiček, které připomínaly květ pampelišky.

Rentgenová difrakční analýza potvrdila předpoklad, že uhlíková kulička je to, co chemici označují jako fuleren nebo „oříšek“ – dutá skořápka dvojitě vázaných uhlíkových atomů uspořádaných jako Fulle-rův geodetický dům v Buckminsteru. Oříšky byly objeveny teprve nedávno a v přírodě se vyskytují jen vzácně. Běžně bývají velice malé; tato koule byla gigantická. Dominantním rysem oříšku je prakticky jeho nezničitelnost – vše skryté uvnitř oříšku je dokonale zapečetěné. Oříšek dokážou rozlousknout jen ty nejagresivnější enzymy, se kterými se smí i v laboratořích pracovat pouze s nejvyšší opatrností.

A přesně to Melodie také udělala.

V oříšku našla úžasnou směs minerálů včetně neobvyklé formy živce, plagioklasu Naj,^Ca^SijAlOg, se stopami titanu, mědi, stříbra a s ionty alkalických kovů – zejména se složitou směsí obohacené keramiky, oxidů kovů a křemičitanů. Trubička vycházející přímo z oříšku je nejspíš uhlíková nanorourka s překřížením, na něž jsou připojeny postranní skupiny obsahující směs keramických částic a oxidů kovů.

Velmi zvláštní.

Otevřela zteplalou colu Dr. Pepper, opřela se a zamyšleně usrkávala. Poté, co odnesli Corvusovo tělo, bylo v podzemí ticho jako v hrobce, dokonce i na neděli. Lidé se drželi zpátky. Melodii to ještě jednou připomnělo, jak málo má v muzeu přátel. Nikdo jí nezavolal, co je s ní a jak se má, nikdo ji nepozval na oběd nebo na skleničku po práci. Byla to částečně její chyba, protože se v laboratoři zahrabala jako nějaká jeptiška. Ale mělo to také hodně co dělat s jejím nízkým postavením a aurou neúspěchu, která se na ni nalepila –je jen umrněnou postgra-duantkou, která už pět let marně rozesílá na všechny strany svůj životopis a seznam publikovaných článků.

Ale tohle všechno se teď změní.

Zobrazila si z CD-ROMu předchozí snímky částice, které pořídila, a pátrala po dalších důkazech, co by podpořily teorii, jež se jí začínala skládat v mysli. Povšimla si, že Venušiny částice jsou nejvíce nahromaděny v buněčných jádrech. Když zkoumala některé ze snímků, které předtím pořídila pro Corvuse, všimla si něčeho významného: mnoho buněk, ve kterých se částice vyskytují, je prodloužených. A nejen to, hodně částic se také nacházelo zejména ve dvou sousedních buňkách. Tyto dva poznatky spolu souvisejí a Melodie si je rychle složila dohromady. Pocítila z toho mrazení na šíji. Zvláštní, že si toho nevšimla už dřív. Znamená to, že částice se většinou nacházely v buňkách, které procházely mitózou. Jinými slovy, Venušiny částice infikovaly dino-sauří buňky a vlastně spustily jejich dělení. Mnohé moderní viry způsobují totéž, někdy tak svého hostitele i zabijí – virově vyvolanou rakovinou.

V roce 1925 paleontolog Henry Fairfield Osborn z jejich muzea přišel jako první s hypotézou, že hromadné vyhynutí dinosaurů způsobila epidemie podobná černému moru, která se rozšířila po všech kontinentech. Robert Bakker ve své knize The Dinosaur Heresies to pak rozvinul v teorii. Dovozoval, že by se hromadné vymírání dalo vysvětlit průnikem cizích mikrobů „vyvolávajících amok“ mezi dinosaury. Tyto „cizí“ mikroby vznikly při spojení Asie a Severní Ameriky. Jak se spolu začaly mísit různé zvířecí druhy, vznikly i nové mikroorganismy. Bakkerova kniha vyšla téměř před dvaceti lety, ale jak získávala stále větší podporu teorie vyhynutí dinosaurů v důsledku dopadu asteroidu, na jeho teorii se postupně zapomnělo.

Nyní se zdá, že Bakker měl nakonec přece jen pravdu. Svým způsobem.

Dinosaury zabila nákaza, uvažovala Melodie – a právě teď se dívala na mikroba, který za to byl odpovědný. Ale nákazu nezpůsobilo pomalé spojení kontinentů. Vyvolal ji samotný dopad asteroidu. Jeho úder způsobil celosvětové lesní požáry, tmu, hladovění a katastrofální omezení životního prostoru. Výpočty prokázaly, že na Zemi vládla několik měsíců tma jako v noci, ve vzduchu vířily dráždivé saze a prach, pršely deště tak kyselé, že rozpouštěly skály. Dopad asteroidu vytvořil dokonalé podmínky pro hromadné šíření nákaz mezi tvory, kteří přežili –zemi doslova pokrývala mrtvá a umírající zvířata, zbytek byl vyhladovělý, popálený, zraněný a se zhrouceným imunitním systémem. Za těchto podmínek nebyla zničující epidemie pouze pravděpodobná… byla nevyhnutelná. Asteroid zabil většinu dinosaurů a následná nákaza pak zbytek.

A její teorie jde ještě o krok dál-a o pořádný. Melodie se stále nedokázala rozhodnout, jestli to není až příliš šílené, než aby to uvedla ve svém článku; nejde-li jen o výplod padesátihodinového pracovního vypětí. Jedná se o toto: Venušina částice nevypadá jako pozemská forma života. Vypadá, no, mimozemsky.

Možná, ale opravdu jen možná, Venušina částice připutovala spolu s asteroidem.

11

MASAGO VYSKOČIL z helikoptéry, svištění a rachot vrtulí mu nad hlavou zvolna doznívaly. Přelétl pohledem místo přistání a pak se rozhlédl po okolní pustině. Bezpilotní Predator zjistil, že jejich cíle slézají z okraje náhorní plošiny dolů k nim, do tohoto bezejmenného kaňonu. Helikoptéra přistála uprostřed kaňonu, v centrálním bodu, ke kterému budou postupovat čtyři muži, které před chvílí vysadili.

Hitt se objevil za ním, následovaný posledními dvěma muži jejich komanda, vojíny první třídy Gowickim a Hirschem. Terén byl náročný a nepřehledný, ale jejich cíle byly v kaňonu prakticky v pasti, odříznuty strmými stěnami. Ony čtyři muže vysadili v jediných čtyřech únikových bodech a nyní stahovali smyčku. Teď už jen zbývá, aby Hitt se svými dvěma muži vykouřili trojlístek z jeho úkrytu a zajali ho. Neexistuje šance – vůbec žádná – že by jim mohli uniknout.

Velitel komanda a jeho dvoučlenný tým již provedli výsadek, naložili si výzbroj na ramena a nyní pracovali na svých GPS, zatímco se na své frekvenci domlouvali se zbylými členy týmu, kteří prováděli obchvat.

„Pohyb,“ řekl Masago.

Hitt přikývl a na jeho signál se muži rozestoupili do trojúhelníku pro ideální stopování. Masago se podle plánu držel asi sto metrů za nimi, v podpažním pouzdře měl svou obvyklou zbraň, pistoli Beretta 8000 Cougar. Vojín Gowicki a seržant Hitt tvořili křídla, Hirsch „zadek“ a společně opatrně postupovali vyschlým řečištěm k oblasti, kde se ti tři podle bezpilotního letounu ukryli. Masago se v písčitém korytu díval po stopách, žádné neviděl. Ale byla to jen otázka času.

Postupovali dál řečištěm, které se rozšířilo a dělilo. Na chvíli se zastavili, zatímco Hitt vylezl kousek výš, aby se rozhlédl. Za pár minut se vrátil k nim a jen potřásl hlavou. Na jeho další pokyn pokračovali k řadě skalních pilířů připomínajících houby.

Nikdo z nich nepromluvil. Jak se řečiště zvedalo a blížilo se k tomu zvláštnímu kamennému lesu, znovu se rozestoupili a brzy nato vešli do jeho stínu.

„Tady je stopa,“ ozval se hlas Gowickiho. „A další.“

Masago si klekl. Otisky byly čerstvé, udělal je muž v sandálech – ten mnich. Poohlédl se kolem a našel další – té ženy, menší, šestky nebo sedmičky, a také muže, velikost jedenáct a půl nebo dvanáct. Pohybovali se rychle. Vědí, že je někdo pronásleduje.

Hitt je vedl hlouběji mezi kameny ve stínu. Masago si byl prakticky jistý, že jim nehrozí žádné přepadení: byla by sebevražda pokusit se přemoci tým Delta Force ozbrojeni jen nějakými pistolemi, pokud vůbec. Nejspíš někam zalezou… a oni je vystopují. První fáze operace brzy skončí.

Došli až na místo, kde se o sebe opíralo několik obrovských kamenů a bylo nutné prolézt škvírou pod nimi. Hitt počkal, dokud k nim nedorazil Masago. Ukázal na pár čerstvých rýh ve ztvrdlém písku. Procházely skrz a vůbec nebyly staré.

Masago přikývl.

Hitt šel první, musel prolézat po všech čtyřech, Masago jako poslední. Když vstal, všiml si, jak je celá kotlina uzavřená planoucími útesy zdvihajícími se na všech stranách jako obří schodiště. Na okamžik nahlédl do mapy. Jejich kořist zjevně utekla do údolí se slepým koncem, ze kterého už nemohou ani vyšplhat nahoru.

Masago zamumlal do mikrofonu na sluchátkách: „Potřebuju je živé, dokud z nich nedostanu jednu informaci.“

12

„POČKEJTE TADY,“ řekl Ford. „Půjdu to nahoru obhlédnout.“

Tom a Sally odpočívali, zatímco Ford se vyškrábal nahoru na balvan a rozhlížel se. Nacházeli se uprostřed pustiny a všude kolem byly jen samé zatracené skály. Zahlédli, jak ani ne míli od nich přistává uprostřed kaňonu vrtulník, a Ford nepochyboval, že je vyslídili. Také díky svému výcviku u CIA věděl, že museli vysadit muže na možných únikových cestách, a ti teď jistě postupují směrem k nim, aby je odřízli. Jejich jedinou šancí je najít nějakou nečekanou cestu z kaňonu – anebo nenápadnou skrýš.

Pohlédl na opačný konec kaňonu. Skupina popelavých holých vršků tam ustupovala dalšímu shluku skalních útvarů připomínajících mnichy zahalené do kuten s kápěmi. Několik kilometrů za nimi se pak zvedala řada rudých útesů jako gigantické schodiště vedoucí na další náhorní rovinu. Kdyby se jim tam podařilo dostat, možná by to dokázali, ale ani tato cesta nevypadala dvakrát slibně. Pohlédl dolů na Sally a Toma. Rychle jim docházely síly a uvědomoval si, že už nevydrží prchat o moc déle. Musí si najít nějaký vhodný úkryt. Slezl k nim dolů. „Viděl jste něco?“ zeptal se Tom.

Ford zavrtěl hlavou, nechtěl to zbytečně rozvádět. „Musíme jít dál.“ Pokračovali korytem a pak do lesa skalních pilířů. V uzavřeném prostoru se nashromáždilo dusné vedro. Pokračovali dál, klopýtali přes zřícené balvany a protahovali se mezi pískovcovými skalami, někdy na

slunci, jindy ve stínu, a pronikali do soustavy skalních pilířů, co nejhlouběji to šlo. Někdy k sobě stěny sousedních skal přiléhaly tak těsně, že museli lézt po všech čtyřech a protahovat se mezi nimi po břiše, aby se dostali dál.

Náhle se ocitli venku a proti nim se tyčila zaoblená jednolitá stěna útesu, vytvářející jakousi arénu. Na opačném konci, asi patnáct metrů nad dnem kaňonu, se černal otvor jeskyně a z něj vycházelo dávno vyschlé řečiště vodopádu, který kdysi spadal do údolí. Ford si povšiml nenápadného řetězce jamek ve skále, důlků, které tam vytesali dávní indiáni Anasaziové jako chyty a stupy pro přístup do jeskyně.

„Pojďme se tam podívat,“ vybídl Ford ostatní.

Přešli k základně útesu a Tom prozkoumával dávnou lezeckou stezku. Sledoval ji zrakem až nahoru.

„Ale tam nás najdou, Wymane,“ obrátil se na Forda.

„Nemáme jinou možnost. A ta jeskyně může někam vést. Je také možné, že nás minou, když se nám podaří zahladit tady dole stopy.“

Tom se otočil k Sally. „Co myslíš ty?“

‚Já už ani nemyslím.“

„Tak jdeme na to.“

Poté, co zahladili své stopy na dně kotliny, jak nejlépe uměli, začali stoupat nahoru po vydlabaných oporách. Nešlo o nic obtížného a za pár minut byli v jeskyni. Ford se posadil a těžce oddychoval. Sám se již ocitl na pokraji sil a nechápal, jak se Sally s Tomem ještě dokážou držet na nohou. Vypadali příšerně. Ať tak nebo tak, tato jeskyně je konec jejich cesty.

Jeskyně byla utvářená jako vznosný katedrální dóm s dnem z jemného písku a pískovcovými stěnami klenoucími se do výše. Nepřímé světlo zvenčí ji naplňovalo narudlým přísvitem a vzduch byl cítit prachem a zašlými věky. Na vzdáleném konci jeskyně se tyčil velký balvan, který se očividně kdysi dávno zřítil ze stropu, omletý a ohlazený vodou prýštící sítí prasklin nad ním.

Když zašli hlouběji do nitra jeskyně, vyrušili kolonii jeskynních vlaštovek, které začaly poletovat sem a tam ve stínech u stropu a vydávat ostrý křik.

„Jeskyně může pokračovat za tím balvanem někam dál,“ řekl Ford.

Šli tedy ještě víc dozadu k vypadlému balvanu.

„Podívejte,“ upozornil je Tom. „Jsou tu stopy.“

Písek byl pečlivě uhlazený, ale v mezeře mezi skálou a stěnou jeskyně viděli otisky od horolezeckých bot se vzorem do „V“.

Přeskočili mezeru a vešli do zadní části jeskyně za masivní balvan.

Ford za něj zahnul a tam byl on, velký Tyrannosaurus rex s čelistmi a přední tlapou, vyčnívajícími ze skály. Nikdo nic neřekl. Byl to úžasný pohled. Zvíře vypadalo, jako by ho smrt zastihla v zuřivém boji o vysvobození, o vyproštění se z kamenného hrobu. Dinosaurus ležel na boku, ale náklon balvanu při pádu ho téměř dokonale napřímil a dodal groteskní iluzi, že je živý. Když se na něj díval, Ford téměř cítil zuřivost obřího tvora v poslední chvíli jeho pozemské existence.

Mlčky se přiblížili k základně balvanu. Na písku pod ním leželo pár kousků vypadlých ze zkameněliny působením přírodních sil – včetně dlouhého černého, zakřiveného zubu. Tom ho zvedl, potěžkal a vyzkoušel zoubkované ostří na vnitřní straně opatrně palcem. Jen hvízdl údivem a podal zub Fordovi.

Byl v jeho ruce těžký a chladný. „Neuvěřitelné,“ zamumlal a znovu se zadíval na velké tiché monstrum.

„Podívejte na tohle,“ řekl Tom a ukázal na nějaké podivné vyřezávané předměty napůl zapadlé v písku – dávné figurky ze dřeva. Klekl si a začal odhrabávat písek, narazil na další figurky a na malý kotlík naplněný šípovými hroty.

„Obětní dary,“ usoudil Ford. „To vysvětluje, proč sem vede indiánská stezka. Oni tu příšeru uctívali. A ani se jim nedivím.“

„A co je tamto?“

Tom ukázal na kovový kroužek vyčuhující z písku. Odhrnul písek a objevil plechovku. Vyprostil ji a otevřel víčko. Uvnitř byl igelitový pytlík a v něm svazek dopisů v zalepených obálkách s datem a adresovaných „Robbie Weathersové“. První měl na sobě napsáno: Pro mou dceru Robbie. Doufám, že se ti můj příběh bude líbit. Ten Tyrannosaurus rex je celý jen tvůj. S láskou táta.

Tom beze slova dopisy zase stočil a zasunul zpět do plechovky.

Sally, která stála blíž k ústí jeskyně, náhle sykla: „Hlasy.“

Ford sebou trhnul, jako by se probíral ze snu. Málem by při tom všem zapomněl na zoufalou situaci, ve které se nacházejí.

„Musíme se tu ukrýt. Podíváme se, jak hluboko tahle jeskyně vede.“

Tom rozsvítil téměř vybitou baterku, kterou s sebou stále ještě nosil, a posvítil dozadu do jeskyně. Všichni zůstali mlčky zírat. Jeskyně končila úzkou, vodou vymletou škvírou, příliš těsnou, než aby se jí protáhl člověk. Tom přejížděl paprskem nahoru a dolů, kolem dokola, dopředu i zpět.

Jeskyně tady končí,“ konstatoval Ford stoicky.

„Takže konec?“ řekla Sally. „A co uděláme teď? Vzdáme se?“

Ford neodpověděl. Rychle se přikradl k ústí jeskyně, lehl si na zem a opatrně vyhlédl dolů. Okamžik nato byl zpět. Jsou dole v údolí, tři vojáci a civilista.“

Tom se rovněž proplížil ven a podíval se dolů do malého amfiteátru. Dole se pohybovali dva muži s útočnými puškami, oblečení do pouštních maskáčů. Objevil se třetí a pak ještě čtvrtý. Zkoumali půdu v místě, kde Tom s Wymanem zahlazovali stopy. Jeden ukázal vzhůru k jeskyni.

„To je konec,“ poznamenal Ford tiše.

„Blbost.“ Tom vytáhl z chlebníku pistoli, vysunul zásobník, doplnil ho náboji a zasunul zpět. Když zvedl oči, spatřil, že Ford nesouhlasně vrtí hlavou.

„Střílet na tyhle hochy z Delta Force se rovná sebevraždě.“

„Nevzdám se bez boje.“

Já taky ne.“ Ford se odmlčel a svraštil nehezkou tvář v usilovném přemýšlení. Jakoby mimoděk vytáhl z kapsy dinosauří zub a potěžkal ho. Pak ho zastrčil zpět. „Tome, máte ještě ten zápisník?“

Tom ho vyndal.

„Dejte mi ho. A tu pistoli taky.“

„Co s nimi chcete –“

„Není čas na vysvětlování.“

13

MASAGO ZDOLA POZOROVAL, jak Hitt a další dva vojáci stoupají po příkré pískovcové stěně, připravují se těsně pod prahem jeskyně a rozestupují, aby pokrývali její obyvatele ze tří různých úhlů, šlo o klasický manévr, možná trochu přehnaný vzhledem k cílovým osobám, které byly nejspíš neozbrojené.

Když se rozmístili, ozval se Hittův hlas, ne příliš hlasitě, ale měl v sobě železnou autoritu.

„Vy v jeskyni! Je nás víc a máme lepší výzbroj. Jdeme dovnitř. Nehýbejte se a držte ruce tak, abysme na ně viděli.“

Masago vše sledoval a snažil se potlačit pro něj netypický pocit napětí.

Hitt vstal a vystavil se trojici ukryté uvnitř. Zbylí dva vojáci ho dále kryli.

„Tak je to dobře. Ruce dejte nad hlavu. Nikomu se nic nestane.“ Pokynul dvěma svým mužům, kteří také vyšli ze svých úkrytů.

Bylo po všem. Tři hledaní stáli v ústí jeskyně se zdviženýma rukama.

„Kryjte mě.“

Hitt k nim došel a prohledal je, aby se přesvědčil, že nejsou ozbrojeni. Pak se ohlásil komunikátorem. „Pane, zajistili jsme jeskyni. Už můžete nahoru.“

Masago se natáhl k prvnímu chytu, vytáhl se nahoru a během pár minut už stál v ústí jeskyně a hleděl na tři nejubožejší postavy, které za dlouhou dobu viděl: mnicha, Broadbenta a jeho ženu.

„Neozbrojeni?“

Hitt přikývl.

„Prohledejte je znovu. Chci vidět všechno, co mají u sebe. Všechno. Rozložte to tu přede mě na zem.“

Hitt kývl na jednoho ze svých mužů, a ten začal zbědovanou trojici šacovat. Objevila se baterka, náprsní tašky, klíče, řidičský průkaz, vše pečlivě srovnané do řady v písku. Mnichův ranec obsahoval prázdnou čutoru, zápalky, pár prázdných plechovek a nějaké tábornické vybavení.

Poslední, co našli, měl mnich ukryté v kutně.

„Co je k čertu tohle?“ zeptal se voják a zvedl to do výšky.

Masago zachoval kamennou tvář a poručil: „Přineste mi to.“

Muž mu to podal. Masago si prohlédl zub s pilovitým ostřím, obrátil ho a potěžkal.

„Vy,“ ukázal na mnicha, „musíte být Ford.“

Mnich téměř neznatelně přikývl.

„Pojďte blíž.“

Mnich udělal krůček vpřed.

Ukázal mu velký zub. „Takže jste to našel. Víte, kde je.“

„Přesně tak,“ prohlásil mnich.

„Tak mi řekněte, kde je.“

„Jsem jediný, kdo má informaci, kterou chcete. A nepromluvím, dokud nejdřív vy nezodpovíte moje otázky.“

Masago vytáhl svou berettu a zamířil na Forda.

„Mluvte.“

„Kašlu na vás.“

Masago vystřelil a kulka hvízdla Fordovi kolem ucha. Mnich sebou ani netrhnul.

Masago sklonil zbraň. Ten muž se nedá zastrašit – teď se o tom přesvědčil.

„Zabijete mě a nikdy toho dinosaura nenajdete. Nikdy.“

Masago se studeně usmál. „Tak dobře – máte jednu otázku.“

„Proč chcete toho dinosaura?“

„Obsahuje vysoce nebezpečné infekční částice, ze kterých se dá vyvinout biologická zbraň pro teroristy.“ Viděl, jak se mnich snaží jeho prohlášení strávit. Víc nehodlal prozradit: nic, co by odporovalo operačnímu rozkazu, který dostali jeho muži.

Jak se jmenuje vaše oddělení?“

„To už je druhá otázka.“

„Tak táhněte do pekla,“ prohlásil mnich.

Masago k němu rychle pokročil a tvrdě ho udeřil na solar plexus; mnich se složil do písku jako pytel cementu. Stoupl si nad něj, zatímco mnich kašlal a snažil se vyhrabat na kolena, ruce se mu bezmocně zatínaly do písku ve snaze získat zpět sebekontrolu.

„Ten dinosaurus, pane Forde: kdepak je?“

„Vodu… prosím…“

Masago vyndal svou čutoru a provokativně jí zatřásl. „Až od vás uslyším lokaci dinosaura.“ Odzátkoval láhev a sklonil se k mnichovi, který se stále nedokázal sebrat a ležel schoulený na kolenou a s rukama zabořenýma v písku.

Mnich náhle vyrazil jako útočící had. Jeho ruka se vynořila z písku –a nečekaně se v ní objevila pistole. Než stačil Masago zareagovat, popadl ho Ford levou rukou za krk a strhl ho zpět. Masago ucítil, jak se mu na spánek přitiskla hlaveň, ruce měl zapáčené dozadu, neschopný dosáhnout na svou berettu.

„A teď,“ řekl Ford, používaje Masaga jako štít, a obrátil se k vojákům, „nám všem tenhle muž hezky poví, co se tu doopravdy děje – nebo zemře.“

ČÁST ŠESTÁ

ĎÁBLŮV OCAS

Konec přišel jednoho normálního červnového odpoledne. Parno překrývalo les jako dusivá houně, listy zplihle visely a ze západu zaznívalo hřmění bouřky.

Samice tiše procházela lesem, byla na lovu.

Skrze stromy nezaznamenala náhlou záři na jihu. Světlo tiše nabývalo na jasu, žlutý svit pohlcoval modř oblohy.

Les zůstával tichý a nastražený.

Šest minut nato se země zuřivě otřásla a samice se přikrčila, aby udržela rovnováhu. Za necelých třicet vteřin otřesy ustaly a ona pokračovala v lovu.

O osm minut později se země otřásla znovu, tentokrát stoupala a klesala, jako by v ní přebíhaly vlny. Teprve tehdy si samice všimla neobvyklé žluté záře, která stále rostla podél jižního horizontu a vrhala druhou sadu stínů mezi statnými kmeny aurakárií. Les se rozzářil a ona pocítila na bocích sálavý žár přicházející z jihu. Přerušila lov a zbystřila pozornost, ale nebyla znepokojená.

Za dvanáct minut zaslechla burácení, jako by se blížila vichřice. Přešlo v řev a náhle se stromy začaly ohýbat a lesem znělo ostré praskání a pukáni kmenů. Něco, co nebylo ani větrem, ani zvukem, ba ani tlakem, ale kombinací všech tří sil, se do ní opřelo strašlivou silou a srazilo ji to k zemi, kde ji bičovala poletující vegetace, klacky, větve a kmeny stromů.

Ležela tam, omámená bolestí, pak ji ale ovládly instinkty a poručily jí vstát – vstát a bojovat. Překulila se, vstala a přikrčená čelila bouři, bez sebe zuřivostí chňapalapo hurikánu a vegetaci, která se ocitla na dosah, a burá-civě řvala.

Bouře se pomalu uklidnila a zanechala les v troskách. Do krátkého ticha začal narůstat nový zvuk, tajemný hukot, téměř jako zpěv. Z oblohy se snesl ohnivý pás a další a další, vybuchovaly mezi zničenou vegetací, až z nich byl ohnivý déšť. Ze všech stran se jako chór strachu ozvalo zmatené a zděšené řvaní a troubení zvěře. Stáda malých zvířat pobíhala sem a tam zničenou zelení a ohnivý déšť stále sílil.

Před samicí se objevilo stádo splašených Coelophysis, a jak kolem ní běželo, ponořila do něj velkou hlavu, chňapala a trhala, zem se pokryla škubajícími a svíjejícími se končetinami, trupy a ocasy. Pak se samice beze spěchu pustila

do žraní a občas mrzutě chňapla po ohnivém dešti, který brzy zeslábl a změnil se v pomalé sněžení sazí z oblohy. Skonala se žraním a odpočívala, mysl měla prázdnou. Neviděla, že zmizelo slunce a obloha mění barvu ze žluté do oranžové a nakonec na krvavě rudou, vteřinu za vteřinou tmavne a vyzařuje žár vycházející současně odevšad i odnikud. Samotný vzduch byl stále teplejší, až překročil jakékoliv horko, které dosud zažila.

Horko ji popohnalo k činnosti a stejně tak i spáleniny na zádech. Vstala a přemístila se k cypřišové bažině, svému oblíbenému kališti, lehla si do něj a převalovala se, až se celá pokryla chladným černým bahnem.

Postupně se setmělo. Ulevilo se jí. Vše bylo zase v pořádku.

1

MELODIE CROOKSHANKOVÁ dokončila na počítači organizaci dat ve formátu HTML, vkládání obrázků, psaní nadpisů a pár závěrečných úprav krátkého referátu, který napsala při výtrysku zuřivé aktivity. Mlela z posledního – šedesát hodin beze spánku – ale stále se ještě držela. Tohle bude jeden z nejvýznamnějších článků v dějinách paleontologie obratlovců a vyvolá velký povyk. Objeví se pochybovači, odpůrci a samozvaní podílníci na slávě, dokonce se mohou vyskytnout i obvinění z podvodu – ale data jsou dobrá. Ta obstojí. A snímky nikdo nemůže zpochybnit. A co víc, stále ještě má původní vzorek nálezu, který chce nabídnout buď Smithsonovu institutu nebo Harvardu, aby jejich paleontologové provedli nezávislý výzkum.

Jakmile odešle článek po internetu do Journal of Paleontology, vypukne pravé pandemonium. Stačí jen jediný čtenář a pak ho najednou budou číst všichni a její život už nikdy nebude, jaký býval.

Byla hotova – nebo skoro hotova. Ukazováčkem spočinula na klávese ENTER, připravená článek odeslat e-mailem.

Na dveře někdo zaklepal, Melodie nadskočila a obrátila se. Pod klikou byla stále zapřena židle. Podívala se na hodiny: pět.

„Kdo je to?“

„Úklid.“

Oddychla si, vstala od stolu, přešla ke dveřím a odstranila židli. Právě chtěla odemknout, když se zarazila.

„Úklid?“

„Vždyť to povídám.“

„Frankie?“

„Kdo jinej?“

Melodie odemkla dveře a s úlevou přivítala pětačtyřicetikilového Frankieho, kterého dobře znala, neholeny pytel kostí čpící špatnými cigaretami a ještě horší whiskou. Všoural se dovnitř a ona za ním zase zamkla. Začal obcházet laboratoř, vysypávat koše do velkého plastového pytle a k tomu si nemelodicky hvízdal. Sehnul se pod stůl a začal vytahovat koš přetékající plechovkami od coly a obaly od tyčinek Mars. Když ho zvedal, narazil hlavou o desku stolu a pár plechovek od Dr. Peppera se vysypalo na stůl a pokapalo pracovní plochu mikroskopu.

Jejda, promiňte.“

„To nic.“ Melodie netrpělivě čekala, až skončí. Vyprázdnil koš, vlhkou desku zběžně utřel rukávem, a přitom odstrčil mikroskop za padesát tisíc dolarů. Melodii blesklo hlavou, jak je možné, že někteří lidé jsou schopni vymyslet kalkul a jiní ani nedokážou vysypat koš. Ale pak takovou myšlenku rázně podačila. Nebyla vůbec laskavá a Melodie se stále hlídala, aby se z ní nestala stejně arogantní vědkyně, jako jsou její kolegové. Vždy bude laskavá k technickému personálu, nekvalifikovaným uklízečům a praktikantům.

„Děkuji, Frankie.“

„Nashle.“ Frankie odešel, a když vycházel dveřmi, plácl do nich pytlem s odpadky a znovu se rozhostilo ticho.

Melodie s povzdechem zkontrolovala mikroskop. Kapičky Dr. Peppera postříkaly část pracovní plochy a všimla si, že některé zasáhly i sklíčko s preparátem.

Podívala se do okulárů, aby se ujistila, že se vzorek nepoškodil. Z celého nálezu jí zbylo už jen maličko a každý kousek má cenu zlata, zejména těch šest nebo sedm Venušiných částic, které se jí podařilo s takovou námahou izolovat z matrice.

Sklíčko bylo v pořádku. Dr. Pepper nic nezměnil – pár molekul cukru jistě nepoškodí částici, která přežila pětašedesát milionů let pohřbená ve skále a zvládla koupel v dvanáctiprocentní kyselině fluorovodíkové.

Náhle se zarazila. Pokud ji už nezačal šálit zrak, jedno z překřížení na rameni částice se náhle pohnulo.

Čekala a hleděla skrz okuláry na zvětšené částice, na šíji se jí začaly ježit chloupky. Jak se dívala, pohnulo se další rameno částice, přesně jako maličký mechanismus, který se překlikne z jedné polohy do druhé. Jak to částice udělala, posunula se o kousek vpřed. Melodie sledovala, fascinovaná a polekaná, jak se i další částice začínají klikáním pohybovat. Už se daly do pohybu všechny, ramena pracovala jako malé motorky.

Ty částice jsou stále živé.

Musí to být přidáním cukru do roztoku. Melodie sáhla pod stůl a vytáhla poslední plechovku Dr. Peppera. Otevřela ji, mikropipetou maličko nabrala a rozetřela na kraj vlhkého sklíčka a vytvořila tak cukrový gradient.

Částice začaly být aktivnější, jejich drobná ramena se roztočila, a vyrazily vzhůru po gradientu za stoupající koncentrací cukru.

Melodii zachvátily rostoucí obavy. Zatím ji ani nenapadlo uvažovat, jestli mohou být ještě infekční. Ale pokud jsou živé, jsou stoprocentně infekční – alespoň pro dinosaury.

V herpetologické laboratoři na konci haly pěstuje jeden z kurátorů jakožto součást dlouhodobého pokusu partenogenetické ještěrky. Laboratoř obsahuje inkubátor s buněčnými kulturami in vitro. A taková buněčná kultura by byla ideálním testovacím prostředím pro to, zda by částice infikovaly i moderní plazy.

Melodie vyšla z laboratoře. Hala byla prázdná – ani nečekala, že tu v neděli po páté hodině někoho potká. Herpetologická laboratoř byla zamčená, ale její magnetická karta fungovala, a tak během pěti minut získala Petriho misku plnou živých ještěrčích buněk. Odnesla ji zpět do své laboratoře, uvolnila několik buněk solným roztokem a přenesla je na sklíčko.

Pak přitiskla oči na okuláry.

Venušiny částice se zastavily v pohybu za stoupajícím cukrovým gradientem. Současně se obrátily a jako smečka vlků, když zachytí stopu, zamířily k buňkám. Melodie ucítila, jak se jí stahuje hrdlo. Během okamžiku doputovaly ke skupině buněk, obklopily je a přichytily se dlouhými rameny k jejich buněčným stěnám; pak rychlým pohybem protrhly membránu a pronikly do buněk.

Melodie fascinovaně pozorovala, co se bude dít dál.

2

FORD ODTÁHL MUŽE v teplákové soupravě dozadu do skalního výklenku, kde byl krytý zezadu a ze stran. Trojice vojáků ihned zamířila zbraně na Forda a jeho rukojmí. Seržant pokynul druhým dvěma a ti se hned začali rozestupovat do stran.

„Nikdo ani hnout a skloňte zbraně.“

Velitel je gestem zarazil.

‚Jak jsem řekl, tenhle muž nám všem teď hezky poví, co se tu děje, jinak ho zabiju. Je to jasné? Nechcete se přece hlásit zpátky na základně se svým velitelem v pytli na mrtvoly, nebo jo?“

„Budeš v tom pytli hned vedle něj,“ procedil Hitt mezi zuby.

„Dělám to i pro vás, seržante.“

„Pro nás?“

„Potřebujete přece taky vědět, o co tu doopravdy jde.“

Ticho.

Ford přitiskl pistoli Masagovi k hlavě. „Mluvte.“

„Pusť ho, nebo dám povel ke střelbě,“ řekl Hitt tiše. „Jedna…“

„Počkat,“ vpadl Tom. „Jsme američtí občané. Neudělali jsme nic špatného. Pro tohle jste šli do armády – zabíjet americké civilisty?“

Kratičký okamžik zaváhání. Pak Hitt pokračoval: „Dvě…“

„Poslouchejte me,“ pokračoval Tom a obrátil se přímo na seržanta. „Nevíte, co vlastně děláte. Neposlouchejte jen slepě rozkazy. Alespoň počkejte, než zjistíte, co se tu děje!1

Seržant opět zaváhal. Ostatní dva vojáci se dívali na něj. On byl klíčem.

Hitt sklonil zbraň.

Ford klidně promluvil a snažil si vzpomenout, co ho před lety naučili o technice výslechu. „Lhal jste těm mužům, je to tak?“

„Ne.“ Muž se silně potil.

„Ale lhal. A teď jim musíte říct pravdu, jinak vás zabiju – žádná druhá šance, žádné další varování, nic. Jen kulka do mozku, a pak ať si se mnou dělají, co chtějí.“

Ford myslel svá slova vážně, a to rozhodlo. Muž mu uvěřil.

„Tak dobře. První otázka. Pro koho pracujete?“

Jsem ředitel oddělení LS480.“

„Co je to?“

„Založili ho ve třiasedmdesátém po výpravě Apolla 17 na Měsíc. Oddělení mělo studovat měsíční vzorek známý jako LS480.“

„Měsíční skálu?“

„Ano.“

„Pokračujte.“

Masago naprázdno polkl. Pot z něj jen crčel. „Byl to kousek sopečné vyvrženiny z kráteru známého jako Van Serg. Kámen obsahoval úlomky meteoritu, který vytvořil kráter. V úlomcích byly částečky. Mikroby.“

Jaký druh mikrobů?“

„Neznámý. Zřejmě cizí forma života. Biologicky aktivní. Ideální pro vývoj biologické zbraně.“

‚A její spojitost s dinosaurem?“

„Stejné částice se našly i ve zkamenělině toho dinosaura. Zemřel na infekci vyvolanou částicí LS480.“

Ford se odmlčel. „Chcete tvrdit, že dinosaura zabila mimozemská forma života?“

„Ano.“

‚A jaká je spojitost s tou měsíční skálou? Pořád to nechápu.“

„Kráter Van Serg je starý pětašedesát milionů let. Ten dinosaurus zemřel před pětašedesáti miliony let při dopadu Chicxulubu.“

„Chicxulubu?“

.Asteroidu, co způsobil hromadné vyhynutí dinosaurů.“

„Pokračujte.“

„Kráter Van Serg vyhloubil úlomek téhož asteroidu. Zdá se, že přímo sám asteroid byl zdrojem částic LS480.“

„Jaký je cíl téhle operace?“

„Vyčistit oblast, zahladit všechny informace o dinosaurovi a získat ho pro tajný výzkum.“

„Když říkáte.vyčistit oblast‘, mluvíte nejspíš o nás.“

„Správně.“

„A když říkáte ‚zahladit všechny informace o dinosaurovi‘, mluvíte o našem zavraždění – mám pravdu?“

„Nejsem nadšený ze zabíjení amerických občanů. Ale jde o nejvyšší zájmy národní bezpečnosti. V sázce je přežití nás všech. Není žádná ostuda obětovat pro svou zemi život – i kdyby to mělo být nedobrovolně. Občas je to nevyhnutelné. Byl jste u CIA. Jistě to chápete.“ Odmlčel se a zabodl do Forda pronikavý pohled. „Tyhle částice LS480 způsobily masové vyhynutí dinosaurů. Ve špatných rukách by stejné částice mohly způsobit druhé masové vymření – tentokrát lidstva.“

Ford ho pustil.

Masago uskočil stranou a otočil se, těžce oddychoval, a vytáhl svou berettu. Ustoupil až kousek za Hitta.

„Seržante Hitte, zlikvidujte tyhle tři lidi. Jejich informace už nepo-třebuju. Zjistíme si je jinak.“

Rozhostilo se další dlouhé ticho.

„Vy to nechcete udělat,“ řekla Sally. „Teď už víte, že by to byla vražda.“

„Cekám, že vykonáte můj přímý rozkaz, vojáku,“ pronesl Masago klidně.

Nikdo nepromluvil. Nikdo se nepohnul.

„Zbavuji vás velení, Hitte,“ ozval se Masago. „Vojíne Gowicki, proveďte můj rozkaz. Zlikvidujte ty lidi.“

Další tíživé ticho.

„Gowicki, neslyšel jsem potvrzení svého rozkazu.“

„Ano, pane.“

Gowicki pozvedl zbraň. Uběhlo několik vteřin.

„Gowicki?“ opakoval Masago.

„Ne,“ vpadl Hitt.

Masago zamířil berettu na Hittovu hlavu.

„Gowicki? Proveďte můj rozkaz.“

Tom se vrhl Masagovi po nohách ve stylu amerického fotbalu, pistole neškodně odlétla stranou. Masago se otočil a vzpamatoval, ale Hitt

ho pohotově udeřil na solar plexus. Masago se ztěžka skácel a ležel zhrouceně na zemi, neschopný vydat ze sebe hlásek.

Hitt odkopl pistoli z jeho dosahu. „Svažte ho.“

Gowicki s Hirschem přiskočili a během okamžiku mu spoutali ruce za zády plastovými pouty. Masago sípal a kašlal, zmítal se v písku a z úst mu odkapávala krev.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Tak dobře,“ oznámil Hitt svým vojákům. „Přebírám velení operace. A zdá se mi, že tihle tři potřebují vodu.“

Gowicki odepjal svou čutoru a nechal ji kolovat. Všichni se zhluboka napili.

„Tak dobře,“ řekl Hitt. „Teď když víme, o co doopravdy jde, musíme dokončit operaci. Nejspíš se od nás čeká, že najdeme nějakýho zka-menělýho dinosaura. A vy víte, kde je,“ podíval se na Forda.

„Co s náma hodláte udělat?“

„Vezmu vás tři zpátky na základnu White Sands. Generál Miller rozhodne, co s várna – to on je tu skutečnej velící důstojník, ne tenhle…,“ hlas mu zhrubl a střelil pohledem po Masagovi, „… civil.“

Ford pokývl k velkému balvanu, který vévodil konci jeskyně. ‚Je zrovna támhle.“

„Nekecáte?“ Obrátil se ke Gowickimu. „Dohlídni na ně, než se přesvědčím.“

Hitt zmizel za balvanem a za chvíli byl zpátky.

„Tak tohle,“ pronesl uznale, „je teda bestie.“ Obrátil se ke svým mužům. „Pokud jde o mě, první část operace jsme splnili. Našli jsme tu zkamenělinu. Svolám zbytek mužstva. Setkáme se v bodě LZ, vrátíme se na základnu a ohlásíme se generálu Millerovi s těmahle třema, pak počkáme na další rozkazy.“ Obrátil se k Masagovi: „A vy pojďte hezky klidně, pane, a žádný hlouposti.“

3

HELIKOPTÉRA SE KRČILA na alkalické plošině jako obrovský černý hmyz chystající se vzlétnout. Přibližovali se k ní mlčky, Tom kulhal sám, Sally pomáhal jeden z vojáků. Hitt šel poslední a hnal před sebou Masaga.

Čtyři ostatní členové jednotky, svolaní Hittem, seděli ve stínu blízké skály a pokuřovali. Hitt jim pokynul k helikoptéře a oni vstali a odhodili nedopalky. Tom s ostatními je následoval do helikoptéry a seržant jim ukázal, ať si sednou někam na kovové lavice podél stěn.

„Zavolej základnu,“ poručil Hitt druhému pilotovi. „Ohlas jim, že jsme splnili první část operace. A oznam jim, že jsem musel zbavit velení civilistu Masaga a odzbrojit ho.“

„Ano, pane.“

„Podrobnosti sdělím osobně generálu Millerovi.“

„Ano> pane.“

Jeden voják zasunul dveře, vrtulník nabral obrátky a vznesl se. Tom se opřel o síťovinu na stěně kabiny hned vedle Sally a cítil se vyčerpaný jako nikdy. Pohlédl naproti na Masaga. Ten už nepronesl jediné slovo. Tvář měl podivně prázdnou.

Vrtulník vystoupal z hlubokého údolí a zamířil na jihozápad přes náhorní plošiny. Slunce bylo velkou krvavou skvrnou na horizontu, a jak získávali výšku, Tom spatřil Navažský pás a za ním Náhorní rovinu Pradávných, jejíž střed tvořil komplex údolí známý jako Bludiště. Ve velké dálce se modraly zákruty řeky Cháma.

Jak helikoptéra pomalu zatáčela na jihovýchod, Tom zahlédl koutkem oka náhlý pohyb – Masago. Vyskočil a vrhl se do kokpitu. Tom po něm skočil, ale on se mu vykroutil a ostře ho udeřil zdola nahoru spoutanýma rukama. Vytáhl obouruč z kapsy nůž a proběhl otevřenými dveřmi do pilotní kabiny. Ostatní také vyskočili, aby ho zadrželi, ale helikoptéra se náhle zakymácela a vrhla je na stěny, z kokpitu se ozval zadušený výkřik.

„Chce, aby vrtulník havaroval!“ vykřikl Hitt.

Stroj se zhoupl dolů, až se jim obrátily žaludky, a od vrtulí k nim dolehlo hluboké zadunění. Tom se zapotácel a chytil se za síťovinu pokrývající stěny a bojoval s decelerací, jak se helikoptéra rozeřvala a vývrtkou začala řítit k zemi. Na okamžik zahlédl otevřenými dveřmi kokpitu, jak druhý pilot bojuje s Masagem, zatímco hlavní pilot zbro-cený krví leží mrtvý na podlaze.

Když sebou helikoptéra škubla zpět, Tom využil příležitosti a vrhl se do kokpitu. Narazil do ovládacího pultu, zapřel se o křeslo, ohnal se po Masagovi a zasáhl ho přes ucho. Když muž zavrávoral dozadu, chytil ho druhý pilot za spoutaná zápěstí, udeřil mu s nimi o pult a nůž spadl na zem. Kolísající vrtulník je oba srazil na podlahu, Masago sevřel pilota a začal ho škrtit, oba se kutáleli po podlaze kluzké krví. Tom ho popadl za vlasy a udeřil mu hlavou o podlážku a pak ho odtáhl od pilota.

„Rychle k řízení!“ křikl Tom na pilota, ten však žádnou radu nepotřeboval. Vrhl se do křesla a uchopil páku, stroj divoce zavyl. S racho-cením ocasní vrtule a žaludek obracejícím přetížením helikoptéru vyrovnal. Masago s téměř nadlidskou silou stále divoce bojoval, ale k Tomovi se připojil Hitt a společně ho znehybnili. Přes řvoucí motory Tom zaslechl, jak pilot předává nouzové volání, zatímco bojuje s řízením.

Náhle se těsně před čelním sklem objevila stěna útesu; následoval strašlivý náraz a kulometná salva úderů, jak se trupem rozlétiy kusy motoru jako šrapnely. Pilota zasáhly poletující trosky, jeho krev šplíchla na rozbité plexi čelního průzoru. Skřípání kovu o skálu vystřídal okamžik beztíže a pak drtivý dopad.

Ticho.

Tom měl pocit, jako by vyplavával z temnoty, a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde vlastně je – ve vraku vrtulníku. Zkusil se pohnout

a zjistil, že je vmáčknutý do rohu a pokrytý troskami. Slyšel jakoby z velké dálky něčí sténání, kapání hydraulické kapaliny (nebo to je krev?), cítil zápach leteckého benzinu a spálené elektroniky. Veškerý pohyb ustal. Pokoušel se osvobodit. V boku helikoptéry zela velká trhlina a skrz ni viděl, že dopadli na strmý kamenitý svah. Helikoptéra zasténala a trhla sebou, kovové nýty vystřelovaly jeden po druhém. Vzduch začal naplňovat kouř.

Tom prolézal troskami a našel Sally zamotanou do síťoviny a plastových panelů. Odstrčil to vše stranou.

„Sally!“

Pohnula se a otevřela oči.

„Hned tě dostanu ven.“ Popadl ji pod rameny a osvobodil ji, ulevilo se mu, když zjistil, že se zdá být pouze otřesená.

„Tome!“ zaslechl hlas Wymana Forda.

Obrátil se. Ford se hrabal zpod hromady trosek, po tváři mu stékala krev. „Oheň,“ zasípal. „Hoří tady.“ Přerušil ho syčivý zvuk a zadní část stroje vzplanula, do tváří je udeřil žár.

Tom popadl Sally do náruče a odnesl ji k trhlině v trupu, jediné cestě ven. Popadl síťovinu, vytáhl se nahoru, zahákl ruku za okraj trhliny a přitáhl Sally k otvoru. Chytila se zprohýbané hrany a Tom jí pomohl prolézt na vnější stranu trupu, kde už zbývalo jen seskočit dva a půl metru na pevnou zem. Viděl, jak se oheň rychle šíří podél ocasu stroje, přeskakuje podél paliva a elektrického vedení a zachvacuje celou helikoptéru.

„Můžeš seskočit?“

Sally přikývla. Spustil ji kousek podél boku a pak se ho pustila.

„Utíkej!“

„Co to vyvádíš, proč tam zůstáváš?“ křikla na něj zdola. „Vypadni pryč!“

Je tam Ford!“

„Každou chvíli to bouchne –!“

Ale Tom již soustředil veškerou pozornost zpět do nitra stroje, kde se zraněný Ford pokoušel vylézt po síťovině k trhlině. Jedna ruka mu bezvládně visela dolů.

Tom si lehl na břicho, natáhl ruku dolů, popadl Forda za nezraněnou paži a vytáhl ho ven. Vzápětí se vyvalil trhlinou ven černý dým a Tom rychle Forda spustil po trupu na zem.

„Tome! Vypadni odtamtud!“ křičela na něj Sally zdola a pomáhala Fordovi co nejdál od vraku.

„Hitt zůstal uvnitř!“

Nyní trhlinou proudil ven kouř. Tom se spustil dovnitř a skrčil se, aby se dostal do vrstvy čerstvého vzduchu u podlahy. Plazil se směrem, kde naposledy Hitta zahlédl, a snažil se držet co nejníže. Bezvědomý voják ležel na boku v kokpitu zavalený troskami. Vlny žáru od ohně mu sežehly kůži. Tom podvlékl ruce seržantovi pod ramena a táhl, ale voják byl velký a těžký a nemohl s ním hnout.

Ozval se dutý úder a syčení, jak se v trupu něco vznítilo. Přes Torna se převalila vlna horka a kouře. „Hitte!“ Tom ho v zoufalství pleskl přes tvář. Muž obrátil oči v sloup. Tom ho pleskl znovu, tentokrát hodně silně, a seržant konečně zaostřil zrak.

„Musíme pryč! Pohyb!“

Tom mu podložil rukou krk a nadzvedl ho. Hitt se vyhrabal na všechny čtyři, potřásal hlavou a z vlasů mu přitom odstřikovaly kapky krve. „Do hajzlu…“

„Pryč! Hoříme!“

Ježíši…“

Konečně to vypadalo, že se Hitt zorientoval a zvládne se i pohybovat. Kouř mezitím tak zhoustl, že Tom téměř nic neviděl. Plížil se těsně u podlahy a Hitt lezl za ním. Trvalo jim věčnost, než dosáhli místa, kde podlaha přecházela v bok roztátý trhlinou. Tom se otočil, popadl Hitta za ruku a položil mu jeho masitou dlaň na síťovinu. „Lezte nahoru!“

Nezbyl jim už žádný vzduch a palčivý kouř se v plicích měnil ve skleněné střepy.

„Tak už lezte, sakra!“

Seržant se vydal nahoru, pohyboval se skoro jako nějaký zombie a z rukou mu stékala krev. Tom mu lezl v patách, křičel na něj a stále víc ho zaplavovala nevolnost a závrať. Pomalu všechno vzdával, na záchranu už je pozdě. Je po všem. Cítil, jak prsty svírající síťovinu povolují…

Vtom se dolů k němu natáhly ruce, vytáhly ho ven a hodily pryč od helikoptéry. Dopadl tvrdě na písek a okamžik nato vedle něj se zasténáním těžce dopadl Hitt. Za nimi seskočila Sally – vylezla zpátky na vrtulník a pomohla jim ven.

Klopýtali a potáceli se, snažili se dostat od hořícího vrtulníku co nejdál. Tom nakonec padl, sípal a kašlal, nedokázal už udělat ani krok. Snažil se ještě lézt v písku dál, když zaslechl dutý výbuch a pocítil vlnu žáru, jak poslední z nádrží explodovala a zahalila vrak ohněm.

Náhle se jim naskytl bizarní pohled: nějaký muž vystoupil z ohně a celý hořel, pozvedl ruku s pistolí v planoucí pěsti. S podivnou rozvážností se zastavil, pečlivě zamířil nazdařbůh a vypálil – a pak se postava pomalu naklonila, spadla jako socha zpět do planoucího pekla a zmizela.

Tom ztratil vědomí.

4

NA MUZEUM přírodní historie na Manhattanu se snesla noc. V ústavním parku ševelil vánek v listech starých sykomor a kamenní chrliči, kteří strašili na střechách, se tiše krčili na pozadí tmavnoucí oblohy. Hluboko v podzemí muzea se svítilo v mineralogické laboratoři, kde seděla Melodie Crookshanková skloněná nad stereoskopickým mikroskopem a pozorovala, jak se dělí kolonie buněk.

Probíhalo to již tři a půl hodiny. Venušiny částice odstartovaly překvapivý závod v růstu – vyvolaly pravou orgii buněčného dělení. Melodii nejdřív napadlo, že by částice mohly nějakým způsobem spustit rakovinný růst, nerozlišené bujení zhoubných buněk. Ale zanedlouho si uvědomila, že se buňky vůbec nedělí jako rakovinné, ale ani jako buňky v běžné kultuře.

Ne – tyto buňky se specializovaly.

Skupina buněk začala nabývat charakteristiky blastocystu, kulového uskupení buněk, které se formují z oplodněného zárodku. Jak buňky pokračovaly v dělení, Melodie spatřila temnou čáru, postupně se rýsující uprostřed blastocystu. Stále více se přesně podobala takzvané primitivní struně, která se vyvíjí u všech zárodků strunatců – u vyvíjejícího se živočicha se z ní postupně formuje mícha a páteř.

Živočich.

Melodie na samém pokraji totálního vyčerpání zvedla hlavu. Nedalo se přesně rozeznat, co ten rostoucí tvor může být zač, jestli ještěrka

anebo něco jiného, v této fázi růstového procesu bylo na podobné zjištění příliš brzy.

Otřásla se. Co to tu pro všechno na světě provádí?! Další čekání ve snaze zjistit, co bude dál, by bylo šílenstvím. To, co teď dělá, je nejen pošetilé, ale také mimořádně nebezpečné. Tyto částice je třeba zkoumat v podmínkách biohazardu čtvrtého stupně, a ne v otevřené laboratoři, jako je ta její.

Pohlédla na hodiny – sotva dokázala zaostřit na ciferník. Zamrkala, promnula si oči, zahýbala bulvami doleva, doprava. Byla tak utahaná, že málem halucinovala.

Melodie neměla představu, co mohou být částice zač, co způsobují a jak fungují. Jedná se o mimozemskou formu života, která se dostala na Zemi s asteroidem Chicxulub. Tohle je nad její možnosti – daleko nad její možnosti.

Melodie odsunula židli a postavila se, trošku se zapotácela a opřela se třesoucíma rukama o stůl. Začala uvažovat, co teď musí udělat. Rozhlédla se a zrak jí padl na láhev osmdesátiprocentní kyseliny chlorovodíkové, stojící mezi ostatními chemikáliemi. Odemkla vitrínu, vzala láhev a přenesla ji pod digestoř; odlomila pečeť a nalila pár centilitrů do prázdné skleněné misky. S krajní opatrností vyndala sklíčko s preparátem z úchytu mikroskopu, přenesla je pod digestoř a ponořila do kyseliny chlorovodíkové. Zvedla se pára a ozvalo se zasyčení, jak kyselina ihned zničila a rozpustila hrozivě rostoucí shluk buněk, až nezůstalo zhola nic.

Úlevně si vydechla. První krok, zničení organismu rostoucího na sklíčku, byl splněn. Nyní musí zničit i samy volné Venušiny částice.

Přidala do kyseliny silnou zásadu, zneutralizovala ji a na dně misky se vysrážela vrstvička soli. Umístila pod digestoř Bunsenův hořák, položila na něj misku a začala roztok odpařovat. Za několik minut se veškerá tekutina přeměnila na páru a v misce zbyla jen solná krusta. Melodie nyní dala plamen na maximum. Uplynulo pět minut, pak deset, a sůl začala praskat a rudě žhnout, jak se teplota blížila tání skla. Žádná forma uhlíku, dokonce ani „oříšek“, nemohla takový žár přežít. Pět minut ještě držela speciální misku z Pyrexu nad plamenem, až se rozzářila do třešňově rudé barvy, pak plamen vypnula a nechala ji vychladnout.

Stále jí ještě zbývala jedna věc, a to nejdůležitější ze všech. Musela dokončit článek a dodat do něj, co právě objevila. Strávila deset minut psaním dvou závěrečných odstavců, v nichž co nejsušším vědeckým jazykem, na jaký se zmohla, popsala svá pozorování. Uložila soubor, celý článek si ještě jednou přečeda a zatvářila se spokojeně.

Melodie v duchu odsoudila svou neopatrnost. Ať již jsou částice čímkoliv, dospěla k přesvědčení, že mohou být mimořádně nebezpečné. Nedá se ani vylíčit, co všechno by mohly udělat nějakému živému organismu, třeba člověku. Ucítila zamrazení a napadlo ji, jestli už není infikovaná. Ale to není možné – částice jsou příliš velké, než aby se mohly šířit vzduchem, a kromě toho je pracně uvolnila z kamene a jejich zbytek byl bezpečně obalen ve skále – pětašedesát milionů let, ale stále zůstaly funkční.

Funkční.

To bylo na celé záležitosti klíčové. Jaká je jejich funkce? Ale i kdyby si tuto otázku položila k zodpovězení, dobře věděla, že řešení zabere měsíce, ne-li roky.

Přiložila článek k e-mailu a připravila vše k odeslání, ještě vteřinku zaváhala s prstem nad klávesou.

Pak rázně stiskla ENTER.

Melodie se opřela dozadu na židli a zhluboka si oddechla, náhle se cítila úplně vycucnutá. Úderem na klávesu se její život změnil. Už navždy.

5

TOM OTEVŘEL OČI. Slunce vrhalo na postel pásy světla, někde na pozadí tiše pípal monitor tepu a na zdi tikaly hodiny. Přes závoj bolesti se mu podařilo spatřit Sally, sedící proti němu na židli.

„Konečně ses probral!“ vyskočila a popadla ho za ruku.

Tom se ani nenamáhal zvednout třeštící hlavu. „Co se –“

Jsi v nemocnici.“

Všechno se mu najednou vrátilo; honička v kaňonech, pád helikoptéry, oheň. „Sally, jak ti je?“

„Mnohem lépe než tobě.“

Tom se na sebe podíval a zděšeně zaznamenal, že je celý obvázaný „A co je se mnou?“

„Nic tak hrozného, ošklivé popálení, zlomené zápěstí, pár přeláma-ných žeber, zhmožděniny, naražená ledvina a popálené plíce. To je asi tak všechno.“

Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Dva dny.“

„A Ford? Co je s ním?“

„Každou chvíli se tu objeví. Utrpěl jen zlomeninu ruky a pár tržných ran. Má tuhý kořínek. Nejhůř jsi to odnesl ty.“

Tom slabě zasténal, v hlavě mu stále bušilo. Jak se mu vyjasňovala, všiml si stísňující přítomnosti postavy sedící v rohu. Detektiv poručík Willer.

„Co tady dělá on?“

Willer vstal, nedbale zasalutoval na pozdrav a pak si k němu sedl. Jsem rád, že jste se probral, Broadbente. Nemějte strach, nejste v žádném průšvihu – i když byste měl být.“

Tom náhle nevěděl, co na to říct.

Jen jsem se tu stavil, abych viděl, jak na tom jste.“

„To je od vás laskavé.“

„Napadlo mě, že by vás nejspíš zajímalo pár faktů. Třeba co se nám podařilo zjistit o muži, který zavraždil Marstona Weatherse a taky unesl vaši ženu.“

„To ano.“

„A na oplátku, až budete v pořádku, bych měl rád vaši úplnou výpověď.“ Zvedl tázavě obočí.

„To je fér.“

„Dobrá. Ten muž se jmenoval Maddox. Jimson Alvin Maddox, odsouzený za vraždu; jak se zdá, pracoval pro člověka jménem Iain Corvus, kurátora Amerického muzea přírodní historie v New Yorku. Tomu se podařilo Maddoxe dostat předčasně z vězení. Sám Corvus zemřel tentýž den, kdy byla tady Sally unesená, šlo o zjevný infarkt. Ale s ohledem na časovou shodu to ještě prověřuje FBI.“

Tom přikývl. Sakra, hlava ho bolí jako střep. Jak se ten Corvus dozvěděl o dinosaurovi?“

„Zaslechl zvěsti, že Weathers je na stopě něčeho velkého, a poslal Maddoxe, aby ho sledoval. Jenže Maddox toho prospektora zabil a zdá se, že mu vzal nějaký vzorek, který Corvus analyzoval u sebe v muzeu. Nějaké výsledky se objevily na internetu a vypukl takový poprask, že jste to nezažili. Už o tom píšou i všechny noviny.“ Willer jen potřásl hlavou. „Zkamenělý dinosaurus… Ježíši, uvazoval jsem o všem možném, od kokainu po zlatý poklad, ale Tyrannosaurus rex mě vážně nenapadl.“

„A co je s tou zkamenělinou?“

Odpověděla Sally: „Vláda uzavřela oblast náhorních rovin a pracuje na vyzvednutí nálezu. Proslýchá se, že se staví pro jeho zkoumání dokonce speciální laboratoř, snad přímo tady v Novém Mexiku.“

‚A Maddox? Je opravdu mrtvý?“

Willer odpověděl: „Našli jsme jeho tělo tam, kde jste ho nechali, anebo alespoň to, co z něj zbylo; kojoti už na něm zapracovali.“

„A co to bezpilotní letadlo a celá ta záležitost s armádou?“

Willer se zhoupl na židli. „To pořád ještě rozmotáváme. Zdá se, že šlo o nějakou černou vládní agenturu.“

„Až přijde Ford, určitě ti o tom poví mnohem víc,“ dodala Sally.

Jako na zavolanou se objevila sestřička a za ní Tom spatřil Fordovu drsnou tvář s obvazem na jedné čelisti a rukou v sádře a na pásce. Měl na sobě kostkované triko a džíny.

„Tome! Mám radost, že už jste vzhůru.“ Došel k posteli a opřel se o pelest v nohou. Jakpak se máte?“

„Už mnohem líp.“

Ford opatrně usadil své rozměrné tělo na levnou umělohmotnou nemocniční židli. „Spojil jsem se s pár kamarády z agentury. Už padlo několik hlav kvůli způsobu, jakým se celá záležitost vedla, kvůli lhostejnosti k lidským životům, a to ani nemluvím o té zpackané vojenské operaci. Tajná agentura, co operaci vedla, už byla rozpuštěna. Celou záležitost prošetřuje vládní komise, ale víte, jak to chodí…“

„No jistě.“

„Ale je tu ještě něco jiného, naprosto neuvěřitelného. V Muzeu přírodní historie v New Yorku se ke vzorku toho dinosaura dostala nějaká vědkyně, prostudovala ho a napsala o něm článek. Je to bomba! Ten tyrannosaurus zemřel na infekci – kterou sem zanesl asteroid, co zavinil masové vymření dinosaurů. Nedělám si legraci – ten dinosaurus zemřel na nákazu z vesmíru. Alespoň tak to všichni tvrdí.“ A Ford mu vyprávěl, jak Apollo 17 přivezlo tyto záhadné částice v měsíční skále. „Když pak uviděli, že skála je prolezlá mimozemskými mikroby, přehráli všechno na Agenturu pro obranné zpravodajství, DIA, a ta založila zvláštní černé oddělení pro další studium částic. DIA nazvala tu utajenou sekci LS480, to je zkratka Lunárního vzorku 480. Posledních třicet let ty částice studovali a celou dobu měli nastražené uši, jestli se někde neukážou nějaké další.“

„Ale to nevysvětluje, jak se dozvěděli o tom dinosaurovi.“

„NSA má neuvěřitelné možnosti odposlechu. Podrobnosti se nikdy nedozvíme – ale zdá se, že zachytili nějaký telefonní hovor. A hned se dali do práce. Na něco takového čekali třicet let, takže byli pořádně připravení.“

Tom přikývl. „Jak je Hittovi?“

„Pořád nahoře leží jako lazar. Vede si však dobře. Ale oba piloti jsou mrtví. Spolu s Masagem a několika vojáky. Vážně je to tragédie.“

‚A zápisník?“

Willer se postavil, vytáhl ho z kapsy a položil na postel. „Tohle je pro vás. Sally mi prozradila, že vždycky musíte splnit, co slíbíte.“

6

MELODIE NIKDY nebyla v kanceláři Cushmana Pealeho, prezidenta muzea, a v atmosféře starosvětského New Yorku, jeho privilegií a exkluzivity, se cítila stísněně. Muž za starožitným stolem z růžového dřeva celý účinek ještě zvyšoval. Byl oblečen v šedém obleku od Brooks Brothers a jeho bohatá hříva sčesaná dozadu stříbřitě zářila. Vybraná zdvořilost a sebeironizující způsob mluvy nedokázaly zakrýt neotřesitelnou nadřazenost v přístupu toho muže.

Peale ji zavedl ke dřevěné shakerovské židli vedle mramorového krbu a posadil se proti ní. Z náprsní kapsy v obleku vytáhl její článek, položil ho na stůl a pozorně ho uhladil žilnatou rukou.

„Dobře, dobře, Melodie. Tohle je skvělá práce.“

„Děkuji vám, doktore Peale.“

„Říkejte mi Cushmane, prosím.“

„Tak dobře, Cushmane.“

Melodie se opřela o opěradlo. V téhle židli se nikdy nebude cítit pohodlně, což by každého puritána jistě potěšilo, ale může to alespoň předstírat. Sice si připadala jako podvodnice – ale jistě se přes to nakonec přenese.

„Tak se na to podíváme…“ Peale pročetl pár poznámek, které si udělal na první stranu článku. „Nastoupila jste do muzea před pěti lety, že ano?“

„Ano.“

„Máte doktorát z Kolumbijské univerzity… A odvádíte prvotřídní práci v mineralogické laboratoři jako… technická specialistka první třídy?“ Zdálo se, že ho její nízké pracovní zařazení téměř překvapuje.

Melodie neřekla nic.

„No, nastal nejvyšší čas na povýšení.“ Peale se zaklonil v židli a zkřížil nohy. „Váš referát je velice slibný, Melodie. Pochopitelně je kontroverzní, což je naprosto přirozené, ale vědecký výbor jej pozorně prostudoval a pokládá za pravděpodobné, že výsledky obstojí i po přezkoumání.“

„Obstojí.“

„To je správný přístup, Melodie.“ Peale si zlehka odkašlal. „Výbor má pocit, že hypotéza o původu té, ehm, Venušiny částice jako mimozemském mikroorganismu je tak trochu předčasná.“

„To mě vůbec nepřekvapuje, Cushmane.“ Melodie se odmlčela, protože jí přišlo divné ho oslovovat křestním jménem. Raději si na to zvykni, pomyslela si. Ta uctivá a ochotná technická první třídy je již minulostí. „Každý velký vědecký pokrok zahrnuje určitou míru rizika. Jsem si jistá, že se má hypotéza potvrdí.“

„To velmi rád slyším. Jsem pochopitelně jen prezident muzea,“ dovolil si sebeironizující uchechtnutí, „takže jen těžko mohu posoudit vaši práci. Ale ujistili mě, že je skutečně poctivá.“

Melodie se mile usmála.

Naklonil se dozadu, dlaně si položil na kolena a ohnul je. „Měl jsem rozhovor s vědeckým výborem a rádi bychom vám nabídli místo pomocné kurátorky v oddělení paleontologie obradovců. Jde o prestižní místo s výhledem na definitivu, které časem, půjde-li vše dobře, skončí jmenováním do čela výzkumného oddělení, tedy pozice, kterou mohl jednou zastávat zesnulý doktor Iain Corvus, kdyby byl naživu. Přirozeně dojde i k odpovídajícímu navýšení platu.“

Melodie nechala uplynout nepříjemně dlouhou dobu, než odpověděla. „To je velkorysá nabídka,“ řekla. „Cením si jí.“

„Umíme se o své lidi postarat,“ prohlásil pompézně prezident.

„Kéž bych ji mohla přijmout.“

Peale rozhodil ruce. Melodie čekala.

„Vy nám chcete dát košem, Melodie?“ Peale nasadil nevěřícný výraz,

jako by představa, že někdo nechce zůstat v jeho muzeu, byla něčím neskutečným a přímo nemyslitelným.

Melodie zvolila nezúčastněný tón. „Cushmane, strávila jsem pět let ve sklepě, kde jsem pro tohle muzeum odváděla prvotřídní práci. Ani jednou mě za tu dobu nikdo slůvkem nepochválil. Ani jedinkrát mi nikdo nepoděkoval kromě ledabylého poplácání po rameni. A plat jsem měla nižší než uklízeči, co mi chodili vysypávat koš na odpadky.“

„Ovšemže jsme o vás věděli…“ Peale rozpačitě zmlkl. „Věci se změní. Ujišťuji vás, že naše nabídka není vytesaná do žuly. Asi bychom ji měli znovu předložit vědeckému výboru a zjistit, jestli bychom pro vás nemohli udělat víc. Možná bychom se dohodli i na mladší kurátorce s definitivou.“

„Už jsem odmítla místo s definitivou na Harvardu.“

Pealeho obočí vylétlo vzhůru v dokonalém údivu, rychle se však vzpamatoval. „No, ti si tedy pospíšili.“ Podařilo se mu stísněně odkašlat. „O jakou šlo nabídku? Tedy pokud se mohu zeptat.“

„O vedení Montcrieffovy katedry.“ Stálo ji hodně úsilí, aby se nezačala křenit. Sakra, tohle si teda užívá!

„Montcrieffova katedra? No, to je… tedy skutečně výjimečná nabídka.“ Odkašlal si, trochu si odsedí a rychle si povolil kravatu. „A vy jste to odmítla?“

„Ano. Půjdu za dinosaurem… do Smithsonova institutu.“

„Do Smithsonova…?“ Při zmínce o jejich velkém rivalovi Peale zbrunátněl.

„Přesně tak. Do Národního muzea přírodní historie. Vláda se chystá vybudovat v Novém Mexiku na raketové základně White Sands laboratoř s biologickým zajištěním čtvrtého stupně, a to speciálně pro studium toho dinosaura a Venušiných částic. Požádali mě, abych se stala výkonnou ředitelkou a vedla výzkum, což současně znamená jmenování na pozici kurátora národního muzea s definitivou. Pokračovat ve své práci na nálezu pro mě hodně znamená. A ještě se musí rozlousknout tajemství Venušiných částic; a chci to být já, kdo to dokáže.“

„To je vaše konečné rozhodnutí?“

„Ano.“

Peale vstal, napřáhl ruku a vyloudil chabý úsměv. „V tom případě, doktorko Crookshanková, mi dovolte, abych vám poblahopřál jako první.“

Melodie si pomyslela, že dlouhá tradice přece jen vypěstovala v Pea-lem jednu dobrou vlastnost: uměl prohrávat na úrovni.

7

TEN DŮM, malý bungalov, se nacházel v příjemné postranní uličce města Marfa v Texasu. Rozložitá sykomora vrhala strakatou tůň stínu na trávník olemovaný bílým plaňkovým plotem. Na příjezdové cestě stál Ford Fiesta z roku 1989 a nad přestavěnou garáží visela ručně psaná cedule s nápisem STUDIO.

Tom a Sally zaparkovali u chodníku a zazvonili.

„Tady jsem,“ ozval se hlas z garáže.

Obešli dům a dveře garáže se otevřely a odhalily uvnitř hezké umělecké studio. Objevila se nějaká žena ve veliké pánské frakové košili zacákané barvou, zrzavé vlasy měla stažené šátkem. Byla malá, energická a půvabná, s pikantním nosíkem-pršáčkem, chlapeckou tváří a bojechtivým výrazem. „Co si přejete?“

Jsem Tom Broadbent. Tohle je moje žena Sally.“

Usmála se. „Aha. Robbie Weathersová. Děkuju, že jste přijeli.“

Následovali ji do překvapivě útulného studia s patrovým přístavkem. Zdi byly bílé a visely na nich obrazy krajinek. U protilehlé zdi stály stoly a na nich se tyčily skulptury z podivných kamenů, dřeva ošlehaného větrem a vodou, starých kostí a zrezivělých kusů železa.

„Posaďte se. Čaj? Kafe?“

„Ne, díky.“

Posadili se na matraci ohnutou do tvaru pohovky a Robbie Weathersová si mezitím umyla ruce, sundala šátek a prohrábla kudrnaté

vlasy. Vzala dřevěnou židli a posadila se proti nim. Dovnitř zasvítilo slunce. Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Takže,“ pohlédla na Toma, „vy jste našel mého tátu.“

„Přesně tak.“

„Povězte mi o tom všechno, jak jste ho našel, co vám řekl – prostě všechno.“

Tom se dal do vyprávění, jak zaslechl výstřely, jel na průzkum a našel na dně údolí jejího umírajícího otce.

Přikyvovala se zamračenou tváří. „A na zemi… jak ležel?“

„Na břiše. Byl střelený několikrát do zad. Obrátil jsem ho, dal mu první pomoc a on otevřel oči.“

„Mohl přežít, kdyby se dostal včas do nemocnice?“

„Ta zranění byla smrtelná. Neměl žádnou šanci.“

„Chápu.“ Na rukou, kterýma svírala židli po stranách, jí zbělely klouby.

„V ruce držel nějaký zápisník. Řekl mi, ať si ho vezmu a předám ho vám.“

„Co přesně řekl?“

„Řekl: To je pro Robbie… pro mou dceru… slibte, že jí ho dáte… ona bude vědět, jak najít ten… poklad…“

„Poklad,“ opakovala Robbie a pousmála se. „Přesně tak vždycky mluvil o těch svých zkamenělinách. Nikdy nepoužil slovo ‚zkamenělina‘, protože měl panickou hrůzu z toho, že mu jeho nálezy někdo ukradne. Místo toho raději vystupoval jako bláznivý lovec pokladů. Často s sebou nosil i falešnou mapu k pokladu, jen aby lidi přesvědčil, že je pouze neškodný pošuk.“

„To vysvětluje jednu věc, která mi dlouho vrtala hlavou. No nic, já si od něj ten zápisník vzal. Byl… na pokraji smrti. Udělal jsem, co bylo v mých silách, ale neměl nejmenší šanci. Myslel však jedině na vás.“

Robbie si setřela slzu z koutku oka.

„Řekl: Je pro ni… pro Robbie. Dejte jí ho… Nikomu jinému… nikomu, hlavni ne policii… musíte… přísahejte. A pak dodal: Řekněte jí, že ji miluju.“

„Opravdu tohle řekl?“

‚Ano.“ Tom nedodal, že poslední slovo se mu již nepodařilo vyslovit – smrt přišla příliš rychle.

‚A potom?“

„To byla jeho poslední slova. Srdce se mu zastavilo a zemřel.“

Jen přikývla a sklonila hlavu.

Tom vytáhl z kapsy zápisník a podal jí ho. Zvedla hlavu, otřela si oči a vzala si ho.

„Děkuju.“

Nalistovala konec, proběhla poslední čisté stránky a zastavila se u dvou vykřičníků, pak se skrz slzy usmála.

„Tohle znám: od chvíle, kdy objevil toho dinosaura, až do doby, kdy byl zavražděný, byl jistě tím nejšťastnějším člověkem na světě.“

Pomalu zavřela zápisník, vyhlédla z okna na sluncem vyprahlou krajinu jižního Texasu a pomalu pronesla: „Máma nás opustila, když mi byly čtyři. Nikdo jí to nemohl vyčítat, vzala si člověka, co nás tahal po celém Západě, od Montany po Texas a po všech státech mezi nima. A pořád hledal svůj velký nález. Když jsem byla trochu starší, chtěl, abych jezdila s ním, aby z nás byl tým… ale já prostě nechtěla. Nechtěla jsem věčně tábořit v pustinách a pátrat po zkamenělinách. Toužila jsem zůstat na jednom místě a mít kamarádky, co mi vydrží déle než půl roku. Za všechno mohli dinosauři. Nenáviděla jsem dinosaury.“ Vytáhla kapesník a znovu si utřela oči, pak ho zmačkala v dlani.

„Nemohla jsem se dočkat, až budu bydlet někde na koleji. Musela jsem si na všechno vydělat – táta neměl nikdy ani dva nikláky, aby o sebe mohly zacinkat. Byli jsme věčně na mizině. A pak mi před rokem najednou zavolal a prozradil, že je konečně na stopě svého velkého objevu, dinosaura všech dinosaurů, a že ho najde pro mě. Neslyšela jsem to poprvé. Dostala jsem záchvat vzteku. Vychrlila jsem na něj spoustu věcí, které jsem neměla říkat, a teď už nebudu mít příležitost, abych je vzala zpátky.“

Pokoj naplňovalo slunce a klid odpoledne.

„Jak bych si přála, aby byl pořád tady,“ dodala tiše a zmlkla.

„Něco vám napsal,“ ozval se Tom a vyndal balíček. „Našli jsme to v plechovce v písku u toho dinosaura.“

Vzala si třesoucíma rukama dopisy. „Děkuju.“

Sally řekla: „Smithsonův institut chystá představení dinosaura v nové speciálně postavené laboratoři v Novém Mexiku. Budou ji zrovna slavnostně křtít. Pojedete tam? Já s Tomem ano.“

„No… nejsem si jistá.“

„Myslím, že byste měla jet… Pojmenují ji po vás.“

Robbie ostře vzhlédla. „Cože?“

„Přesně tak,“ pokračovala Sally. „Lidé z muzea chtěli dinosaura pojmenovat po vašem otci, ale Tom je přesvědčil, že ho váš otec chtěl pojmenovat.Robbie‘ po vás. A kromě toho jde o samici Tyrannosaura rexe – prý byly větší a dravější než samci.“

Robbie se usmála. „Pojmenoval by ji po mně, ať bych chtěla nebo ne.“

„No?“ zeptal se Tom. „Těší vás to?“

Robbie chvíli neříkala nic, ale nakonec se rozesmála. Jo, nejspíš jo.“

EPILOG

JORNADA DEL MUERTO

Během čtyř hodin zavládla naprostá tma. Samice se krčila ve svém kališti, oči napůl zavřené. Jediné světlo vycházelo z ohnivých pásů, planoucích tu a tam v cypřiších. Bažina se zaplnila dinosaury a malými savci, kteří tu plavali, tlačili se, potápěli a šíleli strachy, mnoho z nich zemřelo na zranění či utonulo.

Samice procitla, snadno a dobře se nasytila.

Vzduch byl stále žhavější. Když se nadechla, spaloval jí plíce, bolestně se rozkašlala. Vstala z vody, aby bojovala s mučivým vedrem, chňapala a kousala čelistmi do vzduchu.

Žár rostl. Temnota se prohlubovala.

Ponořila se do hlubší a chladnější vody. Kolem ní plavalo mrtvé či umírající maso, ale nevšímala si ho.

Spustil se černý déšť plný sazí a pokryl jí hřbet dehtovým šlemem. Vzduch zhoustl parami. Skrz stromy spatřila rudý svit. Pahorkatinou se hnal obrovský požár. Pozorovala, jak se blíží, vybuchuje v korunách obřích stromů a posílá dolů záplavu jisker a hořících větví.

Oheň se prohnal kolem, minul bažinu, kde našla útočiště. Přehřátý vzduch se mírně ochladil. Samice zůstávala ve vodě, obklopena nadmutou hnijící smrtí. A dny míjely. Vládla naprostá temnota. Samice postupně zeslábla a začala umírat.

Smrt pro ni byla nový pocit, nepodobný všemu, co zažívala v minulosti. Cítila, jak v ní pracuje. Cítila ten zákeřný tichý útok na její orgány. Jemný prachový porost pírek, který pokrýval její tělo, opadal. Sotva se už mohla hýbat. Dýchala stále namáhavěji, a přesto nemohla uspokojit touhu po kyslíku. Oči měla popálené žárem, byly zakalené a opuchlé, že z nich zbyly jen štěrbiny.

Umírání trvalo celé dny. Její instinkty se postavily na odpor a bojovaly do poslední chvíle. Den za dnem narůstala bolest. Kousala a škrábala se do boků, drásala si vlastní maso ve snaze dosáhnout na nepřítele tam uvnitř. A jak rostla bolest, zvyšovala se i její zuřivost. Poslepu se vyškrábala na břeh a namáhavě vztyčila. Bez podpůrného nadnášení vody se zapotácela a padla na mělčinu. Tam se zmítala, svíjela, kopala a kousala bahno,

v zuřivosti útočila na samotnou zemi. Plíce se jí začaly plnit tekutinou, jak se srdce vší silou snažilo pumpovat krev do celého těla.

A tiše se snášel horký černý déšť.

Biologický program, který ji provedl čtyřiceti lety života, selhal. Hynoucí neurony vyslaly v posledním orgiastickém zášlehu povely k marné činnosti. Neexistovaly žádné reflexy, žádné naprogramování, žádné řešení pro tuto katastrofální krizi. Marné zmítání přešlo v třas vlhkého sténajícího masa. Levá mozková hemisféra vybuchla bouří elektrických impulsů, pravá noha podnikla několik prudkých epileptických kopů, než se stáhla křečí s drápy vyvrácenými od sebe, zatímco šlachy napětím popraskaly. Čelisti se otevřely a zavřely, opět doširoka rozevřely a zůstaly v této poloze, zející vztekle dokořán.

Po celé délce ocasu proběhl stah, udeřil do země, až se chvěl jen jeho koneček –apak veškerá nervová činnost ustala.

Program dospěl k poslední řádce. A černý déšť padal a padal. Postupně samici pokryl řídkou kaší. Voda stoupala, živená velkými bouřemi v horách, a během jednoho dne byla samice pohřbena v silné vrstvě sterilního bahna.

Začalo její uvěznění v hrobě, které mělo trvat pětašedesát milionů let.

ZÁVĚR

AUTO SE TRMÁCELO prašnou cestou a směřovalo rovně jako šíp přes ohromnou poušť Jornada del Muerto v Novém Mexiku. Krajina byla plochá a pustá jako hladina oceánu, jediným orientačním bodem byl vzdálený pás černých vrchů. Ocitli se hluboko na území raketové základny White Sands, což bylo sedm tisíc sedm set kilometrů čtverečních zkušebního území pro nejpokročilejší americké zbraně. Jak se přibližovali, temné vrchy nabývaly poznenáhlu určitějších tvarů. Centrální z nich, vulkanický struskový kužel, měl vrch pokrytý řadou rádiových věží a parabol pro příjem krátkých vln.

Jsme skoro tady,“ řekla Melodie Crookshanková, usazená vpředu vedle řidiče.

Minuli shluk spálených a zabedněných budov, obklopený dvojitým zátarasem; za nimi stály nové zářící budovy vykládané leštěnými titanovými panely a obehnané vlastním plotem s nejnovějším zabezpečovacím zařízením.

„Tahle oblast měla hostit nějakou laboratoř pro genetické inženýrství,“ vysvětlovala Crookshanková, „ale vyhořela a pak ji zavřeli. Smith-soniánci pak vypracovali návrh na její nové využití. A protože už měla statut zařízení pro biohazard čtvrtého stupně, byla většina toho, co jsme potřebovali, už na místě – přinejmenším pokud jde o izolaci a bezpečnost. Bude to skvělé místo pro studium toho dinosaura –a navíc chráněné obranným deštníkem raketové základny. Když se to sečte, prostě ideální kombinace.“

„Vypadá to tu hrozně osaměle,“ poznamenala Robbie Weathersová.

„Vůbec ne!“ vpadla Crookshanková. „Poušť má v sobě takovou zenovou čistotu. A je to fascinující místo se spoustou zajímavých věcí –s prastarými indiánskými zříceninami, lávovými poli, jeskyněmi s miliony netopýrů. Dokonce jsou tu i staré španělské cesty. Mají tu stáje i bazén. Učím se tady jezdit na koni. Rozhodně je to tu stokrát lepší než v mé bývalé newyorské sklepní laboratoři bez oken.“

Auto projelo kolem strážní budky, strážný jim mávl na pozdrav. Zastavili na štěrkovém parkovišti před budovou, které již bylo zaplněné auty, televizními přenosovými vozy s talíři satelitních antén, hum-mery, džípy a dalšími vojenskými vozidly.

„Vypadá to na velkou sešlost,“ poznamenal Ford.

„Zaslechla jsem, že slavnostní otevření bude mít skoro tolik diváků jako finále Světového poháru – asi jednu miliardu.“

Ford jen hvízdl.

Vystoupili z auta do prudkého červencového žáru jižního Nového Mexika. Výheň stoupala ve vlnách z půdy, jako by se vypařovala sama země.

Přešli přes parkoviště k titanové budově. Strážný jim otevřel dveře a vstoupili do velké, příjemně klimatizované haly. Přistoupil k nim nějaký muž v uniformě se dvěma hvězdami na výložkách a napřáhl ruku. „Generál Miller,“ představil se a se všemi si potřásl pravicí. „Velitel raketové základny White Sands. Vítejte.“ Kývl na Toma. „Už jsme se setkali, ale tehdy jste byl pořádně zřízený.“

„Promiňte, ale nevzpomínám si na vás.“

Generál se zašklebil. „Vypadáte už mnohem lépe.“

Přihnal se k nim zástup reportérů číhajících na druhé straně haly, rozcvakaly se blesky a spouště a objevil se les mikrofonů. „Doktorko Crookshanková! Doktorko Crookshanková! Je pravda, že…?“ Jednotlivé otázky splynuly ve vřavu, jak se všichni tlačili vpřed.

Crookshanková zvedla ruce. „Dámy a pánové, teď žádné otázky. Po otevření se bude konat tisková konference.“

„Jednu otázku pro slečnu Weathersovou!“

„Schovejte si ji na tiskovku!“ vykřikla Robbie, když procházeli do vlastního laboratorního komplexu – dlouhou bílou chodbou lemovanou dveřmi z nerez oceli. Zahnuli za roh a zamířili k velkým dvojitým

dveřím na opačném konci haly. Místnost za nimi byla ve stylu konferenční místnosti s řadami sedadel obrácených k bílému závěsu u jedné ze zdí. Sál byl zaplněn vědci v bílých pláštích, úředními typy v šedých oblecích, kurátory a armádními důstojníky; zástupci médií měli prostor vyhrazený provazem na jedné straně a zjevně se jim to nelíbilo.

„Je tam?“ zeptala se Robbie a kývla směrem k závěsu.

„Přesně tak. Celá laboratoř byla navržena tím způsobem, abychom mohli pracovat při vysoké bezpečnosti a biohazardu čtvrtého stupně –ale otevřeně, ne v utajení. V tom je ten vtip. Výsledky budou průběžně prezentovány, aby se s nimi mohl seznámit každý. Takovýhle objev je… no… závažný, úplně nejmírněji řečeno.“

Melodie se zdravila s různými lidmi. Dorazily další významné osobnosti a pak se na výzvu z reproduktorů všichni posadili.

Jdu na to,“ prohlásila Melodie.

Ozvalo se šuškání, když vystoupila na pódium a nervózně rozložila půl tuctu kartiček s poznámkami. Rozsvítila se baterie televizních reflektorů a Melodie několikrát zamžikala.

Rozhostilo se ticho.

„Vítejte,“ začala, „v novém Pouštním paleontologickém výzkumném centru Smithsonova institutu.“

Ozvala se bouře potlesku.

Jsem doktorka Melodie Crookshanková, výkonná ředitelka, a myslím, že všichni dobře víte, proč jsme tady.“ S mírnou nervozitou si přerovnala kartičky. „Shromáždili jsme se tu, abychom otevřeli – a pokřtili –to, co je bezpochyby největším paleontologickým objevem všech dob. Někteří by to nazvali dokonce největším vědeckým objevem v dějinách.

Ale než budeme pokračovat, ráda bych využila této chvíle a vzpomenula muže, který tento neuvěřitelný nález učinil: zesnulého Marstona Weatherse. Všichni znáte příběh, jak objevil fosilii i jak byl zavražděn. Ale jen málokdo z vás ví, že Weathers byl nejspíše největším lovcem dinosaurů od dob Barnuma Browna a Roberta Sternberga, i když jeho metody byly poněkud netradiční. Zastupuje ho tu jeho dcera Roberta. Robbie? Prosím, vstaňte.“

Zdvihla se bouře potlesku a Robbie se celá zardělá postavila a pokývla hlavou.

„Chtěla bych poděkovat několika dalším lidem. Tomovi a Sally Broadbentovým společně s Wymanem Fordem, bez nichž by tento dinosaurus nikdy opět nespatňl světlo světa.“

Zazněl další bouřlivý potlesk. Tom pohlédl na Forda. Nebyl již oblečen v hnědé mnišské kutně a sandálech. Nyní měl na sobě elegantní oblek, vousy krátce zastřižené, vzdorné vlasy sčesané hladce dozadu. Jeho výrazná tvář byla stále ještě spálená z pobytu v poušti a byl ošklivý jako vždy. A přesto se zdál být ve svém živlu, kultivovaný a uvolněný.

Melodie pokračovala seznamem Udí, kterým patří dík, a dav začal být neklidný. Ale vtom se odmlčela, znovu zkontrolovala své kartičky a nervózně se usmála. Šum utichl.

„Philip Morrison, fyzik z MIT, kdysi prohlásil, že buď je ve vesmíru jiný život, anebo není – a že obou možností se rozum děsí. Dnes tu stojíme a známe odpověď na tuto největší vědeckou otázku. Ve vesmíru skutečně existuje další život.

Už několik staletí je objev mimozemského života předmětem spekulací a vědeckofantastických představ, byl o něm napsán bezpočet knih a natočeno neméně filmů. A nyní k tomu konečně došlo. A ejhle, tento objev se udal naprosto neočekávaným způsobem –jde o mimozemský mikroorganismus pohřbený ve zkamenělině. Autoři science-fiction vymysleli snad všechny představitelné způsoby, jak k tomuto epochálnímu objevu dojde… jen tento ne. To je jen další důkaz –jako bychom ho potřebovali – že v tomto našem velkém a nádherném světě se stále ještě skrývá spousta překvapení.

Zde, v Pouštním paleontologickém výzkumném centru Smithsono-va institutu, jsme schopni studovat tuto novou formu života bezpečně a pod ochranou – nicméně otevřeně a sdílet naše objevy s celým světem pro blaho veškerého lidstva. Nebudou žádná tajemství držená pod pokličkou, neexistuje ani ta nejmenší šance, že by tento objev mohl být jakkoliv zneužit, je tu pro dobro všech. A nejen to, sama fosilie nám odhalí množství informací o teropodních dinosaurech, a zejména o Tyrannosauru rexovi –jejich anatomii, buněčnou biologii, to, jak žili, co jedli, jak se rozmnožovali. A konečně, dozvíme se také mnohem víc o oné osudné události před pětašedesáti miliony lety, kdy na Zemi dopadl asteroid Chicxulub a vyvolal největší přírodní katastrofu, která se kdy odehrála na naší planetě. Nyní již víme, že tajemné mimozemské mikroby, Venušiny částice, zanesl na Zemi tento asteroid a rozšířily se tu při jeho dopadu, protože úlomek téhož asteroidu nalezla na Měsíci výprava Apolla 17.

A tyto mimozemské mikroby byly posledním hřebíčkem do rakve dinosaurů. Dinosauři, kteří přežili dopad asteroidu, zahynuli při smrtící pandemii, morové ráně, která vše ukončila. Bez úplného vyhynutí všech dinosaurů by se savci nikdy nevyvinuli v nic většího, než je krysa, a lidský druh by nikdy neexistoval. Takže se dá říci, že tyto částice vyčistily Zemi pro nás. Asteroid a následná epidemie odstartovaly velký řetězec evoluce, který vedl k tomu, že se tu nakonec objevil i člověk.“

Crookshanková se celá zadýchaná odmlčela. „Děkuji vám.“

Sál zaplnil potlesk. Ředitel Smithsonova institutu Howard Murchi-son přišel na pódium, držel láhev šampaňského a potřásl Crook-shan-kové rukou. Obrátil se k posluchačům a televizním kamerám a široce se usmál.

„Prosím Robbie Weathersovou, aby přišla k nám.“

Robbie se krátce usmála na Torna a Sally a vyšla na pódium. Tam ji ředitel uchopil za ruku a vtiskl jí do dlaně láhev šampaňského.

„Světla, prosím.“

Rozzářila se baterie reflektorů za ním, zaměřená na těžký závěs zakrývající opačný konec sálu.

„Rád bych vám představil Robbie Weathersovou, dceru Marstona Weatherse, muže, který nalezl našeho dinosaura. Požádali jsme ji, aby provedla křest.“

Zazněl bouřlivý potlesk.

„Nemůžeme láhev šampaňského o dinosaura rozbít doopravdy, ale můžeme mu alespoň připít. A kdo je k tomu ta nejvhodnější osoba?“ Obrátil se k Robbie: „Řekla byste nám pár slov?“

Robbie pozvedla láhev. „Tahle je na tvou počest, tatí.“

Další vlna potlesku.

„Fanfáry, prosím,“ pokračoval ředitel.

Z reproduktorů se ozvaly fanfáry a současně se závěs na opačném konci sálu roztáhl a odhalil jasně osvětlenou laboratoř ukrývající se za tlustým sklem. V laboratoři na masivních ocelových stolech byla fascinující zkamenělina po částech obnažována, částečně ji ještě zakrývala matrice. Preparátoři již odhalili velkou část dinosaurovy lebky, rozevřené čelisti, zkroucený krk, přední pracky se zaťatými drápy a zadní nohy. Ještě více než v původní jeskyni to vzbuzovalo dojem, že se zvíře pokouší samo uvolnit ze skály.

Ředitel pozvedl ruku a fanfáry zmlkly. „Nastal čas pro přípitek. Rob-bie.“

Robbie se snažila vytáhnout zátku a kývala jí ze strany na stranu. Konečně zátka s hlasitým bouchnutím vylétla nad hlavy davu a z hrdla vytrysklo zpěněné šampaňské. Zazněly výkřiky a potlesk. Murchison zachytil část tryskajícího vína do své sklenky, pozvedl ji k obrovské zkamenělině a pronesl: „Křtím tě jménem Robbie, Tyrannosaurus rex.“

Ozvalo se hromové provolávání slávy. Objevili se číšníci a začali procházet davem, na stříbrných podnosech nosili číše se šampaňským.

„Přípitek! Přípitek!“

Sál se naplnil hovorem, smíchem a cinkáním sklenic, jak každý připíjel ohromnému zvířeti. Halou se ozývalo volání „Na Robbie, Tyran-nosaura rexe!“ z reproduktorů zazněla hudba Johna Williamse k Jurskému parku.

Melodie se po pár minutách připojila k Tomovi a jeho hloučku. Všichni si navzájem přiťukli.

„Odhalovat tajemství téhle fosilie bude úžasné dobrodružství,“ řekla Melodie.

„Něco takového musí být životní sen,“ poznamenal Ford.

Crookshanková se rozesmála. Já byla vždycky snílek, ale ani v nejdivočejší fantazii by mě nenapadlo něco takového.“

„Život je plný překvapujících obratů, že?“ zamrkal Ford. „Když jsem vstoupil do kláštera, nikdy bych neřekl, že mě má cesta zavede právě sem.

„Nevypadáte moc jako mnich,“ namída Crookshanková.

Ford se rozesmál: „Taky že nejsem a nikdy jsem nebyl – a teď už ani nebudu. Díky téhle honbě za dinosaurem jsem si uvědomil, že nejsem stvořený pro život v rozjímání. Klášter byl pro mě tím pravým v danou dobu, ale ne po zbytek života.“

„A co budete dělat?“ zeptal se Tom. „Vrátíte se k CIA?“

Ford zavrtěl hlavou. „Chci si zkusit práci soukromého detektiva.“

„Cože? Detektiva? Co na to řekne opat?“

„Bratr Henry mi to vřele doporučuje. Tvrdí, že od začátku věděl, že ze mě nebude mnich, ale musel jsem na to přijít sám. A to jsem udělal.“

‚A jaký druh detektiva?“ zeptala se Sally. „Takový, co pronásleduje s foťákem nevěrné manžely?“

Ford se znovu rozesmál. ‚Ani náhodou. Průmyslová a mezinárodní špionáž, kryptografie, kryptoanalýza, věda a technika. Něco takového, co jsem dělal pro CIA. Hledám nějakého partnera.“ Zamrkal na Torna: „Co vy na to?“

„Kdo, já? Co já vím o špionáži?“

„Vůbec nic. A právě to je ideální. Znám váš charakter – a to mi stačí.“

„Nechám si to projít hlavou.“

Ozvalo se další provolávání slávy, jak ředitel otevřel novou láhev a začal procházet mezi zástupci tisku, doléval jim sklenice a naslouchal jejich stížnostem.

Ford kývl směrem k hlavě dinosaura s obnaženými zuby a prázdnými očními jamkami. „Tahle tyrannosauří samice se rozhodně neodebrala na odpočinek dobrovolně.“

„Když světlo umírá, braň se, řvi o pomoc,“ zamumlala Melodie. (Citát ze stejnojmenné básně Dylana Thomase. Pozn. překl.)

Ford usrkl šampaňského. „Když jste pronášela svou řeč, Melodie, napadla mě dost podivná myšlenka.“

‚A jaká?“

Ford pohlédl na zkamenělinu, pak zpět na Melodii. „Na něco se vás zeptám: proč si myslíte, že je Venušina částice živá?“

Crookshanková se usmála a potřásla hlavou. „Vlastně máte pravdu, že technicky nesplňuje naši současnou definici života, protože není založena na DNA. Ale odpovídá všem ostatním definicím života – má schopnost reprodukce, růstu, adaptace, přijímání potravy, přeměny energie a vylučování odpadních produktů.“

„Existuje ještě možnost, kterou jste možná dosud nezvážila.“

‚A jaká?“

„Ze Venušina částice je stroj.“

„Stroj? Něco jako nanomechanismus? Sestrojený za jakým účelem?“

„Zajistit vyhynutí dinosaurů. Možná je to stroj určený k ovládání nebo řízení evoluce, který byl rozeset na asteroid mířící k Zemi –možná dokonce na asteroid zamířený k Zemi.“

„Ale proč?“

„Sama jste to řekla. Aby se uvolnilo místo pro evoluci lidského druhu.“ ‚

Rozhostilo se krátké ticho a pak se Melodie nejistě zasmála. „To je skutečně podivná myšlenka. Něco tak šíleného mohl vymyslet jedině bývalý mnich.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai