Kráter

Douglas Preston

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Bývalý agent CIA Wyman Ford je vyslán na tajnou misi do Kambodže, kde má najít zdroj tajemných drahokamů, které podle všeho nepocházejí z naší planety.Pobřeží státu Maine rozzáří meteor a dvě kamarádky si půjčí rybářský člun a vypraví se hledat kráter po jeho dopadu v naději, že nalezený meteorit výhodně prodají na eBayi.Vědec v prestižním výzkumném ústavu objeví ve vesmíru nevysvětlitelný zdroj gama záření. Vzápětí je nalezen bez hlavy a disk s cennými daty mizí.Snímky z orbitální sondy NASA odhalí podivný stroj ukrytý v hlubokém kráteru na Deimosu, jednom z měsíců planety Mars. Vypadá to, že se zničehonic probudil k životu.Zbývá šedesát hodin a čas opravdu nečeká.

Douglas Preston

Kráter

BÝVALÝ AGENT CIA Wyman Ford je vyslán na tajnou misi do Kambodže, kde má najít zdroj tajemných drahokamů, které podle všeho nepocházejí z naší planety.

Pobřeží státu Maine rozzáří meteor a dvě kamarádky si půjčí rybářský člun a vypraví se hledat kráter po jeho dopadu v naději, že nalezený meteorit výhodně prodají na eBayi.

Vědec v prestižním výzkumném ústavu objeví ve vesmíru nevysvětlitelný zdroj gama záření. Vzápětí je nalezen bez hlavy a disk s cennými daty mizí.

Snímky z orbitální sondy NASA odhalí podivný stroj ukrytý v hlubokém kráteru na Deimosu, jednom z měsíců planety Mars. Vypadá to, že se zničehonic probudil k životu.

Zbývá šedesát hodin a čas opravdu nečeká.

DOUGLAS PRESTON, pravidelný přispěvatel listu The New Yorker, pracoval pro Americké přírodopisné muzeum. Je zkušeným jezdcem na koni, na Západě projel tisíce mil. V češtině vyšly jeho thrillery: Údolí tyrannosaura, Mayský kodex a Rouhání.

Pracuje se spisovatelem Lincolnem Childem, společně napsali tyto romány: Relikvie, Dračí hora, Relikviář, Bouře, Ledová bariéra, Kabinet kuriozit, Zátiší s vránami, Pekelná síra, Tanec smrti, Kniha mrtvých, Kolo temnoty a Hřbitovní tanec.

Kráter

Douglas Preston

Přeložil Petr Kovács

Vydalo nakladatelství BB/art s. r. o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Splendide Mendax, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Impact

(Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York, 2010)

přeložil © 2011 Petr Kovács

Redakce textu: Tomáš Toula

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2011 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-839-5

Tonymu a Petře O’Brienovým, Kieře, Liamovi a Brenně

poděkovaní

Autor by tímto rád poděkoval Lincolnu Childovi, Ericu Simonoffovi, Bobu Gleasonovi, Tomu Dohertymu, Matthewu Snydarovi, Bobbymu Rottenbergerovi, Claudii Rülkeové, Jonu Couchovi, Selene Prestonové a Isaacu Prestonovi za jejich nedocenitelnou pomoc.

ČÁST 1

1

DUBEN

Trik spočíval v tom, zasunout postranní dveře a dostat krabici nahoru po schodech, aniž by přitom vydala sebemenší zvuk, což nebylo snadné. Dům byl dvě stě let starý a dalo se v něm jen stěží udělat krok, bez toho, že by spustil podrážděnou kakofonii vrzání a skřípání. Abbey Strawová za sebou tiše zavřela a po špičkách přeběhla chodbu, naštěstí na ní byl koberec, k úpatí schodiště. Slyšela, jak otec v kuchyni něco kutí a poslouchá k tomu rádio, z něhož se ozýval přímý přenos zápasu Red Sox.

Objímala krabici pevně oběma rukama a opatrně položila nohu na první schod. Zvolna došlapovala, až na něj přenesla celou svoji váhu, a pak celý postup zopakovala na druhém a třetím schodě. Čtvrtý vynechala – ten ječel jako siréna – a stoupla na pátý, šestý, sedmý… a přesně v okamžiku, kdy začínala doufat, že je konečně v bezpečí, se ozvalo prásknutí jako při výstřelu z pistole a hned po něm následoval dlouhý, zmírající sten.

Sakra.

„Abbey, co máš v té krabici?“

Otec stál ve dveřích kuchyně, na sobě ještě stále oranžové gumové boty a kostkovanou košili potřísněnou naftou a humří návnadou. Větrem ošlehané čelo se mu podezíravě krčilo.

„Dalekohled.“

„Dalekohled? Kolik to stálo?“

„Koupila jsem si ho za vlastní peníze.“

„Nádhera,“ pronesl a jeho chraplavý hlas zněl smrtelně vážně. „Jestli se už nechceš vrátit do školy a hodláš být až do smrti servírka, fajn, klidně si vyhazuj celou výplatu za dalekohledy.“

„Třeba chci být astronom.“

„Máš ponětí, kolik mě ta tvoje univerzita už stála?“

Otočila se a pokračovala vzhůru po schodech. „Mluvíš o tom jen asi pětkrát denně.“

„Nechtěla by ses už konečně vzpamatovat?“

Práskla dveřmi a na okamžik zůstala jen tak stát ve svém miniaturním pokoji a pokoušela se vydýchat. Pak jednou rukou smetla z ustlané postele všechny plyšáky a položila krabici na postel. Sama si vyskočila hned vedle. Proč ji proboha živého musela adoptovat zrovna bílá rodina, navíc v Maine, nejbílejším státě Unie, kde jsou všichni ostatní ve městě bílí? Copak se před dvaceti lety nikde v celé zemi nenašel jediný černý bankéř, který chtěl dítě? „A odkud jsi?“ ptali se jí lidé stále dokola, jako by zrovna dorazila z Harlemu nebo rovnou z Keni.

Přetočila se na posteli a zírala na krabici. Vytáhla z kapsy mobilní telefon a vymačkala číslo. „Jackie?“ zašeptala. „Sejdeme se v devět na molu. Mám překvapení.“

O čtvrt hodiny později pootevřela dveře pokoje a s dalekohledem v náručí vykoukla ven a naslouchala. Otec se stále potloukal po kuchyni a myl nádobí, které měla podle dohody umýt ráno. Zápas ještě neskončil a otec si navíc zesílil zvuk, takže protivný hlas reportéra Davea Gouchera teď z otcova levného rádia štěkal na celý dům. Otec občas hlasitě zaklel, z čehož usoudila, že Sox hrají s Yankees. Aspoň se soustředí na hru, konstatovala spokojeně. Vyklouzla na chodbu a plížila se dolů po schodech. Našlapovala jako kočka a dávala pozor na praskající borová prkna. Protáhla se kolem kuchyně a za okamžik již byla na ulici.

Minula hostinec U kotvy a se stativem dalekohledu přes rameno vyrazila k molu. Přístav byl klidný jako mlýnský rybník, rozlehlá černá plocha, která se táhla až k matné siluetě ostrova Louds. Na hladině odpočívaly jako bílí duchové lodě, které si příliv srovnal hezky do řady. Plechová bójka ohraničující plavební kanál v ústí úzkého přístavu neúnavně mrkala: blik, blik, blik. Nahoře na nebi vířil fosforeskující rej.

Přeběhla šikmo přes parkoviště, kolem humří tržnice s restaurací a zamířila k molu. Studený, vlhký noční vzduch byl plný pachu, který se šířil z hromady starých humřích pastí na konci přístavní hráze. Humří restaurace byla stále zavřená. Letní sezona ještě nezačala a venkovní stolky byly dosud vyskládané jeden na druhém a přivázané k zábradlí. Nahoře na kopci byla vidět světla města a věž metodistického kostela, která se jako černý obelisk vzpínala k mléčné dráze.

„Nazdar.“ Jackie vystoupila ze tmy, v níž se pohupoval rudý konec marihuanového jointu. „Co to je?“

„Teleskop.“ Abbey si vzala joint a silně potáhla. Hořící tráva uvnitř zapraskala. Vyfoukla kouř z úst a podala cigaretu Jackie.

„Teleskop?“ zopakovala Jackie. „K čemu?“

„K čemu asi? Dá se tady snad dělat něco jinýho, než čumět na hvězdy?“

Jackie se uchichtla. „Kolik?“

„Sedum stovek. Na eBayi. Celestron, šestipalcový Cassegrain, automatické sledování, foťák, plná nálož.“

Tiché hvízdnutí. „V Landingu ti asi musej dávat pořádný dýška.“

„Zbožňujou mě. Víc už by mi dávat nemohli, i kdybych ho chlapům k jídlu vykouřila.“

Jackie se rozesmála a ihned se zakuckala kouřem, který se jí nepodařilo včas vyfouknout. Podala joint Abbey a ta si dopřála další dlouhý šluk.

„Randy to balí. Mizí z Maine,“ pronesla Jackie a ztišila hlas.

„Bože, Randy je mi úplně ukradenej. Nevšimla bych si ho, i kdyby dělat piruety na humří bóji.“

Jackie potlačila další záchvat smíchu.

„To je ale noc,“ pronesla Abbey zasněně a dívala se na nekonečnou oblohu plnou hvězd. „Uděláme pár fotek.“

„Potmě?“

Abbey se po ní ohlédla, aby se ujistila, že si Jackie dělá opravdu legraci, ale na jejích rtech nebylo ani stopy po ironickém úsměvu. Přepadla ji vlna lásky k její hodné, i když trochu prosté kamarádce. „Věř, nebo nevěř, ale hvězdářské dalekohledy pracují mnohem lépe ve tmě.“

„Jasně. To ode mě bylo fakt blbý,“ poklepala si Jackie na hlavu. „Haló? Je tam někdo?“

Došly až na konec mola. Abbey sestavila trojnohý stativ a přesvědčila se, že je pevně ukotven k prknům. Nízko nad obzorem svítil Orion a Abbey na něj namířila. Dalekohled byl vybaven i vyhledávacím softwarem a Abbey do něj zadala přednastavené souřadnice. Šnekové převody natáčecího systému se s tichým vrčením rozběhly a dalekohled se natočil na bod v rozmazané skvrně vespod Orionova meče.

„Na co se budeme dívat?“

„Na galaxii Andromeda.“

Abbey nakoukla do okuláru a najednou se před ní roztočil zářící vír pěti set miliard hvězd. Cítila, jak se jí stáhlo hrdlo – představou té strašlivé nesmírnosti a vlastní nicotnosti.

„Ukaž, chci se taky kouknout,“ žadonila Jackie a odhrnula si z očí dlouhé, nepoddajné vlasy.

Abbey ustoupila o krok zpět a mlčky jí nabídla okulár. Jackie k němu přiložila oko. „Jak je to daleko?“

„Dva a čtvrt milionu světelných let.“

Jackie chvíli tiše zírala, pak se znovu napřímila. „Myslíš, že je tam někde život?“

„Samozřejmě.“

Abbey upravila nastavení dalekohledu, zmenšovala přiblížení a zvětšovala zorný úhel, až se ve výhledu objevil téměř celý meč. Andromeda se scvrkla na malou, rozmazanou kuličku. Stiskla spoušť a závěrka se s tichým cvaknutím otevřela. Expozice bude potřebovat dvacet minut.

Od oceánu přišel slabý závan větru, v lanoví rybářského člunu něco cinklo a všechny lodě v přístavu se v souzvuku zhouply. Bylo to jako první dech bouře, navzdory mrtvému klidu. Ve tmě se ozvala kachna a kdesi daleko odsud jí odpověděla její stejně neviditelná družka.

„Je čas na další cígo.“ Jackie začala rolovat joint, olízla ho a vložila si ho do úst. Cvaknutí a její bledou, pihovatou pleť, zelené irské oči a černé vlasy ozářilo ostré světlo záblesku.

Abbey světlo spatřila dřív než samotnou věc. Přišlo zpoza kostela a v přístavu bylo náhle jako ve dne. V naprostém tichu se rozšířilo oblohou, jako nějaký duch, a pak se již molo roztřáslo obrovským ohlušujícím třeskem, po kterém následoval zběsilý, burácivý řev, s nímž se věc přehnala neuvěřitelnou rychlostí nad oceánem a zmizela za Loudským ostrovem. Ještě jeden poslední záblesk a několik dalších, slábnoucích úderů, které se hrnuly dál přes oceán, až utichly docela.

Ve městě za jejich zády začali hystericky štěkat psi.

„Co to kurva bylo?“ zeptala se Jackie.

Abbey již viděla, jak celé město vybíhá z domů a shromažďuje se v ulicích. „Zahoď tu trávu,“ zasyčela.

Cesta nahoru na kopec se plnila lidmi. Brebentili vzrušenými, vyděšenými hlasy jeden přes druhého. Potom zahájili sestup k molům a v rukou se jim míhaly baterky, jimiž ukazovali nahoru k obloze. Tohle byla ta největší událost, které se v Round Pondu ve státě Maine přihodila od okamžiku, kdy střechou kostela kongregacionalistů ve válce roku 1812 prolétla dělová koule.

Teprve teď si vzpomněla na dalekohled. Závěrka byla stále otevřená a zabírala oblohu. Roztřesenou rukou našla spoušť a zacvakla ji. O chvíli později již na LCD obrazovce vyskočil malý obrázek.

„Můj ty bože,“ vydechla. Věc prolétla přímo středem obrazu jako nádherně dokonalý bílý cákanec na pozadí myriády hvězd.

„Zničilo ti to obrázek,“ konstatovala Jackie, když se jí podívala přes rameno.

„Blázníš? Udělalo ho to!“

2

Druhý den ráno vstupovala Abbey do dveří Cupboard Café s náručí plnou novin. Přívětivé bistro ve stylu srubu s kostkovanými závěsy a mramorovými stolky bylo téměř prázdné, ale Jackie seděla jako obvykle na svém místě v rohu a upíjela kávu. Na okna se lepila vlhká ranní mlha.

Přeběhla k Jackie a hodila před ní na stůl The New York Times, složené tak, aby bylo vidět na článek na titulní straně, hned pod přehybem.

Pobřeží Maine rozzářil meteor

Portland, Maine – Včera, v 9.44 večer prořízl oblohu ve státě Maine obrovský meteor a připravil tak divákům jedno z nejúžasnějších meteorických představení, jaké se v Nové Anglii za několik posledních dekád odehrálo. Přelet byl zaznamenán v oblasti sahající od Bostonu až po Nové Skotsko a všichni svědkové se shodují v tom, že spatřili velkolepou ohnivou kouli. Obyvatelé Midcoast Maine pak slyšeli i nadzvukový třesk.

Data systému pro sledování meteoritů na Mainské univerzitě v Oronu naznačují, že meteor, několikrát jasnější než Měsíc v úplňku, mohl při vstupu do zemské atmosféry vážit až padesát tun. Jednoduchá stopa podle všeho naznačuje, že se jednalo spíše o meteor železoniklového typu, které se zpravidla rozpadnou již za letu, na rozdíl od běžnějšího typu kamenoželezného či chondritového. Vědci odhadují rychlost meteoru na 30 mil za sekundu neboli 100 000 mil za hodinu, tedy třicetkrát vyšší než je rychlost vystřelené kulky.

Dr. Stephen Chickering, profesor planetární geologie Bostonské univerzity prohlásil: nejednalo se o typickou ohnivou kouli. Byl to ten největší a nejjasnější meteor spatřený na východním pobřeží za několik desetiletí. Trajektorie letu jej nasměrovala do oceánu, kam také dopadl.

Doktor Chickering rovněž vysvětlil, že při průletu atmosférou meteor ztratil většinu své hmoty a při dopadu již podle všeho vážil méně než 50 kilogramů.

Abbey ukázala na článek a spokojeně se na Jackie zašklebila. „Vidíš to? Dopadl do oceánu. To píšou ve všech novinách.“ Pohodlně se usadila a založila si ruce na prsou.

„Fajn,“ konstatovala Jackie. „Vidím, že máš něco za lubem. Nechceš mi to vysvětlit?“

Abbey ztišila hlas. „Budeme bohatý.“

Jackie obrátila teatrálně oči v sloup. „To už jsem někde slyšela.“

„Teď si ale nedělám legraci.“ Abbey se rozhlédla kolem. Vytáhla z kapsy složený kousek papíru a rozbalila ho před Jackie na stole. „Co to je?“

„Vytištěný záznam meteorologické boje 44032 ze včerejška mezi 4.40 a 5.40 středního greenwichského času. To je ta bóje za Weber Sunken Ledge.“

Jackie zírala na list na stole a usilovným přemýšlením se jí krabatilo celo. „Tu znám.“

„Podívej se na výšku vln. Moře bylo klidný jako beránek. Žádná změna.“

„A?“

„Padesátikilový meteor se rychlostí sto tisíc mil za hodinu vřítí do moře a ono to ani nešplouchne?“

Jackie pokrčila rameny. „Když ale nepřistál v oceánu, kde tedy?“

Abbey se k ní naklonila, sevřela ruce a hlas jí poklesl do téměř neslyšného šepotu. Na tváři jí přitom zářil vítězoslavný úsměv. „Na ostrově.“

„Takže?“

„Takže si půjčíme tátův člun, prohledáme ostrovy a najdeme meteorit.“

„Půjčíme? Myslíš jako šlohnem? Táta ti už žádnou loď nikdy nepůjčí.“

„Půjčíme, šlohneme, zabavíme, to je fuk.“

Jackiina tvář potemněla. „Prosím, jen ne další z těch tvých šílených akcí. Zase se budeme honit za přeludem. Nepamatuješ se už, jak jsme hledaly poklad Dixieho Bulla? A jak jsme se dostaly do průšvihu, protože jsme kopaly na indiánským pohřebišti?“

„To jsme byly ještě děcka.“

„V Musconguské zátoce jsou desítky ostrovů. Tisíce hektarů, které bychom musely prozkoumat. To nemůžeme nikdy zvládnout.“

„Taky nemusíme. Protože máme tohle.“ Abbey vytáhla fotografii meteoru a položila ji na mapu zátoky. „S tou fotkou teď můžu protáhnout čáru k horizontu a pak nakreslit druhou, která povede z místa průsečíku s horizontem do bodu, kde jsme obrázek pořídily. Meteorit musel přistát někde podél druhé čáry.“

„Asi ti budu muset věřit.“

Abbey přistrčila mapu blíž k Jackie. „Tohle je ta čára.“ Přejela prstem po čáře, kterou již předtím nakreslila tužkou. „Podívej. Dráha čáry protíná jen pět ostrovů,“

Ke stolku přistoupila číšnice se dvěma obrovskými sladkými buchtami politými lepivou polevou. Abbey rychle zakryla mapu i fotografii a s úsměvem se zapřela do opěradla. „Dík.“

Jakmile byly zase samy, mapu opět odkryla. „Tady. Přistál na jednom z těhle ostrovů.“ Zaťukala prstem na každý z bodů na mapě a ihned jej každý pojmenovala: „Louds, Marsh, Ripp, Egg Rock a Shark. Týden, dýl nám to nezabere.“

„Od kdy? To s tím jako začneme hned?“

„Počkáme do konce května, až táta odjede z města.“

Jackie si zkřížila ruce na prsou. „A co budeme jako dělat s meteoritem?“

„Prodáme ho.“

Jackie na ni vytřeštila oči. „To má nějakou cenu?“

„Čtvrt milionu, možná půl, víc to asi nebude.“

„To si ze mě děláš prdel.“

Abbey zavrtěla hlavou. „Překontrolovala jsem si ceny na eBayi a mluvila jsem i s jedním překupníkem, co se tím zabývá.“

Jackie se zaklonila dozadu a její pihovatou tváří se zvolna šířil úsměv. „Počítej se mnou.“

3

KVĚTEN

Dolores Muñozová vystoupala po schodech k profesorovu bungalovu v Glendalu v Kalifornii a chvíli se zastavila na verandě, aby si odpočinula. Její mohutná ňadra se ztěžka pohybovala nahoru a dolů. Teprve potom chtěla zasunout do zámku klíč. Předpokládala, že ten škrábavý zvuk okamžitě vyvolá zuřivou odezvu ze strany Stampa, profesorova Jack Russell teriéra. Tak jako pokaždé. V okamžiku, kdy se dveře otevřou, vyřítí se z nich rozběsněná štěkající chlupatá koule, vysprintuje na miniaturní trávník před domem, přežene se přes něj křížem krážem tam a zpět, jako by jej chtěla zbavit neexistujících vetřelců a zločinců. Když si odběhá svůj počet koleček, zvedne zadní nohu na každý ze smutných keříků či vadnoucích kytek. Teprve potom bude považovat svoji povinnost za splněnou, přiběhne zpět na verandu a s vyplazeným jazykem se před ní rozplácne na zádech, tlapky přitažené k tělu, připravený na pravidelnou dávku ranního drbání.

Dolores Muñozová Stampa prostě milovala.

Očekávání psího divadla jí na tváři vykouzlilo lehký úsměv. Zasunula klíč do zámku a schválně s ním ještě zašramotila, aby psíka vydráždila k pořádnému výbuchu nadšení.

Nic se ale nedělo.

Na okamžik se zastavila a dokončila otáčku klíče v pevném přesvědčení, že si pes dává jen rafinovaně na čas. Stále se však nic nedělo. Zaraženě vstoupila dovnitř do malé předsíně a první věcí, které si všimla, byla otevřená zásuvka odkládacího stolku u zdi.

„Pane profesore?“ zavolala dovnitř již trochu znepokojeně. „Stampe?“

Žádná odpověď. Poslední dobou vstával profesor stále později. Rád si k večeři dopřál hodně vína a po něm se stejně svědomitě věnoval brandy. Tento jeho zvyk se postupem času stupňoval – zejména od doby, kdy přestal chodit do práce. Navíc tu byly ty ženské. Dolores nebyla žádná puritánka a určitě by jí nevadilo, kdyby se jednalo jen o jednu dívku. Tak tomu ale nikdy nebylo a někdy bývaly o deset, ale klidně i o dvacet let mladší než profesor. Jinak byl ale profesor vynikající člověk, muž na vrcholku sil, který k ní navíc hovořil perfektní španělštinou a ještě ke všemu jí vykal, což se jí líbilo ze všeho nejvíc.

„Stampe?“

Možná si jen vyšli na procházku. Přesunula se do haly a nakoukla do obývacího pokoje. Všude po zemi se válely rozházené papíry a knihy. Někdo převrátil i lampu a smetl všechny knihy z horních polic knihovny. Ty teď ležely v neuspořádaných hromádkách na koberci. Dolores cítila, jak se jí zrychluje pulz.

„Pane profesore!“

Teprve teď si s hrůzou uvědomila všechny souvislosti. Profesorovo auto stojí přece venku před domem – musí být tedy doma. Proč neodpovídá? A kde je Stamp? Roztřesenou rukou si téměř bez přemýšlení sáhla do kapsy zelených domácích šatů, aby zavolala na tísňovou linku. Ještě chvíli civěla na klávesnici a horečně přemýšlela. Opravdu se jedná o něco, do čeho by se měla plést? Policie sem přijede a bude po ní chtít jméno a adresu. Zkontrolují si její údaje, a to bude znamenat jediné: deportaci do Salvadoru. I kdyby zavolala anonymně, stejně si telefon zjistí a najdou si ji jako svědka… Dolores se ani neodvážila domyslet čeho.

Zmocnil se jí děsivý pocit strachu a nejistoty. Co když je profesor nahoře? Leží tam zbitý, oloupený, možná umírá. A co Stamp, co udělali s ním?

Hrůza už ji celou opanovala. Jako raněné zvíře se rozhlížela kolem a její objemná hruď se zvedala stále rychleji. Do očí se jí tlačily slzy. Něco udělat musí, musí zavolat policii – nemůže odsud jen tak odejít – na co to jen myslela? Možná je zraněný, umírá. Musí dům alespoň prohledat, zjistit, jestli nepotřebuje pomoc, zkusit přijít na to, co by měla udělat.

Přesunula se do obývacího pokoje a spatřila na podlaze cosi, co vypadalo jako zmuchlaný polštář. Hrdlo se jí sevřelo nesnesitelnou, zlověstnou předtuchou. Postoupila o krok dopředu a pak ještě o další. S nekonečnou pečlivostí pokládala nohy na perský koberec a z úst jí unikl tlumený sten. Byl to Stamp. Ležel na koberci zády k ní. Klidně mohl jen spát, ten jeho růžový jazýček mu vyčuhoval z tlamičky jako jindy, ale to by neměl oči dokořán, pokryté potemnělým stínem. A nebyla by pod ním louže temně rudé, zaschlé krve.

„Ach,“ zasténala plačtivě a z úst jí hned vzápětí unikl další, nedobrovolný zvuk. Za pejskem klečel na zemi profesor – i on vypadal, jako by stále žil, i když se tak divně nakláněl, jako by se měl každým okamžikem převrátit na bok. Hlava mu padala na stranu, zpoloviny amputovaná, jako hlava rozbité panenky, a kolem prořízlého krku visel omotaný drát s dřevěnými úchopy na koncích. Z těla jako tlakovou hadicí vystříkala všechna krev a pocákala zdi i strop.

Dolores Muñozová vykřikla a křičela a křičela, i když jí kdesi v hloubi její vyděšené duše vyskočila rozmazaná představa deportace. Nedokázala však přestat a navíc už jí bylo všechno úplně jedno.

4

Wyman Ford vstoupil do elegantních prostor kanceláře Stantona Lockwooda III. na Sedmnácté ulici. Stanton byl vědeckým poradcem prezidenta Spojených států. Místnost si ještě dobře pamatoval ze své poslední návštěvy: pohyblivá stěna, fotografie manželky a plavovlasých dětí, starožitný nábytek hodný jednoho z nejvlivnějších mužů hlavního města.

Lockwood obešel stůl a tlustý perský koberec dokonale tlumil jeho kroky. Měl stříbrné vlasy a modré oči lemované vějíři vrásek. Uchopil Forda za ruku, a jak se na politika sluší, mocně mu s ní potřásl. „Rád vás zase vidím, Wymane.“ Fordovi připomínal Petera Gravese, bělovlasého vůdce jednotky Mission Impossible ve staré televizní verzi akčního seriálu.

„I já vás rád vidím, Stane,“ odpověděl Ford.

„Tady se nám asi bude jednat pohodlněji,“ konstatoval Lockwood a ukázal na kožená křesla a stolek ve stylu Ludvíka XIV. Ford se usadil a Lockwood zaujal místo hned naproti. Když dosedl, lehce si povytáhl dokonalé puky gabardénových kalhot. „To byl ale rok.“

„Dá se to tak říct.“

„Kávu? Minerálku?“

„Kávu, díky.“

Lockwood instruoval sekretářku a znovu se zaklonil do křesla. V dlani se mu objevil malý ohmataný kámen s otiskem trilobita a Ford se chvíli díval, jak si jej zamyšleně mne mezi palcem a ukazováčkem. Lockwood mu věnoval profesionální washingtonský úsměv. „Něco zajímavého, poslední dobou?“

„Pár případů.“

„Připraven na další?“

„Pokud by měl být jako ten poslední, tak děkuji, nechci.“

„Věřte mi, tenhle se vám bude líbit.“ Ukázal na malou kovovou krabici na stolku. „Říká se jim ‚medové kameny‘. Slyšel jste o nich?“

Ford se předklonil a podíval se přes tlusté skleněné víčko krabice. Uvnitř spatřil několik sytě oranžových drahokamů. „Nemohu sloužit.“

„Asi před dvěma týdny se objevily na velkoobchodním trhu v Bangkoku. A prodávají se za velké peníze – tisíce dolarů za broušený karát.“

Do kanceláře vstoupil sluha a tlačil před sebou rozklepaný stoleček se stříbrnou konvicí, kousky surového cukru ve stříbrné cukřence, s mlékem a smetanou rovněž ve stříbrných nádobkách a s porcelánovými šálky. Vozík při jízdě rachotil a skřípal a muž ho zastavil těsně před Fordem.

„Pane?“

„Jen černou, bez cukru, prosím.“

Muž nalil do šálku kávu z konvice a Ford se usadil s kouřícím šálkem v ruce a opatrně se napil.

„Zbytek tu nechám, pro případ, že by si pán chtěl nalít ještě šálek.“

To pán určitě bude chtít, ujistil ho Ford v duchu a jedním douškem šálek vyprázdnil. Hned potom si nalil další.

Lockwood obrátil kámen v dlani. „Mám tým geofyziků, kteří teď v Lamont-Doherty v New Yorku pracují na tom, aby zjistili, o co přesně se jedná. Jejich složení je hodně neobvyklé, index lomu je vyšší než u diamantů, specifická hmotnost třináct celých dva, tvrdost devět. Ta sytá medová barva je téměř unikátní. Nádherný kámen – s přidanou hodnotou. Je obohacen americiem 241.“

„Které je radioaktivní.“

„Správně, s poločasem rozpadu 433 let. Není toho v něm tolik, aby vás radiace ihned zabila, ale když si dáte kolem krku náhrdelník z kamínků, jako jsou tyto, do pár týdnů vám slezou vlasy. Dejte si je do kapsy a za pár měsíců máte šanci, že se vám místo dítěte narodí příšera jako z Černé laguny.“

„Báječné.“

„Kameny jsou tvrdé, ale křehké a snadno se drtí. Stačilo by vzít pár kilo, namlít je a přimíchat do C-4. Jeden sebevražedný atentátník, který se odpálí u Battery Parku, pak za příznivého jižního větru vypustí na celý finanční distrikt krásný, radioaktivní mrak a za necelou půlhodinu vám vymaže pár bilionů kapitálové hodnoty amerického trhu a učiní spodní Manhattan na pár století neobyvatelným.“

„Tomu říkám kus pořádné práce, ale musí se nejprve povést.“

„Vnitřní bezpečnost úplně šílí.“

„Vědí v Bangkoku, o jak horké zboží se jedná?“

„Renomovaní obchodníci se ho ani nedotknou. Spodina trhu s diamanty se na něj ale vrhla.“

„Nějaké tušení, jak vlastně vznikly?“

„Děláme na tom. Americium 241 není prvek, který by se na Zemi vyskytoval přirozeně. Vzniká pouze jako meziprodukt při výrobě plutonia v jaderném reaktoru. Mluvíme o výrobě těch izotopů, které se používají v jaderných zbraních. Tyhlety medové kamínky mohou klidně naznačovat, že někde dochází k nedovolené jaderné aktivitě.“

Ford dopil druhý šálek a nalil si třetí.

„Podle všeho to vypadá, že kameny pocházejí z jediného zdroje v jihovýchodní Asii, s největší pravděpodobností v Kambodži,“ pokračoval Lockwood.

Ford do sebe obrátil třetí šálek. „Co se po mně tedy chce?“

„Chci, abyste v utajení odjel do Bangkoku. Vydáte se po stopě až ke zdroji kamenů, lokalizujete ho, zdokumentujete a vrátíte se zpět.“

„A pak?“

„Pak necháme problém zmizet.“

„Proč já? Proč ne CIA?“

„Jedná se o velice citlivou záležitost – Kambodža je náš spojenec. Když vás chytí, musíme být schopní vše popřít. CIA tyhle operace příliš neumí – malé a rychlé, dostat se dovnitř a ihned zase ven. Práce pro jednoho muže. Obávám se, že vás CIA nebude schopna ani krýt.“

„Děkuji za nabídku.“ Ford odložil šálek a zvedl se k odchodu.

„Prezident operaci osobně schválil.“

„Vynikající káva.“ Zamířil ke dveřím.

„Slibuju, že vás nenecháme na holičkách.“

Odmlčel se.

„Bude to snadné: proniknete dovnitř, najdete důl, zmizíte pryč. Vůbec nic nedělejte. Dolu se ani nedotknete. Zatím ty kameny stále analyzujeme – mohou být mimořádně důležité.“

„O návrat do Kambodže nemám zájem,“ odpověděl Ford, ruku položenou na klice.

„Tohle utíkání před vlastní minulostí neprokáže památce vaší ženy žádnou službu.“

Forda Lockwoodova nečekaná a bolestná narážka vyvedla na okamžik z míry. Povzdychl si a složil ruce na prsou.

„Dostanete balík,“ pokračoval Lockwood, „a CIA se vám nebude do ničeho plést. Vše povedete vy sám, k dispozici budete mít tým, který si sám vyberete. Stát za vámi bude i Bílý dům – co víc si můžete přát?“

„Jako co tam budu vystupovat?“

„Podvodný velkoobchodník na černém trhu s diamanty, Američan.“

Ford zavrtěl hlavou. „To nebude fungovat. Velkoobchodník by se nezajímal o zdroj – stačí mu, když nakupuje od zprostředkovatele. Budu šmelinář, který zavětřil životní šanci – ten typ, co si myslí, že dostane lepší cenu, když se vykašle na velkoobchodníky a půjde rovnou ke zdroji.“

„Znamená to ano?“

„Zařiďte mi falešný rejstřík se zatčením za pašování kokainu – propuštěn z důvodů procesních nedostatků.“

„Chcete se nechat zabít?“

„A přidejte dvě obvinění z brutální vraždy, osvobozen pro nedostatek důkazů. To by je mohlo trochu zastrašit.“

„Cokoli, co si řeknete.“

„Taky budu potřebovat trochu zlata na rozhazování. Americké dolary.“

„Zařídím.“

„V pohotovosti bude tým překladatelů, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, s dokonalou znalostí jihoasijských jazyků, zejména thajštiny. A budu potřebovat i pár technických vychytávek.“

„Bez problému.“

„Když se mi to nepovede, pohřbíte mě na Arlingtonském hřbitově s čestnou salvou a plnou parádou.“

„Jsem si jistý, že něco takového nebude nutné,“ poznamenal Lockwood a rty se mu stáhly do neveselého úsměvu. „Znamená to tedy, že souhlasíte?“

„Kolik za to?“

„Jako minule. Sto tisíc.“

„Dvě stě. Platím teď sekretářce zdravotní pojištění.“

Lockwood k němu natáhl ruku. „Platí.“

Potřásli si rukama, a když Ford vycházel z kanceláře, všiml si, že se kámen v Lockwoodově pěstěné ruce rychle a především viditelně pohybuje.

5

Mark Corso vstoupil do svého skromného bytu a zavřel dveře. Chvíli jen tak stál, jako by ho viděl poprvé v životě. Ze sousedního bytu byl přes zeď slyšet dětský pláč a zatuchlý vzduch byl přesycen těžkým pachem opékané slaniny. Klimatizační jednotka zabírající třetinu okna sebou škubala, praskala a vypouštěla téměř neznatelný proud chladného vzduchu. Zvenku pronikal slabý zvuk sirén. Z jednoduchého okna měl výhled na rušnou křižovatku s myčkou aut, průjezdným rychlým občerstvením a autobazarem.

Při pohledu na zpustlý, omšelý byt ho snad poprvé přepadl pocit pochmurného zadostiučinění. Papírově tenké zdi, fleky na koberci, uschlý fíkus v rohu, pohled, který v člověku vyvolával deprese. Před rokem si byt pronajal přes internet – jako hlupák nalítl na jeho nadšený popis na webových stránkách doplněný přehršlí dokonale vyvedených fotografií. Z Greenpointu v Brooklynu mu byt připadal jako ztělesnění čistého kalifornského snu – prostorný, dvoupokojový byt zalitý sluncem, s vlastní zahradou, bazénem, palmami a (to se mu líbilo ze všeho nejvíc) vlastním parkovacím místem v garáži.

Teď tomuto vlhkému doupěti mohl konečně říct sbohem.

Posledních pár měsíců v NPF bylo hodně šílených. Nejprve vyrazili jeho starého profesora a rádce Jasona Freemana – krátce poté byl profesor hrůzostrašně zavražděn, když se mu nějací syčáci vloupali do domu. Profesorova smrt Markem otřásla víc než cokoli, co se mu přihodilo od smrti otce. S Freemanem to ovšem poslední dobou šlo hodně z kopce – chodil pozdě do práce, nezvládal porady, hádal se s kolegy. Mark zaslechl i nějaké řeči o tom, že nadmíru pil a tahal se se ženskými. Marka to všechno hodně zasáhlo, protože Freeman byl vedoucím jeho diplomové práce již na Michiganském technologickém institutu a právě on ho přivedl i sem do NPF, aby se zde podílel na přípravě mise na Mars.

Dnešního rána se dozvěděl, že bude dosazen na profesorovo místo. Znamenalo to neuvěřitelný krok dopředu. Nová funkce s sebou přinášela o hodně víc peněz i společenské prestiže. A to mu ještě nebylo ani třicet a byl mladší než většina jeho kolegů – stala se z něj vycházející hvězda. Vědomí toho, že za své štěstí vděčí selhání milovaného profesora, ho však naplňovalo protichůdnými pocity.

Odvrátil se od okna a vytlačil z myšlenek žihadlo viny. Neštěstí, které se stalo Freemanovi, bylo dozajista tragédií, ale byla to pouhá náhoda, jako když do vás na louce uhodí blesk. On sám pro něj udělal všechno, co bylo v jeho silách. Obhajoval ho před kolegy a pokoušel se ho varovat před tím, co se na něj chystá. Zdálo se ale, že Freeman podlehl jakési lehkomyslné posedlosti, která byla silnější než on a strhávala ho ke dnu navzdory všemu Markovu úsilí.

Povýšení znamenalo, že bude mít konečně dost peněz na to, aby se vyvázal ze smlouvy, mávl rukou nad kaucí a našel si nějaké lepší bydlení. Tady to nebude žádný problém. Pasadena není Brooklyn a všude kolem jsou tisíce volných bytů. Byl zde už rok a docela se tu vyznal. Věděl, kde hledat a kterým oblastem je lepší se vyhnout.

Uprostřed těchto myšlenek ho vyrušilo tiché klepání na dveře. Corso se odvrátil od okna a podíval se kukátkem ve dveřích. Na chodbě stál domovník a držel v ruce balík. Mark otevřel a malý, podsaditý chlapík k němu natáhl chlupatou ruku s malou lepenkovou krabicí. „Pošta.“

Vzal si ji, poděkoval a zavřel dveře. Vypadalo to jako něco z Amazonu…, ale když se podíval pozorněji, projelo jím náhlé zamrazení. Krabice nebyla nová a odesílatelem balíčku byl Jason J. Freeman.

Na kratičký, bláznivý okamžik ho napadlo, že Freeman není mrtvý, že se ten starý lišák zašil jen někam do Mexika, ale pak si všiml razítka přepravní společnosti Media Mail. Bylo deset dní staré. Deset dní… Freeman tedy balík odeslal dva dny před svou smrtí. Od té doby je balík na cestě.

S tlukoucím srdcem sebral v kuchyni nůž a rozřízl krabici. Vybral z ní vycpávky novinového papíru a pod nimi našel dopis a speciální, vysokokapacitní harddisk s logem mise na Mars. Vyzvedl disk z krabice a s hrůzou, která hraničila s nevolností, si uvědomil, že se jedná o tajný materiál.

#785A56H6T 160Tb

DŮVĚRNÉ: NEKOPÍROVAT

VLASTNICTVÍ NPF

Kalifornský technologický institut

Národní úřad pro aeronautiku a kosmický prostor

Třesoucí se rukou položil disk na stolek a nehtem rozřízl obálku. Uvnitř nalezl ručně psaný dopis.

Drahý Marku,

moc se omlouvám, že Tě takto obtěžuji, ale jiná možnost není. Nemám moc času psát, a půjdu tedy hned k věci. Chaudry a Derkweiler jsou nehorázní pitomci, politický dobytek skrz naskrz. Nemají špetku mozku nutného k tomu, aby pochopili význam toho, na co jsem přišel. Je to obrovské, neuvěřitelné, ale těm dvěma bastardům to nikdy nedám, obzvlášť poté, jak se ke mně chovali. NPF je hnízdo zmijí plné veledůležitých hemeroidních, v hovnech vyválených parchantů. Všechno už je jen politika, nikomu nejde o vědu. Už jsem to prostě nevydržel. Nemůžu tam dál pracovat.

Abych to ale zkrátil. Pochopil jsem, jak se věci mají, i ta Tvoje varování, a dřív, než mě vyrazili, jsem potají vynesl tento harddisk.

Jednou Ti o tom povyprávím nad sklenkou martini, ale kvůli tomu teď Tvoji pomoc nepotřebuji. Minulý týden jsem v NPF udělal něco hodně hloupého, opravdu kompromitujícího, a kvůli tomu si ten disk teď musím schovat na chvíli u Tebe. Jen na pár dní, jako preventivní opatření, než se situace trochu uklidní. Udělej to pro mě, Marku, moc Tě prosím, jsi jediný, komu můžu věřit.

Nekontaktuj mě, nevolej mi, nic nedělej. Už brzy se Ti zase ozvu. Jestli se Ti mezitím podaří podívat se na ta data s gama zářením, rád bych věděl, co si o tom myslíš.

Jason

Dole bylo ještě téměř nečitelně, jakoby na poslední chvíli, připsáno heslo přístupu k harddisku.

Na okamžik nebyl schopen jediné myšlenky. Zíral na dopis a teprve po chvíli si všiml, jak se mu třesou ruce.

Tohle je neštěstí. Katastrofa, které není rovno. Porušení bezpečnosti, které vrhne skvrnu podezření na každého, kdo se na programu podílí. Všechno je v háji. Naprosto nelegální bylo už samotné vynesení disku s tajným obsahem mimo budovu, ale to, že jej Freeman propašoval ven z komplexu, způsobí nepředstavitelný rozruch. Bezpečnost utajovaných informací jim do hlavy vtloukali od prvního dne, kdy do ústavu nastoupili. Platila nulová tolerance. Vzpomněl si na skandál v Los Alamos v devadesátých letech. Tehdy se také ztratil disk s utajovaným materiálem. Zpráva se dostala až na titulní stránku The New York Times, ředitel ústavu byl přinucen rezignovat, tucet vědců bylo propuštěno, hotová krvavá lázeň.

Posadil se a zabořil si tvář do dlaní. Jak to Freeman vlastně dokázal? Disky se na každou noc opatřovaly bezpečnostní páskou s pečetí a zamykaly se do sejfu. Byly navíc zakódovány a měly vlastní alarm. Každé použití disku muselo být zaneseno v trvalých bezpečnostních záznamech uživatele. Pokud by se disk ocitl dále, než kolik činila povolená vzdálenost od schváleného serveru, alarm se automaticky spustil.

Freemanovi se celý systém podařilo nějak obejít.

Corso si mnul dlaněmi oči a pokoušel se uklidnit. Pokud na událost upozorní NPF, vyvolá skandál, který vrhne temný mrak na celou misi na Mars a pošpiní všechny zúčastněné, nejvíce však jeho samotného. Jeho vztah s Freemanem trval roky. Freeman ho přivedl do institutu, byl jeho mentorem, všichni věděli, že si ho hýčká a chrání. Když pak nastalo několikaměsíční období Freemanova volného pádu, snažil se mu pomáhat.

Jistě, nakonec udělá tu správnou věc a balíček ohlásí. Nemá jinou možnost. Musí.

Opravdu? Co je vlastně lepší? Udělat co je správné, nebo chytré?

Začínal chápat, proč mu Freeman poslal disk přes Media Mail a ne poštou či jinou doručovací službou. Takhle je nevystopovatelný. Nic se nepodepisuje, zásilce není přiděleno žádné sledovací číslo.

Pokud by disk zničil a předstíral, že ho nikdy nedostal, nikdo se nic nedozví. V ústavu nakonec zjistí, že se jim disk ztratil a že ho vzal právě Freeman, ale ten je po smrti a tím vše skončí. K němu žádná stopa nevede.

Začínal se cítit klidněji. Tohle je problém, který lze zvládnout. Zachová se chytře. Disk zničí a bude se tvářit, že ho nikdy neměl. Hned zítra si vyjede do hor, dá si malou procházku a rozmlátí disk na kousky. Ty pak spálí, rozptýlí po okolí nebo zakope.

Pocit úlevy se dostavil téměř okamžitě. Je jasné, že přišel na správný způsob, jak problém vyřešit.

Vstal a přešel do kuchyně. Vzal si v lednici pivo a dopřál si ledového doušku. Pak se vrátil do obývacího pokoje a zíral na disk na konferenčním stolku. Freeman byl lehce vznětlivý, tak trochu blázen, ale byl zároveň brilantní vědec. Copak je ta jeho velká věc, to záření gama asi zač? Corso konstatoval, že ho to začíná zajímat.

Než se disku zbaví, ještě se na něj podívá – jen aby věděl, o čem to Freeman mluvil.

6

Abbey manévrovala humřím člunem směrem k plovoucímu doku, vyhodila plastový odrazník a úhledně zaparkovala člun bokem. Vidíš to tati? hovořila v duchu s otcem. Tak umím, nebo neumím tu tvou loď řídit? Táta odjel do Kalifornie na pravidelnou návštěvu svojí ovdovělé starší sestry a bude pryč celý týden. Slíbila mu, že se mu bude o loď starat, kontrolovat ji, že každý den nakoukne do podpalubí.

To všechno plánovala – ovšem na moři.

Vybavila si roky, kdy jí bylo třináct, čtrnáct – to ještě žila máma. V létě vyrážela s tátou každé ráno na humry. Byla tátův lodník, dávala do pastí návnady, měřila a třídila chycené humry, házela zpět do vody ty podměrečné. Rozčilovalo ji ale, že ji táta nikdy nepustil ke kormidlu, nikdy. Potom, když zemřela máma a Abbey odešla na univerzitu, si našel jiného lodníka, a odmítl ji vzít zpět, když se zase vrátila. „To by k Jakeovi nebylo fér,“ vysvětlil jí. „On se tou prací živí. Ty studuješ na vysoké.“

Setřásla ze sebe myšlenky na minulost. Oceán byl těsně před východem slunce klidný jako zrcadlo. Byla neděle, den, kdy je rybaření zakázáno, a na moři nebyl jediný humří člun. Přístav byl tichý, město bylo tiché.

Hodila Jackie, která držela loď, pár záchytných lan. Všechny zásoby měly složené na molu: krabice s ledem, nádržku s propan-butanem, pár láhví Jima Beama, dvě sportovní tašky, krabice se zásobami konzerv a suchých potravin, vybavení do deště, spacáky, polštáře. Začaly vše odnášet do kajuty. Přitom se nad horizontem objevily první paprsky vycházejícího slunce a zaplavily vodní hladinu zlatou září.

Abbey vyšla z kormidelny a zaslechla výstřel výfuku a škrtání zubů o převodovku. Přicházelo seshora z mola. O několik vteřin později se na konci rampy objevila mužská postava.

„Podívej, kdo přišel,“ zavolala na ni Jackie.

Po rampě se k nim blížil Randall Worth. Na sobě měl jen krátké tílko, i když venku bylo pouhých deset stupňů, jako by se chtěl chlubit svých pochybným tetováním, které si nechal udělat během svého pobytu za mřížemi. „Kohopak to tu máme? Že by Thelma a Louise?“

Byl vysoký a šlachovitý, s mastnými vlasy po ramena a jizvami na neoholené tváři. Na nohou měl pevné motorkářské boty ověšené řetězy, i když v životě na žádné motorce neseděl. Usmíval se a odhaloval dvě řady hnědých, zkažených zubů.

Abbey ho ignorovala a pokračovala v nakládce. Znala ho prakticky celý život, ale ještě pořád nemohla uvěřit totálnímu zmaru, který si tento kdysi veselý, trochu natvrdlý, pihovatý kluk sám přivodil. Býval tím nejhorším hráčem Malé ligy, ale nikdy se nepřestal snažit. Možná právě proto mu tenkrát říkali Dřevo, a touto jeho přezdívkou na něj při každém zápase pokřikovali.

„Na dovolenou?“ zajímal se Worth.

Abbey hodila přes zábradlí tašku a Jackie ji zastrkala do rohu kabiny.

„Od tý doby, co jsem se vrátil z krimu, jsi za mnou ani jednou nebyla. Ani nevíš, jak to bolí.“

Abbey přehodila druhou tašku. Byly téměř hotovy. Už se nemohla dočkat, až se Wortha zbaví.

„Mluvím s tebou.“

„Jackie,“ zavolala Abbey, „vem tu bednu s ledem za jedno ucho.“

„Jasně.“

Společně zvedly krabici s ledem a chystaly se ji přehoupnout přes pažení, ale Worth je obešel a zastoupil jim cestu. „Řekl jsem, že s tebou mluvím.“ Několikrát zatnul svaly, ale výsledek byl vzhledem k jeho žalostnému tělu spíš směšný. Abbey položila bednu a podívala se na něj. Přepadl ji náhlý, ale silný smutek.

„Bože, nepřekážím vám?“ šklebil se Worth.

Abbey si dala ruce křížem a vyčkávala, pohled upřený stranou.

Worth přistoupil až těsně k ní a Abbey ovanul nepříjemný pach potu. Roztáhl své rozpraskané rty v pokřiveném úsměvu. „Ty si jako myslíš, že mě pustíš k vodě?“

„Nikdy jsem tě k vodě nepustila, protože jsme spolu nikdy nechodili,“ odpověděla Abbey.

„Nechodili?“ podivil se. „A jak říkáš tomuhle?“ Obscénně zavrtěl boky a předstíral kopulační průniky. Přitom fistulí sténal: „Ještě, ještě.“

„Máš pravdu. Dopřál jsi mi vrcholný zážitek mého života.“

Jackie vybuchla smíchem.

„Co to mělo jako znamenat?“ zajímal se.

Abbey opustily i poslední zbytky soucitu. Otočila se stranou. „Nic. A uhni mi z cesty.“

„Když nějakou holku píchám, je moje. Tos nevěděla, negryně?“

„Di do hajzlu, ty jedno rasistický prase,“ poradila mu Jackie.

Proč, proč jsem byla tak pitomá, abych si s ním vůbec začínala? přemítala Abbey v duchu a znovu uchopila držadlo bedny s ledem. „Hodláš se pohnout, nebo mám zavolat policii? Jestli porušíš podmínky předčasného propuštění, skončíš znovu v base.“

Worth se ani nepohnul.

„Jackie, skoč k vysílačce. Kanál 16. Zavolej policajty.“

Jackie vyskočila na palubu, zalezla do kormidelny a vytáhla mikrofon.

„Děte do prdele,“ řekl Worth a ustoupil z cesty. „Nikam nevolej. Jen si běžte, já vám nepřekážím. Tobě ale řeknu jedno: mě k vodě nepošleš.“ Zvedl ruku a bodl prstem do vzduchu směrem k ní. „Protože seš tmavej dub. A víš, co se říká: když sháníš dřevo na štípání, vyber si tmavej dub.“

„Vzpamatuj se.“ Abbey se kolem něj protáhla, brunátná vztekem, a popadla poslední krabici s ledem, vyzvedla ji na palubu a zastrkala do kormidelny. Uchopila kormidlo a položila ruku na řadicí páku.

„Odrážíme, Jackie.“

Jackie rozvázala lana, hodila je na loď a vyskočila za nimi. Abbey zařadila rychlost a loď poskočila vpřed. Abbey otočila kormidelním kolem, zařadila zpátečku a vycouvala ven.

Worth stál na mole, malý, vyzáblý jako strašák na poli, a snažil se, aby zněl jako drsňák. „Moc dobře vím, co máte za lubem. Každej přece ví, že zase hledáte ten pirátskej poklad. Nikoho jste neoblafly.“

Hned jak se Marea dostala za bóji v ústí přístavu, Abbey stočila loď na pravobok, přidala plyn a zamířila na volné moře.

„To je ale kretén,“ ulevila si Jackie. „Vidělas tu jeho speedovou držku?“

Abbey nic neříkala.

„Rasistickej parchant. On ti fakt řekl, že seš negr. Hajzl jeden mizernej.“

„Chtěla bych… chtěla bych být negr.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Nevím. Jenom… si připadám tak bílá.“

„Hm, vlastně máš pravdu. Jsi skoro jako bílá. Tancovat teda rozhodně neumíš.“ Jackie se rozpačitě zasmála.

Abbey obrátila oči v sloup.

„Fakt, na tobě vlastně není vůbec nic černý. Ani to, jak mluvíš, ani tvoji přátelé, rodina… nechci se tě dotknout, ale…“ Jackie se odmlčela, aniž dokončila myšlenku.

„To je přesně ono,“ ujala se slova Abbey. „Nic na mně vlastně nepasuje, jako bych to ani nebyla já. Fenotypově jsem černá, ale ve všech dalších ohledech bílá.“

„Komu na tom záleží? Seš to, co seš, a všechno ostatní ti může být ukradený.“ Po další rozpačité odmlce dodala: „Opravdu jsi s ním spala?“

„Radši mi to nepřipomínej.“

„Kdy?“

„Před dvěma roky, na tý rozlučkový párty u Lawlersů. Než se dal na fet.“

„Proč?“

„Byla jsem namol.“

„Jasně, ale proč zrovna s ním?“

Abbey jen pokrčila rameny. „Byl to vůbec první kluk, kterýmu jsem dala pusu. V šestce, na základce…“ Podívala se na úšklebek na Jackiině tváři. „Přiznávám, jsem úplně pitomá.“

„Ne, ale když jde o chlapy, máš příšernej vkus. Fakt otřesnej.“

„Dík.“ Abbey otevřela okno kormidelny a do tváře ji uhodil svěží závan mořského vzduchu. Příď lodi rozrážela lesklou hladinu oceánu. Po chvíli začínala mít pocit, že se jí vrací stará dobrá nálada. Tohle je přece úžasné dobrodružství a na jeho konci budou obě bohaté. „Haló, první důstojníku!“ vykřikla a zvedla rozevřenou dlaň. „Pozdrav!“

Dívky si plácly vztyčenými dlaněmi a Abbey hlasitě zavýskla. „Je libo foxtrot? Nezatrsáme si?“ Zastrčila svůj iPod do tátovy značkové aparatury a navolila Wagnerovu Valkýru a hned potom osolila hlasitost na plné pecky. Loď uháněla zátokou Muscongus Sound a nad tichým mořem divoce burácel Richard Wagner.

„První důstojníku?“ křikla na Jackie. „Proveďte první zápis do lodního deníku. Marea, 15. května, 06.25, stav paliva sto procent, vody sto procent, bourbonu sto procent, trávy sto procent, 9114,4 motohodin, vítr zanedbatelný, moře stupeň číslo jedna, všechny systémy funkční, kurz šedesát stupňů stabilní, rychlost dvanáct uzlů, směr ostrov Louds Island vstříc pátrání po meteoritu z Musconguské zátoky!“

„Rozkaz, kapitáne. Neměla bych nám ale nejdřív ubalit jointa?“

„Geniální nápad, první důstojníku.“ Abbey znovu zavýskla a všechny myšlenky na Wortha zmizely kdesi v dáli. „Tohle už snad ani nemůže být lepší.“

7

Ford zaplatil taxikáři a pomalu se loudal po chodníku. Čtvrť obchodníků s drahokamy se rozkládala v bludišti postranních uliček vycházejících z hlavní tepny Silom Road, kousek od řeky, a tvořila ji obří skladiště velkoobchodníků promíchaná s ohavnými krámky nejrůznějších podvodníčků, kteří se na obchodech s drahokamy v Bangkoku přiživovali. Ulice byly ucpány dopravou, úzké chodníky zabíraly zaparkované vozy, jejichž řidiči nerespektovali zákaz stání. Budovy po obou stranách působily lacině, moderně a nevkusně. Bangkok byl pro Forda jedním z jeho nejméně oblíbených měst.

Na rohu Bamroonmuang Road se zastavil před nízkou budovou z šedých cihel. Cedule nad dveřmi hlásala PIYAMANEE LTD a kouřové sklo výlohy odráželo jeho obraz.

Rychle si hřebenem uhladil černé vlasy a poopravil si hedvábné sako. Oblékl se jako drogový dealer. Hedvábnou košili měl rozepnutou až k hrudní kosti, ověsil se zlatými řetězy, značkové sluneční brýle, třídenní strniště. S rukama v kapsách prošel otevřenými dveřmi a rozhlížel se kolem. Uvnitř panovalo přítmí, aby si zákazníci nemohli drahokamy příliš prohlížet, a vzduch páchl dezinfekcí. Bledě nasvícené skleněné pulty tu vytvářely obrovské, otevřené náměstí. Jakýsi mladý pár, podle všeho Američané na svatební cestě, si prohlížel několik blátivě temných hvězdných safírů rozsypaných na černém sametu.

Okamžitě k němu přispěchaly dvě prodavačky, kterým jistě nebylo ani šestnáct.

„Sawasdee! Vítejte, drahý příteli!“ Jedna z dívek mu podávala mangový nápoj s květinou a se slunečníčkem. „Přijít využít poslední den, kdy thajská vláda povolit export drahokamů, pane?“

Ignoroval je.

„Pane?“

„Chci mluvit s majitelem.“ Promlouval do prostoru asi stopu nad jejich hlavami, ruce stále v kapsách, brýle na očích.

„Přát si pán drink na uvítanou?“

„Pán si nepřát drink na uvítanou.“

Dívky zklamaně odešly a chvíli po nich vyšel ze zadní místnosti muž v bezchybném černém obleku, bílé košili a šedé kravatě, ruce spojené před sebou. Když se přiblížil, několikrát se servilně uklonil. „Vítejte, příteli. Vítejte. Odkud přicházíte? Z Ameriky?“

Ford na něj upřel nesmlouvavý pohled. „Přišel jsem za majitelem.“

„Thaksin, Thaksin, k vašim službám, pane!“

„Seru na to. Nebudu se vybavovat s nějakým lokajem.“ Ford se otočil, jako by se chystal k odchodu.

„Ještě okamžik, pane.“ Uplynulo několik minut a zezadu se vynořil velice malý, unavený muž v běžeckém obleku. Chodil shrbeně, ale bez nejmenšího spěchu, který byl patrný na všech ostatních. Pod očima měl váčky, a když přišel až k Fordovi, zastavil se a s tajemným klidem si ho prohlédl od hlavy až k patě. „Vaše jméno, prosím?“

Ford ponechal jeho otázku bez odpovědi a rovnou vytáhl z kapsy oranžový kámen a ukázal ho muži.

Muž nenuceně ustoupil o krok vzad. „Pojďme do mé kanceláře.“

Kancelář byla malá, obložená panely z imitace dřeva. Ty byly již hodně pokroucené vlhkem a místy se odchlipovaly. Páchla cigaretami. Ford měl s obchodováním v jihovýchodní Asii své zkušenosti a věděl, že zanedbaná kancelář či nepadnoucí oblek v žádném případě nenaznačují skutečné postavení majitele; i ta nejzchátralejší kancelář mohla být sídlem miliardáře.

„Jmenuji se Adirake Boonmee.“ Muž k němu natáhl drobnou dlaň a potřásl Fordovi rukou.

„Kirk Mandrake.“

„Mohl bych se ještě jednou podívat na ten kámen, pane Mandraku?“

Ford vytáhl kámen z kapsy, ale muž si ho nevzal.

„Můžete ho položit na stůl.“

Položil ho a muž si ho dlouze prohlížel, pak přistoupil blíž, zvedl jej a držel proti ostrému bodovému světlu v rohu místnosti.

„Je falešný,“ řekl nakonec. „Přibarvený topaz.“

Ford na okamžik předstíral zmatek, ale rychle se zase vzpamatoval. „Přirozeně, toho jsem si vědom,“ řekl.

„Přirozeně.“ Boonmee odložil kámen na plstěnou podložku na svém stole. „Co pro vás mohu udělat?“

„Mám zámožného klienta, který má zájem o velké množství těchto kamenů. Medových. Teď myslím pravých. Je ochoten zaplatit nejvyšší cenu. Ve zlatě.“

„Co vás přivedlo k myšlence, že něco takového prodáváme?“

Ford sáhl do kapsy a vytáhl hrst zlatých amerických dolarů. Nechal je po jednom padat na podložku. Pokaždé se ozvalo tlumené cinknutí. Zdálo se, že Boonmee zlato vůbec nevnímá, ale Ford si dobře všiml, jak se mu tep na krku zrychlil. Je legrační, co pohled na zlato s lidmi dělá.

„To jen, abychom se konečně dostali k věci.“

Boonmee se usmál a na tváři se mu objevil zvědavě nevinný, sladký výraz. Přesunul ruku blíž k zlatým mincím a shrnul si je do kapsy. Zaklonil se do opěradla a spokojeně pronesl: „Myslím, že to bude velmi příjemný rozhovor, pane Mandraku.“

„Můj klient je americký velkoodběratel a hledá minimálně deset tisíc karátů surového kamene na vybroušení a k dalšímu prodeji. Já sám s drahokamy neobchoduji; nerozeznám diamant od kusu skla. Jsem něco jako, řekněme, dovozní poradce, zařídím, aby se zboží dostalo přes, ehm, americké celní úřady.“ Ford teď dopřál svému hlasu lehce chvástavý tón.

„Rozumím, ale deset tisíc karátů nepřipadá v úvahu. Alespoň ne hned.“

„A pročpak?“

„Jedná se poměrně o vzácné zboží. Objevují se jen velmi pomalu. Navíc nejsem jediný obchodník s drahokamy v Bangkoku. Pro začátek bych vám mohl nabídnout pár set karátů. Pak budeme pokračovat.“

Ford se zavrtěl a zamračil. „To asi těžko, pane Boonmee. Buď všechno, nebo nic. Deset tisíc karátů, nebo se zvednu a už mě nikdy neuvidíte.“

„Jakou mi nabízíte cenu, pane Mandraku?“

„Dvacet procent nad běžnou sazbu: šest set amerických dolarů za nebroušený karát. To je dohromady šest milionů dolarů, pro případ, že by vám matematika moc nešla,“ dodal s patřičně přihlouplým úsměvem.

„Musím si zatelefonovat. Máte navštívenku, pane Mandraku?“

Ford mu nabídl působivou navštívenku v asijském stylu – na tlustém papíře s vystouplým zlatým písmem. Text na přední straně byl anglický, na zadní v thajštině. S gustem ji podal Boonmeeovi. „Máte hodinu, pane Boonmee.“

Boonmee sklonil hlavu.

Oba muži si ještě jednou potřásli rukama a Ford vyšel ven na ulici a rozhlížel se po taxíku. Nabídky tuk-tuků, motorizovaných rikšů se skútry, odmítal a odmávl i dva černé taxikáře, kteří mu nabízeli služby. Asi po deseti minutách, kdy marně přecházel po chodníku tam a zpět, vytáhl z kapsy peněženku, prohlédl si její obsah a vrátil se do obchodu.

Okamžitě k němu přistoupily obě dívky, ale obešel je a pokračoval v cestě. Zaklepal na dveře kanceláře. Za okamžik se ve dveřích objevil malý muž.

„Pane Boonmee?“

Mužík se na něj překvapeně podíval. „Problém?“

Ford se rozpačitě usmál. „Dal jsem vám špatnou navštívenku. Starou. Mohu –?“

Boonmee přešel ke stolu, zvedl vizitku a podal mu ji.

„Omlouvám se.“ Ford mu podal novou a tu starou si zastrčil do kapsy u košile. Hned potom se rychle otočil a vyšel ven do horkého dne.

Tentokrát mu taxík zastavil okamžitě.

8

Je neuvěřitelné, jak všechna tahle místa vypadají všude stejně, pomyslel si Mark Corso cestou dlouhými naleštěnými chodbami NPF, Národního institutu pro výzkum raketových pohonů. I když se nacházel na opačné straně kontinentu, chodby institutu voněly úplně stejně jako chodby v MIT, nebo v Los Alamos či Fermilabu – ta stejná kombinace vosku na podlahu, zahřáté elektroniky a zaprášených knih. I na pohled bylo všechno stejné. Zvlněné linoleum, levné obložení panely ze světlého dřeva, vrnící zářivky rozmístěné mezi akustickými obklady.

Dotkl se své nové nablýskané jmenovky zavěšené na plastové šňůrce kolem krku, jako by to byl nějaký talisman. Jako malý kluk chtěl být kosmonautem. Měsíc už byl dobyt, zbýval Mars. To bylo ještě lákavější. Teď je mu třicet a je nejmladším starším technikem v celém programu mise na Mars. V době, která nemá v historii lidstva obdoby. Za další dvě dekády, dřív než mu bude padesát, se stane součástí té největší události v historii dobývání vesmíru: přistání člověka na jiné planetě. A pokud svoji partii rozehraje opravdu dobře, kdo ví, může z něj být i ředitel mise.

Zastavil se u skleněné vitríny a překontroloval si, jak vypadá: nedbale rozepnutý bílý laboratorní plášť bez jediné skvrny, nažehlená bílá bavlněná košile s hedvábnou kravatou, gabardénové kalhoty. Pokud šlo o šaty, byl puntičkář a dával si záležet, aby jeho oblečení ničím nenaznačovalo, že je snad nějaký blbeček, matematický maniak. Hleděl na svůj odraz a předstíral, že se vidí poprvé. Měl krátké vlasy (čti: spolehlivý), vousy (nekonvenční), pečlivě přistřižené (ne příliš nekonvenční), štíhlou, atletickou postavu (žádný slaboch). Byl prostě pohledný chlápek, snědý jako Ital, s ostře řezaným obličejem a velkýma hnědýma očima. Drahé brýle značky Armani a oblek šitý na míru jen upřesňovaly výsledný dojem: Mark Corso není žádné pako.

Zhluboka se nadechl a sebevědomě zaklepal na zavřené dveře kanceláře.

„Entrez,“ zazněla odpověď.

Corso otevřel a vstoupil. Zůstal stát před stolem, protože v kanceláři jeho nového šéfa Winstona Derkweilera nebylo jiné místo k sezení. Kancelář byla malá a přecpaná, i když Derkweiler by jako vedoucí výzkumného týmu mohl zcela jistě dostat větší. Patřil však k těm vědcům, kteří opovrhovali vnějšími požitky i vzhledem, a jeho otevřené způsoby i nedbalý zevnějšek vysílaly signály o tom, že je zcela oddán vědě.

Derkweiler se pohodlně usadil a jeho měkké, oblé tvary splývaly s obrysy židle. „Zvykáte si na svůj nový azyl, Corso? Dostal jste se pěkně vysoko, nová funkce, nová zodpovědnost.“

Nelíbilo se mu, když mu říkali příjmením, ale už si na to zvykl. „Zatím to jde.“

„Fajn, co pro vás mohu udělat?“

Corso se ještě jednou zhluboka nadechl. „Procházel jsem si data s gama zářením z Marsu –“

„Gama záření z Marsu?“ Derkweiler se ihned zakabonil.

„Ano, seznamuji se se svými novými úkoly a procházel jsem si všechna stará data…“ Odmlčel se, protože Derkweiler se dál okázale mračil. „Omlouvám se, doktore Derkweilere, je snad něco v nepořádku?“

Vedoucí projektu si ho upřeně prohlížel. Na počítačovou sjetinu, kterou před něj Corso položil na stůl, se ani nepodíval. Ruce měl složené a tvářil se zamyšleně. „Jak dlouho už si ta stará data s gama zářením prohlížíte?“

„Tento týden.“ Corso pocítil bodnutí strachu. Co když se Derkweiler a Freeman kvůli nim pohádali?

„Každý týden dostáváme půl terabajtu radarových i vizuálních dat. Hromadí se nám tady bez toho, že by si je někdo prohlížel. Údaje s gama paprsky jsou ty nejméně důležité ze všech.“

„To chápu, ale jde o tohle.“ Corso se cítil nervózní. „Doktor Freeman, předtím, ehm, předtím, než odešel z ústavu, pracoval na analýze dat gama záření. Zdědil jsem po něm tedy i práci v této oblasti, a proto jsem si ji procházel. Přitom jsem si všiml jistých anomálních výsledků…“

Derkweiler sevřel dlaně a naklonil se dopředu. „Víte, co tady vlastně děláme, Corso?“

„Myslíte náš úkol? Nebo…?“ Corso zrudl a připadal si jako školák, který zapomněl látku. Tohle je směšné a nedůstojné. Ke staršímu technikovi se takhle nemůže chovat. Freeman si mu na Derkweilerovy způsoby mnohokrát stěžoval.

„Mám na mysli –“ Derkweiler doširoka rozpažil a s úsměvem si obhlédl svoji kancelář. „Zde, na krásném předměstí v Pasadaně, v Kalifornii, v tomto báječném Ústavu pro výzkum raketových pohonů. Jsme zde na dovolené? Ne, to rozhodně nejsme. A co tady vlastně děláme? Co je naším úkolem?“

„Myslíte náš projekt oběžné sondy mapující povrch Marsu nebo zadání celého ústavu?“

„Samozřejmě náš projekt! Nám jsou nějaké fritézy ukradené!“ Derkweiler se usmál svému vlastnímu bonmotu.

„Naším úkolem je sledovat povrchu Marsu, hledat vodu uloženou pod povrchem, analyzovat minerály, mapovat terén –“

„Výborně, Corso. A to všechno v rámci přípravy na přistání, které na Marsu chystáme. Možná se to k vám ještě nedoneslo, ale máme tu nové vesmírné závody – tentokrát s Číňany.“

Corsa jeho stará rétorika z období studené války na okamžik překvapila. „Čína se zatím nedostala ani na startovní čáru.“

„Nedostala?“ Derkweiler málem vyskočil ze židle. „Ten jejich satelit Hu Jintao je pouhých pár týdnů od oběžné dráhy Marsu!“

„Naše satelity létají kolem Marsu už celé dekády, naše sondy přistály na povrchu, máme tam pojízdné moduly, které zkoumají terén –“

Derkweiler ho mávnutím umlčel. „Mluvím tady o dlouhodobém horizontu. Číňani přeskočili Měsíc a soustředí se rovnou na Mars. Rozhodně nepodceňujte jejich schopnosti – obzvlášť teď, když Američané v otázkách svého vesmírného programu tápou a přešlapují na místě.“

Corso souhlasně přikývl.

„A do toho všeho si tady hrajete s gama zářením. Co mají zbloudilé gama paprsky s misí na Mars vůbec společného?“

„Máme jejich detektor,“ odpověděl Corso. „Analýzu dat mám v popisu práce.“

„Ten detektor se pořizoval na poslední chvíli,“ vybuchl Derkweiler. „Doktor Freeman si ho prosadil přes mé námitky, ačkoli k tomu neměl jediný vědecký důvod. Gama paprsky byly jeho soukromé hobby. Podívejte, nic vám nevyčítám. Vím, že se snažíte utřídit ten nepořádek, který tu Freeman po sobě nechal, a zatím jste si ještě nestačil ujasnit priority. Mohu vám tedy doporučit, abyste se věnoval výhradně svému úkolu – datům z našeho satelitu SHARAD?“

Corso vynaložil notné úsilí, aby si zachoval na tváři potřebný servilní úsměv, vzal si ze stolu papíry s údaji o gama záření a zastrčil je zpět do žluté obálky. S Derkweilerem už nějak vyjde, i kdyby měly padat trakaře. „Hned se pustím do práce,“ odpověděl rázně.

„Vynikající. Vaše první prezentace ve funkci staršího technika je již za týden – chci, abyste si při ní vedl dobře. První dojem a všechny tyhle věci, chápete?“

„Chápu. Děkuji.“

„Mně neděkujte. Já jsem za to placený, abych vám tady dělal ze života peklo.“ Další potutelný úsměv.

„Správně.“

Otočil se a chystal se odejít, ale Derkweiler ho zastavil. „Ještě něco.“

Znovu se otočil ke stolu.

„Tohle by vás mohlo zajímat.“ Hodil před něj sepnutý svazek papírů. „Závěrečná policejní zpráva k vyšetřování Freemanovy vraždy. Byla to loupež – podle všeho to vypadá, že se doktor Freeman vrátil domů v nesprávnou dobu. Ukradli spoustu věcí, rolexky, šperky, počítače… napadlo mě, že byste se na to rád podíval. Vím, že jste si byli blízcí.“

„Děkuji,“ odpověděl a zvedl složku ze stolu.

Vrátil se do své kanceláře, vklouzl za stůl a hodil Freemanovy staré snímky gama záření do zásuvky a vztekle ji přibouchl. Freeman měl pravdu. Mít za šéfa Derkweilera stálo opravdu za to. Přesto, anomálie v gama záření, které viděl na Freemanově harddisku a které si potvrdil z dalších snímků, byly zarážející. Víc než zarážející. Freeman se nemýlil: mohlo by se jednat o velice významný objev, dost možná hodně výbušný. Čím déle přemýšlel o důsledcích, tím větší strach mu naháněly. Bude se muset chovat hodně nenápadně. Data zanalyzuje a pak klidně a objektivně předloží. Derkweilerovi se to možná nebude líbit, ale podstatný je názor vedoucího celé mise na Mars, Charlese Chaudryho, jenž je Derkweilerovým pravým opakem.

Otevřel zprávu o Freemanově smrti a prolistoval ji. Byla napsána policejním žargonem s frázemi jako „pachatel se na oběti dopustil násilí škrtidlem ze struny od klavíru“ a „pachatel prohledal prostory domu a místo činu následně opustil pěšky“. Při četbě pocítil smutek a děs z vraždy svého mentora. Ten se mísil s pocitem úlevy z toho, že se jednalo o nahodilý zločin. Policie již pachatele dopadla – narkoman, který potřeboval peníze na další fet. Smutný a zbytečný příběh. Zavřel zprávu a zachvěl se vědomím vlastní smrtelnosti. Šokovalo ho, že na Freemanův pohřeb přišlo jen asi dvacet lidí a že jediným zástupcem institutu byl on sám. Byl to jeden z nejsmutnějších zážitků jeho života.

Setřásl ze sebe morbidní myšlenky a obrátil pozornost ke svému pracovišti. Vytáhl si data ze SHARADu, radaru, který dokázal proniknout mělce pod povrch a který oddělení používalo k mapování podpovrchových jevů na Marsu. Bez přerušení pak pracoval až do konce pracovní doby – zpracovával data a upravoval získané obrázky. Harddisk s gama zářením měl ještě stále doma a po návratu může pokračovat v prohlídce. Bez ohledu na dva dokončené audity zatím dosud nikdo nepřišel na to, že se disk ztratil. Freemanovi se nějakým způsobem povedlo obejít všechny bezpečnostní kontroly a postupy. Pokud by ke zjištění ztráty přece jenom došlo, byl připraven disk okamžitě zničit. Do té doby však bylo mimořádně užitečné mít ho doma, kde s ním bude moci nerušeně, až dlouho do noci pracovat.

Objev, na jehož prahu se ocitl, odstartuje jeho kariéru.

9

Wyman Ford vstoupil do svého apartmá v hotelu v Royal Orchid a vděčně se postavil do cesty studenému vzduchu z ventilátoru klimatizační jednotky u stropu. Obrovským oknem, jež zabíralo celou jednu stranu obývacího pokoje, byly vidět lodě, které se plavily sem a tam po řece Chao Phraya. Bylo poledne a slunce vystoupalo na nejvyšší bod své dráhy. Rozpálené město halil hnědý příkrov smogu a zbavil jej všech barev. Dokonce i na Bangkok to byl těžký pařák.

V Bangkoku byl naposledy před čtyřmi roky, ještě se svojí ženou, těsně předtím, než byla zavražděna. Tehdy bydleli v hotelu Mandarin Oriental, v divoce extravagantním apartmá s podivně rozmístěnými zrcadly – nekompromisně vytěsnil vzpomínku z paměti a přinutil se přepnout na jiný kanál. Zabloudil pohledem na panoráma města pod sebou a zastavil se na věžích chrámu Svítání, které v mrtvém, nehybném a špinavém vzduchu vypadaly jako pozlacená párátka vyrůstající z hnědého moře.

Povzdychl si a přešel k pokojovému sejfu, odemknul jej a vytáhl svůj přenosný počítač a zvláštní USB čtečku karet. Když mu počítač naběhl, vzal si svoji původní navštívenku, tu, kterou si vyzvedl od Boonmeea a zasunul ji do čtečky. Na obrazovce se otevřelo nové okno a Ford si stáhl obsah mikročipu instalovaného v tlustém papíře navštívenky. Uložil jej jako zvukový soubor a e-mailem odeslal do Washingtonu.

O čtvrt hodiny později mu poštovní program ohlásil příchod zprávy a Ford si ji stáhl do počítače.

Volání na číslo mobilního telefonu: 855-0369-67985

Místo přijímacího telefonu: Sisophon, Kambodža

Registrovaný vlastník přijímacího telefonu: Prum Forgang

Přepis rozhovoru (přeloženo z thajštiny):

A: Haló?

B: Tady Boonmee Adirake. Přeji vám hodně zdraví a prosperity, Prume Forgangu.

A: Váš hovor je mi ctí, Boonmee Adiraku.

B: Mám tady Američana, který chce koupit deset tisíc karátů medových kamenů.

A: Víte moc dobře, že tolik toho nemohu sehnat.

B: Dovolte mi, abych vám to vysvětlil. Ten muž měl u sebe barevný topaz, dokonce ho ani neměl v olověné krabici. Nic neví. Má bohaté klienty a jedná se o jednorázový obchod. Je to idiot. Můžeme mu prodat cokoli.

A: Co navrhujete?

B: Sortiment surových medových kamenů nejnižší kvality smíšených s upravenými topazy nebo tepelně ošetřeným citrínem.

A: To se dá zařídit.

B: Potřebuji je do dvaceti čtyř hodin. Ten člověk spěchá.

A: To je pro vás dobré. A?

B: Dostanu z něj nejvyšší možnou cenu a vy z ní dostanete čtyřicet procent.

A: Čtyřicet procent? Můj drahý příteli! Proč jste ke mně tak nespravedlivý? Já jsem ten, kdo vám zboží na vlastní náklady dodá. Domluvme se na padesáti.

B: Čtyřicet pět. Našel jsem zákazníka.

A: Čtyřicet pět je ohavné číslo. Bolí mě, že tady se mnou smlouváte o desetníky, jako bych byl nějaký levný podvodník, a ne váš starý a důvěryhodný spolupracovník.

B: To vy se tu se mnou handrkujte o pět procent.

A: Musím myslet na svoje čtyři děti, Adiraku, a na ženu, která je jako pták a neustále otevírá zobák. Ne, za pětačtyřicet to neudělám. Trvám na padesáti.

B: Do Yakšaových koulí! Tak jo, ať je to padesát – protentokrát. Čtyřicet pro další objednávky.

A: Beru. Toho Američana si samozřejmě důkladně prověříte, než s ním začnete vyjednávat. A vyberete od něj odpovídající akontaci.

B: Tím si můžete být jistý.

A: Výborně. Dám zásilku dohromady a ještě večer ji odešlu svým kurýrem. Zítra ráno ji budete mít.

Ford zavřel počítač a zamyšleně se zaklonil do opěradla židle. Sisophon bylo chaotické, středně velké město na hlavním tahu z Thajska do Siem Reapu v Kambodži, ráje pašeráků a padělatelů všeho druhu. Rozevřel mobilní telefon, vydoloval z paměti číslo a vymačkal je na klávesnici. Nebyl si vůbec jistý, je-li stále v provozu – nebo, je-li muž, jemuž patří, dosud naživu.

Téměř okamžitě se mu ozval radostný hlas. Mluvil anglicky se zpěvavým přízvukem, který byl něčím mezi tou nejvznešenější angličtinou a čínštinou. „Haló, u telefonu Khon.“

Ford s úlevou naslouchal známému hlasu. Bylo zřejmé, že jeho majitel je stále naživu a podle všeho se mu vede velmi dobře. „Khone? Tady Wyman Ford.“

„Forde? Ty starý pse? Kde se celou dobu flákáš? A jací čerti tě zase přivádí do Royaume du Cambodge?“ Khon se rád pokoušel o anglické kletby, ale příliš se mu nedařilo.

„Mám pro tebe úkol.“

Ve sluchátku bylo slyšet tiché zaúpění. „Už zase?“

„Ale ano,“ ujistil ho Ford. „Bude se ti líbit.“

10

Marea vklouzla do průlivu mezi ostrovy Marsh a Louds, v jehož klidných, zelených vodách se odrážely smrky rostoucí po obou březích. Abbey zatočila k malé, izolované zátoce, zařadila neutrál, zpátečku a trochu s lodí couvla, až ji nakonec úplně zastavila.

„Vyhoďte kotvu, první důstojníku!“

Jackie skočila dopředu, vytáhla závlačku kotvy a nechala řetěz vyklouznout ze skříňky. „Jsme samy,“ zavolala na Abbey. „Nikde žádná další loď.“

„Super.“ Abbey se podívala na hodinky. „Máme na hledání šest hodin denního světla.“

„Mám hlad jako vlk.“

Vlezly si do člunu a veslovaly sto metrů na oblázkovou pláž. Vytáhly člun za hranici přílivu a rozhlížely se po opuštěné pláži. Nacházely se na opuštěném konci ostrova a pláž byla posetá pozůstatky zimy, rozbitými humřími pastmi, bójkami, naplaveným dřevem, kusy lan. Byl odliv a ustupující moře obnažovalo kamení pokryté mořskými řasami, které vykukovaly z vod zátoky jako chlupaté hlavy mořských příšer. Studený a vlhký vzduch voněl po soli smíšené s vůní jehličnatých stromů, neboť na konci pláže rostl hustý černý smrkový les. Ostrov Louds byl v tomto ročním období téměř opuštěný. Těch několik málo letních tábořišť bylo uzavřeno. Nikdo je tedy nebude obtěžovat.

„Páni, ten je ale hustej,“ konstatovala Jackie a prohlížela si neprostupnou lesní stěnu. „Jak tam chceš hledat meteorit?“

„Podle kráteru a polámaných stromů. Věř mi, padesátikilový šutr za sebou při rychlosti sto šedesát tisíc kilometrů v hodině nechá pořádnou spoušť.“ Abbey vytáhla mapu, rozložila ji na písku a zatížila v rozích kameny. Čára, kterou si zakreslila na mapě, protínala ostrov tak, že procházela pláží, na níž právě přistály. Položila na mapu kompas, upravila záměrný bod a odečetla kurz.

„Tudy,“ řekla a ukázala před sebe.

„To si piš.“

Abbey zamířila k hustému smrkovému porostu na konci pláže. Vzpomněla si na báseň, kterou se musela naučit ve škole a kterou pak jednou večer recitovala na setkání rodičů a žáků. Málem se tehdy trémou udusila a zapomněla všechna slova – nekonečně dlouhou minutu stála na jevišti a pak se rozplakala a utekla pryč. Teď se jí celý text vybavil zcela spontánně a lehce.

Toto je prales. Reptání borovic a jedlí,

vousatý mechem, v zeleném oděvu, nejasný v soumraku,

stojí jako druidové z pradávných časů

a promlouvá smutnými a prorockými hlasy.

Byl to tak trochu příběh jejího života: špatné načasování.

Odvážila se hlouběji do lesa a pozorně sledovala střelku kompasu. Vysokými stromy pronikalo matné zelené světlo, ve vzdálených korunách se honil vítr. Připadala si, jako by kráčela uličkou uprostřed obrovské, zelené katedrály s mohutnými pilíři stromů a podlahou pokrytou pružným mechem. Nasála do plic bohatou vůni pryskyřice a vzpomněla si, kolikrát na ostrově s mámou a tátou tábořili. Na louce na severním konci. To byla ještě malá holčička. Leželi ve spacích pytlích a počítali padající hvězdy na obloze. Tehdy byl ostrov ještě zcela opuštěný, staré farmářské domy se zvolna rozpadaly a nebyl nikdo, kdo by je opravil. Teď si je začali kupovat penzisté jako chalupy a ostrov se zvolna měnil. Už brzy, pomyslela si, ztratí ostrov všechnu svoji divokou krásu a atmosféru osamělosti. Prázdnotu a klid nahradí úhledné letní rezidence, krajkové záclony a křik babiček zahánějících cizí děti ze svých zahrádek.

Les byl stále hustší, chvílemi se musely plazit po kolenou pod řadou popadaných stromů.

„Nikde nevidím žádný krátery,“ úpěla Jackie.

„Sotva jsme začaly.“

Zanedlouho se ocitly na mýtině ohraničené kamennou zdí. Uvnitř se tísnily omšelé pomníky a náhrobní kameny. Starý hřbitov.

„Oběd!“ vykřikla Jackie a vylezla na zídku. Shodila batoh dolů a ihned jej sama následovala. Opřela se zády o zeď a začala si balit joint.

Abbey procházela od jednoho hrobu k druhému a pročítala si jména na náhrobních kamenech. Stará, legračně působící jména, jako seznam z dávno zaniklého světa: Zebediah Loud, Hiram Carter, Ora May Poland, Nehemiah Swett. V myšlenkách zabloudila k mámině pohřbu. Utekla ze zástupu kolem otevřeného hrobu a běžela nahoru na kopec, a cestou si pročítala nápisy na hrobech. Musela, jinak by se asi zbláznila bolestí. Nahoře se pak zastavila a pozorovala schoulený zástup obklopující černou díru v zemi, stromy, které již ztratily listí, trávu pokrytou jinovatkou, zářivě zelený umělý trávník položený kolem hrobu.

Ani teď ještě nemohla pochopit, že tu máma už není. Nikdy nezapomene na ten den v nemocnici, kdy se doktora zeptala: „Jak se to stalo?“ Smutně se na ni podíval, hodný, laskavý člověk, jenž prohrál souboj s vědou. „To opravdu nevíme,“ řekl, „ale asi před pěti nebo deseti lety se jedna buňka z neznámé příčiny nerozdělila tak, jak měla, a tím to celé začalo…“

Špatně rozdělená buňka. Je až s podivem, jak katastrofické následky může mít i tak nepatrná záležitost.

„Hej, Abbey!“ volala na ni Jackie a její hlas se k ní nesl kamenným lesem náhrobků. „Přestaň se tam modlit k předkům a poď si dát trochu trávy.“

Abbey se vrátila k místu, kde se Jackie opírala zády o náhrobní kámen. „Mým předkům? Mluv za sebe, bílá dívko.“

„Nech si ty blbý kecy pro někoho jinýho, jo? Jsi stejně tak z Maine jako já. Bez urážky.“

Sedla si na zem a zkřížila nohy pod sebe. Potáhla z tenké cigarety a vrátila ji Jackie. Plícemi se jí rozlil palčivý pocit, a když se rozšířil až do hlavy, Abbey si rozbalila sendvič a zakousla se do něj. Jedly mlčky a pak se Abbey natáhla do trávy, založila si ruce pod hlavu a dívala se vzhůru k obloze. „Všimla sis toho?“ zeptala se. „Aspoň půlka lidí, který jsou tady pochovaný, jsou mladší než my.“

„Někdy seš fakt morbidní.“

„Třeba se vyléčím, až najdeme ten meteorit.“

Obě dívky se daly do smíchu. Ležely na zádech a nastavovaly tvář slunci.

11

Randal Worth se vynořil za ohybem ostrova Thrumcap a jeho osmimetrový člun PC-6, Mořský vlk, s rozklepaným naftovým motorem za sebou nechával na hladině medově zbarvenou skvrnu výfukových plynů. Rádio měl naladěné na místní hudební stanici a statickým šumem pronikalo tak akorát informací, aby poznal, jakou skladbu právě hrají.

Worth lovil sám, bez lodníka, protože s ním nikdo nechtěl pracovat. Tím líp, aspoň se nemusí dělit o zisk. Před nedávnem mu nějaký hajzl uřízl půl vlasce, protože ho načapali, jak chytá podměrečné humry. Ať dou všichni do hajzlu. Ať dou všichni do hajzlu.

Hodil přes pažení poslední past a zařadil volnoběh, kormidlo ostře stočené na pravobok. Nechal loď chvíli jen tak unášet proudem a dorazil druhou polovinu plechovky s pivem, kterou pak hodil přes palubu. Otřel si ústa a podíval se na přístrojovou desku. Motor běžel na studeno, vstřikovací trysky byly v háji, z mokrého výfuku unikalo palivo a jako duhová skvrna ulpívalo na hladině. Lodní pumpy spínaly každých pár minut a pokaždé vyzvracely přes palubu ohavně olejovou vodu. Odplivl si a chrchel zůstal na palubě jako vyloupnutá ústřice. Kopl do hadice a spláchl ho do palubních odtoků.

Doufal, že se s tímhle zatraceným vrakem plaví poslední sezonu. Pak loď pojistí a potopí. Stačí dát do drenážní pumpy vadnou pojistku, loď ukotvit a dva dny si počkat.

Ostrov Thrumcap zvolna mizel na pravoboku a v dohledu se objevilo vzdálené pobřeží ostrova Crow, bílá kopule staré radiostanice se jako obří bublina zvedala nad úroveň terénu. Z přístavu právě vyplouval ostrovní trajekt. Obeplul špičku ostrova a mířil k Friendshipu. Worth se ohlédl zpět na pevninu a překvapeně zaregistroval loď ukotvenou v tiché zátoce průlivu ostrova Marsh. Přimhouřil oči a zaostřil.

Marea. Abbeyina loď.

Okamžitě zpomalil a zíral do dáli. Podél páteře mu stoupal pocit vzteku a šířil se mozkem jako voda houbou. Posraná divoška z pralesa. Ještě stále nedokázal zapomenout na to, co mu tehdy na molu řekla, když jí připomněl, jak křičela, když jí to dělal. A hned za ní ta coura Jackie Spannová, ta by si taky zasloužila, aby jí někdo pořádně zmaloval ksicht. Jsou na Loudsu a hledají poklad Dixieho Bulla. Po městě se povídá, že Abbey se nějak dostala k mapě.

Přílivový proud unášel loď kupředu a Worth vytáhl z igelitového obalu poslední plechovku piva. Obal hodil do moře. Třeba se jím zadáví pár tuleňů.

Natlačil do sebe pivo a zastrčil plechovku do držáku přišroubovaného z boku přístrojové desky. Začínal se cítit podrážděný a nervózní, svrběla ho kůže. Zas ty podělaný brouci. Začal se nervózně škrábat na tváři a nechtěně si strhl již zaschlé strupy. Prsty měl rázem celé od krve.

Zaklel. Sehnul se do malé kuchyňky a vytáhl skleněnou dýmku schovanou za nějakým náčiním. Umístil na rošt „krystal“ a roztřesenou rukou škrtl zapalovačem. Nasměroval plamen do skleněné baňky. V dýmce zapraskalo, jako když se něco vaří, a Worth se prudce nadechl a natáhl kouř do baňky a hned potom do plic. Opřel se o pažení, zavřel oči a oddal se návalu pocitu tak neuvěřitelně povznášejícího, že si na okamžik připadal jako opravdová lidská bytost.

Nacpal dýmku i speed zpět za rybářskou výbavu a odpotácel se do kormidelny. Opět si připadal jako pán světa. Marea vrhala na hladinu dlouhý stín a jeho srdce znovu opanoval zuřivý vztek. Hledají poklad, a jestli mají mapu, tak se jim to může i povést.

Něco ho napadlo. Vynikající nápad. Vlastně ten nejlepší, jaký kdy měl. Je jasné, že zůstanou přes noc. To mu dává čas, aby se vrátil do Round Pondu, doplnil si naftu, nakoupil u King Roa pivo a sušené hovězí a ještě stihne zaskočit za svým kunčoftem a prodat mu trochu speedu a vybrat prachy, který mu dlužil za krámy, které šlohl v té vile na Rippu. Před svítáním by mohl být zpět u Loudsu.

Hlasitě se zasmál a roztočil motor na tři tisíce otáček. Otočil kormidlem a zamířil zpátky kolem ostrova Thrumcap a dál podél jižního konce ostrova Louds k přístavu v Round Pondu.

Za peníze z pokladu si koupí novou loď a nazve ji Lebka a zkřížené hnáty.

12

„Vypadá jako Squealer, to prasátko co prodávají v Beanie Baby,“ konstatoval Mark Corso. „Viděla jsi ho někdy? Velké, tlusté a růžové.“

Marjory Leungová se zaklonila a zasmála. Její dlouhé černé vlasy se přitom lehce zavlnily. Pak si k našpuleným ústům přiložila martini a pomalu se napila. Corso se díval, jak se jí pod tenkým elastickým bavlněným tílkem napínají břišní svaly a pohupují kulatá ňadra. Seděli v jednom z tematických barů, vyvedeném v bambusu a teaku, se střechou z vlnitého plechu a s barevnými světly v podlaze. Bar byl vyzdobený jako nějaká nálevna na pláži na Jamajce. Na pozadí tepalo reggae. Co to mají v Kalifornii za zvyk, že všechno musí vypadat, jako by to bylo někde jinde? Vzpomněl si, co o Kalifornii psala Gertruda Steinová. Není tam tam. Jak pravdivé.

„Freeman mě před ním varoval,“ dodal ještě. „Jak to člověk jako on mohl dotáhnout až na zástupce ředitele?“

Leungová odložila drink a spiklenecky se k němu naklonila. Její atletické tělo se ohnulo jako pružina. „Víš, proč má pořád zavřené dveře?“

„To už mě taky párkrát napadlo.“

„Ujíždí na internetovým pornu.“

„Myslíš?“

„Jednou jsem na něj zaklepala a slyšela jsem zevnitř takový rychlý pohyby, jako bych ho v něčem vyrušila. A když jsem potom vešla dovnitř, ještě si zastrkával košili a obrazovka počítače byla černá.“

„Vsadím se, že si schovával péro. Chce se mi z něj blít.“

Leungová se zvonivě zasmála, zavrtěla se na barové stoličce a její koleno se lehce otřelo Corsovi o nohu. Skleničku již měla téměř prázdnou.

Dopil svůj drink a mávl na barmana, aby jim přinesl další. Jejich kolena se již nepřestala dotýkat. Marjory pracovala v ústavu na stejné chodbě jako specialistka na meteorologii Marsu. Byla s ní legrace, což byla osvěžující změna ve srovnání s nudnými suchary, kteří pracovali v jejich křídle budovy. Byla také velmi inteligentní. Vyrůstala v prádelně svých čínských rodičů, první generace přistěhovalců, kteří se nikdy nenaučili anglicky, ale jejich dcera již vystudovala Harvard. Corsovi se ten příběh líbil. Připomínal mu osud jeho táty, který se do Států přistěhoval ze Sicílie. Utekl úplně sám, když mu bylo pouhých čtrnáct let. Cítil s Leungovou jisté spříznění duší.

„Četla jsi tu policejní zprávu o Freemanovi?“ zeptal se.

„Jo.“ Barman před ně postavil objednané nápoje a Marjory se ihned napřáhla po skleničce. „Běhá z ní mráz po zádech. Někdy jsme si sem skočili po práci na drink.“

Corso o jejich možném románku již slyšel, ale doufal, že to není pravda.

„Je to hrůza, že ho někdo jen tak pro pár krámů zabije.“ Potřásla hlavou a jejími vlasy se rozběhla kaskáda vlnek.

Corso si dodal odvahy a přitiskl se ještě silněji k jejímu koleni. Okamžitě následoval protitlak. Cítil, jak se mu martini rozlévá kapilárami.

„Asi to pro tebe bylo dost těžký,“ řekla pomalu.

„To ano. Byl to hodnej člověk, i když trochu blázen.“

„Víš, proč ho vlastně vyhodili?“

„Nic konkrétního. Kromě toho, že mu vyčítali všeobecný úpadek. Dost možná, že se chytl s Derkweilerem kvůli nějakým datům.“

„Datům?“

„O gama záření.“ Corso si uvědomil, že se povážlivě blíží zapovězené hranici. Hovořit mimo budovu o datech z výzkumu s osobou z jiného oddělení bylo přísně zapovězeno. Pomalu se napil. Do hajzlu s předpisy.

„Rozumím,“ pokývala hlavou. „Něco mi říkal, ale moc jsem tomu nerozuměla. O co jde?“

„Vypadá to, že někde na Marsu je bodový zdroj. Když odfiltruji obecný šum na pozadí, dostanu slabou periodicitu.“

Naklonila se k němu. „Moment. Děláš si legraci?“

Pochopila to okamžitě, blesklo mu hlavou. „Nedělám. Frekvence je někde mezi dvaceti pěti a třiceti hodinami, takže přibližně jeden marťanský den.“

„Jenže co ve sluneční soustavě takové záření produkuje? Ani Slunce k tomu nemá dost energie.“

„Kosmické záření.“

„Jistě, ale to vysílá jen slabý, rozptýlený tok ze všech předmětů uvnitř soustavy. Ty tvrdíš, že signály z Marsu mají periodicitu. To ukazuje na bodový zdroj někde na povrchu.“

Corso nevycházel z údivu, jak rychle si dává všechno do souvislostí.

„Přesně tak. Problém spočívá v tom, že detektor, který v MMO máme, není směrový – nemůžeme tudíž ani náhodou zjistit, odkud gama záření vychází. Může to být prakticky kdekoli.“

„Máš nějakou představu, co by tím zdrojem mohlo být?“ zeptala se.

„Nejdřív jsem si myslel, že by to mohl být jaderný reaktor, který do planety narazil – třeba z nějakého tajného vládního projektu, ale udělal jsem si výpočty a vyšlo mi, že by musel být velký jako Matterhorn.“

„A něco jiného?“

Corso se znovu napil. Cítil, jak se mu z kontaktu jejich těl zrychluje pulz. Teď se již dotýkal vnitřní strany jejího stehna. Tlačil na ni kolenem a Marjory jeho tlak opětovala. „Přemýšlím o tom, kudy chodím. Gama záření má velkou energii, která může vzniknout jen v důsledku nějaké mimořádné astrofyzikální události – při vzniku supernovy, černých děr, neutronových hvězd – takových věcí. Případně v jaderném reaktoru nebo při výbuchu atomové bomby.“

„Neuvěřitelné. Tohle bude velké.“

Otočil se k ní. „Myslím, že by se mohlo jednat o nějakou miniaturní černou díru nebo velice malý neutron, který nějakým způsobem uvízl na povrchu Marsu, nebo se pohybuje na jeho oběžné dráze.“

„Děláš si legraci?“

Zadíval se do jejích krásných, černých očí. „Nedělám. Když vyloučíš nemožné…“

„… všechno, co zůstane, jakkoli je to nepravděpodobné, musí být pravda,“ dokončila za něj známé rčení a na jejích rudých rtech se rozzářil úsměv.

Corso ztišil hlas. „Jestli se jedná o miniaturní černou díru nebo malou neutronovou hvězdu, mohlo by to růst, pozřít celý Mars a sterilizovat Zemi smrtelným gama zářením – nebo dokonce vybuchne. Tady už nejde o nějakou planou akademickou úvahu. Tohle je skutečné.“

Leungová vydechla. „Proboha.“

Položil jí ruku na stehno a lehce je stiskl. „Ano, tohle je skutečné.“

Naklonila se k němu a téměř se ho dotýkala tváří. Cítil vůni jejího šamponu. „Co s tím hodláš dělat?“

„Bude to téma mé první prezentace.“ Sklouzl rukou kousek pod sukni, která se jí na barové stoličce vyhrnula po stehnech. Chvíli se nic nedělo, ale pak k němu lehce zhoupla boky a jeho ruka se sama posunula ještě výš. Její horká stehna ho pálila v dlani.

Přitáhla se až těsně k němu a tiše mu zasténala do ucha. „Hmmm.“ Na tváři ho polechtal její mátový dech.

„Dáš si ještě drink?“ zeptal se.

Zavrtěla se a ještě víc k němu vysunula boky. Teď už se prsty dotýkal rozpáleného okraje jejích kalhotek. Stiskla stehna k sobě a uvěznila ruku uvnitř. „Nepůjdeme ke mně?“ zašeptala a otřela se mu rty o ucho.

„Ano,“ odpověděl. „Půjdeme.“

13

Sisophon bylo stejně ošklivé, jak si ho Ford ze své poslední návštěvy ve městě pamatoval. Nabílené betonové budovy roztroušené mezi odranými palmami a neduživými banyány. Ulice byly špinavé a mnohé domy dosud nesly stopy šrapnelů z války. Na vjezdu do města se kolem nich přehnala terénní toyota plná vojáků v modrých přilbách. Na boku vozu byly emblémy s označením UNDP MINE ACTION SERVICE, programu OSN, který v zemích postižených válkou pomáhá při odstraňování min.

Hotel A-1 se nacházel přesně tam, kde vždy, a působil ještě omšeleji než posledně. Prostranství před ním bylo plné dětí, které tu cizincům nabízely nejrůznější zboží. Budova ze škvárových bloků sloužila především k ubytování pracovníků nevládních humanitárních organizací a nejspíš ještě nikdy v celé své pochmurné historii neviděla opravdového turistu. Ford si rezervoval pokoj a nechal si u ředitele hotelu kufr. Na oplátku mu věnoval desetitisícovou bankovku s příslibem, že dostane ještě dalších padesát tisíc rielů v případě, že zde kufr po svém návratu najde v tom stavu, v jakém ho zanechal.

Vyšel z hotelu a pěšky zamířil k otevřené starožitné dílně na kraji města. Betonové stavby zvolna ustupovaly dřevěným a slaměným chatrčím na kůlech, rýžovým políčkům a dřevěným potahům taženým buvoly. Tržiště a dílny zabíraly rozsáhlou plochu, která překypovala neutuchající aktivitou. V dlouhých řadách tu stály otevřené stany a v nich se místní kameníci pilně oháněli dláty, jejichž ocel zvesela cinkala o kámen. Byla to jedna z nejznámějších starožitnických dílen v zemi a celé davy talentovaných řemeslníků zde z kusů starého pískovce vyráběly falešné angkorské starožitnosti z období Khmérské říše, které se pak prodávaly v Bangkoku i po celém světě.

Procházel tou obří dílnou a pozoroval kameníky, kteří posedávali na pytlích a odsekávali kusy pískovce, z nichž se zvolna nořily roztančené postavy apsar, dévaty, buddhové, lingamy a nágové, vše pravé jedenácté století. Kousek opodál se nacházela ocelová kůlna s vlastním generátorem. Nesl se z ní hukot špičkově vybavené tiskárny, kde si padělatelé vytvářeli doklady o pravosti svého zboží a dodávali mu tak zdání naprosté věrohodnosti. Čerstvě vysekané sošky tu stály v řadě a čekaly, až si projdou kyselou, bahenní nebo čajovou lázní, máčením v bílcích, někdy dokonce zakopáním do země, aby tak získaly tolik potřebnou patinu.

Ford si prohlížel zástupy řemeslníků, kupců i prodejců a pátral po svém starém příteli Khonovi. Konečně ho spatřil, jeho typickou baculatou postavu a nablýskanou hlavu nebylo možné přehlédnout. Pohyboval se mezi řemeslníky, klábosil s nimi, poklepával hůlkou na nejrůznější kousky, hlasitě se smál a vzbuzoval zdání, že se náramně baví.

„Khone!“ Ford přešel až k němu a upřímně a vřele mu stiskl ruku.

„Wymane, kamaráde! Rád tě zase vidím!“

„Jmenuju se Kirk,“ opravil ho Ford a přivřel oko.

Khon se nenechal vyvézt z míry. „Kirku, kamaráde!“ chechtal se vesele, až se mu hlava zvrátila dozadu. Rychle se ale uklidnil a jeho tvář nabyla vážného výrazu. „Už jsem nedoufal, že tě ještě uvidím, potom, co…“ Nedokončil větu a nechal ji vyznít do ztracena.

„Vidíš, a jsem tu.“

„Kirku, ty jsi hubený jako lunt! A co ty šedé vlasy! Povím ti jedno hodně staré kambodžské přísloví: To, že je na střeše sníh, ještě neznamená, že v krbu nehoří oheň.“ Dal se znovu do smíchu.

„To přísloví bude nejspíš stejně staré jako ty sošky, co tady děláte.“

Khon jen mávl rukou. „Mám pro tebe dárek.“ Sáhl do kapsy a vytáhl malou kamennou hlavu mytického ptáka Garuda. „Je to pochopitelně padělek. Vítej zpět.“

Ford byl rád, že na tento kambodžský způsob výměny dárků nezapomněl. „I já pro tebe něco mám.“

Khon si opracovaný zelený kámen prohlížel svými kulatými brýlemi. „Neříkej, že teď v Bangkoku nakupuješ drahokamy?“

„Tohle je smaragd, skutečný. Houby kvalita, to přiznávám, ale líbilo se mi, jak je opracovaný. Věř mi, nikomu jsem nenaletěl.“

Khon švidral na drobný kámen v dlani. Sundal si brýle, očistil si skla a znovu si je nasadil. „No tedy, to je taky Garuda!“

„Velké mysli sdílejí stejné myšlenky.“ Ford kývl hlavou k prázdnému prostranství o kus dál. „Pojďme se trochu projít.“

Kráčeli bok po boku. Jako první se ozval Khon: „Vůbec jsem neměl šanci ti říct, jak strašně, jak strašně je mi líto –“

Ford ho lehkým dotykem na rameno zastavil. „Nic neříkej, prosím.“

Khon přikývl a znovu kráčeli mlčky. Po chvíli mávl rukou a ukázal na čilý ruch kolem. „Tomu říkám kšeft, co?“

„Vynikající,“ souhlasil Ford. „Aspoň teď nebourají staré chrámy, aby v nich kradli pravé starožitnosti. Z celého srdce vám to schvaluju.“

„Vítej v nové Kambodži.“

Ford využil příležitosti a koutkem oka si svého starého přítele prohlížel. Ani trochu se nezměnil; i když mu bylo přinejmenším padesát, zdálo se, že vůbec nestárne. Byl líbivě oblečený v plátěném saku olivové barvy, bílé košili s povolenou kravatou, khaki kalhotách a v kombinaci s holí, o kterou se opíral, vypadal jako komparzista z dalšího dílu Indiana Jonese. Zdání však často klame, Khon byl mužem neobvyklé odvahy a klidné a vyrovnané povahy. Tak to dopadá, pomyslel si Ford, když člověk vyrůstá pod Rudými Khmery.

„Takže, Kirku? O jaký úkol jde?“

„Meduňky,“ odpověděl dvojsmyslně.

„Kameny, nebo holky?“

„Kameny. Mám vystopovat zdroj. Důl.“

Khon se zastavil a obrátil se k němu. „Vrátil ses k CIA?“

Ford zavrtěl hlavou. „Soukromá zakázka.“

Khon nechal ruku volně na knoflíku hole. „Pro koho?“

„Na tom nezáleží. Mám získat souřadnice, nějaké fotky a video. Pak to jen odešlu.“

„A co s tím budou dělat?“

„Nevím a je mi to jedno.“

Khon pokýval zamyšleně hlavou a mnul si palcem a ukazováčkem ucho.

„Je tady jeden prostředník. Obchoduje s medovými kameny a jmenuje se Prum Forgang,“ vysvědoval Ford. „Znáš ho?“

Khon pokýval baculatou hlavou. „Jistě. Jeden z nejvýznamnějších obchodníků s drahokamy ve městě. Starožitnosti, drahé kameny, rýže – tři pilíře našeho hospodářství.“

„Rodina?“

„Má syna. Chytrý kluk. Osmnáct. Chodí na univerzitu v Phnompenhu.“

„Takže je doma sám?“

„Ano.“

„V tom případě ho dnes v noci poctíme návštěvou.“

Khonovi se rozzářily oči. „A nějaké násilí bude?“

„Ne.“

Nadšený výraz na Khonově tváři rychle pohasnul. „Jak z něj chceš dostat, co potřebuješ?“

Ford mžoural na ocelovou budovu na protějším konci pole. Hluk tiskařských strojů se nesl až k nim. „Říkáš přece, že má syna na vysoké škole. Možná nám bude stačit pár listů papíru.“

Přidal do kroku a zamířil k tiskárně.

14

Randall Worth uvázal člun u plovoucího doku, hodil si na záda batoh a s hlavou skloněnou k zemi vyběhl po rampě. Je pět hodin ráno a možná se mu poštěstí na nikoho nenatrefit. Cítil těžký výčnělek starého revolveru RG44, který míval normálně na lodi, ale který si teď zastrčil za opasek.

„Hej, Worthe.“

Kurva. Worth zvedl hlavu a spatřil toho posledního, s kým by se chtěl právě teď setkat – Ernieho Juru, majitele humřího trhu, sto devadesát pět centimetrů a sto kilogramů živé váhy, v gumovém plášti a vysokých holinkách. Jura ho dusil už na střední škole a nikdy s tím nepřestal.

„Potřebuju ty peníze, co mi dlužíš za naftu. Tři sta dvacet doláčů. Dokud mi je nedáš, nedostaneš ode mě už ani kapku nafty.“

„Řekl jsem ti přece, že zaplatím.“ Worth se třásl vztekem. Jura byl určitě jeden z těch parchantů, co mu odstřihli pasti.

Teď si ho nemilosrdně prohlížel přivřenýma očima. „To doufám.“

Worth prošel kolem něj, a pak, jako z nějakého bláznivého impulzu, do něj v okamžiku, kdy ho míjel, strčil ramenem. Jura se bleskově otočil a chytil ho za límec. Přitáhl si ho k sobě a Wortha uhodil do tváře závan pivního dechu.

„Teď mě dobře poslouchej, ty zmrde. Když sis tu naftu kupoval, tak jsi mi lhal. Tvrdils, že u sebe máš hotový prachy. Takže mi buď zaplatíš, nebo ti na koulích uvážu uzel, pověsím ti je na krk jako motýlek a pošlu tě do tanečních.“ Odstrčil Wortha stranou a zamířil na druhou stranu. „Chci ty peníze,“ zopakoval mu přes rameno. „Do zítřka do poledne. Je to jasný, Dřevo?“

Worth si sáhl k opasku a jeho ruka spočinula na pažbě koltu. Jura si ho už nevšímal a pustil se do práce na jednom z otočných výtahů. Sklonil se k zemi a snažil se uvolnit šroub.

„Čuráku,“ ulevil si Worth.

Jura ho ignoroval. Worth sevřel pistoli, ale včas si to rozmyslel. O Juru se postará později. Teď má na talíři větší rybu. K tomu ale potřebuje víc nafty. Někde ji musí získat, děj se, co děj.

Kráčel po molu ke svému autu na parkovišti a nahmatal v kapse klíče. V New Harbouru a Muscongu mu už nedají. Jestli chce natankovat, musí s lodí až do Boothbay, ale ani tam mu nejspíš na sekeru neprodají. Navíc je to daleko. Naftu tedy musí sehnat tady a teď, jinak se může se svým plánem rozloučit.

Zasunul klíč do zapalování a otočil jím. Motor začal skučet a skřípat, ale nakonec naskočil. Podíval se na ukazatel benzinu. Do Waldobora by to mělo stačit.

Zařadil rychlost a převodovka nezdravě zarachotila. Vycouval z parkoviště a dal se doprava po silnici číslo 32 do Waldobora.

Bílý dům se šindelovou střechou stál hned u hlavní silnice. Dřevěná veranda se propadala a bílá barva se v cárech odhrnovala. Na trávníku před domem stálo na špalcích staré auto. Stmívalo se a v sousedící stodole se svítilo. Worth zaparkoval na příjezdové cestě, vystoupil a přešel k bočním dveřím stodoly. Dvakrát zaklepal. Už cestou sem si zakouřil trochu speedu a cítil se mnohem lépe. Třes v nohou kamsi zmizel a jeho mysl se stala jasnější a silnější.

„Kdo je to?“ ozval se hlas uvnitř kůlny.

„Worth.“

V zámku zarachotil klíč. Dveře se otevřely a na prahu se objevil Devin Doyle v malířských montérkách s laclem, v ruce pivo a cigaretu. Vlasy mu trčely do stran a byl neoholený. I když mu už bylo třicet, vypadal na osmnáct, a podle toho se také choval.

„Zdarec, Randy, ty jeden zkurvenej opičáku, co se děje?“

Worth vešel dovnitř a Doyle za ním zavřel a otočil všemi klíči. U zadní stěny stodoly byl do výšky vyskládán ukradený nábytek zakrytý špinavou plachtou.

„Pivo?“

Worth si vzal plechovku a hodil sebou na rozvrzanou pohovku. Dlouze se napil a odložil poloprázdnou plechovku na stolek. Zavřel oči.

Doyle se zhroutil do křesla vedle. „Ty, Randy, už jsi viděl ty nový fotky Britney s vyholenou kundou? Mám je v kompu, nevěřil bys –“

„Přišel jsem si pro svůj podíl,“ přerušil ho Worth.

„Co to na mě zkoušíš, kámo? Jakej podíl?“

„Seš hluchej?“ Worth zvolna otevřel oči a upřel na Doyla pohled.

„Už jsem ti to přece řekl, až dostanu zaplaceno já, dostaneš i ty.“ Doyle dlouze potáhl, vyfoukl kouř a zadusil nedopalek v lastuře vedle křesla. Otočil se a hmatal po pivu. Našel ho a zvedl.

„Šloh jsem ty krámy před týdnem na Rippu,“ pokračoval Worth. „Riskoval jsem. Odvedl jsem práci a chci podíl.“ Cítil, jak mu na krku škube sval.

„Vždyť ani nevíme, kolik to je. Nejdřív se těch sraček musím zbavit. Starožitnosti nejsou jak plazma. Říkal jsem ti, že to chvíli potrvá, a tys s tím souhlasil.“

Worth znovu zavřel oči, musí být tvrdý. „Promiň, ale tentokrát fakt nemám čas. Přinesl jsem ti starožitnosti za sto táců a chci svoje prachy.“ Prudce rozevřel oči a spustil nohu na podlahu. „Capisto?“

„No tak, Randy. Se mnou by sis mohl ty kecy odpustit. Budu rád, když dostanu deset – ty pak dostaneš půlku, jak zněla dohoda. Ale teprve, až dostanu zaplaceno. Jasný?“

„Ne, ty jeden buzerante.“

Doyle se odmlčel. Randy uchopil pivo a několika doušky ho vyprázdnil. Prázdnou plechovku pak zmačkal v hrsti a jako létající talíř hodil po Doyleovi. Odrazila se mu od ramene. „Posloucháš, co říkám?“

Sval na krku už sebou škubal jako vzteklý pes.

„Dívej, Randy. Na něčem jsme se dohodli. Makám na tom. Do pondělka ti něco seženu.“

Worth dobře viděl, jak se Doyle potí. Měl z něj strach.

„Říkals deset táců? V pohodě. Chci svoji půlku. Teď. Jako zálohu.“

Doyle rozhodil ruce. „Kde bych kurva vzal pět táců?“

Worth se zvedl z pohovky a doslova přetékal sebejistotou, kterou v něm probudil Doyleův evidentní strach. Krk mu škubal pravidelnými záchvěvy, škub, škub, škub. Doyle strachem téměř nedýchal. Worthovi neuniklo, že těká očima kolem a hledá zbraň. „Na to ani nemysli,“ varoval ho a přimáčkl ho kolenem do křesla.

„Dej mi čas do pondělí.“

„Chci svejch pět klacků. Teď.“ Přitlačil a Doyle měl jeho péro téměř v ústech.

„Nemám,“ pokoušel se uhnout a vmáčknout se hlouběji do křesla.

Worth ho vší silou praštil otevřenou dlaní do temene, jednou, dvakrát.

„Ty čuráku, Randy, co to kurva děláš?“ Doyle se pokusil vstát, ale Worth ho zatlačil zpátky. Stál nad ním a svíral ho mezi nohama. Připadal si jako king. Jako Tony Soprano. Sáhl k pasu a vytáhl pistoli. Hlaveň strčil Doyleovi do ucha. „Dej mi ty podělaný prachy.“

„Zbláznil ses, Randy? Dyť seš úplně sjetej.“

Worth ho znovu uhodil. Tentokrát přes tvář. Zleva i zprava.

„Přestaň!“ Doyle se pokoušel bránit. Uhýbal a mával před sebou vyzáblýma rukama. „Prosím!“

„Kde máš peněženku? Naval ji sem!“ Znovu ho praštil. Doyle se jednou rukou stále bránil, ale druhou strčil do montérek a vytáhl peněženku. Buzík teď už opravdu brečel. Worth si peněženku vzal a otevřel. Vytáhl svazek bankovek. Samé padesátky. Pustil peněženku na zem a začal počítat. „No to se podívejme. Osm stováčů.“

Předstíral další výpad, Doyle se vyděsil a ruce mu prudce vylétly vzhůru. Worth se rozchechtal. „Buzerante.“ Složil peníze a nacpal si je do zadní kapsy. Pak přiložil hlaveň pistole Doyleovi k čelu a zatlačil. „Teď mě dobře poslouchej, ty jeden sráči. V pondělí se vrátím a chci zbytek. Čtyři tisíce dvě stě doláčů. A kartu k tomu.“

„Měli jsme přece dohodu,“ zakňoural Doyle nešťastně. Tvář měl pokrytou špinavými proužky slz jako nějaký usmrkanec.

15

Ford počkal, až Kohn vyjde z baru, srovnal s ním krok a společně pak kráčeli zablácenou ulicí.

„Prum Forgang je člověk pravidelných návyků,“ vysvětloval. „Z baru odejde přesně v jednu, nasedne do svého nového mercedesu a přemístí se o tři sta metrů dál ke svému domu, kam dorazí přesně v jedna nula pět.“

„Je to tvrdý zákazník?“

„Mentálně ano.“

„Bude opilý?“

„Ne. Za celý večer vypije jen dvě piva. Ne víc, ne míň.“

Přiblížili se k Forgangovu domu, nové, bíle natřené stavbě ze škvárových cihel zbudované vedle čehosi, co byl zcela jistě jeho původní domov, tradiční kambodžská dnmak na kůlech, mezi nimiž pokojně oddychoval vodní buvol. Dům obklopovala ze tří stran rýžová pole a prostor před domem byl hustě porostlý kokosovými palmami.

„Přiblížíme se zezadu,“ vysvědoval Ford. Sešli z cesty a pohybovali se po pěšince, která vedla po vrcholku hráze mezi rýžovými poli. Byla teplá a jasná noc, na východě vycházel krvavě rudý měsíc v úplňku. Ford se zhluboka nadechl kambodžské vůně: směsice bláta, zeleného porostu a vlhkosti.

„Nádherná noc, jako stvořená k procházce,“ poznamenal Khon a také se zhluboka nadechl a rozpřáhl ruce.

Pohybovali se dál po vrcholku hráze. Obešli dům a zase se vrátili zpět. Nabílená zadní část stavby se nořila ze tmy jako strašidelný obdélník. Přešli k zadním dveřím a Ford rychle vypáčil zámek. Vstoupili dovnitř.

Interiér voněl santalovým dřevem. Potmě se přemístili do obývacího pokoje v přední části domu. Ford si pro sebe zabral křeslo umístěné ve strategické poloze vlevo od dveří, Khon se usadil na pohovce vpravo.

„Dvanáct čtyřicet,“ zašeptal Ford. Vytáhl z kapsy pistoli, Walther PPK ráže .32, a položil si ji na klín.

V určenou dobu, přesně v 1.05 pronikla závěsy na oknech světla Prumova nového mercedesu a pár vteřin nato zarachotil v zámku dveří klíč. Dveře se otevřely, uslyšeli škrtnutí zápalkou – elektřina v tuto noční hodinu jednoduše nebyla – a Prum se vyloupl ze tmy a civěl na ně.

Okamžitě se pokusil vycouvat ven, ale Ford vyrazil jako blesk a kopl do dveří, které tak zablokoval, aby je Prum již nemohl otevřít. Přitiskl mu ke spánku pistoli a přiložil si prst na ústa. „Pšššššš.“

Prum jen dál zíral.

Ford tiše dovřel dveře a ukázal Prumovi pistolí. „Suor-sdei, pane Prume. Neposadíme se?“

Prum zůstal stát a bylo na něm vidět, jak je napjatý. Ze stínu se vynořil Khon a zapálil lampion. Místností se rozlil bledý, nažloutlý svit.

„Řekl jsem, že se máte posadit.“

Prum se ostražitě posadil, jako zvíře připravené kdykoli vyskočit. „Co chcete?“

„Přišli jsme za vámi s přátelskými úmysly, s důvěrou a s vynikající obchodní nabídkou.“

„Vloupání do mého domu nazýváte přátelskou návštěvou?“

„Dovolili jsme si vstoupit zadními dveřmi, ale dělali jsme to jen z důvodu vaší bezpečnosti.“

Prum se neklidně zavrtěl. Ford si ho dlouze prohlížel. Muž středního věku, malý a hubený, s lehce vystouplým břichem, hodně neklidné povahy. Na sobě měl nezastrčenou havajskou košili, volné, pytlovité kalhoty, na nohou vietnamky. Bylo z něj slabě cítit pivo a levný parfém. Mlčel, ale jeho velké, průzračné oči byly ve střehu.

Ford se na něj usmál. „Pane Prume, přišli jsme za vámi, abychom se dozvěděli místo, kde se nachází důl na medové kameny.“

Prum dál mlčel.

„Jsme připraveni vám za tuto informaci bohatě zaplatit.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Nechcete si naši nabídku alespoň vyslechnout?“

„Neexistuje nic, co byste mi mohli nabídnout – ani peníze, ani ženy – nic, co by mě přimělo změnit názor.“ Prum se usmál. „Rozhlédněte se kolem sebe. Mám všechno, co potřebuji. Krásné auto, nádherný dům, velkoplošnou televizi, počítač. Spoustu báječných věcí. A o žádném dole nic nevím.“

„Nikdo se nedozví, že informaci máme právě od vás.“

„Nic nevím.“

„Opravdu nejste ani trochu zvědavý, co vám chceme nabídnout?“

Prum dál mlčel.

Ford se zvedl a přešel k němu. Rychlým pohybem obrátil pistoli a podával ji Prumovi pažbou napřed. „Vezměte si ji.“

Po krátkém zaváhání si ji Prum skutečně vzal. Vysunul zásobník a zase jej zastrčil nazpět. „Je nabitá,“ řekl a namířil na Forda. „Mohl bych vás na místě zabít. Doporučuji vám, abyste odešli.“

„To by nebyl zrovna dobrý nápad.“

Prum se zeširoka usmál. Přesně tak, jak Ford předpokládal. Se zbraní si najednou připadal mnohem bezpečnější. Samozřejmě netušil, že Ford ještě předtím náboje otevřel, vysypal z nich střelný prach a takto upravené je vložil zpět do zásobníku.

„Teď vám přednesu svůj návrh.“ Ford si pomalým pohybem sáhl do kapsy a vytáhl malý dokument. Položil jej před Pruma, do kruhu žlutého světla lampionu. Bylo tu studentské vízum do Spojených států.

Prum si jen odfrknul. „K čemu by mi to bylo? Je mi padesát, jsem bohatý a vážený muž. Podnikám a všechny moje obchody jsou striktně legální. Neporušuji jediný zákon a nikoho neokrádám.“

„To vízum ale není pro vás.“

Prum se zatvářil zmateně.

„Jen se podívejte.“

Prum trochu zaváhal, ale nakonec natáhl ruku, vízum si vzal a otevřel. Chvíli mlčky zíral na fotografii na čelní stránce.

Ford vysunul z kapsy obálku a položil ji vedle víza. Měla na sobě karmínové logo skládající se z jednoho slova. Veritas. Kromě něj tam bylo uvedeno již jen Cambridge, Massachusetts a zpáteční adresa.

„Přečtěte si, co je uvnitř.“

Prum vytáhl z obálky dopis na kvalitním, smetanově bílém listě papíru a přivřenýma očima se v matném světle pokoušel zaostřit. Ruce se mu lehce třásly.

„Je to oznámení o přijetí na Harvardskou univerzitu pro vašeho syna. Podepsané děkanem.“

Následovala dlouhá odmlka. Prum dopis pomalu odložil na stůl a ve tváři měl nečitelný výraz. „Tohle je tedy cukr, tolik jsem pochopil. Kde máte bič?“

„K tomu se hned dostanu.“

„Na vaše sliby se mohu jen těžko spoléhat. Tohle jsou bezcenné kusy papíru. Takové podvrhy si dnes udělá každý.“

„Máte pravdu. Upřímnost mojí nabídky si však musíte zvážit jen vy sám. Tady a teď, protože se jedná o jednorázovou příležitost, která se už nikdy nebude opakovat.“

„Proč chcete vědět, kde se ten důl nalézá?“

„Tím se dostáváme k našemu biči. Kde si myslíte, že medové kameny asi tak končí? Na krku bohatých žen.“

„A?“

„Jeden z největších exemplářů kamene tak skončil i na krku dámy nejen bohaté, ale též významné – manželky vlivného senátora amerického Kongresu. Obdivoval se jí celý Georgetown. Bohužel jen do okamžiku, kdy jí v důsledku otravy radiací vypadaly vlasy a naskákaly hnisavé boláky na prsou. Kameny jsme pak vystopovali až k vám.“

Ticho a po něm výbuch. „Mhn sruel kluen tee!“

Ford rozpoznal sprostou khmerskou nadávku. „Tady přestává i hovno smrdět, jak říkáme doma.“

Prum si otřel tvář kapesníkem. „Neměl jsem o tom ani tušení, ani náznakem, jsem obchodník.“

„To, že jsou kameny radioaktivní, jste věděl.“

Mlčení.

„Teď ten bič. Senátor by se mohl dozvědět, že potíže jeho ženy jste způsobil právě vy. Co myslíte, že se vám asi stane?“

„Když vám o tom dole řeknu, zabijí mě.“

„Když nám o něm neřeknete, zabije vás CIA.“

„Proč mi to děláte?“

„Podívejte, majitelé dolu se nikdy nedozvědí, že jste nám cokoli prozradil. Právě proto jsme přišli v noci a zadními dveřmi.“

Prum zuřivě zavrtěl hlavou. Na pistoli v ruce už úplně zapomněl a nyní mu jen mrtvě spočívala na klíně. „Potřebuji čas, abych si všechno nechal projít hlavou.“

„Je mi líto, pane Prume. Musíte se rozhodnout okamžitě.“

Znovu si otřel obličej rukou. „Ten důl je celé moje živobytí.“

„Určitě jste si dal i něco stranou. Každá legrace jednou skončí.“

„Kromě Harvardu pro svého syna budu chtít i peníze.“

„Teď už opravdu tlačíte na pilu, pane Prume.“

„Sto tisíc dolarů.“

Ford se podíval na Khona. Kambodžská vášeň pro smlouvání ho nikdy nepřestávala udivovat. Vstal a sebral ze stolu dopis i víza. „O zbytek se už postará CIA.“ Otočil se ke dveřím.

„Počkejte! Padesát tisíc.“

Ford dál mířil ke dveřím.

„Deset tisíc.“

Už byl skoro u dveří.

„Pět tisíc.“

Teprve teď se zastavil a otočil. „Peníze dostanete, až bude důl spolehlivě lokalizován.“ Vrátil se k Prumovi. „A vraťte mi pistoli.“

Prum mu ji odevzdal. Roztřeseně se postavil a přešel k dřevěné truhlici v rohu. Odemkl ji, otevřel a vytáhl z ní mapu. Rozložil ji na stole a zatížil petrolejovou lampou. „Tohle je celá Kambodža,“ vysvětloval. „My jsme tady a důl je… zde.“ Zabodl drobný prst doprostřed divoké, hornaté oblasti daleko na severozápadě. Kambodžan upřel na Forda svůj průzračný pohled. „Přidám vám jednu radu zdarma: Jestli se tam vypravíte, živí se zpět nikdy nedostanete.“

16

Mark Corso vycítil ve dveřích své kancelářské buňky přítomnost někoho cizího. Rychle se narovnal a loktem se pokusil nepozorovaně posunout nějaké papíry na stole tak, aby překryly snímky gama záření, na kterých pracoval. „Dobrý den, doktore Derkweilere,“ pozdravil příchozího a přinutil se k výrazu, který měl alespoň náznakem připomínat povinnou úctu a respekt.

Derkweiler vstoupil do místnosti. „Jen jsem se přišel podívat, jak jste daleko s těmi snímky ze SHARADu.“

„Jsem téměř hotov.“

Vedoucí oddělení se k němu sklonil a přes rameno se mu díval na úhledně srovnané výpočty a snímky. „Kde to máte?“

„Tady.“ Corso si vůbec nebyl jistý, kde požadované listy s daty vlastně má, ale neodvážil se v hromadě dokumentů prohrabávat, aby neprozradil i snímky gama záření. „Hned zítra ráno vám je přinesu.“

Derkweiler natáhl svoji tučnou pracku a přesunul několik papírů z místa na místo. „Máte hezky upravený stůl. Ve srovnání s vámi jsme všichni bordeláři. Berte to jako pochvalu.“ Z jeho dechu byl cítit pomerančový tic-tac.

Další přesunutí z jedné hromádky na druhou. „Co je tohle?“ Derkweiler se sklonil a vytáhl počítačový výtisk – graf záření gama. „Kdybych vás neznal, myslel bych si, že ještě pořád děláte na tom gama záření. Včera jste mi slíbil snímky ze SHARADu.“

„Stále na nich pracuji. Ještě dnes, do pěti, je budete mít na stole, doktore Derkweilere, ale pro úplnost, mým úkolem zde je analyzovat všechna elektromagnetická data, a to znamená i záření gama.“

Derkweiler hlasitě potáhl tic-tac. „Pane Corso, obávám se, že tu máme velice zásadní nedorozumění stran toho, jakým způsobem toto oddělení vedu. Pracujeme jako tým a já jsem jeho vedoucí. Je mi líto, ale mám za to, že jsem vám dal jasně najevo, že vaší hlavní prioritou jsou snímky SHARADu. Chci je mít hotové, všechny, abychom je mohli předložit příští týden na poradě.“

Corso mlčel.

„Rozumíte, pane Corso?“

„Rozumím,“ odpověděl.

Corso vyčkal, až Derkweiler zmizí ve dveřích a pak se zhroutil do křesla. Ten chlap je prostě nemožný. Imbecil, který se podivným řízením osudu dostal na vedoucí pozici a teď si ji královsky užíval. Do pěti nemá šanci všechna ta data ze SHARADu přežvýkat. Proč mu na nich tak strašně záleží? Mars se přece nikam nechystá. Nikam jim neuteče. A data o gama záření jsou opravdu hodně podivná. Při jejich zpracování se už dostal dál než Freeman. Jestli si Derkweiler nedokáže představit jejich hodnotu, bude muset za Chaudrym.

Venku někdo tiše zaklepal na otevřené dveře, a když se otočil, spatřil Marjory Leungovou. Byla štíhlá jako gazela a s jednou nohou nataženou, druhou pokrčenou, se opírala o dveře, na tváři úsměv bohyně, tělo prohnuté jako luk.

„Ahoj,“ pozdravila.

Corso opětoval její úsměv. „Už je pryč?“

„Zahýbá za roh.“

Prohrábl si rukou vlasy. „Pojď dál.“

Posadila se na židli v rohu a opřela si hlavu, vlasy se jí rozprostřely na opěradle. „Oběd?“

Zavrtěl hlavou. „Musím dodělat SHARAD.“

„Jak to jde?“

„Je to hra s čísly. Všechen čas jsem teď trávil gama zářením.“

„Nějaký pokrok?“

Corso se podíval na otevřené dveře a Marjory ihned pochopila. Sáhla po klice a zavřela za sebou.

„Trochu jsem se pohnul. Jsem si jistý, že ať už je vysílá cokoli, musí to být někde na povrchu. Periodicita vysílání se až příliš podobá délce rotace planety, aby se to dalo vysvětlit jinak. Procházím jednotlivé snímky a pokouším se najít nějaký vizuální artefakt, který by odpovídal představě vysílajícího zdroje. Mars je dost velký a my máme víc než čtyři sta tisíc snímků. Je to jako hledat jehlu v kupce sena.“

Protáhla se a Corso se díval, jak se jí zvedá tričko a odhaluje její ploché břicho. Před očima se mu ihned vybavily živoucí představy noci, kterou spolu strávili.

„Oběd tedy nestíháš, co třeba večeře?“ zeptala se a pohodila vlasy.

„S radostí.“

„Budu se těšit,“ odpověděla.

17

Ford zaparkoval svoji terénní toyotu vedle řady otlučených motocyklů a prohlížel si ručně namalovanou ceduli nade dveřmi malého vládního úřadu. Francouzsky a khmersky oznamovala, že se jedná o kancelář člena rady okresu Khamphong Krabey, obce Svay Por. Ford vystoupil do horka, které venku panovalo a díky němuž se vzduch kolem tetelil jako na poušti.

„Bůh s námi,“ poznamenal Khon a přimhouřenýma očima si prohlížel zanedbanou budovu ze škvárových tvárnic. „Doufám, že sis přivezl dost peněz.“

Ford si mlčky poklepal na náprsní kapsu.

Zaklepali na dřevěné dveře a hlas zevnitř je vyzval, aby vstoupili. Kancelář radního tvořila jediná místnost s neomítnutými, ale čerstvě nabílenými stěnami. Uprostřed stál psací stůl natočený ke dveřím a po obou stranách byly další dva stoly asistentek. V přesně stejné vzdálenosti před stolem stály dvě železné židle. Místnost páchla cigaretami a v zadní stěně byly ještě jedny dveře, které vedly k přístavbě za kanceláří.

Radní byl pohledný muž s jizvou na tváři. Vstal od stolu a na tváři mu zářil obrovský úsměv, díky němuž Ford spatřil tu nejbělejší řadu zubů, jakou kdy v životě viděl. Zářivá bělost chrupu ostře kontrastovala s olivově hnědou košilí, pytlovými modrými kalhotami a sandály. Muž měl široký, tlustý krk a jeho tvář zářila štěstím a pohodou.

„Vítejte, vítejte!“ přivítal je anglicky a rozpřáhl paže. Jeho tvář by klidně mohla být tváří někoho, kdo právě vyhrál milion dolarů. Možná i vyhrál, pomyslel si Ford při představě úplatku, který bude nevyhnutelně následovat.

Khon se s mužem květnatě pozdravil v khmerštině. Ford jen tiše přihlížel a jako obvykle usoudil, že bude lepší, když svoji znalost khmerštiny zatají.

„Mluvíme anglicky,“ zvolal úředník. „Posaďte se, prosím, moji vzácní přátelé!“

Khon a Ford se usadili na tvrdé železné židle.

„Hre min gnam sa!“ štěkl muž na jednu z asistentek, která ihned vyskočila a vyběhla z místnosti. Když je míjela, dvakrát se jim uklonila.

„Krásný den, co říkáte?“ zeptal se muž a věnoval jim další úsměv. Přitom položil ruce na stůl a Ford si všiml, že mu na nich chybějí palce.

„Nádherný den,“ souhlasil Khon.

„V našem okrese je velmi zdravo.“

„Velmi zdravo,“ řekl Khon. „Jakmile jsme sem přijeli, všiml jsem si, že tady máte kurevsky dobrý vzduch.“

„Dobrý vzduch. Okres Kampong Krabey dobrý.“

Ford a Khon se usmáli a přikývli na souhlas.

Do kanceláře se vrátila sekretářka a přinášela tři kokosové ořechy s vrcholky odseknutými mačetou. V každém z nich byla zastrčená slámka.

„Prosím,“ vyzval je úředník. Napili se kokosového mléka, které bylo dosud teplé, neboť ořechy ještě před několika okamžiky visely venku na stromě. Ford si pomyslel, že snad ještě nikdy v životě neochutnal něco tak vynikajícího.

„Báječné,“ konstatoval Khon. „Jak úžasnou pohostinnost nám tu v okrese Kampong Krabey nabízíte!“

„Ty nejlepší kokosy v celé zemi!“ pochvaloval si úředník a pil mléko tak usilovně, až přitom vydával hlasité srkavé zvuky. Prázdnou skořápku pak odhodil na stůl a spokojeně si říhnul. „Co vás přivádí, přátelé?“ zeptal a rozpřáhl ruce. „Dám vám cokoli, co budete chtít.“

„Toto je pan Kirk Mandrake,“ představil Khon Forda. „Pan Mandrake je adrenalinový turista. Já jsem Khon, tlumočník.“

„Adenalinový turista!“ zopakoval úředník a zuřivě přikyvoval, i když bylo zřejmé, že nemá ani ponětí, co vlastně říká. „Nádherné!“

„Pan Mandrake by rád navštívil zříceniny chrámu Nokor Pheas.“

„Žádný takový chrám neznám.“

„Je velmi hluboko v džungli.“

„A je ještě v okrese Kampong Krabey?“

„Ne. Až za hranicemi, severovýchodním směrem, ale abychom se tam dostali, musíme přes něj projet.“

Úsměv na tváři úředníka prudce ochladl. „Za hranice mého okresu? Nic! Nikdo! Žádný chrám!“

Khon vstal a rozmotal na úředníkově stole mapu. „Chrám se nachází zde, v horách Phnom Ngue.“

Úsměv již zcela zmizel. „To je moc špatná oblast. Moc zlá.“

„Můj klient, pan Mandrake, ale opravdu touží chrám vidět.“

„Tam jít nemůžete. Velice nebezpečné.“

Khon pokračoval, jako by vůbec nevnímal, co úředník říká. „Pan Mandrake za povolení ke vstupu dobře zaplatí. A potřebuje, abyste mu pomohl vyznačit na mapě cesty. Samozřejmě bychom se rádi vyhnuli minovým polím. Svůj okres jistě dobře znáte a máte mapy, kde jsou zaneseny vyčištěné oblasti bez min.“

„Příliš nebezpečné. Mluvím khmersky, abyste mi rozuměl. Je v pořádku, pane Mandraku, když teď mluvím khmersky?“ Další zářivý úsměv.

„Samozřejmě.“

Úředník přešel do khmerštiny a Ford pozorně naslouchal. „Zbláznil jste se?“ dožadoval se úředník. „Celá oblast je plná Rudých Khmerů. Teď už jsou to samí bandité, pašují drahokamy a unášejí za výkupné. Kdyby se jim váš klient dostal do rukou, měl bych z toho obrovskou polízanici. Chápete, o čem mluvím?“

„Jistěže,“ odpověděl Khon také khmersky. „Ale můj klient je odhodlaný zříceninu navštívit. Přijel do Kambodže jen kvůli ní. Jen se tam podíváme a hned zase zmizíme. Nebudeme se tam zbytečně zdržovat. Věřte mi, vím, co dělám. Už jsem takové výpravy vedl. Minulý měsíc jsem byl se skupinou Američanů v Banteay Chhmaru.“

„To nemůžu dovolit.“

„Dobře vám zaplatí.“

Úředník jen rozpřáhl ruce. „K čemu mi budou peníze, když budu mít na krku únos? A navíc Američana? Co se stane s mou funkcí? V okrese je teď klid, žádné problémy. Všichni jsou spokojení. Vždycky tomu tak nebylo, to byste měl vědět.“

„Možná by vás opravdu velká suma odškodnila za případné nesnáze.“

Následovala krátká odmlka. „Kolik?“

„Sto dolarů.“

Úředník rozhodil ruce do vzduchu. „Děláte si legraci? Tisíc.“

„Tisíc? Poradím se se svým klientem.“

Khon se obrátil k Fordovi a anglicky mu oznámil. „Povolení ke vstupu stojí tisíc dolarů.“

Ford se zamračil. „To je hodně peněz.“

„Ano, ale…“ Khon pokrčil rameny.

Ford se znovu zamračil, povytáhl obočí, ale pak prudce přikývl. „V pořádku. Zaplatím.“

„A ještě sto dolarů za přístup k mapám s minovými poli!“ dodal úředník rychle khmersky.

Khon se k němu otočil. „Dalších sto dolarů navíc? Teď si pro změnu děláte legraci vy, ne?“

„Tak padesát.“

„Ještě padesát za mapy s minovými poli,“ přetlumočil Khon Fordovi.

„Co motorky? Budeme potřebovat motorky,“ dožadoval se Ford a předstíral rostoucí hněv. „Kolik bude chtít za ně?“

Handrkování pokračovalo ještě celou čtvrthodinu, ale nakonec se dohodli. Tisíc sto čtyřicet dolarů za povolení ke vstupu, mapy, pronájem dvou motocyklů, benzin, zásoby a ohlídání toyoty po dobu jejich nepřítomnosti. Ford vytáhl peníze a podával je radnímu, který si je uctivě, s širokým, bílým úsměvem na tváři oběma rukama vzal a zamkl je do zásuvky stolu.

Ford s Khonem vyšli ven a posadili se ve stínu moruše, aby počkali, až jim ze sousední vesnice dopraví obě pronajaté motorky.

„Říkals, abych si s sebou vzal pět tisíc,“ poznamenal Ford. „Ten chudák ani netuší, kolik jsme byli ochotní mu zaplatit.“

„I tak ale dostal tolik, kolik si na platě vydělá za dva roky. Je šťastný jako malé dítě. Proč tedy zpochybňovat štědrost bohů?“

Dva hubení teenageři předjeli s mečivě vřeštícími a kuckajícími motocykly a smykem zastavili před nimi.

Ford si prastaré stroje prohlížel a měl pocit, že je drží pohromadě jen speciální lepicí páska a vázací drát. Jeden z motocyklů měl vzadu přivázaný bambusový nosič upatlaný zčernalými chuchvalci zaschlé prasečí krve. „To myslíš vážně?“ podíval se na Khona.

Khon se jen zasmál. „Cos čekal? Harleye?“

18

To první, čeho si Ford všiml, když cesta před nimi vyústila na malou paseku, byly namodralé kopce na obzoru. Uplynulých pět hodin se proplétali pavučinou stezek, které se vinuly džunglí, a Ford byl k smrti utahaný a připadal si, jako by z něj motorka vyklepala duši. Když k němu zezadu dojel Khon, zastavil a vypnul motor. Pozoroval, jak si Kambodžan sundává batoh a opatrně z něj vytahuje mapu. I když ji roztahoval s nejvyšší možnou péčí, stejně se v přehybech začínala rozpadat vlhkem a častým používáním. Khon na ni zíral tlustými brýlemi a pak zvedl hlavu. „To před námi je vysočina Phnom Ngue a za ní pak hory na hranicích s Thajskem.“

„Páni, strašný vedro. Jak to děláš, Khone?“

„Jak dělám co?“

„Pořád jsi tak dokonale nažehlený, nepotíš se.“

„Člověk na sebe musí dbát. Vzhled je velmi důležitý,“ vysvětloval a skládal svými tučnými prsty s dokonalou manikúrou mapu zpět do obdélníku. „Vesnice Trey Nhor je hned na úpatí kopců. Je to poslední výspa kambodžské suverenity. Dál už je jen území nikoho.“

Ford přikývl. Osušil si pot z tváře a otřel dlaně. Bez dalšího otálení pak přehodil nohu přes motorku, nastartoval slaboučký motor, přidal plyn a vyrazil vpřed po hrbolaté, klikaté a rozjezděné stezce. V příštích pár kilometrech projeli několika osadami – shluky slaměných chýší na kůlech, předjeli vůz tažený vodním buvolem, viděli skupinku dětí recitujících jednohlasně před slaměnou jednotřídkou a pak se před nimi začala stezka zvedat. V dáli byl vidět hřeben a mezi korunami stromů se k nebi vznášel proužek dýmu.

„Trey Nhor,“ oznámil Khon.

Projeli lesem a uječený zvuk motocyklů připomínal hejno komárů. Ford byl vděčný za každý záchvěv větru, i když ochlazení, které nabízel, bylo jen minimální. Po několika kilometrech se objevily střechy vesnických chýší roztroušených mezi obřími, žebrovitými kmeny kapoků, jejichž kořeny se plazily po zemi jako rozlezlé klubko hadů. O chvíli později dorazili na náměstíčko z udusané hlíny, obklopené bambusovými chýšemi se slaměnou střechou. Uprostřed náměstí stálo několik prastarých sloupů jako skupinka vyzáblých přízraků. Ford se rozhlížel kolem sebe: vesnice působila opuštěným dojmem.

Zastavili, zhoupli motorky na stojánky a sesedli. Všude okolo se rozprostíral nekonečný, vzdychající prales a pohlcoval jakékoli známky lidské přítomnosti.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Khona.

„Vypadá to, že utekli. Všichni až na jednoho,“ odpověděl a ukázal na jeden z bambusových příbytků. Ford v něm rozpoznal vrásčitou stařenu sedící na ručně tkané rohoži. Khon vytáhl z kapsy pytlík s bonbony a oba společně zamířili k domku. „Tahle oblast byla v období vražedných polí těžce postižena,“ vysvětloval, „a místní se všech cizinců stále bojí.“

„Zeptej se jí na stezky do nitra kopců.“

Zblízka žena vypadala ještě starší než zdálky a Ford zapochyboval, je-li vůbec možné, aby byla stále naživu. Připomínala kostěný věšák pokrytý volnou, vrásčitou kůží. Navzdory prvnímu dojmu však byla překvapivě čilá a temperamentní. Seděla na zkřížených nohou a kouřila hořký konec doutníku seříznutého na obou koncích. Usmála se na Forda a odhalila jediný zub, který jí ještě zbýval v ústech. Khon jí nabídl otevřený sáček s bonbony a stařena do něj sáhla špinavou rukou a dobrou polovinu si jich zkrouceným pařátem nabrala.

Khon s ní mluvil místním nářečím a ona mu s živými gesty odpovídala. Jako divá kývala hlavou a její kostnaté prsty ukazovaly a kreslily ve vzduchu.

„Prý tam radši nemáme chodit.“

„Řekni jí, že to nepřipadá v úvahu a že potřebujeme její pomoc.“

Khon a stařena zapředly dlouhý rozhovor. „Říká, že asi dva kilometry na sever odsud je buddhistický klášter, ale že je přístupný jen pěšky. Mniši jsou prý očima a ušima lesa. Tam bychom měli jít ze všeho nejdřív. Ukážou nám cestu dál. Za zbytek těch cukrdlat se nám prý postará o motorky.“

Stezka stoupala hájem pokroucených moruší a ústila na hustě zalesněném hřebeni kopce. Vedro bylo zničující a Ford měl pocit, že mu při každém nádechu vniká do plic ohnivá výheň. Po půlhodině se dostali ke zřícenině zdi z gigantických načervenalých kvádrů prorostlých liánami s prastarým schodištěm, které se vinulo vzhůru svahem. Vystoupali po něm a ocitli se na travnaté ploše pokryté zpola zasypanými kvádry, za nimi se pak z hustého podrostu džungle zvedaly rozbořené věže rozestavěné ve tvaru pětky na hrací kostce. Každá věž nesla podoby čtyř tváří boha Višnua nasměrovaných do všech světových stran. Starobylý khmerský klášter.

Uprostřed zříceniny stála na travnaté mýtině vybombardovaná kostra mnohem mladšího buddhistického chrámu. Bez střechy, s otlučenými kamennými stěnami, jejichž siluety se tyčily proti obloze. Ještě za nimi byly vidět pozlacené věže stúp, starých hrobek, které se zvedaly nad koruny stromů. V těžkém, vlhkém vzduchu hlasitě bzučely včely a vonělo spalované santalové dřevo.

Před klášterem, ve vchodu bez dveří stál malý, seschlý mnich v šafránové sutaně, s oholenou hlavou, a zvědavě je pozoroval třpytivýma černýma očima, které zářily v živoucím obličeji pokrytém snad tisíci vrásek. Drobnými pěstmi svíral lemy své sutany.

Khon se mu uklonil a mnich úklonu opětoval. Mluvili, ale opět dialektem, kterému Ford nerozuměl. Mnich na něj kývl, aby přistoupil. „Jste tu vítán,“ pronesl khmersky. „Pojďte.“

Vstoupili do chrámu bez střechy. Na podlaze byla nakrátko sestřižená tráva, hustá a jemná jako na golfovém hřišti. Na jednom konci stála pozlacená socha Buddhy sedícího v pozici lotosového květu s přivřenýma očima, téměř pohřbená pod obětinami v podobě čerstvě natrhaných květin. Kolem sochy hořely svazky vonných tyčinek a naplňovaly vzduch příjemnou vůní santalového dřeva. Za sochou stála skupinka asi deseti mnichů v sutanách. Drželi se těsně u sebe, jako by chtěli svého boha před vetřelci chránit, některým z nich mohlo být sotva dvanáct, třináct let. Zdi byly vystavěny z kamenů získaných ze zříceniny staršího chrámu a Ford tu a tam rozpoznal kusy soch vykukujících z nejrůznějších pospojovaných bloků – ruku, torzo trupu, kus tváře, divoce pokroucenou paži roztančené apsary. Jednu ze zdí zdobily dvě zubaté čáry děr po kulkách, nejspíš po palbě z automatických zbraní. Forda napadlo, že se zde možná konaly popravy.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je mnich a ukázal na rákosové rohože rozprostřené na trávníku. Rozbitou střechou dovnitř pronikalo odpolední slunce a malovalo východní stěnu zlatou barvou. Kužely slunečních paprsků se mísily s kouřem vonných tyčinek, který jimi stoupal vzhůru, a střídavě do nich vstupoval a zase vystupoval. Po několika minutách ticha přišel mnich se starou litinovou konvicí s čajem a s několika otlučenými hrníčky. Položil je před ně na rohož a nalil. Napili se silného, zeleného čaje. Když dopili, opat kláštera vstal.

„Mluvíte khmersky?“ zeptal se Forda vysokým, ptačím hlasem.

Ford přikývl.

„Tohle je konec světa. Co vás sem přivádí?“

Ford sáhl do kapsy a vytáhl falešný medový kámen. Opat zděšeně ustoupil o krok zpět. Ostatní mniši se rychle odtáhli. „Dejte ten ďáblův kámen pryč.“

„Je falešný,“ odpověděl Ford nevzrušeně.

„Jste obchodníci s drahokamy?“

„Ne,“ odpověděl Ford, „ale hledáme důl, kde se tyto kameny těží.“

Snad poprvé zahlédl na mnichově tváři náznak emocí. Zdálo se, že váhá – přejížděl si tam a zpět rukou po krátkém strništi vyholené lebky. Jeho prsty přitom vydávaly tichý, šustivý zvuk. „Proč?“

„Pracuji pro americkou vládu. Chceme důl najít a zavřít.“

„Kolem je plno bývalých Rudých Khmerů. Mají pušky, minomety, granátomety. Jsou to zlí, násilničtí lidé. Nemůžete čekat, že byste se tam jen tak vypravili a přežili.“

„Pomůžete nám?“

Tentokrát již mnich neváhal. „Ano.“

„Co o tom dole víte?“

„Asi před měsícem došlo v lese k obrovskému výbuchu. A pak, o něco později, sem přišli. Přepadli horské vesnice a přinutili obyvatelstvo, aby pro ně ten ďáblův kámen těžilo. Udřou je k smrti a pak vyrazí do okolí a nachytají si další.“

„Můžete nám důl popsat? Kolik je tam vojáků a kdo celou operaci řídí?“

Mnich pohnul rukou a jeden z mnichů na protější straně místnosti se zvedl a vyšel ven. O chvíli později se vrátil a přiváděl s sebou slepé, asi desetileté dítě v mnišském hábitu. Tvář i hlavu dítěte pokrývala pavučina lesklých jizev. Dítě nemělo nos a jedno ucho. Místo očí mělo jen zanícenou zjizvenou tkáň. Tělíčko pod rouchem bylo malé, slabé a pokřivené.

„Téhle se podařilo utéct,“ vysvětloval opat.

Ford si dítě pozorně prohlížel a teprve nyní poznal, že je to holčička oblečená jako chlapec.

„Kdyby se dozvěděli, že ji tu skrýváme, všichni bychom zemřeli,“ pokračoval mnich a obrátil se k děvčátku: „Pojď blíž, mé dítě, a pověz Američanovi všechno, co víš. I tu nejhorší část.“

Dítě mluvilo plochým hlasem bez jakýchkoli emocí, jako by recitovalo naučenou školní básničku. Vyprávěla jim o výbuchu v horách, o vojácích Rudých Khmerů – jak přišli a zaútočili na jejich vesnici, zavraždili jí matku i otce a zbytek vesnice hnali džunglí k lomu. Popsala, jak pomalu oslepla při třídění hromad nakopaného kamení, ve kterých hledala drahokamy. Pak jim jasně, přesně a srozumitelně do nejmenších podrobností popsala prostorové rozvržení lomu, místa, kde stály hlídky, kde bydlel šéf, i to, jak celý lom fungoval. Když skončila, uklonila se a ustoupila dozadu.

Ford odložil zápisník a zhluboka se nadechl. „Pověz mi ještě o tom výbuchu. Jak vypadal?“

„Jako výbuch bomby,“ vysvětlovala dívenka. „Pokácel mnoho stromů. Pak se vysoko k obloze zvedl velký mrak a z nebe několik dní pršel špinavý déšť.“

Ford se podíval na mnicha. „Vy jste ho viděl? Co to bylo?“

Opat na něj upřel pronikavý pohled. „Démon z toho nejhlubšího pekla.“

19

Abbey zarazila závlačku do kotevního drátu a přesunula se na záď. Vklouzla do kormidelny. „Padáme odsud,“ oznámila, uchopila kormidlo a nastartovala motor. Loď vyrazila od ostrova, který právě prohledaly.

„Tak to byl výbuch,“ konstatovala Jackie naštvaně.

„Dva už máme, tři nám ještě zbývají,“ chlácholila ji Abbey a snažila se, aby její slova vyzněla povzbudivě. „Ničeho se neboj, však my ho najdeme.“

„To doufám. Plazit se jen tak křovím není nic pro mě. Připadala jsem si, jako by mě zavázali do pytle plnýho vzteklých koček. Podívej, jak jsem podrápaná.“ Jackie jí strčila před obličej svoji poškrábanou ruku.

„Ber to jako válečná zranění. Jednou o nich budeš povídat vnoučatům,“ nenechala se Abbey vyvést z rovnováhy. Navigovala Mareu kolem severního cípu ostrova. Zapadající slunce vrhalo krvavě oranžové stíny na vzdálenou pevninu a ve vzduchu se vznášel měkký opar. Podívala se na displej navigace a nastavila kurz na další z ostrovů na seznamu: Ripp. Jeho obrysy byly vidět v dálce na obzoru, pouhých pár mil za komplexem staré pozemní radiostanice na ostrově Crow. Její bílá bublina na ni působila vždy strašně nepatřičně, jako nějaká obrovská pýchavka, která se zvedá z drsného, divokého povrchu ostrova. Na hladině se odrážela světla trajektu. Bylo zřejmé, že míří do přístavu na ostrově.

„Pamatuješ si ještě na ten školní výlet na ostrov?“ zajímala se Jackie. „Na ty tři magory, co se tam o ten radar ve dne v noci starali?“

„To bylo tenkrát, když z něj posílali signály sondě na Saturnu.“

„Fakt by mě zajímalo, co za cvoka si vezme práci na kusu skály uprostřed ničeho. Vzpomínáš na toho maníka s těmi strašnými hlodáky, jak po nás pořád šilhal? Vypadal jako králík. Co myslíš, že tam asi tak celej den dělají?“

„Hledají E. T.?“

„Jasně, co takhle trochu marťanskýho piva?“ dostala chuť Jackie.

Abbey se zasmála a zvedla láhev Jima Beama.

„Souhlas.“

Abbey se napila a podala láhev Jackie. Ta si dopřála pořádný doušek. Slunce pohasínalo na obzoru a zálivem se zvolna šířil soumrak.

„A sakra,“ konstatovala Abbey a natáhla se po dalekohledu na přístrojové desce. „V domě na ostrově se svítí. Admirál už zřejmě dorazil z Jersey na prázdniny.“

„Do prdele.“

Blížily se k ostrovu a před očima se jim pomalu zjevoval rozlehlý dům se šindelovou střechou, samý štít a věžička, nasvícený venkovními reflektory.

„Admirál je pořádný pako,“ ulevila si Jackie. „Povídá se, že byl v korejský válce a zabíjel tam ženský a děti.“

„Kecy.“

„Jen říkám, že bychom mohly Ripp vypustit.“

„Jackie, čára dopadu jde přímo středem ostrova. Musíme ho prohledat a uděláme to dnes v noci.“

Jackie zasténala. „Kdyby ten meteorit přistál na Rippu, admirál už by ho dávno našel.“

„Tenkrát tady ještě nebyl, neví o něm a Ripp je velký ostrov.“

„Povídá se taky, že tady má rozestavěný stráže.“

„S tím bych si hlavu nedělala. Pár tlustejch páprdů, kteří se v kuchyni cpou koblihama a čumí na Superstar.“

Abbey si dalekohledem prohlížela dům i přístav a hledala známky pohybu. U plovoucího mola byl uvázaný admirálův motorový člun a v zátoce kotvila jeho velká jachta. V okně domu si všimla stínů.

„Zakotvíme na druhé straně,“ rozhodla.

„Pozor na proud na západní straně, je to vracák,“ upozornila ji Jackie. „Je pěkně divokej. Nejlepší přístup bude od jiho-jihozápadu na dvaceti stupních.“

„Dobře,“ souhlasila Abbey a zatočila kormidlem, aby pozměnila kurz lodi do směru, který jí Jackie zadala. Zastavily asi sto metrů od pobřeží a vyhodily kotvu. Na obloze vycházely první hvězdy. Abbey zhasla kotvicí světla a ztlumila podsvícení elektronických displejů přístrojové desky. Loď se ocitla ve tmě. Jackie mezitím nacpala do batohu vše nezbytné: placatici s Jimem Beamem, potápěčský nůž, dalekohled, vodu, sirky, baterky, náhradní baterie a pepřový sprej.

Slezly do člunu. Hladina byla nehybná, lesklá a temná. Ostrov se tyčil kousek před nimi, pohlcen černou tmou. Abbey veslovala ke břehu a snažila se nadlehčovat vesla tak, aby se do vody nořila co nejtišeji a bez cákání. Člun tiše dosedl na písčitou pláž a obě dívky vyskočily. Mezi stromy prosvítaly záblesky světel domu.

„A teď co?“ zajímala se Jackie.

„Pojď za mnou,“ vyzvala ji Abbey a otáčela kompasem. Po chvíli zamířila přes pláž a prošlapala si cestu hustým trnitým křovím planých růží, až se jí nakonec podařilo proniknout do lesa. Cítila, jak jí Jackie funí těsně za zády. Mezi stromy byla tma jako v jeskyni. Abbey rozsvítila baterku a přikryla ji dlaní, aby ztlumila rozsah světelného kužele. Kráčela vlhkým lesem s měkkým mechovým podrostem a tu a tam natočila baterku doleva či doprava a hledala kráter. Čas od času se také zastavila a zkontrolovala si podle kompasu směr.

Uplynulo deset minut a jejich pátrání bylo stále bezvýsledné. Téměř na samém konci ostrova zabředly do podmáčeného mokřadu a musely se dokonce přebrodit přes líný potok, jehož hladina jim i tak sahala až po prsa a Abbey musela držet batoh s věcmi nad hlavou. Mokřina přešla v otevřené pole. Abbey se přikrčila na kraji mezi stromy a prohlížela si dalekohledem terén. Jackie si sundala boty a vylévala z nich bahnitou vodu.

„Je mi děsná kosa.“

Pole se zvedalo vzhůru po svahu, na jehož konci jej vystřídal pečlivě udržovaný trávník s tenisovým kurtem, za nímž se tyčila admirálova obrovská rezidence. V jednom z oken zahlédla pohybující se stín.

„Přes to pole se musíme dostat,“ zašeptala Abbey. „Mohl by tam být kráter.“

„Co kdybysme ho obešly?“

„To nejde. Musíme to udělat pořádně, nic nevynechat.“

Ani jedna se však nehnula z místa.

Abbey dloubla do Jackie. „Máš strach?“

„Jo, a taky jsem pořádně mokrá.“

Abbey vytáhla z batohu placatici a nabídla ji kamarádce. Jackie se napila a Abbey následovala jejího příkladu.

„Už je ti líp?“

„Ne.“

„Nemá cenu dál čekat.“ Abbey cítila, jak se jí v žaludku rozlévá příjemné teplo. Vyrazila do pole a řídila se světlem, které se sem neslo z domu. Baterku proto zastrčila zpátky do batohu. Plížily se po kolenou a na loktech a tiskly se k zemi. Tráva na poli byla uschlá a slehlá.

Asi uprostřed cesty se kdesi v dáli před nimi ozval psí štěkot. Instinktivně se přimáčkly ještě těsněji k zemi. Z domu k nim dolehl hlas Franka Sinatry a ihned se zase ztratil. Někdo otevřel a zase zavřel dveře. Vyčkávaly.

Další zavytí v dáli. Abbey cítila čůrky ledového potu, které jí stékaly po zádech. Zachvěla se.

„Abbey, prosím,“ žadonila Jackie. „Zmizíme odsud.“

„Pššt.“

Přesně v okamžiku, kdy se Abbey chystala opět zvednout, spatřila dva stíny, které se zjevily za rohem domu a s čenichy u země křižovaly trávník sem a tam.

„Psi,“ vydechla.

„Proboha ne,“ zasténala Jackie.

„Padáme pryč. Na tři se zvedneme a sprintem do potoka.“ Jackie jen plačtivě potáhla.

„Jedna, dvě, tři.“ Abbey vyskočila a plnou rychlostí vyrazila přes pole s Jackie v těsném závěsu. Ve stejném okamžiku jim za zády vybuchl zběsilý štěkot. Skočily do potoka a jeho pomalý, přesto však dostatečně silný proud je unášel k lesu. Abbey se ponořila celá a nad vodou držela jen obličej. Pokoušela se dýchat zavřenými rty. Štěkot se každým okamžikem blížil a již bylo vidět kmitání rozsvícených baterek na vrcholku kopce, ze kterého směrem k nim sbíhaly dvě mužské postavy.

Další štěkot se přidal zezadu, z místa, kde skočily do vody. Abbey slyšela i křik přibíhajících mužů a po něm dokonce výstřel.

Obklopily ji vysoké koruny stromů, protože proud ji konečně odnesl do lesa. Pokoušela se najít Jackie, ale ve tmě vůbec nic neviděla. Proud byl stále rychlejší – voda se nyní hnala mezi spletenými kořeny a omletými balvany. Odkudsi zepředu se ozýval divoký, burácivý řev a proud ji unášel stále rychleji a rychleji.

Vodopád. Pokusila se zachytit břehu a nahmatala velký kámen, ale byl celý porostlými řasami a proklouzl jí mezi prsty, takže ji voda unášela dál a dál. Řev byl každým okamžikem hlasitější a Abbey před sebou zahlédla tenkou bílou nitku pobřeží. Znovu se zoufale pokusila zachytit kamene a chvíli se jí dokonce podařilo se na něm udržet, ale pak ji proud obtočil kolem a strhl ji opět s sebou.

„Jackie!“ vykřikla a cítila, jak ji proud vtahuje do sebe, najednou si připadala jako ve stavu beztíže, kolem ní zuřilo zpěněné, bílé peklo. Než se stačila vzpamatovat, pohltila ji ledová, černá prázdnota a Abbey ztratila přehled o tom, kde je nahoře a dole, jen kolem sebe zběsile kopala a mávala rukama a pokoušela se získat rovnováhu a dostat hlavu nad hladinu. Lapala po dechu a pokoušela se udržet nad divoce uhánějící, vířivou vodou. Otočila se, několika tempy se vymanila z dosahu turbulence a za několik okamžiků se již ocitla v tiché, lenivé tůni. Přímo v úrovni očí viděla hladinu moře i temné oblohy – byla zpět na pobřeží. Proud ji unášel mezi nánosy štěrku a Abbey několikrát kopla nohama a zachytila se okraje štěrkové lavice. S pomocí nohou se vytáhla nahoru a začala plivat vodu. Všude kolem panoval klid. Psi i lidé zůstali kdesi vzadu.

„Jackie?“ zašeptala.

O několik okamžiků později se z vody vynořila hlava její kamarádky, Jackie se zvedla na kolena a prskala kolem sebe vodu.

„Jackie? Jsi v pořádku?“

Jackie si dala s odpovědí chvíli načas, ale nakonec drsným hlasem odpověděla: „Asi jo, kurva.“

Držely se pod ochranou stromů a plížily se podél pobřeží ke člunu. Odtáhly ho k vodě, vlezly dovnitř a odrazily od břehu. Za pár minut již byly zpět na lodi a po chvíli oddechu vybuchly obě nekontrolovaným smíchem.

„Super,“ konstatovala Abbey a pokoušela se popadnout dech. „Vytáhneme kotvu a padáme, než nás začnou hledat tou svojí obrovskou jachtou.“

Svlékly se donaha a rozvěsily mokré oblečení přes pažení lodi, s níž pak Abbey vyplula na otevřené moře, k čemuž si zdárně přihýbaly z láhve Jima Beama.

20

Ford si o sobě vždy myslel, že je rychlý a zdatný chodec, ale buddhistický mnich se v džungli pohyboval rychle jako netopýr, až za ním šafránová sutana vlála a jeho vietnamky na stezce hlasitě pleskaly. Tímto tempem kráčeli mlčky a bez odpočinku celé čtyři hodiny, dokud nedošli ke skále na kraji prudké strže. Zde se mnich náhle zastavil, uhladil si sutanu, posadil se a sklopil hlavu k modlitbě.

Když skončil, vzhlédl a ukázal rukou ke kaňonu. „Šest kilometrů. Běžte kaňonem, až dorazíte k úpatí kopce. Vylezte na něj a ocitnete se nad dolem, který bude pod vámi v údolí. Dávejte si ale pozor – podél kopce procházejí hlídky.“

Khon si přitiskl dlaně k sobě a sklonil hlavu na znamení díků.

„Až budete na cestě, poděkujte Buddhovi,“ řekl mnich. „A teď už běžte.“

Ponechali ho tam, vsedě na kameni, se sklopenou hlavou, ponořeného do hluboké meditace. Ford stoupal jako první a razil jim oběma cestu mezi obrovskými balvany omletými a vyleštěnými bezpočtem povodní, které se kaňonem během staletí přehnaly. Ke konci se kaňon zúžil tak, že připomínal spíš rokli. Stromy na úbočích svahů se nad nimi skláněly a vytvářely tunel. V těžkém vzduchu hlasitě bzučely myriády hmyzu a všude kolem bylo cítit vůni postopčáku.

„Je tady podezřelý klid,“ poznamenal Ford zadýchaně.

Khon pokýval svojí kulatou hlavou.

Tu a tam si všimli buddhistických modliteb vytesaných do kamene, nyní, působením věků již téměř nečitelných. Jednou dokonce prošli kolem celé sochy ležícího Buddhy. Byla téměř patnáct metrů dlouhá, z jednoho kusu kamene. Khon se před ní zastavil a věnoval Buddhovi tichou oběť v podobě několika květin, které na sochu rozsypal.

V ústí rokle se stezka začala zvedat do velice příkrého svahu. Téměř pod vrcholem po dlouhé době opět zahlédli slunce, jehož paprsky pronikaly mezi stromy. Vrchol ohraničovala rozpadlá zeď a za jejím pobořeným valem byly vidět zbytky středně velkého chrámu, které se zvedaly z hustého podrostu. Na jednom konci chrámového prostranství stálo ohořelé a pokroucené protiletecké dělo z doby vietnamské války. Druhé pak strážilo protilehlý konec areálu.

Ford dal Khonovi znamení, aby zůstal stát, a sám se proplížil mezi stromy až ke zdi a přehoupl se přes její okraj. V tom okamžiku zaslechl šramot, prudce se otočil a zároveň vytáhl z pouzdra pistoli. Byla to však jen zvědavá ještěrka, která se vyšplhala na hromadu uschlého listí. Ponechal si pistoli již v ruce a pokračoval v cestě až na mýtinu uprostřed. Rozhlédl se kolem sebe a zamával na Khona. Společně se pak vydali po pěšině k druhému dělu, které bylo usazeno na samém úbočí kopce s výhledem do údolí.

Ford se opatrně přiblížil až k okraji kamenné plošiny a podíval se dolů.

Pohled, který se mu naskytl, byl tak podivný, že zprvu nechápal, o co se vlastně jedná. Stromy uprostřed údolí byly v dokonale kruhovitém půdorysu pokáceny k zemi a jejich kmeny vybíhaly z kráteru v samotném středu jako loukotě nějakého gigantického žebřiňáku. Nad vším se vznášel kouřový opar a překrýval scénu překypující horečnou aktivitou. Z centrálního kráteru bez ustání proudily řady otrhaných otroků vláčejících na zádech koše plné namodralého kamení, které vyvažovali popruhem omotaným kolem čela. Své těžké břemeno vyklápěli na obrovskou hromadu asi padesát metrů od hrany kráteru a ihned se vraceli zpět, záda shrbená, pro nový náklad. Hromada samotná se hemžila vyzáblými postavami dětí a žen, které kameny roztloukaly malými kladívky a hledaly drahokamy.

Kráter uprostřed byl nade všechny pochybnosti dolem, kde se kameny těžily.

Prostor za hranicí vnitřního okruhu byl vyčištěn a byla zde vystavěna vesnice pokřivených proutěných chatrčí se slaměnou střechou. Ty stály v několika řadách a celá osada byla uzavřena hradbou, kterou tvořila klubka ostnatého drátu, takže připomínala spíš koncentrační tábor než vesnici horníků. Z otevřených ohňů uprostřed osady se vznášel kouř. Na každém konci osady stály dva staré tanky a vnější obvod údolí střežili vojáci s automatickými zbraněmi. Další vojáci udržovali řady otroků v pohybu. Ty, kteří se jim zdáli slabí nebo pomalí, bodali dlouhými zašpičatělými holemi – vždy si ale udržovali náležitý odstup.

Ford sáhl do kapsy a vytáhl malý dalekohled. Zaměřil ho na kráter – hlubokou, svislou šachtu se širokým okrajem, který nesl všechny známky toho, že byl vytvořen v důsledku dopadu velkého meteoritu. Prohlížel si řady dělníků – zubožených lidských trosek v děsivém stavu – vypadané vlasy, těla pokrytá mokvajícími boláky, zčernalá, svraštělá kůže, křivá záda, vystupující kosti. Mnozí z nich byli otravou z ozáření již natolik znetvoření – holohlaví, bez zubů, na kost vychrtlí – že ani při bližším zkoumání nedokázal rozlišit muže a ženy. Nemocně a bez života ale vypadali i vojáci, kteří je střežili.

„Co tam vidíš?“ šeptal zezadu Khon.

„Strašné, hrozné věci.“

Khon se připlazil až k němu a podíval se vlastním dalekohledem. Dlouho mlčky zíral do údolí.

Jeden z dělníků se během jejich pozorování pod nákladem rudy zapotácel a upadl. Obsah koše se vysypal na zem. Byl malý a hodně slabý a Ford odhadoval, že je to teprve odrostlé dítě. Voják ho vyvlekl z řady a kopanci se ho pokoušel přinutit k tomu, aby vstal. Chlapec se o to snažil, ale byl příliš zesláblý. Voják mu nakonec přiložil ke spánku pistoli a vystřelil. Nikdo kolem ani neotočil hlavu. Voják mávl na oslí potah opodál, tělo bylo přehozeno přes okraj vozu a Ford pozoroval, jak je odváženo k okraji údolí, kde bylo vhozeno do výkopu, který jako čerstvá jizva prořezával rudou zem deštného pralesa – masový hrob.

„Viděls to?“ zeptal se Khon tiše.

„Viděl.“

Ford se teď zaměřil na hlídkující vojáky a ke svému zděšení zjistil, že i většina z nich byli pouzí teenageři a někdy ani to ne. Se samopaly tu pochodovaly pouhé děti.

„Podívej se na konec údolí,“ zašeptal Khon, „tam k těm velkým stromům, které nepokáceli.“

Ford zvedl dalekohled a ihned zpozoroval dřevěný dům schovaný mezi stromy při vstupu do údolí. Byl vystavěný ve francouzském koloniálním stylu se šikmou plechovou střechou, vikýřovými okny a stěnami z nabílených dřevěných prken. Střecha se svažovala na rozlehlou verandu stíněnou vysokými, kvetoucími helikoniemi jasně rudé a oranžové barvy. V dalekohledu viděl ještě starého muže, který se jako nějaký vyzáblý pták v kleci pohyboval po verandě. Přecházel tam a zpět a v sevřené dlani svíral sklenici s drinkem. Měl vlasy bílé jako sníh a záda ohnutá téměř do předklonu. Tvář měl však stále svěží a pozornou. Mluvil se dvěma muži a volnou rukou zuřivě gestikuloval – jako by někomu sekal hlavy. Po obou stranách domu stáli na stráži mladičtí vojáci se samopaly.

„Vidíš ho?“

Ford přikývl.

„Vsadil bych se, že je to bratr číslo šest.“

„Bratr číslo šest?“

„Pol Potova pravá ruka. Povídá se, že ovládl kus země někde na hranicích s Thajskem. Vypadá to, že jsme to jeho malé království právě našli.“ Khon si zastrčil dalekohled zpět do batohu. „Tady jsme ale nejspíš skončili.“

Ford nic neříkal. Cítil však na sobě Khonův upřený pohled. „Udělej si ty fotky, cos chtěl, natoč video, zaměř souřadnice a mizíme odsud.“

Ford odložil dalekohled a stále se neměl k odpovědi.

Khon se náhle zamračil. V husté trávě u nohou zpozoroval něco, co se mu nelíbilo. Sehnul se k zemi, vyprostil ze zajetí stébel drobný bílý předmět a ukázal jej Fordovi. Byl to čerstvě típnutý nedopalek ručně srolované cigarety.

„Ajaj,“ zvedl Ford obočí.

„Musíme okamžitě pryč.“

Opatrně vycouvali z plošiny a přikrčení se proplížili kolem obou dělostřeleckých postavení. Ford pátral v lese pod nimi a pokoušel se odhalit známky pohybu. Najednou se vrhl stranou a přitiskl se pevně k zemi. Khon ho ihned napodobil.

„Hlídka,“ zašeptal a ukázal před sebe.

„Jdou přímo k nám.“

„V tom případě použijeme zadní východ.“

Ford se po břiše odplazil ke zdi obklopující chrámový areál a přikrčil se za ní. Khon ho bez otálení následoval.

„Tady nemůžeme zůstat. Musíme se dostat přes zeď.“

Khon přikývl.

Ford našel ve zdi pevný úchyt a vytáhl se nahoru těsně pod rozpadlý okraj. Přehoupl se přes něj a dopadl na zem na druhé straně. Tam ještě chvíli ležel a oddychoval. O chvíli později se na vrcholku zdi objevil i Khon. Téměř současně se kdesi zleva z džungle ozvala rachotivá dávka z několika samopalů. Pokropila vršek zdi a rozeslala na všechny strany drobné úlomky zdiva jako šrapnely.

„Hon čun gnaj!“ vykřikl Khon a vrhl se dolů ze zdi. Dopadl těsně vedle Forda a kutálel se dolů. Palba se stočila ze zdi a kulky jim nyní létaly nad hlavami a kropily je usekanými konečky listí a větviček.

Střelba ustala stejně náhle, jako začala, a Ford slyšel výkřiky vojáků, kteří teď pobíhali někde mezi stromy pod nimi. Přitiskl se co nejvíce k zemi, zamířil pistoli směrem k hlasům a vystřelil. Jedinou ránu. Odpovědí mu byla další zběsilá palba, která však i nadále létala vysoko nad nimi a téměř zlikvidovala horní řadu kamení zdi kolem kláštera.

„Padáme,“ rozhodl Ford.

Khon vytáhl svoji devítimilimetrovou berettu. „No konečně, amigo.“

Nad hlavou jim přelétl granát z granátometu a vybuchl na vrcholku kopce. Tlaková vlna Forda převrátila na bok. Snažil se nevnímat pískot v uších a pokoušel se znovu soustředit na situaci kolem. „Utíkej dolů tamtím korytem a já tě budu krýt. Pak se schováš a uděláš to samé pro mě.“

„Jasně.“

Ford vypálil ve směru, kde tušil pohyb vojáků, Khon vyskočil a přikrčený vyrazil dolů po svahu. Ford udržoval pomalý, nepravidelný rytmus krycí palby, dokud mu Khon nezmizel z dohledu.

O minutu později uslyšel praskání Khonovy beretty. Vyškrábal se na nohy a vrhl se dopředu, do terénní prohlubně běžící dolů svahem. Nad hlavou mu přelétl další granát a tlaková vlna jim smýkla dopředu – ještěže tak, protože křoví, kde se právě zastavil, téměř ve stejném okamžiku zkosila dávka ze samopalu.

Plazil se dolů a seshora na něj pršely mokré kousky listí a rozstřílené vegetace. Vojáci dosud mířili příliš vysoko a kosili jen lesní podrost – ze svého postavení zřejmě nedokázali odhadnout správný úhel záměru. O chvíli později před sebou zahlédl Khona.

„Utíkej!“

Dali se oba do běhu a řítili se z kopce mezi křovisky a liánami. Ty ještě tu a tam přeřízla další dávka ze samopalu, ale střelba zvolna slábla a bylo zřejmé, že přichází ze stále větší vzdálenosti.

O deset minut později se dostali na dno rokle a chvíli se zastavili na břehu potoka, aby se vydýchali. Ford si klekl k vodě a šplíchal si vodu do tváře a na krk.

„Jdou po stopě,“ poznamenal Khon. „Musíme pokračovat.“

Ford přikývl. „Proti proudu. To je nenapadne.“

Brodili se potokem vzhůru, z jedné tůňky do druhé, mezi kluzkými balvany prudce stoupajícího koryta. Po půlhodině tvrdého a vyčerpávajícího výstupu se dostali až k místu, odkud voda vyvěrala z praskliny ve skále. Sto metrů nad nimi byla hrana rokle, napravo od nich mířila suchá strouha.

Překročili ji a vystoupali na vrchol rokle. Pak sestoupali dolů svahem a pustili se zase vzhůru další roklí. Celou dobu se prodírali hustými křovisky. Po několika hodinách chůze se začalo stmívat. Džungle se ponořila do zeleného šera.

Khon se svalil na hustou podestýlku kapradí, obrátil se na záda a založil si ruce pod hlavu. Na jeho vyrovnané, flegmatické tváři se rozzářil široký úsměv. „Báječné. Utáboříme se.“

Ford ztěžka dosedl na ztrouchnivělý kus padlého kmene a snažil se popadnout dech. Vytáhl čutoru s vodou a podal ji Khonovi, který z ní dlouze upil. Pak se napil i Ford. Voda byla teplá a páchla.

„Ověřil sis existenci dolu,“ řekl Khon a posadil se. Prohlížel si nehty a nakonec vytáhl z kapsy pilníček a začal si je čistit a brousit. „Máš jeho polohu. Můžeme se vrátit.“

Ford mlčel.

„Je to tak, pane Mandraku? Můžeme se vrátit?“

Pořád žádná odpověď.

„Snad už zase nechceš zachraňovat svět, proboha! Nemáš toho ještě dost?“

Ford se váhavě škrábal vzadu na krku. „Poslyš, Khone, asi tady máme problém.“

„A to je?“

„Proč mě sem vlastně poslali.“

„Abys ten důl našel. Sám jsi to říkal.“

„Viděl jsi ho. Nechceš mi snad tvrdit, že by CIA už nevěděla, kde přesně se nachází. Neexistuje šance, že by ho naše špionážní satelity minuly.“

„Hmm,“ zabrblal Khon. „Na tom něco bude.“

„Proč celá ta šaškárna s tím, abych ho našel a nafotil?“

Khon pokrčil rameny. „Nevyzpytatelné jsou cesty CIA.“

Ford si přejel rukou po tváři, uhladil si vlasy a vydechl. „Je tu ještě jeden problém.“

„A to je?“

„Necháme tady všechny ty lidi umřít?“

„Ti už mrtví jsou. Kromě toho jsi mi tvrdil, že máš rozkaz nic nedělat. Nemáš se dolu ani dotknout. Je to tak, pane Mandraku?“

„Byly tam děti, obyčejný děcka.“ Ford zvedl hlavu. „Viděl jsi, jak jen tak zastřelili toho kluka? A ten masový hrob? Už teď je v něm nejmíň několik set mrtvol a to není ani ze čtvrtiny plný. Tohle je genocida.“

Khon potřásl hlavou. „Zapomínáš, kde jsi. Vítej v zemi genocidy. Nech to být.“

„Ne, nemůžu odsud jen tak odejít.“

„A co tedy chceš dělat?“

„Vyhodíme důl do vzduchu.“

21

Mark Corso svíral v ruce CD-ROM a cítil, jak se mu zpocené prsty lepí k plastové krabičce obalu. Vůbec poprvé se nacházel v zasedací místnosti MMO, nejsvětější svatyni projektu mise na Mars. Zážitek však byl spíše zklamáním. Zatuchlý vzduch páchl kávou, kobercem a Mr. Properem. Stěny pokrývaly falešné dřevěné panely, které se již na několika místech vyboulily. Plastové stoly při zdi byly obtíženy plochými monitory, osciloskopy, konzolami a celou řadou dalšího elektronického vybavení. Jeden konec místnosti zabíralo plátno zavěšené na stropě a uprostřed stál ten nejohavnější konferenční stůl, jaký kdy viděl, s hnědou laminátovou deskou, naraženými hliníkovými hranami a kovovýma nohama.

Corso zaujal místo před malou plastovou cedulkou s jeho jménem. Vytáhl z brašny notebook, zastrčil jej do dokovací stanice a zapnul. Dovnitř se mezitím trousili další technici. Bezstarostně si povídali, vtipkovali a z letitého kávovaru v rohu místnosti si doplňovali zásoby kofeinu.

Vedle se usadila Marjory Leungová a stejně jako on si zapojila přenosný počítač. K Markovi se donesl závan svěží jasmínové vůně. Byla až nečekaně dobře oblečená – měla na sobě elegantní černý kostým – a Corso v duchu děkoval, že si na sebe ráno vzal svoje nejlepší sako a jednu z nejdražších hedvábných kravat. Nikde kolem nebyly k vidění bílé, laboratorní pláště.

„Nervózní?“ zeptala se ho.

„Trochu,“ odpověděl. Byla to jeho první porada ve funkci staršího technika a jeho prezentace měla přijít na řadu jako třetí z deseti. Každý z řečníků měl k dispozici pět minut a k nim ještě čas určený k odpovědím na případné otázky.

„Za chvíli to pro tebe bude rutina.“

Ředitel projektu Charles Chaudry se postavil – seděl v čele stolu na protilehlém konci – a všichni se ihned utišili. Corso měl Chaudryho rád – byl mladý, pohodář s předčasně šedivými vlasy staženými do copu, vědec každým coulem, přesto však oběma nohama pevně na zemi. Jeho příběh byl všem dostatečně známý: narodil se v Kašmíru v Indii a do USA se dostal jako malý chlapec s rodiči, kteří byli součástí emigrační vlny uprchlíků před druhou kašmírskou válkou v roce 1965. Vypracoval se prakticky z ničeho a představoval dokonalý předobraz úspěšného přistěhovalce. Na univerzitě v Berkeley získal doktorát z planetární geologie a jeho disertační práce získala prestižní Stocktonovu cenu. Jako by si chtěl vynahradit handicap svého původu, stal se z něj dokonalý Američan, nebo ještě přesněji, Kaliforňan – lezl po skalách, jezdil na horském kole a byl téměř fanatický surfař, který se nebál ani zimních vln v Mavericksu, o nichž se tvrdí, že mají ten nejnebezpečnější zlom na světě. Povídalo se rovněž, že pochází z bohaté bráhmanské rodiny, nějaké místní šlechty, a že doma v Kašmíru mu dokonce náleží jakýsi vznešený titul – něco jako paša, nebo nabob, ale to všechno byly jen řeči a nikdo nevěděl nic jistě. Byl trochu namyšlený, ale to byla vlastnost společná všem členům NPF.

„Vítám vás všechny na poradě,“ zahájil jednání a oblažil přítomné zářivým úsměvem. „Náš program postupuje mílovými kroky vpřed,“ oznámil a uvedl stručný přehled několika posledních úspěchů. Zmínil též oslavný článek v sekci vědy newyorských Timesů a citoval z britského vědeckého časopisu New Scientist. Škodolibě nevynechal ani údajné problémy čínské sondy Hu Jintao a pronesl i pár žertovných poznámek.

„A nyní k věci,“ pokračoval. „Začneme s prezentací dat.“ Podíval se na list papíru před sebou. „Pět minut pro každého plus dotazy. Začneme informacemi o počasí. Marjory?“

Leungová vstala a pustila se do své powerpointové prezentace na téma počasí na Marsu. Ukázala jim infračervené snímky ledových mraků na rovníku. Corso se snažil soustředit na její výklad, ale na to byl až příliš rozrušený. Jeho okamžik se rychle blížil – ještě pět minut a poprvé v životě promluví jako starší technik. Jaký asi zanechá dojem? Byl odhodlán riskovat, hodně riskovat, což pro něj nebylo typické, ale dnes si byl jistý. Snad stokrát si svoje data překontroloval. Předloží možná něco hodně neortodoxního, ale vyrazí všem dech. Jinak to přece dopadnout nemůže. Mají tu před sebou nepředstavitelnou záhadu, na kterou těsně před svou smrtí narazil Dr. Freeman. Smrt mu ale nedovolila, aby objevená data dále zpracoval. To udělal až on, nese dál Freemanovu pochodeň. Považoval to za způsob uctění památky svého profesora a mentora, přičemž pochopitelně neuškodí, že tím zároveň prospěje i vlastní kariéře.

Zabloudil pohledem k protějšímu konci stolu a prohlížel si Derkweilera sedícího hned jako první v řadě. Před sebou měl tlusté kožené desky. Nepochyboval o tom, že se rychle vzpamatuje. Hned, jak si uvědomí, odkud vítr vane.

Naslouchal druhé zprávě, ale nevnímal nic z toho, co jim mluvčí předříkával. Určený limit se chýlil ke konci a Corso cítil, jak se mu svírá žaludek. Za chvíli je na řadě.

„Marku?“ vyzval ho Chaudry a povzbudivě se na něj usmál. „Teď vy.“

Corso zastrčil do mechaniky notebooku CD. Ještě chvíli trvalo, než se disk načetl, ale pak se na plátně objevil první obrázek jeho prezentace.

Comptonův scintilátor gama záření:

Analýza dat anomální vysokoenergetické emise záření gama

Mark Corso, starší technik analýzy dat

„Děkuji, doktore Chaudry,“ začal Corso. „Mám pro vás pro všechny malé překvapení – objev, který, jak věřím, má jistou důležitost.“

Derkweilerova tvář potemněla, ale Corso se snažil, aby ji nevnímal. Nechtěl se nechat vyvést z rovnováhy.

„Místo dat ze SHARADu bych se nyní rád zaměřil na data, která nám shromáždil náš scintilátor gama záření.“

V místnosti bylo náhle těžké, dusivé ticho. Risknul to a podíval se na Chaudryho. Tvářil se zaujatě.

Pokračoval k dalšímu snímku. Byl na něm Mars a kolem něj bylo zakresleno mnoho oběžných trajektorií. „Zde máme dráhu planetární sondy Marsu za uplynulý měsíc, která sbírá data na prakticky polárním orbitu…“ Rychle jim odříkal známé informace, proklikal se několika dalšími snímky až k tomu kardinálnímu. Na něm byl graf s pravidelnými amplitudami. „Pokud by se na Marsu nacházel zdroj záření gama, tohle bychom mohli považovat za teoretický podpis z pohledu obíhající sondy.“

Přikyvování, šum, výměny pohledů.

Pokračoval dalším snímkem dvou grafů, které se vzájemně překrývaly, a jejich amplitudy byly prakticky totožné.

„A toto, dámy a pánové, jsou skutečná data záření gama získaná sondou přeložená přes první, teoretický graf.“ Corso si počkal na reakci.

Ticho.

„Byl bych rád, kdybyste se zaměřili na skutečnost, že tu máme velice významnou shodu,“ vysvětloval a pokoušel se, aby jeho hlas zněl vyrovnaně a neutrálně.

Chaudry mhouřil oči a nakláněl se dopředu. Ostatní jen zírali.

„Je mi jasné, že chybové úsečky jsou poněkud rozsáhlé,“ pokračoval, „a jsem si dobře vědom šumu pozadí, který je velice značný. A náš scintilátor je pochopitelně nesměrový, nedokáže se zaměřit na konkrétní zdroj. Provedl jsem ale statistickou analýzu a vyšlo mi, že existuje pouze jedna šance ze čtyř, že by se jednalo o náhodnou shodu.“

Další ticho. Neklidné, nervózní šoupání nohou.

„Váš závěr, doktore Corso?“ zeptal se Chaudry cíleně neutrálním tónem.

„Na Marsu je zdroj záření gama. Bodový zdroj.“

Šokované ticho.

„A tím zdrojem podle vás je?“ položil mu Chaudry další otázku.

„Přesně na tuto otázku teď musíme najít odpověď. Mám za to, že dalším krokem by mělo být přezkoumání vizuálních i radarových snímků s cílem nalézt odpovídající artefakt.“

„Artefakt?“ zvedl Chaudry hlas.

„Chci říct objekt. Artefakt nebyl příliš vhodný termín, děkuji vám za opravu. Neměl jsem rozhodně v úmyslu naznačovat, že tu hledáme něco nadpřirozeného.“

„Nějaké teorie?“

Corso se nadechl. Strávil hodiny přemýšlením o tom, má-li již na poradě nabídnout, k jakému závěru dospěl. Nakonec se rozhodl: buď všechno, nebo nic. „Jedná se pochopitelně o čistou spekulaci, ale pár domněnek bych měl.“

„Sem s nimi.“

„Mohlo by se jednat o přirozený geologický reaktor, jaký jsme již objevili i na Zemi. V něm dochází vlivem pohybu horniny či vody ke koncentraci hmotnosti uranu, až dosáhne subkritické hmotnosti, při které se začne rozpadat, čímž dojde k vysílání gama záření.“

Přikývnutí.

„Tato teorie má ovšem jeden závažný problém. Mars nemá na rozdíl od země žádné tektonické desky, nedochází na něm k žádným zlomovým nebo obrovským pohybům vodních mas, které by tento efekt mohly vyvolat. A dopad meteoritu by materiál rozptýlil, nikoli koncentroval.“

„Co jiného by to tedy mohlo být?“

Corso se zhluboka nadechl. „Miniaturní černá díra nebo velký kus hmoty neutronové degenerace by mohly vysílat vysokoenergetické gama záření. Taková hmota se na Mars mohla dostat při dopadu meteoritu, přičemž zůstala přímo na povrchu, nebo jen těsně pod ním, takže může do vesmíru vysílat paprsky gama záření. Je dokonce možné, že tento předmět je stále aktivní a planetu doslova vyjídá – což opět vysvětluje záření gama. Mohlo by…,“ Corso se odmlčel a pokýval hlavou, „… to představovat potenciálně krizovou situaci. Pokud by Mars pohltila černá díra, nebo byl rozdrcen a stlačen až na neutronovou hmotu, proud záření gama by sterilizoval Zemi. Totálně.“

Skončil. Dokázal to. Rozhlížel se kolem a viděl jen nevěřícné pohledy. Žádný problém – data nelžou.

„A data ze SHARADu?“ zeptal se Chaudry.

Corso na něj jen nechápavě zíral. „Za pár dní budou hotova, myslel jsem, a doufám, že se mnou budete souhlasit, že tahle záležitost s gama zářením je důležitější.“

Derkweiler se již neovládl, ale hovořil překvapivě přátelským, příjemně modulovaným hlasem. „Doktore Corso, je mi moc líto, ale opravdu jsem žil v domnění, že nám zde na poradě předložíte data ze SHARADu.“

Corso se podíval z Derkweilera na Chaudryho a zase zpátky. Teď už konečně každému dojde, že Derkweiler je totální idiot. „Měl jsem pocit, že tohle je důležitější.“ Podíval se na Chaudryho a doufal, modlil se za to, že ho podpoří.

Chaudry si odkašlal. „Doktore Corso, z toho, co tady vidím, si nejsem dvakrát jistý, že bych s vámi měl vaše nadšení sdílet. Chybové úsečky činí vaši shodu obou grafů prakticky bezpředmětnou. A šance jedna ze čtyř, že shoda není výsledkem šumu pozadí, také nepatří k nejpřesvědčivějším.“

„Jenže u kosmických dat je to normální, doktore Chaudry. Velice často se jen nepatrně pohybují nad hladinou šumu,“ odpověděl Corso tiše.

„To je pravda,“ souhlasil Chaudry. „Ale ať se propadnu, jestli si dokážu jen představit, v té nejbujnější fantazii, co by mohlo být zdrojem vysílání gama záření na povrchu mrtvé planety bez jakékoli tektonické aktivity či magnetického pole. Tahleta vaše teorie s černou dírou…“ Chaudry jen skepticky zakroutil hlavou a ponechal větu bez dokončení.

Corso si odkašlal a vrhl se po hlavě do vody. „Navrhuji prozkoumat povrch planety a hledat vizuální potvrzení objektu odpovídajícího emitoru gama záření. Pokud bychom dokázali určit polohu zdroje na povrchu planety, mohli bychom ho vyfotografovat polychromatickou kamerou s vysokým rozlišením. Nebo, a to se mi jeví jako pravděpodobnější, jsme ho již vyfotografovali, aniž jsme přitom docenili skutečný význam snímku.“

Zdálo se, že Chaudry pomalu dospívá k rozhodnutí. Dlouze zíral na plátno a všichni v místnosti nedočkavě vyčkávali, až promluví. „Vidím tu problém.“

Corso mu doslova visel na rtech.

„Periodicita tohoto vašeho zdroje gama záření je údajně třicet hodin – aspoň to vyplývá z vašeho grafu. Mars se ale otáčí jednou za dvacet pět hodin. Jak si ten rozdíl vysvětlujete?“

Corso o rozdílu pochopitelně věděl, ale přišel mu zanedbatelný. „Pět hodin je v mezích statistické chyby.“

„Tak moment, doktore Corso. Pokud provedete extrapolaci po výslednici vašeho grafu, ty dvě periodicity se vám rozfázují. Pořádně rozfázují. A to už rozhodně nebude v mezích žádné statistické chyby.“

Corso zíral na svůj graf. Chaudry má pravdu – to mu došlo okamžitě. Dopustil se školácké, pitomé, neodpustitelné chyby.

V zasedací místnosti se rozhostilo mrtvolné ticho. „Rozumím a chápu, kam míříte,“ pronesl a cítil, jak rudne. „Ještě jednou si data projdu a zjistím, jestli to dokážu nějak vyjasnit. Ta periodicita tam ovšem je. Jen by mohla být až na oběžné dráze planety.“

Do diskuse se znovu zapojil i Derkweiler. „Doktore Corso, i kdyby tohle všechno, co nám tu ukazujete, bylo zcela přesné, o čemž pochybuji, stále to představuje podstatné odchýlení od našeho hlavního úkolu. Byl bych mnohem raději, kdybyste svoje úsilí nasměroval k datům ze SHARADu – v tomto ohledu máte velké zpoždění.“

„Ale… tuhle anomálii gama záření bychom měli rozhodně prověřit,“ bránil se Corso chabě. „Vždyť se jedná o potenciální zdroj nebezpečí pro veškerý život na Zemi.“

„Já si ale nejsem vůbec jistý, že se jedná o nějakou anomálii,“ ozval se opět Chaudry. „A už vůbec se mi nelíbí, že tu na základě natolik chatrných důkazů víříte poplašnou náladu. Doporučoval bych mnohem obezřetnější přístup.“

„Ale i kdyby tu existovala jen nepatrná šance –“

Chaudry ho nenechal domluvit. „Když se na ten šum budete dívat dostatečně dlouho, uvidíte v něm věci, které tam nejsou. Když někde chybí pravidelnost, lidský mozek si ji rád doplňuje.“ Mluvil klidně, téměř laskavě. „Pro nás jsou ale podstatná data z podpovrchového radaru SHARAD. Zesnulý doktor Freeman se dopustil chyby, že většinu svého času strávil právě daty se zářením gama. Byl bych velice nerad, kdybyste spadl do stejné pasti jako on.“

Derkweiler se obrátil k Chaudrymu. „Já ten rozbor ze SHARADu udělám sám a zítra do pěti ho budeš mít na stole. Omlouvám se.“

Chaudry souhlasně přikývl. „Zítra do pěti. Díky moc, Winstone.“

Zbytek prezentací proseděl Corso s rukama složenýma na prsou, na tváři pozorný výraz, i když nic neviděl, ani neslyšel. Připadal si, jako by někde uvnitř právě zemřel. Nepomohlo mu ani konejšivé poklepání na rameno, které mu, když se po skončení porady zvedl z místa, věnovala Marjory Leungová. Jak se jen mohl dopustit tak triviální chyby?

Freeman měl pravdu: Chaudry je ve skutečnosti stejný idiot jako Derkweiler. Co to ale znamená pro něj? Jen to, že je totálně v prdeli.

22

Ford seděl na zkřížených nohou, zíral do ohně a naslouchal zvukům noční džungle. Temný les je obklopoval jako vlhká, podzemní kobka.

Khon se natáhl dopředu, zvedl víko hrnce nad ohněm a zamíchal obsah ulomeným klackem. „Co teď? Jak chceš vyhodit důl do vzduchu?“

Ford si povzdychl.

„V období vražedných polí jsem viděl, jak mého strýce střelili do hlavy. Víš, jakého zločinu se dopustil? Vlastnil kastrol.“

„Co jim na tom tak vadilo?“

„Prostě Rudí Khmerové. Přemýšlejí jinak než my. Vlastnictví kastrolu pro ně bylo znamením, že postrádal kolektivního ducha. Komunistického ducha. Bylo jim úplně jedno, že měl pětiletého syna, který strádal hladem. Nejprve zabili chlapce, tátovi před očima, a potom i jeho. To jsou ti, proti kterým teď stojíš, Wymane.“

Ford zlomil malý kus klacku a hodil ho do ohně. „Pověz mi o bratrovi číslo šest.“

„Byl součástí Pol Potovy studijní skupiny v Paříži v padesátých letech. V období vražedných polí se stal členem ústředního výboru strany. Tehdy si říkal Ta Prak.“

„Rodinná historie?“

„Vzdělaná rodina z Phnompenhu. Ten lotr nařídil i vyvraždění vlastní rodiny – bratrů, sester, otce, matky i prarodičů. Pak to vyzvedával jako důkaz čistoty svých ideálů.“

„Moc milý chlapík.“

„Po Pol Potově smrti v osmadevadesátém zmizel na severu a začal pašovat drogy a drahokamy. Revoluční ideály se mu smrskly a stal se z něj prachsprostý zločinec.“

„Co ho motivuje teď?“

„Snaha přežít. Prostě a jednoznačně.“

„Takže ne peníze?“

„Peníze k přežití samozřejmě potřebuješ. A co ten podělanej parchant ještě chce? Povím ti, co chce: dožít svoje dny pěkně v klidu a pohodě a zemřít hezkou, přirozenou smrtí. Přesně to tenhle masový vrah chce: zemřít stářím, obklopen dětmi a vnoučaty. Je mu už skoro osmdesát, ale na životě lpí jako nějaký mladík. Všechny ty hrůzy dole v údolí, důl, otroci – to všechno dělá jen proto, aby ze života vyždímal těch několik posledních let. Pochop, kdyby jen na okamžik uvolnil sevření, třeba jen na vteřinu, je mrtvý, a on to dobře ví. Ani jeho vlastní vojáci mu nepřijdou na pomoc.“

„A pak mu do klína spadne asteroid.“

Khon se na něj podíval skrz oheň. „Asteroid?“

Ford přikývl. „Ten výbuch, o kterém hovořili mniši v klášteře, kráter, poražené stromy, radioaktivní drahokamy – to všechno ukazuje na dopad asteroidu.“

Khon pokrčil rameny a hodil do ohně kus dřeva. „Ať se o to postará vaše vláda.“

„Copak jsi neviděl ty děti, jak se prohrabují hromadou radioaktivního kamení? Zabíjí je to. Když ten důl nezničíme, zemřou.“

Khon mlčel a po chvíli sáhl do batohu, něco v něm hledal a nakonec vytáhl půllitrovou láhev. „Johnnie Walker, černá nálepka,“ řekl. „Pročistí ti hlavu.“ Hodil mu láhev.

Ford s prasknutím zlomil ochranný proužek a odšrouboval víčko. Zvedl si láhev ke rtům a podíval se na Khona. „Na zdraví,“ usmál se trpce a napil se a potom ještě jednou. Podal láhev Khonovi, který se také napil a položil láhev mezi ně. Zvedl poklici na rýži, pokýval hlavou a sundal hrnec z ohně. Kouřící rýži pak nandal na plechové talířky.

Ford si jeden vzal a oba muži mlčky jedli a pozorovali oheň, který ztrácel na síle, a po chvíli z něj zbyly jen doutnající uhlíky.

Dožít svoje dny pěkně v klidu a pohodě a zemřít hezkou, přirozenou smrtí. Pokud je to vše, co bratra číslo šest ještě motivuje, vyřídit ho možná nebude až tak těžké, jak si myslel.

„Něco mě napadlo, Khone.“

23

Randall Worth uvázal svoji loď k nepoužívanému kruhu kotviště v přístavu ostrova Harbor a zhasl světla. Dívky vypadly z admirálova ostrova, jako by jim hořela koudel u zadku, a přesunuly se na Vydří ostrov. Zakotvily v zátoce a nejspíš tam stráví noc.

Byl to od nich pěkně pitomý nápad, přistávat na ostrově v době, kdy na něm pobýval admirál – teď, když ten starý páprda zjistil, že mu chybí půlka těch jeho starožitností. Worth se spokojeně rozchechtal a představil si, jak se admirál asi tvářil, když našel dům vybílený, s hovnem, které mu zanechal na podlaze v obývacím pokoji.

Vytáhl z ledničky další pivo, promáčkl víčko a dlouze se napil. Holky jsou si tím svým pokladem nejspíš hodně jistý, jinak by tak zběsile neriskovaly. Bavil se představou, jak si s těmi děvkami krásně zašpásuje, jako pirát, nejdřív s jednou, pak s druhou. Až jim vezme poklad.

Ve vzpomínkách se vrátil k poslednímu setkání s Abbey. Ještě, ještě. Ta ukecaná coura Jackie Spannová to rozkecá po celým městě. Cítil, jak se ho zmocňuje spalující vztek. Pálil stejně jako výpary speedu, které měl ještě v hlavě. Nenáviděl to město. Děti, které ho ve škole odstrkovaly a posmívaly se mu, že je nemehlo, vyrostly, ale byli to stále ti stejní hajzlové, i když se z nich teď stali účetní, rybáři, automechanici, případně trenéři. Však jim ještě ukáže. Začne s Abbey a Jackie. Ošuká je a pak je zabije. Všechny je zabije. Abbey mu připomínala jeho vlastní matku. Ta ošukala snad každého hlavouna ve městě. Křičela u toho a sténala, zatímco on to všechno poslouchal za tenkými stěnami jejich přívěsu. Nejkrásnějším dnem jeho života bylo, když ten svůj pekáč omotala v zatáčce kolem stromu a hasiči ji museli vytahovat po kouscích.

Hodil plechovku přes palubu a otevřel si další. Prsty se mu třásly. Dopřál si pořádný doušek a po něm další. Za necelou minutu byla plechovka opět prázdná. Hodil ji přes palubu a načal třetí. Napil se, říhnul si a dalším douškem ji dokončil. Cítil, jak se mu alkohol rozlévá mozkem, ale s mravenci a brouky ze speedu mu příliš nepomohl. Lezli po něm a příšerně to svědilo. Další říhnutí mu vyplavilo do jícnu kyselou žaludeční šťávu, sval na krku sebou začal znovu cukat. Jeden z boláků praskl a začal krvácet.

Zavadil pohledem o RG44 na polici. Zvedl ji a otevřel otočný zásobník. Možná by si mohl trochu zastřílet, jen aby se ujistil, že funguje. Vyklepal několik nábojů a pozorně si je prohlížel. Byly trochu zašlé a flekaté, ale zdály se neporušené. Zasunul je zpět a zacvakl zásobník. Vyšel na palubu, několikrát se zhluboka nadechl a rozhlížel se kolem sebe. S penězi z pokladu se už nebude muset zahazovat s kokoty, jako je Doyle. Už žádné podomní krádeže, žádné hazardování s kriminálem. Otevře si hospodu, to byl vždycky jeho sen, s velkou plazmou, dřevěným obložením, kulečníkem. Čepovat bude anglické pivo. Ve vězení strávil nekonečně dlouhé hodiny tím, že si představoval, jak si ji vlastníma rukama dává dohromady. Cítil vůni pilin, piva i smažených hranolků z kuchyně, viděl před očima nablýskaný dubový bar, číšnice v minisukních, které před zákazníky natřásají ty svoje rozkošné, kulaté prdelky.

Další mrazení v páteři, nepříjemné, neodbytné mravenčení mu překazilo jeho snění. Nepodvolí se mu. Nedovolí, aby nad ním fet získal kontrolu.

Na co si vystřelí? Na nebi už byl srpek měsíce a v jeho světle se rýsovaly obrysy humří bóje asi dvacet pět metrů od lodi. Pohupovala se na mírně zčeřených vlnách. Kdysi dávno býval docela dobrý střelec, ale pistole, kterou teď držel v ruce, byla starý krám a pětadvacet metrů je na čtyřiačtyřicítku už trochu daleko.

Otřel si špinavé ruce o košili a přitom mu neuniklo, jak mu pod ní vystupují žebra. Bože, vždyť už jsem jako lunt, pomyslel si. Svědění se ozvalo dalším návalem, bylo to, jako by mu pod kůži lezli červi.

Zvedl revolver oběma rukama, namířil na bóji, palcem natáhl úderník a stiskl spoušť.

Ozvala se ohlušující rána a pistole mu poskočila v dlaních. Metr od bóje se z vody zvedla sprška pěny.

„Kurva,“ ulevil si hlasitě. Znovu namířil, uvolnil se a pokoušel se ovládnout třes v rukou. Tentokrát se šplíchnutí ozvalo vlevo. Spustil ruce a vyčkával, až nával svědění a třesu pomine. Pak namířil potřetí. Dýchal zvolna, vyrovnaně, pomalu tiskl spoušť. Výstřel a bóje vyskočila s dutým plesknutím do vzduchu a vylétly z ní kusy polystyrenu.

Spustil pistoli a oddával se pocitu uspokojení. To chce oslavu. Otevřel skříňku v kuchyni, odsunul rybářské náčiní a vytáhl dýmku a schovanou drogu. Roztřesenými prsty si připravil dávku a jako tonoucí, který z posledních sil lapá po dechu, ji nasál, dokud si každý plicní sklípek nenaplnil horkým speedem.

Zhroutil se zády proti kormidlu a vnímal jen zběsilý žhavý proud, který vyrazil ven z plic a mířil do jeho zakrnělého mozkového kmene a dál k velkému mozku. Ze rtů mu uniklo zasténání z čistého, ničím nezkaleného požitku, totálního úletu, vědomí, že ten zkurvený svět se zvolna mění v poklidné jezero bezstarostného, uvolněného blaha.

Abbey sebou mrskla v plátěném lehátku, opřela si nohy o pažení lodi a zírala na rozzářenou oblohu plnou hvězd. Byla půlnoc a Marea kotvila v hluboké zátoce na jižní straně Vydřího ostrova. Voda lehce šplouchala o boky lodi a na grilu prskaly steaky. Přímo nad hlavou jim visela Mléčná dráha.

„Co ten meteorit?“ ozvala se Jackie. „Nestačily jsme ostrov prohledat. Co když jsme minuly kráter?“

„Tam už mě nikdo nedostane,“ odpověděla Abbey a pořádně si přihnula z jediné láhve skutečného vína, které na palubě měly. Bylo to Brunello z Il Marroneta, ročník 2000, neskonale dobré víno. Ani se neodvážila Jackie sdělit, že za něj dala téměř sto dolarů.

„Dej mi taky cucnout.“ Jackie na okamžik zmlkla a přiložila si láhev ke rtům. „Na můj vkus trochu suchý. Nebude ti vadit, když si ho naředím?“

„Klidně si posluž,“ usmála se Abbey a obrátila pohled zpět k noční obloze. Kdykoli se na ni dívala, měla přitom podivně povznesený pocit, jako by se napojila na nějakou vyšší sílu. „To je ale kus prostoru.“

„Kde?“

Abbey ukázala vzhůru. „Tam nahoře.“

„Vůbec si to neumím představit.“

„Protože toho lidský mozek není schopen. Příliš velká čísla. Průměr vesmíru je sto padesát šest miliard světelných let – jen ta naše část, tu kterou vidíme.“

„Hmm.“

„Před pár lety nasměrovali Hubbleův teleskop na jedenáct dní na stejné, prázdné místo na noční obloze, ne větší než zrnko prachu. Noc za nocí sbíral i ty nejnepatrnější odrazy světla, které v daném bodě dokázal zachytit. Chtěli zjistit, co by tam mohlo být. Víš, co nafotografoval?“

„Levou nosní dírku Pánaboha?“

Abbey se usmála. „Deset tisíc galaxií. Ani jednu z nich jsme nikdy předtím neviděli. Každá z nich s pěti sty miliardami hvězd. A to všechno z jediné, náhodně vybrané špendlíkové hlavičky na obloze.“

„Opravdu věříš, že je tam někde inteligentní život?“

„Matematika nedává jinou možnost.“

„A co Bůh?“

„Jestli nějaký existuje, myslím skutečný Bůh, určitě to nebude nikdo jako ten prostoduchý židovský Jahve, kterého si někde na pastvě vysnili pasáci koz. Bůh, který tohle všechno stvořil, bude… úžasný nad všechny meze našeho chápání.“ Abbey usrkla vína. Bylo již vydýchané a každým douškem lepší. Na něco takového by si nejspíš dokázala zvyknout. Možná by se měla vrátit na univerzitu a dodělat si doktorát. Představa školy jí ale rázem zkazila náladu.

„Co s tím meteoritem teda uděláme, jestli ho jako najdem?“

„Prodáme ho na eBayi. Dávej pozor, ať nespálíš to maso.“

Jackie sundala steaky a položila je na papírové tácky. Jeden z nich podala Abbey a na několik minut se obě mlčky pohroužily do jídla.

„No tak, Abbey,“ ozvala se po chvíli Jackie. „Přestaň si namlouvat něco, co není. Nebo si opravdu myslíš, že ho najdeme? Je to jako hledat jehlu v kupce sena, úplně stejný, jako když jsme hledaly ten poklad Dixieho Bulla.“

„Co se ti nelíbí – nebavíš se snad?“

Jackie se napila svého naředěného vína. „Zatím se jen plahočíme po lese a ta honička před chvílí mi už docela nahnala strach. Myslela jsem si, že to bude dobrodružství, ale tohle se ti moc nepovedlo.“

„Teď už to přece nevzdáme.“

Jackie zavrtěla hlavou. „Tvůj táta dostane infarkt, až se dozví, žes mu šlohla loď.“

„Půjčila.“

„Vyhodí tě z baráku a můžeš zapomenout na to, že by ses ještě vrátila do školy.“

„Kdo říká, že se tam chci vracet?“ bránila se Abbey zprudka.

„No tak, Abbey, ty se tam přece musíš vrátit. Seš ten nejchytřejší člověk, jakýho jsem kdy poznala.“

„Hm, tímhle mě od rána do večera krmí táta, nemusíš si přisazovat ještě ty.“

„Žádný meteorit neexistuje,“ pronesla Jackie odevzdaně.

Abbey obrátila láhev ke rtům a dorazila zbytek vína. Vysrkla i sedlinu na dně a vyplivla ji přes pažení. „Existuje a my ho najdeme.“

Odkudsi z dálky se k nim v krátkých intervalech doneslo přes vodu prásknutí tří výstřelů a pak je znovu obklopilo ticho.

„Vypadá to, že paka mají dnes vycházky,“ pronesla Abbey.

24

Postupovali k okraji údolí a Fordovi neuniklo, jak džungle nezvykle ztichla. Na hranicích zóny dopadu zmizel z lesa veškerý život. Mezi stromy se vznášel lehký, kouřový opar a přinášel s sebou pach hořícího benzinu, dynamitu a hnijících lidských těl. Čím více se blížili k mýtině, tím hlasitěji slyšeli, i když stále neviděli, známky aktivity v místě dopadu: cinkání oceli o kámen, křik vojáků, příležitostný výstřel, bolestný nářek.

Kmeny stromů byly stále tenčí a v mezerách mezi nimi prosvítalo slunce. Stanuli na mýtině. Za nimi ležely na zemi stovky stromů sražených výbuchem k zemi, polámané a rozštípané, zbavené listí. Oblast samotného dolu představovala scénu jako z nejnižšího a nejděsivějšího podlaží pekla… měli před sebou bzučící úl překypující zrůdnou aktivitou.

Ford se podíval na Khona a ještě jednou, naposledy si ho prohlédl. Kambodžan vypadal téměř jako horníci v dole před nimi – měl špinavou tvář, rozervané oblečení, na rukou spoustu škrábanců a boláků, které vyrobili hlínou a rudým barvivem kůry stromů. Ještě stále byl tlustý, ale rozhodně již nevypadal zdravě.

„Vypadáš báječně,“ konstatoval Ford záměrně lehkomyslně.

Khonův výraz zjihl. Ford se k němu natáhl a stiskl mu ruku. „Dávej na sebe pozor. A… děkuju.“

„Rudé Khmery jsem už jednou přežil,“ pronesl bezstarostně, „zvládnu to i podruhé.“

Malý tlustý mužíček se prodral mezi popadanými stromy a vstoupil na mýtinu, odkud se kulhavým krokem vydal k řadě horníků. Jeden z vojáků na něj zakřičel a samopalem ho přinutil, aby se zařadil. Khon doklopýtal jako omámený dopředu a nechal se pohltit sunoucí se masou dělníků.

Ford se podíval na hodinky: do začátku akce mu zbývalo šest hodin.

Během následujících hodin několikrát obešel celý tábor a pozoroval jeho chod. Když se přiblížilo poledne, opatrně se přesunul k ústí údolí. Dával pozor, aby nenarazil na hlídky a usadil se na malém návrší, odkud pak pozoroval bílý dům, ve kterém si bratr číslo šest držel svůj dvůr. Bělovlasý stařec strávil celé dopoledne na verandě v houpacím křesle, kouřil dýmku a spokojeně se usmíval na dění v dole. Připomínal obyčejného dědečka, který se dívá, jak si jeho vnoučata hrají na dvorku za domem. Téměř bez ustání přicházeli a zase odcházeli nejrůznější vojáci. Přinášeli hlášení, přijímali rozkazy, hlásili se do stráže. Ford se zaměřil na vyzáblého, zachmuřeného muže s váčky pod očima, který bratra číslo šest za celou dobu pozorování ani jednou neopustil. Měl shrbenou postavu, výraz zpráskaného psa a podle všeho to byl nejspíš nějaký zapisovatel, protože starci neustále pilně naslouchal, tu a tam se k němu naklonil, aby mu řekl něco přímo do ucha, a pak si poznamenal jeho slova.

V poledne vyšel z domu sluha v bílém obleku a přinesl jim nápoje. Ford se díval, jak oba muži, bratr číslo šest i jeho druh, bezstarostně popíjejí a povídají si, jako by byli na nějaké zahradní slavnosti. Čas plynul jen velmi pomalu. V dole rozdávali oběd a zbídačelé trosky lidských bytostí se shromáždily kolem rozdělaných ohňů a každý z nich obdržel jednu kuličku rýže na banánovém listě. Pět minut a pak zase zpět do práce.

Při pozorování si rovněž všiml elitní skupiny vojáků v čistých, nažehlených uniformách, kteří nejspíš hlídali zbytek stráží. Mohlo jich být kolem třiceti a plně vyzbrojení čínskými replikami samopalů AK-47, puškovými granátomety, americkými samopaly M16 a lehkými minomety z vietnamské války střežili obvod tábora. Stráže hlídající stráže. Forda napadlo, že by to mohlo být jako v Čaroději ze země Oz: stačí jich zabít pár – nebo dokonce pouze jednoho – a zbytek už rád poslechne.

Přesně v jednu po poledni se zvedl ze svého úkrytu a po otevřené cestě zamířil do údolí. Hlasitě si přitom pískal a dělal záměrný hluk. Když se ocitl pár set metrů od bílého domu, listí nad jeho hlavou pročesala dávka ze samopalu a poslala ho k zemi. Za okamžik poté se k němu začali blížit tři vojáci a něco na něj místním nářečím křičeli. Jeden mu přiložil samopal k hlavě a zbývající dva ho zběžně prohledali. Když zjistili, že není ozbrojen, škubnutím ho postavili na nohy, svázali mu ruce za zády a tlačili ho před sebou dál po stezce. Za pár minut již stál na verandě bílého domu a přímo před ním seděl bratr číslo šest.

Pokud ho jeho zjevení překvapilo, nedal to na sobě ničím znát. Zvedl se ze své houpací židle, přistoupil blíž a prohlížel si ho, jako by mu právě přivezli nějakou zajímavou sochu. Jeho ptačí hlava se přitom bez ustání kývala nahoru a dolů. Ford si stejně pečlivě prohlížel jeho. Bratr číslo šest byl oblečen jako francouzský koloniální úředník – na sobě měl khaki kraťasy, vyšívanou bílou, hedvábnou košili, černé podkolenky a kožené polobotky s křídlovou špičkou. Z drahé anglické dýmky kouřil aromatický tabák a vytvářel kolem sebe vonný oblak namodralého kouře. Měl jemnou tvář, téměř ženskou, a nad levým obočím se mu táhla svraštělá jizva. Obešel Forda dokola a přitom si hlasitě mlaskl rudými, dívčími rty. Bílé vlasy měl pomádou uhlazené dozadu.

Dokončil obhlídku a zastavil se u sloupu podpírajícího střechu verandy. Opřel se, vyklepal si o něj dýmku, vyškrábal ji a znovu napěchoval. Nakonec si zapálil. Celý proces trval hodně dlouhých pět minut.

„Tu parles français?“ pronesl nakonec hlasem až nečekaně jemným, lahodným s elegantním francouzským přízvukem.

„Oui, mais je préf è re mluvit anglicky.“

Shovívavý úsměv. „Nemít u sebe identifikaci.“ Jeho angličtina zněla mnohem hruběji a měla nosový khmerský přízvuk.

Ford neodpověděl. Ve dveřích domu se objevila shrbená postava poradce, kterého si všiml již předtím ze své pozorovatelny. Na sobě měl volné khaki kalhoty a jeho řídnoucí, šedé vlasy mu připlácle visely na čele. Pod očima měl temné kruhy a mohlo mu být kolem padesáti.

Bratr číslo šest s ním mluvil standardní khmerštinou. „Našli jsme tady Američana, Tuku.“

Tuk si Forda prohlížel přivřeným, ospalým pohledem.

„Jméno?“ zeptal se Šestka.

„Wyman Ford.“

„Co tady děláš, Wymane Forde.“

„Hledám vás.“

„Proč?“

„Chci si s vámi popovídat.“

Šestka vytáhl z kapsy nůž. „Uříznu ti varle. Pak si můžeme popovídat,“ pronesl tiše.

Tuk zvedl ruku, aby mu v tom zabránil, a obrátil se k Fordovi. „Odkud přesně z Ameriky pocházíte?“ zeptal se mnohem zažitější angličtinou s britským přízvukem. Jeho přivřené oči se zavřely, chvíli tak zůstaly, a znovu se otevřely.

„Z Washingtonu.“

Šestka kývl na Tuka nožem a řekl mu khmersky: „Zbytečně plýtváš časem, nech mě, ať si ho hezky podám nožem.“

Tuk ho ignoroval a otočil se zpět k Fordovi. „Takže jste od vlády.“

„Vynikající odhad,“ pochválil ho Ford.

„A s kýmpak jste si to sem přišel popovídat?“

„S ním. S bratrem číslo šest.“

Následovalo náhlé, mrazivé ticho. Po chvíli mu Šestka mávl před očima nožem. „Proč se chceš setkat se mnou?“

„Abyste mi sdělil podmínky kapitulace.“

„Kapitulace?“ Šestka mu již téměř dýchal do tváře. „Komu se mám vzdát?“

Ford zvedl hlavu k obloze. „Jim.“

Oba muži si prohlíželi prázdnou oblohu.

„Máte…,“ Ford se usmál a podíval se na hodinky, „… přibližně sto dvacet minut. Pak přiletí rakety přesně navedené systémy Predátor. Víte, co to je?“

Šestka na něj jen mlčky zíral.

„Chcete si vyslechnout naše podmínky?“ zeptal se Ford. Šestka mu přitiskl ostří nože naplocho k hrdlu a lehce s ním otočil. Ford cítil, jak se mu zlehka zakouslo do kůže. „Podříznu tě jako prase.“

Tuk položil ruku Šestce na rameno. „Ano, chceme si je vyslechnout.“

Tlak ostří ustal a Šestka ustoupil dozadu.

„Máte dvě možnosti. Možnost A: Nevzdáte se. Za dvě hodiny vám naše rakety důl zcela zničí. Pak nastoupí CIA a oblast dočistí – od vás, aby bylo jasno. Možná zemřete, možná se vám podaří přežít a uprchnout. Nic to ale nemění na tom, že už nikdy nedojdete klidu. CIA po vás půjde, dokud vás nedostane. Rozlučte se s představou poklidného stáří.“

Odmlka.

„Možnost B: Vzdáte se mi, opustíte důl a odejdete odsud. Důl bude tak jako tak zničen americkými bombami. CIA vám ovšem za vaši spolupráci vyplatí milion dolarů. Zbytek života strávíte v klidu a míru jako přítel CIA. Máte zaručeno klidné, bezpečné a finančně zajištěné stáří.“

„Proč se CIA náš důl tak nelíbí?“ zeptal se Šestka. „Celá operace je legální.“

„Vy nevíte, kdo si ty vaše drahokamy kupuje?“

„Prodávám je do Thajska, legálně.“

Tuk pomalu, souhlasně přikývl, oči stále přivřené.

„V pořádku. Potud je vše legální. Prodáváte medové kameny do Thajska prostřednictví velkoobchodníků jako například Piyamanee Limited.“

„Na tom není nic nezákonné.“

„A víte vůbec, komu je pak vaši překupníci v Bangkoku prodávají dál?“

„Co je nám po tom? Já žádný zákon neporušuji.“

„To ale vůbec neznamená, že nás tím pěkně neserete.“

Šestka se odmlčel.

„Něco vám vysvětlím,“ pokračoval Ford. „Bangkokští překupníci je prodávají obchodníkům s drahokamy v nejrůznějších zemích Blízkého a Středního východu, kteří je skupují pro jistého velkoobchodníka ze Saúdské Arábie, jenž je dál prodává zájemcům v Pákistánu, odkud jsou následně na mezcích dopraveny al-Kájdě do jižního Wazíristánu. A jestlipak víte, co s nimi al-Kájda dělá?“

Šestka jen mlčky zíral. Bylo zřejmé, že o něčem takovém neměl ani ponětí.

„Al-Kájda je rozdrtí, zkoncentruje jejich přirozenou radioaktivitu a pokouší se z nich vyrobit špinavou bombu.“

„O tom nic nevím. Nic!“ vykřikl Šestka.

Ford se jen usmál. „Jistě. Vy a seržant Schultz.“

„Kdo je seržant Schultz?“

Ford neodpověděl a napětí na verandě vzrostlo. „Bude to možnost A nebo B?“

Šestka si odplivl. „Klidně si sem přijdeš a povídáš nám tu svoji nesmyslnou historku. Nic nemáš.“

„Zkuste trochu přemýšlet, bratře číslo šest. Opravdu si myslíte, že bych sem napochodoval jen tak sám a bez krytí?“

„Nemáš žádné důkazy, dokonce ani průkazku!“

„Chcete důkaz?“

Šestka přivřel oči.

Ford ukázal na kopce nad údolím. „Poskytnu vám váš důkaz. Vydám rozkaz bezpilotnímu Predátorovi. Vypálí jednu střelu do vrcholku tam těch kopců. Stačí vám to?“

Šestka polkl a jeho velký, ošklivý ohryzek poskočil. Nic ale neřekl. Tuk se jen dál díval přivřeným pohledem.

„Rozvažte mi ruce,“ řekl Ford.

Šestka zamumlal rozkaz a voják mu rozvázal ruce.

„Dejte pryč ten nůž.“

Kambodžan zasunul nůž zpět do pochvy.

Ford ukázal na západ. „Vidíte ten kopec s dvojitým vrcholem? Zasáhneme ho malou raketou.“

„Jak chcete vydat rozkaz?“

Ford se jen usmál. Dobře věděl, že většina starých Kambodžanů má téměř nadpřirozený strach ze CIA a doufal, že se mu tento strach teď podaří využít. „Máme své způsoby.“

Šestka se začínal potit.

„Důkaz budete mít do půl hodiny. Mezitím bych byl rád, kdybyste se ke mně chovali jako k milému hostu a ne jako k nějakému kriminálníkovi.“ Ukázal na muže se zbraněmi.

Šestka jim něco řekl a vojáci sklopili hlavně.

„Možná si toho nejste vědomi, protože nic nevidíte, ale nad hlavou vám lítá spousta techniky. Udělejte mi něco a snese se na vás krupobití smrti a naprosté zkázy. Tak rychle, že si nestačíte ani ucvrknout do kalhot.“

Šestka se dál tvářil lhostejně. Předklonil se a odplivl si na dřevěnou podlahu verandy. „Máš půl hodiny. Pak zemřeš.“ Odšoural se zpět k houpacímu křeslu, posadil se a začal se houpat.

25

Ostrov Egg Rock byl nejspíš tím nejpustším místem, jaké Abbey kdy viděla – vlastně to byla jen hromada vodou ohrazeného kamení kdesi u pobřeží Atlantiku. Potřebovaly sotva pět minut, aby s jistotou vyloučily, že by se kráter, který hledaly, nacházel právě tady. Po chvíli bezcílného bloumání se posadily na nejvyšším balvanu na ostrově. Nad hlavou jim s křikem létali rackové. Vody oceánu se s burácením tříštily o skály pod nimi.

„Tak co?“ pronesla konečně Jackie. „Další propadák.“

Abbey jen polkla. „Ještě máme Žraloka.“

„Jo, to máme.“

„Jde sem mlha,“ konstatovala Abbey. Z jihu se k nim valil mlžný val, zatím sice jenom nízká, šedá čára na horizontu, ale již za chvíli před jejich zraky pohltil Monheganův ostrov, který náhle zešedl a zmizel, a hned po něm Mananu, ostrůvek jen kousek vedle. Z Manany se k nim teď každých pár sekund neslo táhlé volání mlhové sirény.

Abbey sklouzla pohledem k obrysům Žraločího ostrova, dalšího nepatrného kousku země asi dvanáct kilometrů od pobřeží. Mohl mít tak osm hektarů a ani zde nerostly žádné stromy. Ostrov byl prázdný a zcela opuštěný. Poslední na jejím seznamu. Když tam meteorit nebude… hodila do vody oblázek a zadumaně počítala jejich šance, že na ostrově kráter skutečně najdou. Mlžný mrak už byl téměř u nich a jeho temný stín již dopadl na pobřeží ostrova. Světlo zmizelo a ovanul je studený pach mořských řas.

„Bude pršet,“ řekla Jackie. „Jdeme na loď.“

Abbey přikývla. Propletly se mezi balvany a sešplhaly dolů na pobřeží ke člunu. Oceán byl nádherně klidný a nehybný téměř jako hladina rybníka, jak už to v mlze bývá. Abbey ze všech sil veslovala zpět k lodi a zanedlouho se již přehouply na palubu.

V kormidelně pak Abbey překontrolovala všechny kontrolky – ukazatel paliva, stav baterií, vodu v podpalubí – a nahodila motor. Výkonný Yanmar se okamžitě probudil k životu. Abbey natáhla ruku k přístrojové desce, aby přepnula na elektronické řízení, když vtom se v kabině objevila Jackie.

„Co kdybysme si někde našly nějakou pěknou zátoku, vyhodily kotvu a hezky se tam zkouřily?“

„Jedeme na Žraloka.“

Jackie zasténala. „Ne, v týhle mlze, prosím. Z toho včerejšího vína mě ještě teď třeští hlava.“

„Čerstvý vzduch ti udělá dobře.“ Abbey se sklonila nad mapu. Žraločí ostrov se otvíral divokému volnému Atlantiku, obklopovaly ho ponořené skalní římsy a útesy a srážely se zde nebezpečné proudy. Dostat se na něj rozhodně nebude procházka růžovou zahradou. Naladila si na vysílačce meteostanici a podivně plochý počítačový hlas začal recitovat předpověď počasí.

„Tak tady aspoň chvíli počkáme, než se zvedne mlha,“ žadonila Jackie.

„Mlha nám naopak dává jedinečnou šanci. Moře je relativně klidné.“

„Ale je mlha.“

„Máme radar a navigaci.“

Mlžný val již téměř dosáhl úrovně lodi a okolí pohltil strašidelný polosvit. Jackie se rozplácla na sedadlo vedle kormidla. „No tak, Abbey, to fakt nemůžeme aspoň chvíli počkat? Mám hroznou kocovinu.“

„Blíží se špatný počasí. Když teď nevyužijeme klidnýho moře, na další příležitost si možná budeme muset hezkých pár dní počkat. Ničeho se neboj. Doplujeme tam a za pět minut jsme s prohlídkou hotové.“

„Ne, prosím.“

Abbey položila své kamarádce ruku na rameno. „Jackie, meteorit čeká.“

Jackie si sarkasticky odfrkla.

„Vytáhnout kotvu, první důstojníku.“

Jackie odklopýtala na příď. Loď již mezitím zcela obklopila mlha. Svět se smrskl na několik metrů šedého přítmí.

Jackie vytáhla kotvu do stojanu a zastrčila kolík. „Seš úplnej kapitán Morgan,“ zakřičela na Abbey, „víš to?“

Abbey nespouštěla oči z obrazovky navigace a natočila loď přídí k Žraločímu ostrovu. „EBayi třes se.“

26

Ford čekal na verandě bílého domu a minuty plynuly. Kolem něj stáli vojáci s připravenými samopaly. Šestka seděl v houpacím křesle, které lehce skřípalo, zatímco se v něm pomalu houpal tam a zpět, tam a zpět. Na verandě bylo i ve stínu pekelné vedro a rozpálený vzduch byl zcela mrtvý a nehybný. Z dolu, kde jako v nekonečné smyčce hororu bez odpočinku dřely zástupy otrhaných horníků, se k nim nesla kakofonie nejrůznějších zvuků a tu a tam zaslechli i výstřel označující neslavný konec dalšího života. Děti se i dál rojily na hromadě kamení a k nebi stoupaly k obloze obláčky kouře táborových ohňů. Tuk stál bez pohybu na svém místě, oči zavřené, jako by podřimoval. Vojáci neklidně přešlapovali z nohy na nohu a jejich oči se čas od času vznesly k obloze a k dvojitému vrcholku kopce nad údolím.

Pomalé, skřípavé pohupování náhle ustalo. Šestka se podíval na svoje rolexky a zvedl k očím dalekohled namířený na hřeben kopce. „Čtyřicet minut. Nic. Dám ti ještě deset navíc.“

Ford pokrčil rameny.

„Půjdeme dovnitř,“ oznámil Šestka Fordovi a zvedl se z houpacího křesla. „Je tam chladněji.“

Vojáci dotlačili Forda přes dům a dozadu do dřevěného přístavku za kuchyní, hned vedle prasečince. Malá místnost z neohoblovaných kmenů byla prázdná a jediným nábytkem zde byl dřevěný stůl a židle.

V okamžiku, kdy vstoupili, prasata vedle začala vzrušeně kvičet a chrochtat.

Ford si všiml zaschlé krve na židli a několika velkých krvavých šmouh na zemi, které někdo jen velmi ledabyle vytřel. I zde panovalo nesnesitelné horko a ve vzduchu se vznášela hejna much. Jedna ze šmouh vedla k zadním dveřím, které se otevíraly přímo do prasečince.

Vojáci zatlačili Forda do židle a spoutali mu ruce za zády a přivázali je k opěrkám židle. Kobercovou páskou mu pak připoutali kotníky k nohám židle a kolem pasu i židle mu natěsno omotali starý řetěz motorové pily, který vzadu pevně zajistili. Zuby řetězu se mu ihned zakously do těla.

Vojáci pracovali rychle a efektivně – bylo zřejmé, že je to pro ně pouhá rutina. Do místnosti za nimi přišel i Tuk a s rukama zkříženýma na prsou se postavil do rohu.

Prasata za dveřmi pištěla stále hlasitěji.

„Tak to bychom měli,“ pronesl Šestka a postavil se před Forda. Vytáhl si zpod košile starý vojenský nůž a usmál se. Zahákl ho špičkou pod horním knoflíčkem Fordovy košile a lehce jím škubnul. Knoflíček odlétl a po něm další a další, dokud nebyla košile úplně rozhalená.

„Jsi velký lhář,“ řekl Šestka.

Nůž odřízl poslední knoflík a Šestka teď přiložil jeho špičku pod Fordovo spodní tílko a jedním pohybem vzhůru jej rozřízl. Zvedl špičku ostří Fordovi k bradě a znovu s ní lehce škubl. Fordovi to připadlo jako bodnutí žihadla a ihned cítil, jak se mu na bradě sbírá krev a kape mu dolů do klína.

„Smůla,“ konstatoval Šestka.

Mávl nožem šikmo do strany a lehce nařízl Fordovi kůži na prsou. Další mávnutí do protipohybu a další zářez. Ford ztuhl a vnímal jen krev, která mu stékala z otevřených ran. Nůž však byl mimořádně ostrý, takže necítil téměř žádnou bolest.

„Záměrný kříž pro střelce,“ vysvětloval ochotně.

„Vás tyhle věci nejspíš opravdu baví, že?“ zeptal se Ford.

Tuk všechno sledoval ze svého místa v rohu u dveří.

Špička nože teď pomalu mířila Fordovi dolů k břichu, až se nakonec zahákla za knoflík kalhot.

Údolím se převalil hluboký zvuk vzdáleného výbuchu a jeho ozvěna se několikrát odrazila mezi svahy kopců. Šestka i Tuk sebou trhli.

„Smůla,“ pronesl Ford sarkasticky.

Šestka zastrčil nůž a vyměnil si s Tukem rychlý pohled. Vysoký muž vyšel beze spěchu z místnosti a zamířil do hlavního domu. O chvíli později se vrátil a kývl na Šestku. Kambodžan štěkl na vojáky a ti Forda ihned odvázali a dali mu kus hadru, aby si utřel krev. Pak ho odvedli přes dům zpátky na verandu. Nad vrcholkem nedalekého kopce se právě rozpadal nevelký, jako had zkroucený obláček kouře a prachu.

„Nesprávný kopec,“ poznamenal Šestka a prohlížel si oblohu i oblak dýmu dalekohledem.

Ford jen pokrčil rameny. „Jsou jeden jako druhý.“

„Nikde nevidím žádné letadlo.“

„To je snad jasné.“

Fordovi neuniklo, že se Šestka, který se až doteď zdál vůči horku zcela imunní, začíná silně potit.

Rozhodl se přitlačit. „Od tohoto okamžiku máte šedesát minut. Pak bude celý tábor zničen. Vás si dohledáme a postřílíme jako divoká prasata. Měli byste se rychle rozmyslet.“

Šestka si ho prohlížel tvrdým pohledem svých přivřených, černých očí. „Jak ten milion dolarů dostanu?“

„Podejte mi můj batoh.“

Šestka vyštěkl rozkaz a jeden z vojáků zmizel a vrátil se s batohem, který Fordovi při zatčení odebrali.

„Podejte mi ho.“

Vzal si batoh a vytáhl z něj malou obálku. Někdo ji už předtím otevřel a prohlédl. Podal ji Šestce.

„Co je to?“

„Tohle je hlavička Atlantic Vermögensverwaltungsbank ve Švýcarsku. Je na ní též číslo účtu a autorizační kód. Všimněte si, prosím, uložené částky: jedna celá dva miliony švýcarských franků, tedy přibližně jeden milion amerických dolarů. S těmito penězi se budete moci usadit kdekoli budete chtít a dožijete své dny v bezpečí a pohodlí obklopen svými dětmi a vnoučaty.“

Šestka si vytáhl z kapsy kapesník a pomalým pohybem si otřel čelo.

„Stačí,“ pokračoval Ford, „když předložíte tento dopis a kód a peníze jsou vaše. Dostane je držitel dopisu a kódu – je vám to jasné? Kdokoli bez výjimky. Je tu ovšem jeden háček.“

„Ano?“

„Pokud se do osmačtyřiceti hodin neobjevím v Siem Reapu a nepotvrdím ukončení transakce, peníze z konta jednoduše zmizí.“

Šestka si ještě jednou otřel čelo. Ford se podíval na Tuka. I on se potil; díval se na kroutivý oblak dýmu, nyní již téměř rozptýlený po obloze.

„To byla nějaká hodně malá střela,“ konstatoval. „Možná bych měl tam nahoru někoho poslat, aby to zkontroloval.“ Obrátil se na Forda a široce se na něj usmál.

Ford se podíval na hodinky. „Jak je libo. Zbývá vám padesát minut.“

Tuk si ho prohlížel škvírami přivřených očí. „To je víc, než potřebujeme.“ Otočil se a řekl Šestce něco dialektem: Šestka ihned, také dialektem, vydal rozkaz jednomu z vojáků, malému, šlachovitému chlapci, kterému mohlo být nanejvýš osmnáct. Voják odložil zbraň, sundal si pás s náboji a svlékl se jen do černých spodních kalhot a volné košile. Šestka vytáhl z pouzdra, které měl u pasu, pistoli, zkontroloval zásobník a podal ji společně s vysílačkou hochovi. Chlapec bleskově zmizel v džungli.

„Za patnáct minut bude na vrcholku kopce,“ oznámil Tuk „A pak budeme mít jasno, jestli to byla opravdu střela nebo jen nějaký podfuk.“ Usmál se na Forda a jeho oči se snad úplně poprvé otevřely dokořán, což mu dodalo legračně překvapený výraz, který však naháněl o to větší strach.

Čekali. Ford alespoň navenek zachovával klid. Vypadalo to ale, že Khon neměl čas, aby se dostal až na kopec se dvěma vrcholky. A zdálo se také, že se mu nepovedlo ukrást dostatek trhavin – neboť výbuch, který předvedl, byl poněkud anemický.

Napětí na verandě každým okamžikem vzrůstalo.

„Deset minut,“ oznámil Tuk a věnoval Fordovi další ohavný úsměv.

Všichni přešlapovali nejistě z místa na místo, Šestka se potil a stále dokola si pročítal dopis. Nakonec ho složil, zasunul do obálky a tu si pak strčil pod košili.

„Pět minut,“ odpočítával Tuk.

Přes údolí se k nim donesl další výbuch a nad stromy se objevil ohnivý mrak a zamířil k obloze. Šestka vyškubl od pasu vysílačku, něco do ní křičel a pokoušel se navázat s vojákem spojení. Odpovědí mu bylo jen praskání statické elektřiny. Odhodil ji pryč a prohlížel si dalekohledem prázdnou oblohu. „Nikde nevidím letadlo!“ křičel.

Ford nespouštěl pohled z Tuka. Šestka přestal sledovat vrchol kopce a prohlížel si Forda vychytralým, lišáckým pohledem. Dlouhým a nemilosrdným pohledem.

„Peníze dostane ten, kdo předloží dopis, ať už vy nebo váš zástupce,“ zopakoval Ford pomalu a stále se přitom díval na Tuka. V jeho ďábelsky inteligentních očích se blýskla jiskra porozumění.

Jediným pohybem vytáhl z pouzdra u pasu revolver, zamířil Šestce na hlavu a vypálil. Bělovlasá hlava Šestky sebou škubla do strany, na tváři se jí objevil výraz naprostého úžasu a pak se již starcův mozek hlasitě rozstříkl na podlaze verandy. Šestka se s měkkým plácnutím zřítil k zemi, kde zůstal bez hnutí ležet, překvapené oči stále dokořán.

Vojáci vyskočili, jako by Tuk zasáhl i je a ihned na něj namířili hlavně, oči vytřeštěné hrůzou.

Tuk je tichou khmerštinou uklidnil. „Teď tu velím já a vy pracujete pro mě. Rozumíte? Každý z vás dostane jako poděkování za spolupráci mimořádnou odměnu sto dolarů, splatnou ihned.“

Chvíle zmatku a najednou byl opět klid. Vojáci stiskli dlaně a uklonili se Tukovi.

Vysoký Kambodžan se sklonil mrtvole a elegantním pohybem vytáhl Šestce ze záňadří dopis dřív, než ho promáčí kaluž krve, která se rozlila na podlaze. Zastrčil si obálku do kapsy a s mdlým úsměvem se obrátil na Forda. „Co teď?“

„Rozkažte svým mužům, ať vyklidí tábor. Všichni musí pryč: vojáci, vězni, horníci. Jestli tu CIA po bombardování najde horníky, peníze se z účtu vypaří. Bomby začnou padat za…,“ podíval se na hodinky, „třicet minut.“

Tuk mlčky vešel do domu a vrátil se se svazkem dvacetidolarovek omotaným gumičkou. Každému z vojáků odpočítal po pěti bankovkách a navrch přidal ještě jednu s tím, že musí vyklidit tábor a vyhnat všechny do džungle – za třicet minut začne americký nálet.

Když pak běželi po pěšině a pálili na poplach do vzduchu, Tuk k němu napřáhl ruku a pokusil se o úsměv. „S Američany obchoduji pokaždé moc rád.“

Fordovi se s jistým vypětím podařilo jeho úsměv opětovat.

27

Abbey pozorně sledovala zelenou obrazovku radaru a Marea si rychlostí pěti uzlů razila cestu hustou mlhou. Na oknech kabiny se srážely kapky vody.

„Moje nebohá hlava,“ naříkala Jackie. „Bolí mě jako střep. Proč mi to děláš?“

„Už jsme skoro tam, neskuč.“

„Ty jsi fakt úplnej Morgan.“ Jackie otevřela skleničku s brufenem a vysypala si na dlaň dva prášky. Promáčkla víčko plechovky s pivem a napila se. Pak plechovku nabídla Abbey. „Nedáš si?“

Abbey jen zavrtěla hlavou a dál civěla na radar. „Zase je tady ta loď.“

„Jaká loď? O čem to mluvíš?“

„Tady, podívej.“ Abbey ukázala na zelenou skvrnu na obrazovce, asi půl námořní míle za nimi. „Co je to zač?“

„Netuším. Něco malého, ale řekla bych, že nás sleduje.“

„Jak můžeš vědět, že to není jen nějakej rybář?“

„Kdo by chytal v takové mlze?“ Abbey otáčela knoflíkem potenciometru. „Teď mi někam zmizela.“

„Vypni motor,“ řekla Jackie.

Abbey ji poslechla a loď již jen tiše klouzala vpřed. Obě dívky soustředěně naslouchaly. „Slyšíš?“

„Jo,“ potvrdila Jackie.

„Visí nám za zadkem už hezkých pár hodin.“

„Proč by nás ale někdo sledoval?“

Abbey znovu nastartovala. „Aby nám vzal náš poklad?“

Jackie se dala do smíchu. „Myslíš, že ta tvoje báchorka s pokladem zabrala?“

Abbey přidala plyn a nespouštěla oči z tečky na radaru. Předpokládala, že se dá znovu do pohybu, ale ani se nepohnula. Loď zůstala na místě.

Nastavila kurz na závětrnou stranu ostrova a udržovala pomalou rychlost. Prozkoumat ostrov jim nezabere dlouho. Je to vlastně jen kamenitý výstupek v moři s pozvolným svahem z jedné strany, prudkým srázem z druhé, který mu z dálky dodával vzezření žraločí ploutve. Mlha byla tak hustá, že nebylo vidět ani zábradlí na přídi.

„Hele, Abbey, ty si fakt myslíš, že ten meteorit najdeme?“

Abbey jen pokrčila rameny.

„Když jsi na pochybách, je nejlepší si trochu zahulit.“

Abbey zavrtěla hlavou.

Jackie jim přesto ubalila jointa.

„Máme práci,“ utrhla se na ni Abbey podrážděně. „To s tím nemůžeš chvíli vydržet?“

„Moc práce a žádný odpočinek dělají z Jackie nudnou holku.“

Abbey si jen povzdychla a Jackie odhodila zapalovač, který s ní ve vlhkém vzduchu odmítal spolupracovat. „Du dolů.“

K ostrovu už jim chybělo necelé půl míle. Abbey ubrala plyn a nespouštěla oči z radaru a sonaru. Kolem celého ostrova byly rozesety podmořské útesy a římsy, a jelikož začínal odliv, Abbey nechtěla riskovat, že by se k nim dostala příliš blízko. Zařadila neutrál.

„Jackie, vyhoď kotvu.“

Jackie vylezla nahoru a s cigaretou v ruce se rozhlížela kolem. „Úplná kaše, jak by řekl děda.“ Nacpala nedopalek cigarety do plechovky a přešla na příď. „Připravená?“ zavolala na Abbey a vytáhla kolík.

„Hoď ji dolů.“

Jackie přehodila kotvu a nechal ji klesnout ke dnu. Abbey lehce couvla a Jackie kotvu zajistila.

„Kde je ostrov?“ zeptala se Jackie, když dorazila zpět do kormidelny.

„Asi dvě stě metrů jižně od nás. Nemělo cenu riskovat.“

„Dvě stě metrů? Já teda nevesluju.“

„Já to klidně odtáhnu.“

Abbey hodila do člunu lopatu, krumpáč, kbelík a svazek lana a nezapomněla ani na batoh se sendviči, Coca-Colou, sirkami, baterkami, čutorou s vodou a pepřovým sprejem.

„Na co ta lopata a krumpáč?“ zajímala se Jackie.

„Protože nikde jinde než tady už ten meteorit být nemůže.“ Snažila se dodat svému hlasu zdání sebejistoty, ale tím asi nikoho neoblbne, napadlo ji. Tohle je prostě příběh jejího života. Jeden praštěný nápad za druhým.

Přehoupla se přes pažení a slezla do člunu. Nasadila vesla do úchytů a Jackie se mezitím usadila na přídi. „Drž kompas a ukazuj cestu,“ řekla Abbey.

Jackie udala směr a Abbey začala veslovat. Marea zmizela v mlze. O chvíli později propluly kolem kamene vyčnívajícího jako černý zub vysoko nad hladinu. Byl téměř celý porostlý řasami. Po něm přišel další a další. Moře se plynule vzdouvalo a zase klesalo. Bylo úplné bezvětří a Abbey cítila, jak se jí vlhkost mlhy usazuje ve vlasech, na tváři, stéká po šatech.

„Aspoň je mi jasný, proč jsi nechtěla zajíždět s lodí až sem,“ konstatovala Jackie a vyhlížela balvany vyplouvající z mlhy. Některé byly skoro dva metry vysoké a připomínaly vyzáblé lidské postavy vyčnívající z vody. „Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Abbey zabrala vesly.

„Třeba budeme úplně první lidi na Žraloku,“ přemítala Jackie nahlas. „Možná bysme tam měli vztyčit prapor.“

Abbey pokračovala ve veslování. Srdce jí přitom bušilo v předtuše zmaru. Je prakticky po všem. Nic tady nenajdou. Je to jen kus skály. Žádný meteorit tu není.

„Poslyš, Abbey, promiň, že jsem na tebe tam na lodi tak vyjela. Nemyslela jsem to tak. I když nic nenajdeme, pořád to bylo prima dobrodružství.“

Abbey zavrtěla hlavou. „Pořád musím myslet na to, cos mi řekla prve. Jak jsem si zkazila život tím, že jsem odešla ze školy. Táta na moje školný musel roky šetřit a podívej se na mě. Je mi dvacet, bydlím pořád doma a dělám servírku v putyce. Všechno jsem to podělala.“

„Nech toho, Abbey.“

„Proč? Dlužím osm táců a táta ještě pořád platí.“

„Osm táců. Páni. To jsem nevěděla.“

„Táta vstává každý den o půl čtvrtý, aby rozmístil pasti. Dře jako kůň. Když máma umřela, vychovával mě úplně sám. A já se zmůžu jen na to, abych mu ukradla loď. Proč jsem tak hnusná dcera?“

„Rodiče se přece musí snažit, aby jejich dětem bylo líp, i kdyby se přitom měli udřít k smrti,“ pokusila se Jackie odlehčit situaci. „Tak to má být. A hele, už jsme tady.“

Abbey se ohlédla přes rameno a spatřila temnou siluetu ostrova. Nikde nebyla žádná pláž, jen kameny obalené řasami a mlhou.

„Připrav se, že se trochu namočíme,“ upozornila Abbey.

Člun vrazil do nejbližšího plochého balvanu a Abbey ho navedla bokem, vystoupila a přidržela lano. Moře jí vířilo u nohou a musela se zapřít. Jackie vyházela lopatu, krumpáč i batoh a také vylezla na břeh. Společnými silami vytáhly člun nahoru a rozhlížely se kolem.

Naskytl se jim pohled na scénu čisté a naprosté nehostinnosti. Před nimi se zvedala mohutná hromada poházených žulových balvanů s polámanými kmeny stromů, vyplaveným rybářským náčiním, rozbitými bójemi a kusy lan, potřísněná bílým trusem racků, kteří kroužili a křičeli neviditelní kdesi v mlze nad jejich hlavami.

Abbey si hodila na záda batoh a společně se vydaly napříč suťovým polem s naplaveným haraburdím a potom vzhůru po skalách, až se nakonec dostaly na okraj jakési rákosové louky. Ostrov tu zvolna stoupal k ostré hraně útesu, nazdobený gigantickou žulovou plotnou, jako nějaký prastarý menhir ponechaný zde ustupujícím ledovcem. Rákos pomalu ustoupil divokému angreštu a větrem olámaným voskovníkům. Došly až na okraj žulové desky a zamířily podél ní k vrcholku ostrova.

Na konci desky se Abbey náhle zastavila a zírala před sebe. „Ach Bože.“

Přímo před sebou měla úplně čerstvý, metr a půl široký kráter.

28

Ford běžel za vojáky ještě kus po stezce, a když dorazil do tábora, spatřil scénu plnou naprostého zmatku, zvířeného prachu, prchajících vojáků a zděšených a zmatených horníků pobíhajících kolem bez toho, že by chápali něco z toho, co se kolem nich děje. Ti, kteří to pochopili, se ze všech sil snažili doběhnout, odkulhat i odplazit do lesa. Někdy to byly i celé rodiny a ti silnější přitom pomáhali nebo nesli slabé a nemocné.

Pátral po Khonovi a po chvíli spatřil známou, kulatou postavičku, jak s batohem na zádech vybíhá z lesa. Doběhl až k Fordovi a těžce oddychoval, tvář zalitou potem. „Zdravím, pane Mandraku.“

„Dobrá práce, Khone.“ Ford si sundal batoh a vytáhl z něj měřič radioaktivity. Zapnul ho a podíval se na displej. „Čtyřicet miliremů za hodinu. To ujde.“

Khon si prohlížel jeho zakrvácenou košili. „Co ti to udělali?“

„Ten tvůj ohňostroj přišel trochu později, než měl, kamaráde. Málem až moc pozdě.“

„Měl jsem trochu problém, když jsem kradl v boudě dynamit. Pak už mi zbyl čas jenom na to, abych se dostal na první kopec.“

„Jak ses postaral o toho vojáka, kterého poslali na kontrolu?“

„Trochu jsem to předpokládal. Rozdělil jsem tedy nálož a tu druhou část jsem nastražil jako našlápnou minu. Chudák kluk.“

„Chytré.“ Ford vytáhl digitální fotoaparát a GPS. Navigaci hodil Khonovi a řekl: „Zaměř souřadnice a já udělám fotky.“

„Rozkaz, šéfe.“

Ford se přiblížil až k okraji šachty a držel před sebou měřič radioaktivity. Bylo zřejmé, že se jedná o kráter po dopadu meteoritu. Vrstvy vyvržené zeminy ležely rozptýlené v pravidelném kruhovém půdorysu kolem, všechno hrubozrnné kusy horniny a nárazové kužely.

„Osmdesát miliremů,“ kontoval Ford při pohledu na displej. „Tady nahoře to docela ujde. Minimálně hodinu to vydržíme bez toho, že bychom si museli dělat starosti.“

Opatrně nahlížel do důlní jámy. Kráter byl směrem dolů stále prudší, až se nakonec změnil v kolmou šachtu o průměru přibližně tři a půl metru, jejíž stěny tvořila roztavená hmota připomínající sklo. Podél stěn šachty bylo nataženo elektrické vedení s osvětlením a dvě řady bambusových žebříků směřovaly k místu, které bylo nejspíš vrstvou s drahokamy. V nedaleké dřevěné boudě ještě stále hučely generátory elektrického proudu. Nad jámou se tyčila mohutná bambusová konstrukce, na níž byl upevněn vrátek, s jehož pomocí horníci spouštěli a zase zvedali síť s potřebným zařízením.

Ford zíral do díry, která pro něj byla stále větší záhadou. Kráter byl až neskutečně hluboký, zdálo se, že až bezedný – jako by se těleso po dopadu zavrtávalo stále hlouběji. Pořídil si několik snímků kráteru a přidal k nim ještě panoramatické záběry okolí – v okruhu 360 stupňů. Na závěr provedl odečet na měřiči radioaktivity v různých vzdálenostech od ústí kráteru.

Khon se vrátil s GPS. „Hotovo.“

Tábor byl již téměř vylidněný, s výjimkou mrtvých těl roztroušených všude kolem.

„Vyhodíme to do vzduchu, než si naši přátelé uvědomí, že nám naletěli,“ řekl Ford. „Když to neuděláme, vrátí se a celé to začne nanovo.“ Při pohledu na mrtvá těla byl téměř bez sebe vztekem. Někteří nebyli dokonce ještě ani mrtví a pokoušeli se odplazit někam pryč.

Ford s Khonem rozrazili dveře přístřešku s dynamitem a naložili na opuštěný oslí povoz několik beden, rozbušky a zápalnou šňůru. Přivlekli bedny k dolu a vyskládali je na nákladní síť rozloženou na zemi. Ford zastrčil do každé krabice rozbušku a odvinul šňůru k časovači, na kterém nastavil třicet minut.

Elektrickým vrátkem zvedli síť a zhoupli ji přes okraj kráteru. Spustili ji asi o třicet metrů dolů na bambusovou plošinu a postupně odvíjeli šňůry rozbušek. Ford pak železnou tyčí rozbil ovladač vrátku a pro jistotu vytrhal i dráty.

„Dvacet pět minut,“ oznámil Ford po další kontrole hodinek. „Padáme odsud.“

Rozběhli se k husté stěně džungle a běželi bez zastávky tak dlouho, až se dostali na stezku, po které k dolu přišli. Cestou míjeli skupiny otrhaných, klopýtajících vesničanů, kteří se vraceli domů. Fordovi s Khonem nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Po vojácích už nebylo ani stopy.

„Je po všem,“ konstatoval Ford a cítil, jak ho v žaludku téměř nesnesitelně svírá. Co to je za nepochopitelný rys kambodžské povahy, který dokáže tyto od přírody laskavé, jemné a ohleduplné lidi upřímného a silného buddhistického vyznání přimět k tomu, aby klesli tak strašlivě hluboko?

Na chvíli se zastavili a odpočívali opření o balvan ve vyschlém korytu potoka. Výbuch přišel přesně načas.

29

Randall Worth zhasnul motor a nechal loď volně klouzat v mlze. Nespouštěl přitom oči z radaru. Ta jasná skvrna na radaru, pár set metrů jižně, musí být Marea. Za ní, rozmazaná zelená skvrna představuje nejspíš Žraločí ostrov.

Žraločí ostrov. Patnáct kilometrů od pevniny, žádný přístav, obklopený podmořskými útesy. Pokud není moře naprosto klidné, je zcela vyloučeno, aby na něm někdo přistál. Perfektní ostrov pokladů. Proč ho to nenapadlo dřív?

Vyhodil kotvu a dával pozor, aby příliš nerachotil řetězem. Když ji zajistil, začal si skládat věci do batohu. Malou krabici s nářadím a v ní štípací kleště, vázací drát, lepicí pásku, nůž, pochopitelně revolver RG44 Magnum a krabici nábojů s dutou špičkou.

Když skončil, posadil se a pozorně naslouchal. Ostrov byl necelých sto metrů před ním, ale mlha spolehlivě tlumila každý zvuk. Srdce mu zběsile tlouklo a snažil se nevnímat hnusné svědění těsně pod kůží, další záchvat. Teď ne, teď ne, pomyslel si. Teď si musí zachovat čistou hlavu.

Konečně něco zaslechl: vzdálený, tlumený výkřik. Naklonil se dopředu. Následovalo stejně vzdálené výskání a jásání. Jásání.

Posadil se a srdce se mu rozbušilo až v krku. Tohle jsou přece zvuky triumfu. Našly to. Ty podělaný děvky to kurva našly. Popadl batoh, hodil ho do člunu a skočil za ním. Hned potom začal veslovat jako pominutý k Marei. Voda byla téměř nehybná a Randall v duchu blahořečil mlze.

Po několika minutách se před ním z mlhy vyloupla Marea. Zvedl vesla a pozorně naslouchal. Byl už hodně blízko ostrova a přes vody k němu doléhaly hlasy dívek – nyní je slyšel již mnohem zřetelněji, vzrušeně si povídaly a jejich štěbetání doprovázely nezaměnitelné zvuky kopání – tupé nárazy lopaty a cinkání krumpáče o kámen. Přirazil k zádi jejich lodě, přivázal člun a přehoupl se na palubu.

Stál v kormidelně a snažil se uklidnit, zbavit se toho strašného třesu v rukou. Speed z něj udělal pořádnou trosku, je v jednou kuse nervózní, jako na drátkách. Teď už bude brzy po všem. S pokladem bude zajištěný do smrti. Už ho nebude potřebovat. Srdce mu tlouklo ještě prudčeji a v uších mu hučela krev. Na poličce stála láhev s whisky. Popadl ji a dopřál si pořádný doušek a po něm hned další. Zvolna se uklidnil.

Soustředil se a překontroloval spínač baterie. V pořádku. Je vypnutý. Vytáhl z batohu skříňku s nástroji a odšrouboval elektrický panel přístrojové desky. Položil jej stranou. Před očima měl změť různobarevných drátů uspořádaných do svazků.

Věděl úplně přesně, co musí udělat.

30

Kolem třetí odpoledne se Mark Corso cítil již o něco lépe. Když dorazil ráno do kanceláře – bylo to přesně den po jeho tragickém vystoupení na poradě vedení – ulevilo se mu, že ho na stole nečekala výpověď. Celý den makal jako blázen na datech ze SHARADu a teď byl konečně hotov. Dokonce se i pochválil: grafy, tabulky, všechno bylo úhledně zpracováno a prezentováno v případových složkách, rozčleněno, uloženo v deskách, obrázky byly dokonale jasné, vyčištěné a digitálně zpracované.

Derkweiler mu nevolal, nenechal mu žádný varovný vzkaz, neobtěžoval ho v kanceláři případným řevem. Za celý den ho vlastně ani neviděl. Zmýlil se v periodicitě, ale za data se zářením gama by dal ruku do ohně. Těmi si byl jistý. Gama záření bylo skutečné. Třeba si to Chaudry ještě nechá projít hlavou a dojde mu, že stojí za další prověření.

Zastrčil si balíček pod paži, polkl a vydal se chodbou do Derkweilerovy kanceláře. Rychle a krátce zaklepal a z místnosti se ozvalo „dále“. Rozechvěle otevřel dveře. Derkweiler seděl za stolem a v podpaždí se mu začínaly tvořit nechutné koláče potu. „To jste vy, Corso.“

„Mám data ze SHARADu,“ vypravil ze sebe se vší důstojností, které byl v daném okamžiku schopen. Poklepal na složku a znovu ztěžka polkl. Pak odrecitoval proslov, který si v kanceláři několikrát zopakoval. „Chtěl bych se vám omluvit za svoji včerejší prezentaci. Nechal jsem se tím gama zářením trochu unést. Ujišťuji vás, že už se to nebude opakovat.“

Derkweiler si ho mlčky prohlížel. Nedalo se říct, že by na něj přímo civěl, ale byl to dlouhý, pátravý pohled. Oči měl zarudlé a vypadal, jako by celou noc nespal.

„Pane Corso… hm, je mi opravdu líto, že vám musím tohle říct.“ Derkweiler si povzdychl a položil ruce dlaněmi na stůl. „Včera jsem zpracoval všechny podklady nutné k vašemu propuštění. Je mi to moc líto.“

Ohromený Corso se nezmohl na odpověď.

„Je to tu trochu jako stát ve státě, spousta byrokracie a dát výpověď není jen tak, spousta papírování. Omlouvám se, že jste musel čekat, ale je nám jistě oběma jasné, že tohle nemůže nikdy fungovat.“ Ještě stále se na Corsa díval, upřeně a chladně.

„Ale doktor Chaudry…?“

„Doktor Chaudry i já jsem v tomto ohledu zcela zajedno.“

Corso se pokusil polknout. Zdálo se, že se nedokáže pohnout. Připadal si jako zamrzlá mumie.

„Tedy,“ uzavřel Derkweiler a ještě jednou poklepal na desku stolu. „To je asi vše. Vyřídím to ještě dnes. Ani nevíte, jak mě to mrzí, ale myslím, že to tak bude pro všechny lepší.“

„Ale… chcete ještě ta data ze SHARADu?“ vykoktal ze sebe Corso, aniž si uvědomil, jak pošetile asi působí.

Derkweilerovi přeběhl přes tvář podrážděný stín, ale natáhl se dopředu a vzal si od Corsa jeho složku. „Asi jste si včera na poradě nevšiml, když jsem říkal, že ta data připravím sám. Pracoval jsem na nich celou noc.“ Zvedl ruku se složkou nad koš s odpadky a okázale ji upustil. „Teď už je ani nepotřebuji, ani nechci.“

Corso ucítil, jak se mu do tváře nahrnula krev. Tohle bylo hodně nespravedlivé a bezdůvodné gesto. Derkweiler na něj jen dál zíral. „Ještě něco, nebo jsme konečně hotovi?“

Corso se strnule otočil a vyšel z místnosti.

„A zavřete za sebou, prosím.“

Corso zavřel dveře a ještě chvíli zůstal stát na chodbě. Třásl se přitom jako osika. Šok a neschopnost uvěřit tomu, co se právě stalo, se teď projevily jako fyzická nevolnost a hned vzápětí se transformovaly v čirý vztek. Něco tak nespravedlivého, zbytečného. Hodit jeho práci do koše… Nemůže to jen tak přejít…

Otočil se zpět a otevřel dveře – a zastihl Derkweilera, jak se sklání nad odpadkovým košem a vytahuje z něj jeho práci.

To už bylo příliš. Corso konečně našel slova, která mu nyní vycházela z úst, jako by je říkal úplně někdo jiný. „Ty… ty jedno odporný, tlustý prase.“

„Promiňte?“

„Slyšel jste mě.“ Kdo to tady mluví? Co to říká? Corso nebyl ještě nikdy v životě tak vzteklý.

Derkweiler zrudl a upustil složku zpět do koše. Pak se narovnal, zaklonil se do židle a složil si ruce za hlavou. Skvrny od potu v podpaždí byly stále větší. „Zřejmě jste se rozhodl odejít odsud s pořádným humbukem, že. Máte na srdci ještě něco?“

„Vlastně ano. Nějak nedokážu pochopit, co tady v ústavu vůbec děláte, ještě navíc jako vedoucí. Nebere mi to hlava. Jste ztělesněním naprosté zoufalé průměrnosti. Vy i Chaudry. Předal jsem vám důkazy, že se na Marsu nebo v jeho blízkosti vyskytuje něco nebezpečného, možná dokonce katastrofického. Máte to přímo před očima, ale nic nevidíte. Jste jako inkvizice, když odsoudila Galilea.“

„Aha, takže vy jste teď náš nový Galileo?“ Derkweilerovi přeběhl přes tvář tvrdý, ledový úsměv, ale ihned zase zmizel. „A teď, Corso, když jste se vyventiloval, běžte, prosím, přímo do své kanceláře a zůstaňte tam. Máte čtvrt hodiny na to, abyste si vyklidil stůl. Potom vás ochranka vyprovodí ven z ústavu. Říkám to jasně?“

S těmi slovy se otočil na židli k počítači a začal něco psát. Corso viděl již jen jeho tlustá záda.

O čtvrt hodiny později ho dva příslušníci ochranky vyváděli vstupní halou ven z budovy. Pod paží měl malou lepenkovou krabici se svými největšími cennostmi: zarámovanými diplomy z obou jeho univerzit, závažím v podobě vykotlané horniny a fotografií své matky.

Vstoupil do oslnivého a rozpáleného dne a kráčel mořem nablýskaných automobilů na obrovském parkovišti. Vtom se dostavilo zjevení. Corso se zprudka zastavil a málem upustil krabici. Najednou si uvědomil jednu drobnou, zdánlivě zanedbatelnou skutečnost. Kolem Marsu přece každých třicet hodin krouží Deimos, jeden z jeho měsíců. To vysvětluje tu anomálii periodicity.

Zdroj záření nebyl na Marsu, ale na Deimosu.

31

Zatímco Abbey usilovně kutala kamení uvnitř kráteru – šťourala do něj krumpáčem a vyhazovala je přes okraj – mlha se přeměnila v mrholení. Meteorit prorazil asi třicet centimetrů silnou vrstvu půdy a zavrtal se do kamenného podloží. Při dopadu vyplivl hromadu hlíny a rozdrceného kamení. Abbey překvapilo, jak je kráter ve skutečnosti malý. Byl jen necelý metr hluboký a v průměru měřil kolem metru a půl. Jemný déšť stále sílil a dno kráteru se proměnilo v odpornou blátivou břečku promíchanou s rozdrceným kamením.

Abbey vyšťourala mimořádně velký úlomek a vyvalila ho k okraji. Jackie jej popadla a vytáhla ven.

„Těch šutrů je tam pěkná hromada,“ poznamenala. „Jak poznáme, kterej z nich je meteorit?“

„Neboj, to poznáme. Meteorit je kus železa – přesněji slitina železa a niklu.“

„A co když bude příliš těžký, abysme ho uzvedly?“

Abbey vypáčila další kámen, zvedla jej a přehodila přes okraj. „Na něco už přijdeme. V novinách psali, že meteorit vážil kolem padesáti kilo.“

„Psali, že mohl mít i pouhých padesát kilo. Mohl být i větší,“ opravila ji Jackie.

„Čím větší, tím lepší.“ Abbey očistila několik menších kamenů a vyházela ven několik lopat lepkavé hlíny. Z mrholení se mezitím stal normální déšť a Abbey byla již celá promočená, i když měla na sobě pláštěnku. Studená, mokrá hlína jí padala do bot, až jí v nich při každém kroku nepříjemně čvachtalo.

„Skoč do člunu pro kbelík a lano.“

Jackie zmizela v mlze a za pět minut se zase vrátila. Abbey přivázala lano k rukojeti a naplnila kbelík bahnem. Jackie ho vytáhla nahoru, vysypala a hodila dolů pro další dávku.

Když tahala druhý kbelík, Abbey zabručela a začala lopatou oťukávat dno kráteru. „Už jsme na podloží.“ Další oťukávání. „Tady už musí být, někde mezi těmi rozmlácenými kameny.“

„Jak velký vlastně bude?“

Abbey chvíli v duchu počítala. Jaká je hustota železa? Sedm a něco. „Padesátikilový meteorit,“ řekla pak nahlas, „bude mít v průměru nějakých pětadvacet centimetrů.“

„Tak malej?“

„To je víc než dost.“ Abbey zastrčila špičku krumpáče mezi dva rozbité kameny a vypáčila je od sebe. Za doprovodu čvachtavých zvuků rozblácené hlíny je vyvalila po svahu kráteru. Byla již celá od bahna a déšť jí stékal za límec. Nic z toho jí ale nevadilo. Za okamžik učiní životní objev.

Randy Worth přišrouboval panel motoru a otřel mastné otisky prstů. Posvítil si baterkou dolů do strojovny – všechno vypadalo jako předtím, nezanechal tu po sobě žádné stopy. Zasunul zpět víko a pevně je přirazil. Znovu pečlivě otřel mastné otisky.

Nástroje putovaly zpátky do batohu, který zapnul a přehodil přes rameno. Postavil se a přejížděl pohledem každičký povrch kabiny, jestli někde nespatří neúmyslné stopy své přítomnosti. Vše bylo čisté. Překontroloval nastavení motoru, jističů, kruhového ovladače baterie: vše bylo tak, jako když sem přišel.

Vylezl z kormidelny a naslouchal zvukům z ostrova. Do střechy bubnoval déšť, jehož kapky hlasitě dopadaly i na hladinu oceánu. I přesto k němu doléhaly zvuky kopání, nárazy železa o kámen, šum a hlahol konverzace. Zdálo se, že ještě nějakou dobu budou kopat.

Přesunul se na záď, odvázal svůj člun a vlezl dovnitř. Svrběla ho kůže, měl pocit, že mu po hlavě přebíhají tam a zpět neviditelní brouci a pod očními bulvami se dělo cosi podivného. Potřebuje speed, a to hodně rychle. Pořádně si mákl a zaslouží si odměnu. Opřel se do vesel, až jedno vyskočilo z vidlice. Zaklel, roztřesenýma rukama ho zasunul zpátky a pokračoval ve veslování. Za několik chvil mu Marea zmizela v mlze a o pár minut později se před ním vynořila jeho vlastní loď, pokrytá rzí a potřísněná od oleje.

Vyšplhal nahoru a ihned si zalezl do kajuty a šátral po dýmce a zásobě drogy. Vytáhl hrudku speedu a pokoušel se ji nacpat do dýmky. Roztřesené prsty mu odmítaly poslušnost. Hrudka mu spadla na zem a on ji musel vztekle po čtyřech hledat. Konečně ji našel a podařilo se mu ji založit a zapálit.

Do píči, to je blaho. Zasténal a posadil se zády ke stěně. Cítil, jak se mu návalem krve postavilo péro pod náporem představ, co s těmi mrchami udělá, až se mu dostanou do ruky.

Abbey pokračovala v kopání a vyhazování bláta a postupně začišťovala dno kráteru až na rozdrcený skalní podklad. Déšť bez ustání pokračoval a sílil. Zezdola k nim doléhal zvuk přílivu dorážejícího na neviditelné kameny. Mají nejvyšší čas.

Vypáčila jeden mimořádně velký kámen a Jackie si vlezla dolů, aby jí ho pomohla vytáhnout k okraji. Několik menších pak vyhodila lopatou a pak se již na kolenou rukama prohrabovala blátem. „Ten to tady zmasakroval. Ale řekla bych, že už jsme blízko.“

„Vypadáš jako strašidlo,“ poznamenala Jackie s úsměvem.

„Zato ty seš jak na maturitním plese,“ ironicky ohodnotila Abbey její zmáčený zjev.

Vyhazovala z kráteru další a další kameny a bláto. Na chvíli se zastavila a opět pátrala v blátě jen holýma rukama. „Abbey, tady žádný meteorit není.“

„Ale je, musí.“

Znovu si klekla a odhrnovala z žulového podkladu další rozmoklou hlínu. Déšť kámen jíž téměř omyl. Abbey se vzrůstajícím vzrušením rozpoznala paprsčité praskliny podloží, ale ze stěn kráteru se na jeho dno svážela další a další hlína. „Musí to tady být,“ pronesla nahlas, jako by tím dokázala zařídit, že tomu tak skutečně bude. Naházela do kbelíku několik dalších lopat bláta a kamení.

„A nebyl to náhodou některý z těch šutrů, co jsme už vyhodily ven?“ ujišťovala se Jackie.

„Už jsem ti přece řekla, že to bude železo-nikl!“ vyštěkla Abbey.

„No tak promiň, jen jsem se zeptala.“

Abbey zoufale šmátrala pod vrstvou bláta. Co když se meteorit silou nárazu pevně vklínil do samotného podloží? Naplnila několik dalších kbelíků.

„Jackie, skoč dolů s kýblem pro vodu, vymyjeme to tady.“

Jackie zmizela dole pod kopcem a za chvíli se vrátila s kbelíkem vody. Abbey ho vychrstla na zablácené a rozbité podloží.

Ozval se zurčivý zvuk a voda zmizela neviditelnou dírou ve skále, jako by ji Abbey vylila do dřezu.

„Co to kruci je?“ zastrčila do díry prsty.

„Donesu ještě vodu.“

Jackie odběhla dolů a vrátila se s dalším kbelíkem. Abbey jí ho téměř vytrhla z ruky a vylila ho do kráteru. Voda zmizela stejně rychle jako před chvílí a tentokrát obnažila dokonale kulatý otvor ve skále podloží. Měl průměr přibližně deseti centimetrů a mířil kolmo do hlubin. Z okrajů se do stran šířila pavučina prasklin.

Abbey si sundala rukavici a zasunula do díry ruku. Pokoušela se dohmátnout, jak hluboko to jen šlo. Stěny otvoru byly hladké jako ze skla, válcovitá díra přesná, jako by ji někdo vyvrtal.

Vzala si vedle oblázek a hodila ho do středu otvoru. Po chvíli uslyšela odkudsi z hloubky tlumené šplouchnutí.

Podívala se na Jackie. „Není tady. Nic tady není.“

„A kde teda je?“

„Dole, prostě se nezastavil a letěl pořád dál.“ A pak, navzdory všemu úsilí, se jí do očí nahrnuly slzy a Abbey se dala do pláče.

32

Uprchlíci zaplavili zříceniny buddhistického kláštera. Mniši teď ukládali nemocné do vybombardované svatyně a roznášeli mezi nimi vodu a jídlo. Pláč dětí a naříkajících matek se mísil s ševelením zmatených a vyděšených hlasů. Ford se rozhlížel po opatovi a přitom ho zarazilo, že se kolem rojí mniši v oranžových sutanách s těžkými zbraněmi v rukou a pásy nábojů přes rameno. Bylo zřejmé, že hlídají stezky z hor. V dáli nad vrcholky kopců byl vidět oblak černého dýmu, který se spirálovitě vznášel k rozpálené obloze.

Konečně ho našel – skláněl se nad nemocným chlapcem a pokoušel se ho utěšit. Ze staré láhve od Coca-Coly mu pomalu podával vodu. Když ho spatřil, zvedl k němu hlavu. „Jak jste to udělal?“

„To je na dlouhé vyprávění.“

Mnich přikývl. „Děkuji vám.“

„Potřebuju trochu soukromí k satelitnímu hovoru,“ požádal ho Ford.

„Na hřbitově.“ Mnich ukázal k mechem pokryté stezce.

Zanechal zmatenou scénu plnou bolesti za zády a vydal se do řídkého lesa. Mezi stromy se nacházelo několik desítek stúp, malých věží, z nichž každá ukrývala ostatky uctívaného kněze. Kdysi dávno byly věže pozlacené a natřené, ale barvy již zašly a některé z věží byly i pobořené natolik, že se uvolněné kameny válely po zemi. Ford si našel tiché místo mezi náhrobky a vytáhl satelitní telefon. Zasunul jej do zdířky přenosného počítače a vymačkal číslo.

Za okamžik se mu na druhém konci linky přihlásil Lockwood. Ve Washingtonu byly dvě hodiny ráno. „Wymane? Podařilo se?“

„Jste odporný lhář, Lockwoode.“

„Klídek, ano. Co se stalo?“

„Celou dobu jste dobře věděli, kde ten důl je. Je tak kurevsky obrovský, že jste ho ze satelitních snímků nemohli minout. Proč jste mi lhal? Jaký měla tahle šaškárna vůbec smysl?“

„Všechno má své důvody – vynikající důvody. Ale zpět k věci: máte pro mne data, o která jsem vás žádal?“

Ford se pokoušel krotit svůj hněv. „Mám. Všechno mám. Fotografie, měření radioaktivity, souřadnice GPS.“

„Výborně. Můžete mi je tedy poslat?“

„Hned, jak mi odpovíte na moje otázky. Chci vysvětlení.“

„Nehrajte si se mnou.“

„Nehraju si. Jen prostá výměna informací. U vás v kanceláři.“

Dlouhé ticho. „Není moudré, že s námi chcete jednat tímto tónem.“

„To jsem celý já, však mě znáte. A jen tak mimochodem, vyhodil jsem ten důl do vzduchu.“

„Cože jste?“

„Vyhodil jsem ho do luftu. Je fuč. Adijos.“

„Zbláznil jste se? Řekl jsem vám přece jasně, že se ho nemáte ani dotknout!“

Ford se musel opravdu snažit, aby udržel kypící vztek pod kontrolou. Zhluboka se nadechl a polkl. „Drželi tady v otroctví celé vesnice, ženy i děti. Umíraly tu stovky lidí. Mrtvé házeli do masových hrobů. Nemohl jsem dopustit, aby to pokračovalo.“

Opět jen ticho. „Co se stalo, stalo se,“ pronesl Lockwood nakonec. „Sejdeme se v kanceláři hned, jak se vám podaří sem dostat.“

Ford ukončil hovor a odpojil telefon od počítače. Několikrát se zhluboka nadechl a pokoušel se nabýt rovnováhy. Na hřbitově panoval klid; stmívalo se, v korunách stromů probleskovaly poslední záblesky denního svitu a dodávaly náhrobkům zelenozlatý nádech. Konečně ucítil, jak se mu pomalu vrací klid. I tak ale věděl, že vzpomínky na to, co v dole viděl, mu již nikdy nevymizí z paměti.

A byl tu pochopitelně i problém s dolem samotným – což bylo něco, co před Lockwoodem zatajil. Bylo to něco tak podivného, naprosto bizarního, že se to zcela vymykalo jakémukoli rozumnému vysvětlení. Případné dohady ovšem naháněly husí kůži.

33

Worth si na lodi otevřel pivo a pozoroval déšť dopadající na okna kajuty. Dívky byly na ostrově už dobré dvě hodiny. Musely najít ten kurevský poklad, přemítal.

Překontroloval si revolver, staré dobré magnum, které v patnácti použil při loupeži v Harrisonovic obchodě. Namířil a zaostřil podél hlavně na mušku. Zadržel dech a pokoušel se znehybnit ruku. Před nedávnem se pokusil udat revolver v zastavárně, aby získal pár dolarů na speed, ale nikdo mu ho nevzal, prý je to starý krám. Co o tom vůbec vědí? Tenkrát v noci fungoval nádherně. Worth se usmál při vzpomínce na všechny ty žáby, které se strýcem proměnili v malé zkrvavené obláčky.

Zamířil na racka pohupujícího se na vlnách za lodí. Kéž by po něm mohl vystřelit – peří by jen lítalo vzduchem, nádherná představa – ale nemohl riskovat, že ho uslyší. „Pic, pic,“ řekl aspoň nahlas. Racek se zvedl z hladiny a odletěl.

Položil pistoli na palubní desku vedle čtyř krabiček nábojů, dýky, vázacího drátu, kleští, provazu a kobercové pásky. Tu nejspíš potřebovat nebude, ale člověk nikdy neví. Upil z plechovky piva a naslouchal. Za šumivou clonou deště již panoval klid, v mlze jen tu a tam zaslechl osamělý výkřik neviditelného racka. Brouci už zase dotírali, ale tentokrát se ovládl. Je vyloučeno, aby byl při akci v rauši.

Zvedl se lehký vítr a loď se pod ním začala pohupovat. Už asi půlhodiny se sem valily dlouhé, nízké vlny oznamující změnu počasí. Podíval se na hodinky. Pět. Připozdívá se. Bylo mu jasné, že vzedmuté moře neumožní dívkám, aby u ostrova zakotvily přes noc. Budou muset naložit poklad na palubu a rychle se přemístí blíž k vnitřním ostrovům, nejspíš zpátky do zátoky na Vydřím ostrově, kam se uchýlily i po fiasku s Admirálem.

Měl pocit, že něco zaslechl a zklidnil dech, aby naslouchal. Přes vodu se k němu nesly tlumené hlasy a skřípání vesel ve vidlicích. Veslují k lodi. Slyšel, jak zakládají vesla a vykládají náklad na loď, teď na palubu dopadlo něco těžkého, cinkla lopata. Jejich hlasy zněly opravdu tiše, podivně tiše. Mlha se s příchodem deštěm trochu naředila, ale viditelnost byla i tak méně než sto metrů.

Ještě jednou si všechno překontroloval. Byl připraven.

Dívky nahodily motor. Chvíli běžel jen na volnoběh, zatímco vytahovaly kotvu. Teď si zřejmě hrají s vysílačkou a radarem a přemýšlejí, proč z ničeho nic nefungují. Kdyby měly v hlavě trochu mozku, koupily by si ruční vysílačku a GPS jako zálohu, ale nic takového při prohlídce jejich lodi nenašel.

Motor Marey naskočil do otáček a Worth sledoval, jak se její zelená tečka na radaru dala do pohybu. Podíval se na hodinky. Pět nula pět.

Nastavil si dosah radaru na dvě míle, otočil knoflíkem potenciometru a pozoroval obrazovku. Marea zamířila k vnitřním ostrovům přesně tak, jak předpokládal. Jakmile překročila čáru jedné námořní míle, nastartoval motor, vytáhl kotvu a vydal se v dostatečném odstupu za nimi. K úkrytu vnitřních ostrovů to bylo šest mil na otevřeném moři a Marea se pohybovala rychlostí šesti uzlů. Moře bylo každým okamžikem divočejší.

Asi po míli zpomalil, protože Marea před ním zastavila. Rychle vypnul motor a nechal loď unášet proudem. Naslouchal. Nic. Motor dívkám definitivně vypověděl službu: z lodi se stal jen mrtvý náklad na hladině, obklopený mlhou, sedm mil od pobřeží, bez možnosti komunikace.

Nahodil motor, přidal plný plyn a zamířil přímo na Mareu. Její obraz na radaru byl stále blíž: půl míle, čtvrt míle, tři sta metrů…

Na sto metrech navázal vizuální kontakt a Marea se vyloupla z mlhy. Jedna z dívek zápolila s vysílačkou, druhá měla odkrytý světlík strojovny a svítila si dolů baterkou. Obě se jako na povel otočily a zíraly na něj.

Zdravím, svině.

Sedm metrů od Marey stočil loď o devadesát stupňů na pravobok, přeřadil na neutrál, prudce zacouval a přinutil loď na místě zastavit. Nastal čas akce. Popadl oběma rukama pistoli, namířil na dívky a spustil palbu.

34

Mark Corso za sebou třískl dveřmi svého bytu a ihned je zamkl. Praštil krabicí na stůl a téměř hystericky začal v nářadí pod umyvadlem hledat šroubovák. Dítě v sousedním bytě znovu plakalo, klimatizace stále hučela a sirény venku v ulicích trvale naříkaly, ale to všechno byl jen hluk na pozadí, který ho nedokázal rozptýlit. Plně se soustředil na úkol, který měl před sebou. Zastrčil si šroubovák do zadní kapsy, vzal si v kuchyni židli a přenesl ji do středu obývacího pokoje. Vylezl si na ni a odšrouboval světlo pod stropem. Stáhl jej dolů a sáhl do otvoru, ve kterém ukrýval profesorův harddisk.

Za okamžik již nastartoval počítač a připojil k němu disk. S horečnatou intenzitou vyťukal na klávesnici heslo, ale potřeboval čtyři pokusy, aby se uklidnil natolik, že jej dokázal zadat bez chyby. Rychle se podíval na délku oběžné dráhy Deimosu – bylo to 30,4 hodiny oproti 24,7 hodinám dne na Marsu. Pak si vytáhl data se zářením gama a přezkoumal jejich periodicitu: 30,4 hodiny.

Strávil stovky hodin zkoumáním snímků povrchu Marsu – pokaždé hledal něco nezvyklého, podivného, něco, co by mohlo být zdrojem vysílání záření gama. Ale oběžná sonda pořizovala svoje snímky s nejvyšším rozlišením z povrchu planety o rozloze čtyř set tisíc kilometrů, a prohlížet si jednotlivé snímky bylo jako hledat jehlu v kupce sena. S Deimosem už to bylo něco zcela jiného. Měsíc Marsu byl pouhý kámen patnáct na dvanáct kilometrů, taková větší brambora. Pokud se na něm nachází zdroj záření gama, nebude těžké jej odhalit.

Samým vzrušením se málem nedokázal nadechnout. Prohlédl všechny adresáře a soubory na 160terabytovém disku a našel složku pojmenovanou DEIMOS. Vzpomněl si, že asi před třemi měsíci provedla sonda MMO velice blízký přelet nad povrchem měsíce a shodila na něj podpovrchový radar. Pořídila přitom snímky s mimořádně vysokým rozlišením. Vůbec první od dob Vikinga I v roce 1977.

Otevřel soubor a zjistil, že obsahuje pouze třicet viditelných obrazových a dvanáct radarových snímků Deimosu.

Otevřel první snímek a zvětšil jej na nejvyšší rozlišení. Přeložil přes obrázek mřížku, pozorně prozkoumal jeden po druhém každý čtverec a hledal cokoli podezřelého. Deimos měl převážně hladký povrch bez jakýchkoli vystupujících útvarů. Povětšinou jej tvořila pouze silná, šedá vrstva prachu, kterou jen lehce přidržovala slabá přitažlivost měsíce. Byl zde též asi půltucet kráterů, z nichž pouze dva si vysloužily pojmenování: Swift a Voltaire.

Zpomalil tempo, snažil se pracovat metodicky a věnovat každému čtverci dostatek času. Rozlišení stačilo k tomu, aby na povrchu pozoroval i jednotlivé balvany, z nichž některé neměly ani metr v průměru.

Skončil s prvním snímkem a pokračoval dalším a dalším. Uplynula hodina, druhá a konečně měl všechno. Nic však nenašel: jen pár velkých a hlubokých kráterů, balvanů, fragmentů vyvržené hmoty a nekonečná pole a nánosy zvětralinového pláště.

Vstal od stolu a náhle si připadal k smrti vyčerpaný a zničený. Napadlo ho, že se možná bezhlavě žene za chimérou, hříčkou vlastní fantazie: co když pozoroval pouhý odlesk měsíčního svitu zesílený kosmickým zářením? Měsíc Marsu je příliš malý, aby mohl být bodovým zdrojem záření.

S touto odrazující představou nalil do kávovaru vodu a stiskl knoflík. Zatímco káva začala hlasitě bublat, přemítal o situaci, v níž se ocitl. Finančně je takříkajíc v prdeli. Vyvázal se ze smlouvy na byt, přišel o kauci i poslední nájem a složil kauci a první a poslední nájem na nový, dražší byt, který si teď nemůže dovolit. Nemá peníze ani na to, aby se do nového bytu přestěhoval, o stěhování do Brooklynu ani nemluvě. Jenže přesně to musí udělat. Tady si nemůže dovolit zůstat a doufat, že se mu podaří najít jinou práci, splácet studentské půjčky a kreditní karty vyčerpané po limit. Stejně by tu natrvalo nezůstal. Jižní Kalifornie se mu totálně zajídala – až na Marjory, pochopitelně. Marjory. Z ústavu ho vyprovodili doslova svinským krokem, takže neměl ani možnost se s ní rozloučit, vysvětlit jí, co se stalo, nechat se utěšit jejími vtipnými poznámkami a moudrostmi.

Spasit ho snad může jen odstupné a proplacená dovolená. Celkem osm tisíc dolarů, které by mu měl ústav ještě poslat.

Nalil si kávu, obohatil ji pořádnou dávkou smetany a navrch ještě bohatou porcí cukru. Ochutnal. Ještě pořád na něj čekají snímky z radaru, ale ty už mu nejspíš nic nového neodhalí, protože radar měl rozlišení třicet metrů, zatímco fotografie pouhý metr. Aspoň jich není tolik, utěšoval se.

Téměř neochotně se přemístil zpět k počítači a otevřel radarové snímky. Byly počítačově zpracovány na dlouhé svislé pásy povrchu měsíce, přičemž radar místy pronikal až do hloubky sta metrů. Snímky měly podobu dlouhých černých pruhů, jako nějaké pásky, přičemž objekty na povrchu a pod povrchem byly odlišeny červenými a oranžovými konturami.

Prakticky okamžitě zaregistroval něco nepatřičného. Pod kráterem Voltaira spatřil těsný shluk materiálu, který vyzařoval jasně oranžovou barvu. Přivřel oči a pokoušel se rozpoznat, o co se jedná. Pak se zaklonil zpátky do opěradla: pochopitelně, je to tělo meteoritu, který kráter původně vytvořil. Žádné tajemství. Vědci v ústavu už snímek nejspíš také vyhodnotili a dospěli ke stejnému závěru.

I tak si ale ještě jednou otevřel snímek s kráterem a znovu si ho prohlížel. Byl to největší a nejhlubší kráter na měsíci, tak hluboký, že jeho dno leželo v tmavém stínu.

Naklonil se blíž k obrazovce a mhouřil oči. V tom stínu něco je.

V počítači měl i poměrně dobrý software na zlepšení kvality obrazu a nyní s jeho pomocí snímek odstínil. Zvýšil kontrast, vybarvil ho rozlišovací barvou, zaostřil přechody. Každý pixel vyobrazení upravil tak, aby vydal maximum obrazové informace i z toho nejméně zaostřeného a nejnejasnějšího místa. Tohle dělal v ústavu už téměř rok a věděl zcela přesně, jak probudit snímek k životu – zjistit, zdali se jedná o něco skutečného, či jen pouhý šum. Byl to obtížný a delikátní proces a zabral mu hodinu času. Při každém dalším kroku se však jeho překvapení měnilo nejprve v údiv, potom v úžas a nakonec v naprosté ohromení, neboť to, co nyní v hlubokém stínu na dně kráteru viděl, nebyl běžný přírodní jev. Neměl ani špetku pochybností a stejně tak věděl, že se nejedná o umělý šum, softwarový artefakt.

Tohle bylo vytvořené dílo, uměle vzniklý předmět, stroj.

Ztěžka vydechl, postavil se, přešel k oknu a opřel se o římsu. Nastavil tvář chabému proudu chladného vzduchu z klimatizace a nasál ho do sebe ve snaze dostat svůj dech zpátky pod kontrolu. Slunce zvolna zapadalo nad nedalekou křižovatkou a zalévalo auta, semafory, kabely elektrického vedení, laciné obchody i neduživé palmy všude kolem nahnědlým svitem.

Stroj. Mimozemský stroj.

Najednou se ho zmocnil klid. Neskutečný klid. Tohle je něco mnohem většího než všechny jeho osobní problémy. Připomněl si, proč se vlastně stal vědcem. Přesně pro tohle.

Teď, když je bez práce, má aspoň čas, aby si vše promyslel a rozhodl se, co musí udělat. Data z disku jsou klasifikována jako tajná a jejich neoprávněné vlastnictví představuje trestný čin. Svůj objev tedy nemůže jen tak rozhlásit. Pokud by disk vrátil do ústavu, jistě by si našli způsob, jako ho připravit o jeho zásluhy a možná by ho dokonce poslali za mříže. Musí tedy postupovat nesmírně opatrně a uvážlivě, nevrhat se do ničeho po hlavě. Potřebuje prostor a čas a především klid, aby dospěl k tomu správnému rozhodnutí. Jeho další kroky totiž nerozhodnou jen o jeho vlastní budoucnosti, ale také, možná, i o budoucnosti celé planety.

Ještě jednou se zhluboka nadechl a začal si balit věci. Vrací se zpět do Brooklynu.

35

Vzduchem třeskly ohlušující údery, nejprve jeden, hned po něm druhý, a laminát stěny kormidelny prorazily dva projektily, Abbey zasypala sprška laminátových třísek. Vykřikla a vrhla se k zemi, zasažena ochromujícím návalem děsu. Z mlhy se zčistajasna vynořila loď a plnou rychlostí se řítila přímo k nim. Náhle se prudce stočila doprava a s mohutným zachroptěním motoru zacouvala tak, že se Abbey dívala přímo na Randalla Wortha. Stál na palubě s obrovskou pistolí ve spojených dlaních a pálil na ně.

„Co to kurva je?“ křičela Jackie a tiskla se k podlaze.

Prásk! Prásk! Další dvě kulky rozbily okno a jedna prorazila díru velikosti tenisáku a jen těsně minula její hlavu.

„Jackie!“ vykřikla. „Jackie!“

„Tady jsem,“ zněla přiškrcená odpověď.

Abbey se otočila a spatřila kamarádku, jak se s rukama přes hlavu krčí v rohu. „Dolů!“ zaječela na ni a plazila se ke schůdkům. Po hlavě pak sklouzla dolů a přistála na podlaze. Jackie dopadla vzápětí po ní, hlasitě křičela a stále si zakrývala hlavu.

„Jackie, je ti něco?“ zařvala na ni.

„Nevím,“ vzlykla Jackie.

Abbey ji pozorně prohlédla, ale nenašla žádnou krev kromě řezné rány od úlomku laminátu.

„Co to kurva je?“ zaječela Jackie svoji předchozí otázku. „Co to kurva je?“

„Worth,“ informovala ji Abbey. „Střílí po nás.“

„Proč?“ vzlykala dál Jackie.

Abbey s ní ještě jednou zatřásla. „Haló, Jackie! Poslouchej, co říkám.“

Jackie zalapala po dechu.

Další dávka výstřelů prorazila nástavbu a pronikla trupem a okénky nad spacím koncem kajuty. Jedna ze střel pronikla přesně v úrovni čáry ponoru a do podpalubí začala proudit voda.

Jackie znovu vykřikla a kryla si rukama hlavu.

„Poslouchej mě, tak už mě sakra poslouchej,“ uklidňovala ji Abbey, chytla ji za ruce a pokoušela se je odtáhnout od hlavy. „Jsme pod čárou ponoru, tady nás nemůže zasáhnout, ale vyleze na palubu. Musíme se nějak bránit. Rozumíš?“

Jackie polkla a přikývla.

Abbey se rozhlížela kolem. Kajuta byla doslova vzhůru nohama, zmuchlané spacáky na postelích i nádobí ve dřezu pokryté laminátovými třískami a prachem. Dírou po kulce proudila do kabiny voda, kterou automatické pumpy ihned odsávaly.

Krabice s nářadím pod dřezem. Abbey se držela při zemi a v podřepu se připlížila k umyvadlu a otevřela skříňku.

Přes vodu k nim dolehl mužský hlas. „Nazdar, děvčata! Taťka už je doma!“ Následovalo dalších šest výstřelů, které si prorazily cestu stěnami kajuty nad jejich hlavami. Abbey stále v podřepu vytáhla ze skříňky krabici s nářadím. Rychle odhákla západku a nářadí se vysypalo na podlahu. Abbey z hromady vytáhla rybářský nůž a kladivo. „Kde je pepřák?“

Jackie jen vzlykla. „V batohu v kajutě na zádi.“

„Do prdele.“ Abbey si zastrčila nůž za pásek a podala Jackie kladivo. „Vem si to.“

Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Prásk! Další šestice výstřelů. Laminátové třísky létaly kajutou a naplnily vzduch dusivým, pryskyřičným prachem. Abbey se vyplazila ke dvířkům na schůdcích, otočila zámkem a odplížila se zpět.

„Potápíme se,“ konstatovala Jackie.

„S tím bych si dělala starosti až úplně nakonec.“

Slyšela řev motoru Worthovy lodě, která již přirážela k jejich boku. Podle zvuku teď zařadil neutrál, rychlou zpátečku a o chvíli později již ucítila, jak do sebe boky obou lodí měkce narazily. Worth s dupnutím přistál na jejich palubě.

„Kurva, kurva,“ naříkala Jackie. „Už je tady.“

Abbey se zoufale pokoušela uklidnit bláznivě zrychlený dech. Potřebují plán. „Lehni si na zem,“ přikázala Jackie. „Doprostřed. Budeš předstírat, že tě zasáhl. Já se schovám na hajzlu. Jak sem vleze, skočím po něm a bodnu ho do zad.“

„Zbláznila ses? Vždyť má pistoli.“

„A taky je těžce zkouřenej. Udělej, co ti říkám, a lehni si na zem.“

Jackie se schoulila na podlaze a začala bezmocně naříkat.

Abbey si zalezla do těsného prostoru záchodu a přivřela za sebou dveře. Ponechala jen malou mezeru, kterou viděla na schůdky na palubu. Napjala se, připravená vyskočit.

Seshora slyšela dupot. Worth se procházel po palubě. „Taťka je doma! Kampak jste se mu schovaly?“

Abbey sevřela nůž a nespouštěla oči ze schůdků.

Kroky na palubě zamířily do kormidelny. Zatřepal dveřmi a pokoušel se je otevřít. „Teď ti ukážu, co to znamená ‚ještě‘, ty jedna černá čubko. Tobě i tý tvojí drsňácký kámošce. Hezky si vezmu ten váš poklad a dopřeju vám lekci, kterou si budete do smrti pamatovat!“

Poklad? Ten imbecil té jejich historce opravdu uvěřil. Slyšela jeho přerývaný dech i nepravidelný třes v hlase. Vyděsily ji víc než výstřely z pistole.

„My ale žádný poklad nemáme,“ naříkala Jackie schoulená na podlaze a klepala se přitom strachem.

Chrčivý smích. „Myslíš, že jsem úplnej debil, ty jedna mrcho? Nelži mi, kurva! Přišel jsem si pro poklad – a přitom vám vysvětlím, co je to úcta a respekt. Chybí vám vychování.“

„Přísahám, že žádný –“

Kopnutí do chatrných dveří jí nedovolilo dokončit větu. Rozlomilo dveře téměř v půli a Jackie vyděšeně vykřikla. „Prosím!“

Abbey se napjala.

Dalším kopnutím se dveře od sebe oddělily a každá část visela bezmocně v pantech. Worth se objevil na vrcholu schodiště a v předklonu nakukoval dolů, pistoli stále v ruce. „Kůzlátka, už jsem doma.“ Vykopl oba kusy dveří a jeho velká bota stanula na prvním schodě, potom na druhém a na dalším a dalším, až došel úplně dolů. Jackie se dál choulila na podlaze a naříkala. Namířil na ni pistoli, kterou držel z boku, jak to zřejmě odkoukal někde v televizi.

„Kde je poklad?“

„Žádný poklad není, přísahám… Žádný poklad není…“ vzlykala Jackie a znovu si zakrývala rukama hlavu a choulila se do klubíčka. „Žádný poklad… prosím… jen kráter…“

„Hovno!“ zaječel Worth a mával pistolí. „Nepokoušejte se se mnou vydrbat!“

Ještě jeden krok.

Teď.

Abbey se vymrštila ze záchodu a vší silou po něm zezadu sekla nožem. Worth ji ale včas zaslechl a volnou rukou ji srazil stranou. Nůž jí vylétl z ruky a Worth po ní bez míření vystřelil. Kulka udělala v kabině další díru, tentokrát hluboko pod čarou ponoru.

Do kajuty začal pronikat proud mořské vody.

Abbey po něm skočila, ale udeřil ji pěstí do břicha a Abbey se zřítila na kolena a pokoušela se popadnout dech, který jí vyrazil. Dírou ve stěně ji zalévala ledová mořská voda.

„Kde je poklad, ty čubko?“ Popadl ji za vlasy, škubl ji hlavou do boku a přitiskl jí k uchu pistoli.

Podařilo se jí nabrat do plic vzduch a prudce se nadechla a vydechla. Dalším škubnutím jí natočil hlavu tak, aby jí mohl strčit hlaveň do úst. „Hej, Jackie! Řekni mi, kde je poklad, nebo to zmáčknu!“

„Poklad byl lež,“ vypravila ze sebe vzlykavě Jackie. „Prosím, musíš mi věřit, byla to jen zástěrka, aby –“

Natáhl kohoutek. „Přestaň mi lhát, ty mrcho, nebo je po ní. Kde je kurva ten poklad? Přines mi ho, teď hned!“

Abbey se pokoušela něco říct, ale nepovedlo se jí to. Do lodi rychle tekla voda.

„Poslední šance!“

„Dobře! Dobře! Všechno ti řeknu!“ ječela Jackie. „Jen na mě přestaň mířit a všechno ti řeknu!“

„Kde je?“ Worth téměř vypískl a hlas mu přeskočil do nezvyklých výšek.

„V kajutě na zádi pod zadním poklopem. Přidělanej páskou pod palubou, nad listem kormidla.“

„Tak pro něj hezky rychle mazej! Loď se potápí!“

Jackie se vyškrábala na nohy a kapala z ní voda. V kajutě už jí bylo dobrých deset centimetrů.

„Ty běž s ní, Abbey!“ Vytrhl jí pistoli z úst a přitom jí ulomil zub. Škubl s ní nahoru a táhl ji za sebou po schůdcích a přes kormidelnu na záď.

„Otevři!“ křikl na Jackie a držel Abbey u hlavy pistoli.

Jackie se pokusila otevřít poklop. Zvedla páku a snažila se jí točit.

„Hni sebou, nebo ji odprásknu!“

Zapřela se o páku ještě jednou. „Nejde to, zasekla se. Potřebuju pomoc!“

Worth srazil Abbey k podlaze. „Pomož jí!“ vyštěkl, úplně rudou tvář zkřivenou vztekem a vzrušením. Žíly na krku měl naběhlé k prasknutí, mastné vlasy přilepené k čelu. Z úst plných zkažených zubů vycházel nesnesitelný zápach.

Abbey se po kolenou připlazila a popadla páku za jednu stranu, Jackie za druhou. Jejich pohledy se setkaly a společně se jim podařilo Wortha přesvědčit, že ze všech sil táhnou. Poklop se přesto neuvolnil.

„Silněji!“ povzbuzoval je.

Další předstírané úsilí.

„Zmizte na bok,“ přikázal jim. „Obě, tam.“ Ukázal jim pistolí.

Abbey i Jackie se přesunuly na druhý bok lodi. Zatímco se k sobě tiskly, Abbey do Jackie dloubla loktem a ukázala očima na kladivo, které Jackie ještě stále ukrývala. Jackie jí ho nepozorovaně zasunula do ruky.

Worth odložil pistoli a popadl obě madla. Ani na okamžik přitom nespouštěl z dívek pohled. Škubl držadly, otočil s nimi a poklop se snadno otevřel.

„Kurvy jedny slabý,“ zabručel a odsunul víko stranou. Chvíli váhal a dychtivě zíral do tmy. Nakonec si nedokázal pomoct: zastrčil hlavu dolů a podíval se do podpalubí.

Abbey bleskově vyskočila, přeběhla palubu a vší silou ho oběma rukama praštila kladivem do hlavy přesně v okamžiku, kdy ji opět zvedal, aby se na ně podíval. Kladivo ho zasáhlo přímo do temene a úder doprovodil nepříjemný, tupý zvuk – jako když netopýr nalétne plnou rychlostí do kmene stromu. Worth přepadl dopředu. Z roztříštěné kosti zaražené do lebky se řinul proud krve a zaléval palubu, kde se mísil s deštěm. Worthův malíček sebou legračně škubal, ale za chvíli se uklidnil. Jackie přiskočila k batohu, vytáhla z něj pepřový sprej a celý ho vystříkala na Worthovo nehybné tělo.

Následovalo dlouhé ticho, které přerušila až Jackie hlasem, ve kterém se zračil ohromený údiv. „Ach bože, je po něm.“

Abbey jen zírala před sebe. Celá scéna jí připadla naprosto neskutečná, jako by seděla někde v kině a dívala se na plátno. Nedokázala se pohnout, ani nadechnout.

„Abbey?“ přihlásila se Jackie. „Potápíme se.“

Tátova loď se potápí. Upustila kladivo a běžela k ovládacímu panelu motoru. Obě pumpy pracovaly na plný výkon, ale ještě než stačila dokončit kontrolu škod, ozval se syčivý, prskavý zvuk, když se stoupající voda přelila přes baterie a zkratovala je. Loď byla rázem bez proudu, vrnění pump zvolna utichlo.

Jackie se probudila k životu. Vyřítila se z kabiny, přebrodila se vodou a zkoumala díry. Pak popadla deku a klubko lana a vytáhla všechno na palubu. „Abbey! Pojď mi pomoct!“ Hodila jí lano. „Nařež ho na čtyři kusy a každý pak přivaž k jednomu rohu deky!“

Abbey ji mlčky poslechla a Jackie si sundala boty, nadechla se, zadržela dech a skočila do vody. Za chvíli byla zpět nahoře.

„Podej mi jeden konec deky! Uvážem ho kolem lodi a zakryjem ty díry!“

Abbey hodila deku přes palubu, Jackie ji popadla za jeden konec a ponořila se pod loď, přetáhla deku přes díry a vyplavala na druhé straně s provazem v ruce. Když se vynořila, těžce lapala po dechu. „Vem si to!“

Abbey uvázala konce provazů kolem zábradlí a vytáhla Jackie na palubu. Marea se začínala naklánět.

„Myslíš, že to bude fungovat?“ otázala se Abbey.

„Třeba nám to poskytne trochu času navíc. Zapřáhneme ji za Worthovu loď a dovlečeme ji k nejbližšímu ostrovu, tam s ní najedeme na břeh,“ vysvětlovala Jackie. „Pojď za mnou.“ Přeskočila z Marey na Worthova Mořského vlka, k němuž byla stále připoutána a jehož motor dosud běžel, a vzala za kormidlo. Abbey jí byla hned v patách. Jackie přidala plný plyn a motor zaburácel. Mořský vlk vyrazil vpřed a vláčel devítitunovou Mareu vedle sebe. Jackie upravila kormidlo tak, aby kompenzovala mrtvou zátěž.

„Kam jedeme?“ pokoušela se překřičet burácení motoru.

„Na Franklina. Najedeme s oběma loděma přímo na pláž. Jinou možnost nemáme. Zkontroluj ještě ty úchyty – snad nás udrží.“

Abbey se vydala na kontrolu a Jackie si přitáhla vysílačku a zahájila volání o pomoc. „Tady Marea, Marea, Marea, poloha 43-50 severně, 69-23 západně. Moje loď se potápí, na palubě těžce zraněný cestující. Na scéně druhá loď, která nás táhne. Požaduji okamžitou pomoc. Přepínám.“

Ukončila vysílání a čekala. O minutu později přišla odpověď.

„Mareo, tady stanice Pobřežní stráže v Tenants Harbor. Nejbližší loď je humří člun Misty Sue na jih od Friendship Long Island. Jede vám na pomoc rychlostí deset uzlů. Komunikace s Misty Sue na kanále šest. Přepínám.“

„Blíž nikdo není?“ ječela Jackie do mikrofonu. „Potápíme se!“

„V oblasti teď příliš lodí není, Mareo. Vysíláme k vám z Tenants Harbor naši RBM Admiral Fitch s lékařskou pomocí, přepínám.“

„Mareo, o jaké zranění se jedná?“

„Už je asi mrtvý. Hlava rozbitá kladivem.“

Ticho.

„Opakujte, prosím.“

„Řekla jsem, že je mrtvý. Randall Worth. Střílel na naši loď a vnikl na palubu. Pokus o násilnou loupež. Tak jsme ho zabily.“

Odmlka.

„Je ještě někdo zraněn?“

„Nejspíš ne.“

„V daném případě se jedná o místo činu a jako k takovému se k němu musíte chovat. Vezměte, prosím, na vědomí, že…“ Hlas dál pokračoval. Pohybovaly se hlemýždím tempem asi tří uzlů a stále zpomalovaly, protože Marea nabírala víc a víc vody. Abbey zkontrolovala podpalubí; deka proud vody zpomalila, ale nezastavila úplně. Na Franklinův ostrov to byly čtyři míle – tímto tempem víc než hodinu.

„Do prdele!“ zaklela Jackie hlasitě, odřízla Pobřežní stráž a přeladila na kanál 6. „Marea volá Misty Sue, hlaste polohu.“

„Projíždíme průlivem u Allenova ostrova. Co se děje?“

„Vleču potápějící se loď. Potřebuji víc tažné síly. Chci s ní najet na břeh na Franklinu.“

„Měl bych tam být za… čtyřicet minut.“

Worthova loď si jen s obtížemi razila cestu vpřed a vlekla potápějící se Mareu dál po svém boku. Marea už se hodně nakláněla a jejich loď již vlivem mrtvé zátěže nedokázala udržet směr.

„Musíme ji odříznout,“ rozhodla Jackie. „Když se potopí, převrátí nás a stáhne s sebou.“

„Ne!“ zvolala Abbey. „Prosím. Odvážeme ji od boku a přivážeme za zádí – tak ji potáhneme za sebou. Pak pojedeme rychleji.“

„Můžeme to zkusit.“

Abbey odvázala lana a připevnila kabel kotevního kůlu k úchytu na zádi Worthovy lodi.

„Ten úchyt to neudrží,“ varovala ji Jackie

„Lepší tenhle než žádný.“

Jackie ubrala plyn a zvolna zvyšovala tah. Marea už se nakláněla tak silně na levobok, až se jí voda začala přelévat do jednoho z palubních odtoků na zádi. Worthova loď zařvala a kabel se napjal jako struna houslí, ale obě lodi stály téměř bez pohnutí na místě.

„Abbey, prokristovy rány, ta loď se potápí! Stáhne nás pod vodu!“

„Ne, prosím, je to tátova jediná loď! Ještě to zkusíme!“

Jackie otevřela plyn na maximum. Motor námahou zařval a pak se ozvalo prásknutí jako rána z pistole. Úchyt vystřelil pryč a vzal s sebou i kus zádi. Worthova loď poskočila dopředu, protože všechno napětí rázem povolilo. Jackie prudce otočila kormidlem doleva a otočila loď zpět k Marei, ale bylo již příliš pozdě. Humří člun se s hlasitým povzdechem položil na bok a vytlačil zpod sebe vzduch. Pak už jen tiše vklouzl pod vodu a zmizel. Jediné, co po sobě zanechal, byla olejová skvrna na hladině.

„Proboha,“ uniklo Jackie. „Worth tam zůstal.“

Abbey v šoku zírala před sebe a ještě stále se jí nedařilo plně pochopit děsivost toho, co se právě odehrálo. „Tátova loď… ona se jen tak potopila.“

36

Plechová boje v ústí přístavu Roud Pondu se vynořila ze zástěny deště a pohupovala se sem a tam na vlnách. Abbey stála u kormidla Worthovy lodě a následovala rychlý člun pobřežní stráže do přístavu. Admiral Fitch ji dohonil asi míli před přístavem – příliš pozdě na to, aby jim mohl být jakkoli k užitku – a členové stráže se nyní náramně bavili tím, že je mohou doprovázet. Mlha se již téměř zvedla a ponechala svět za sebou v mokrém, depresivním přítmí. Když se jim v dohledu objevila mola, Abbey rozpoznala i zuřivé míhání baterek na parkovišti bezprostředně nad nábřežím.

„Vypadá to, že máme uvítací výbor.“

Uvnitř přístavu ubrala plyn a podívala se na Jackie. Nebyl to příjemný pohled. Podél obličeje jí zplihle visely mokré a špinavé vlasy, pod očima měla temné kruhy a ruce, tvář i oblečení měla celé od bláta.

„Co jim řekneme?“ zajímala se Jackie.

„Všechno až na ten meteorit. Hledaly jsme poklad Dixieho Bulla. Přesně to si všichni myslí.“

„Hm, a proč jim neřekneme rovnou celou pravdu?“

„Protože možná ještě existuje způsob, jak na meteoritu přece jenom něco trhnout.“

„Jak?“

„To teď nevím, ale chci si to promyslet. Potřebuju čas.“

Dlouhé ticho. „Třeba dokážou tátovu loď vyzvednout,“ zamyslela se Abbey, „a znovu ji zprovoznit.“

„Samozřejmě že ji vyzvednou,“ přitakala Jackie. „Je to přece místo činu a na palubě zůstalo mrtvé tělo. Ale nic víc bych si od toho neslibovala, Abbey. Ta loď je na odpis. Potopila se třicet metrů hluboko. Je mi to moc líto.“

Abbey se podívala na kamarádku a všimla si, že pláče. „No tak, Jackie… udělala jsi všechno proto, abys ji zachránila.“ Objala ji kolem ramen. „Do smrti si nepřestanu vyčítat, že jsem tě do tohohle šílenýho dobrodružství vůbec zatáhla. Bylo to úplně stejný, jako všechny ty další pitomosti, který jsme spolu podnikly. Vůbec nechápu, že se mnou přes to všechno pořád kamarádíš.“

„To já taky ne,“ souhlasila Jackie.

„Mám tě moc ráda, Jackie. Zachránilas mi život.“

„A ty zase mně. Taky tě mám moc ráda, Abbey.“

Abbey si setřela slzu, která se jí z ničeho nic objevila v koutku oka. „Ale co, kašlem na to, hlavně, ať už to máme za sebou.“

Blížili se k dokům a Abbey na parkovišti rozpoznala i dobrých deset policejních vozů. Parkovaly tam hodně neuspořádaně a s rozsvícenými světly na střeše. Zdálo se, že za nimi, na trávníku hotelu Anchor Inn, se shromáždila dobrá polovina města, aby se dívala, jak připlouvají. A společně s nimi i novináři a štáby televizních společností.

„Bože, vidíš to, co já?“ děsila se Jackie a otírala si obličej. „Vypadám jako zmoklá slepice,“ dodala a hlasitě se vysmrkala.

„Připrav se na svých patnáct minut slávy.“

Přes vodu k nim již doléhal hluk z přístavu, pokřikování policistů, praskání vysílaček v autech. Nechyběli ani místní dobrovolní hasiči, oddíl Samoset č. 1 se svým zbrusu novým, zářivě rudým, požárním vozem. Všichni měli na sobě dlouhé pláštěnky a v rukou drželi požární sekery. Zdálo, že se celý přístav báječně baví na jejich účet.

Z vysílačky se ozval úřední hlas: „RBM Fitch pro Mořského vlka, ohlaste se.“

„Tady Mořský vlk.“ Abbey se při vyslovení jména Worthovy rozpadající se lodi málem udělalo špatně.

„Mořský vlku,“ pokračovalo vysílání pobřežní hlídky, „státní policie požaduje, abyste zakotvily u obchodního mola na pozici číslo jedna. Okamžitě po zastavení opustíte loď. Nic z ní neodnášejte, nevypínejte motor a loď neuvazujte. Policisté nastoupí a loď převezmou.“

„Rozumím.“

„RBM Fitch, konec.“

Fitch vklouzl k veřejnému molu a příslušníci stráže, všichni v nažehlených a bezvadných uniformách, z něj hbitě vyskákali a s profesionální, mnohokrát nacvičenou zručností jej začali přivazovat. Abbey přirazila k určenému místu a policisté, kteří se již rojili na mole, loď ihned obsadili. Abbey vystoupila a s Jackie po boku vyčkávala stranou. Vzápětí k nim přistoupil policista s psací podložkou v ruce. „Slečna Abbey Strawová a slečna Jacqueline Spannová?“

„To jsme my.“

Abbey se rozhlédla po parkovišti. Policisté na kraji utvořili kordon a za ním na ně zíralo snad celé město. Z jedné strany si je natáčely televizní kamery. Teď zaslechla výkřik a po něm se dav rozvlnil. „To je moje dcera, idiote! Abbey! Abbey!“

Táta. Vrátil se dřív, než čekala.

„Pusťte mě!“

Sbíhal po travnatém svahu na nábřeží, kostkovanou košili vytaženou z kalhot, neoholený. Jeho kroky dupaly na dřevěném schodišti, kolem skladiště s návnadami a na molu. Už byl na vrcholku rampy. Oběma rukama se přidržoval zábradlí a celý rozcuchaný se vrhl k ní.

„Tati –“

Policista ustoupil a nechal ho proběhnout. Otec ji sevřel v objetí a z jeho širokého hrudníku se vydral vzlyk. „Abbey! Říkali, že se tě pokoušel zabít!“

„Tati…“ Trochu se v jeho sevření zavrtěla, ale odmítal ji pustit. Tiskl ji k sobě znovu a znovu a ona tam jen stála, neschopná pohybu, k smrti zahanbená. To je ale divadlo! Před celým městem!

Uchopil ji za ramena a trochu poodstoupil. „Měl jsem o tebe takový strach. Podívej – máš zlomený zub. A rozbitý ret? Co ti ten hajzl –?“

„Tati… Vykašli se na zub… Potopila se ti loď.“

Vytřeštil na ni oči, jako by do něj uhodil blesk.

Sklopila hlavu a dala se do pláče. „Promiň.“

Otec dlouho mlčel, pak polknul, nebo se o to alespoň pokusil a ohryzek mu neklidně poskakoval. Nakonec ji k sobě ale znovu přivinul. „Ale co, byla to jen loď.“

Na břehu se ozval bouřlivý jásot.

ČÁST 2

37

Ford vstoupil do kanceláře. Lockwood seděl za stolem a vedle něj stál prošedivělý brigádní generál v pomačkané polní uniformě. Ford v něm rozpoznal styčného důstojníka Pentagonu s odborem pro vědeckou a technologické politiku.

„Wymane,“ pozdravil ho Lockwood a vstal ze svého místa. „Generála poručíka Jacka Mickelsona z letectva určitě znáte. Je zástupcem ředitele Národní zpravodajské agentury pro sledování geoprostoru. Stojí v čele celého GEONITu.“

Ford podal generálovi ruku. „Rád vás zase vidím, pane,“ pronesl spíš chladně.

„Nápodobně, pane Forde.“

Generál měl měkkou ruku, jeho stisk ničím nepřipomínal obvyklé medvědí sevření mužů v uniformách, kteří si jím pokaždé dokazují svoje mužství. Ford si vybavil, že právě to se mu na Mickelsonovi vždy líbilo. Teď už si nebyl tím, že se mu generál zamlouvá, příliš jistý.

Lockwood obešel stůl a ukázal na společenskou část své kanceláře.

Ford se posadil do křesla, generál se usadil naproti a Lockwood si pro sebe zabral pohovku.

„Požádal jsem, aby se k nám generál Mickelson dnes připojil, protože vím, že si ho vážíte, Wymane, a doufám, že nám pomůže rychle vyřešit náš problém.“

„V pořádku. Nebudeme tedy chodit kolem horké kaše,“ pronesl Ford a podíval se Lockwoodovi zpříma do očí. „Lhal jste mi, Stantone. Poslal jste mě na nebezpečnou misi, uvedl jste mne v omyl, pokud šlo o cíl mise, a zatajil jste přede mnou důležité informace.“

„To, o čem teď budeme hovořit, je tajné,“ upozornil Lockwood.

„Víte moc dobře, že něco takového mi nemusíte říkat.“

Mickelson se naklonil dopředu a opřel se o lokty. „Wymane… mohu vám tak říkat? Já jsem Jack, jen tak mimochodem.“

„Při vší úctě, pane generále, žádné omluvy a žádné plané tlachy. Jen vysvětlení.“

„Rozumím.“ Generálův hlas zněl ostře jako břitva, ale jeho modré oči se tvářily přátelsky. S jeho dokonalým sebeovládáním lehce kontrastovala neformální uniforma a bezprostřední vystupování. Ford pocítil nával nevole z toho, jak mu teď budou věšet bulíky na nos.

„Jak je vám asi známo, rozmístili jsme po celém světě síť seizmických senzorů, které mají detekovat případné tajné jaderné zkoušky. Čtrnáctého dubna tohoto roku, přesně ve 21.30 nám síť ohlásila možný podzemní jaderný výbuch v Kambodži. Samozřejmě že jsme celou záležitost ihned prověřili a poměrně záhy jsme byli schopni dokázat, že se jednalo o dopad meteoritu. Dokonce jsme našli i kráter. Přibližně ve stejnou dobu byl nad pobřežím Maine spatřen meteor, který se zřítil do moře. Dva simultánní dopady. Naši vědci nám vysvětlili, že se nejspíš jednalo o asteroid, který se ve vesmíru rozpadl na dva kusy, jež se od sebe oddělily natolik, aby dopadly na dvou zcela odlišných místech. Stává se to prý často, bylo mi řečeno.“

Generál se na chvíli odmlčel, zatímco na Lockwoodově stole se tiše rozezněl zvonek. Za okamžik se objevil stevard a tlačil před sebou pojízdný stolek se stříbrnou konvicí, miniaturními šálky a kostkami cukru v nádobce z modrého skla. Ford si nalil a vypil svůj šálek jen tak bez cukru. Káva byla silná, čerstvě umletá a uvařená. Mickelson odmítl.

Když se stevard opět vzdálil, Mickelson pokračoval. „Dopady meteorů nepatří do naší pracovní náplně, a tak jsme případ jednoduše odložili. Tím by to celé mohlo skončit, nebýt –“

Generál vytáhl z kufříku tenkou modrou složku, položil ji na stůl a otevřel. Uvnitř se nacházel snímek pořízený z vesmíru a Ford na něm okamžitě rozpoznal důl na medové kameny v Kambodži.

„Nebýt toho, že se na trhu začaly objevovat tyhle radioaktivní drahokamy. Lidé v protiteroristickém byli okamžitě v plné pohotovosti, neboť se obávali, že by se z nich mohl stát zdrojový materiál pro výrobu špinavé bomby. S vybavením na úrovni chemické laboratoře na střední škole by z nich mohl prakticky každý vyrobit americium 241.“

„Co ten dopad v Maine? Ten jste také vyšetřovali?“

„Ano, ale meteorit dopadl do oceánu šest mil od pobřeží. Je nevylovitelný a stejně tak nedokážeme ani přesně určit místo dopadu.“

„Chápu.“

„O tom dopadu v Kambodži jsme tedy věděli, věděli jsme rovněž, že drahokamy přicházejí někde odtamtud, ale souvislost nebylo možné definitivně potvrdit. To bylo možné pouze průzkumem na místě.“

„A k tomu jsem se vám hodil já.“

Mickelson přikývl. „Řekli jsme vám všechno, co jste vědět potřeboval.“

„Generále, ještě jednou při vší úctě, ale měl jsem dostat lepší krytí, měl jsem být informován o situaci, měl jsem mít k dispozici satelitní snímky. To byste udělali pro každého operativce CIA.“

„Upřímně řečeno, právě proto jsme CIA v tomto případě obešli. Chtěli jsme jen na místo dostat pár očí. Přímo v terénu. Nezávislé potvrzení. Nepředpokládali jsme…,“ generál si odkašlal a zaklonil se zpět, „že ten důl totálně zlikvidujete.“

„Stejně se mi pořád nechce věřit, že byste mi právě teď říkali celou pravdu.“

Lockwood se naklonil blíž. „Samozřejmě, že vám ji neříkáme. Prokristovy rány, Wymane, už jste někdy slyšel, že by v téhle branži někdo někomu říkal celou pravdu? Ten důl jsme chtěli prozkoumat bez poškození. Připravil jste nám neskutečný problém.“

„Jedna z nevýhod toho, když nabíráte špehy na volné noze,“ odpověděl Ford chladně.

Lockwood si jen podrážděně odfrkl.

„Proč pro vás byl ten důl tak důležitý?“ zajímal se Ford. „Můžete mi prozradit aspoň to?“

„Podle všeho to vypadá, že se jednalo o velice neobvyklý meteorit, alespoň tak usuzujeme z rozboru nalezených drahokamů.“

„Čím přesně je neobvyklý?“

„I kdybychom to věděli, což zatím nevíme, říct bychom vám to stejně nemohli. Snad vám postačí, že se jedná o něco, co jsme dosud nikdy neviděli. A teď ta data, Wymane, prosím.“

Ford si již cestou všiml vojáků před kanceláří a bylo mu dostatečně jasné, co by následovalo, kdyby neposlechl, na čemž už stejně nezáleželo: toho, kvůli čemu sem přišel, se mu dostalo. Vytáhl z kapsy flashdisk a pohodil ho na stůl. „Máte tam všechno, zakódováno: snímky, souřadnice, video.“ Předal jim heslo.

„Děkuji.“ Lockwood se zachmuřeně usmál a zvedl disk ze stolu. Vytáhl z náprsní kapsy bílou obálku a položil ji rovněž na stůl.

„Druhá splátka vaší odměny. Ve dvě vás očekávají v Langley s kompletní zprávou. V konferenční místnosti DCI. Tím bude váš úkol definitivně skončen.“ Lockwood si uhladil červenou hedvábnou kravatu, upravil si svůj modrý oblek a lehce se dotkl šedých vlasů nad ušima. „Pan prezident by vám tímto rád vyjádřil poděkování za prokázané služby, navzdory, ehm, tomu, že jste se nedržel zadání.“

„K tomu se rád připojím,“ ozval se Mickelson. „Skvělá práce, Wymane.“

„Rád jsem pomohl,“ odpověděl Ford s náznakem ironie v hlase. „A jen tak mimochodem,“ dodal, jako by nešlo o nic důležitého. „Je tu ještě jeden problém.“

„Problém?“

„Zmínili jste se, že se ten asteroid rozdělil na dvě části, které nezávisle na sobě dopadly na povrch Země.“

„Přesně tak.“

„Chyba. Jednalo se pouze o jediný objekt.“

„To není možné,“ nesouhlasil Mickelson. „Naši vědci si jsou jistí, že se jednalo o dva dopady. Jeden v Atlantiku, druhý v Kambodži.“

„Ne. Ten důl v Kambodži totiž nebyl dopadový kráter.“

„Co to tedy bylo?“

„Výletový otvor.“

Lockwood na něj vytřeštil oči a Michelson se zvedl ze židle. „Naznačujete snad –“

„Přesně tak. Meteorit dopadl v Maine, prolétl Zemí a vylétl v Kambodži. Data na disku by vám to měla potvrdit.“

„Jak se od sebe liší dopadový kráter a výletový otvor?“

„Není to tak rozdílné od střelného zranění. Místo, kde kulka vnikla do těla, se liší od místa, kde z něj vylétla. Vstupní otvor je úhledný a symetrický, výstupní představuje pořádnou paseku. Až se podíváte, pochopíte, co tím myslím.“

„Proboha živého, copak existuje něco, co by jen tak prolétlo Zemí?“ neudržel se Mickelson.

„To je setsakramentsky správná otázka,“ poznamenal Ford a vzal si ze stolu obálku se šekem.

38

Abbey připravila k večeři cheeseburgery, ale byly přesmažené a suché. Sýr jí navíc vytekl na pánvičku a připálil se. Nepovedly se ani housky – ty byly pro změnu jako houba. Otec seděl naproti ní a s očima upřenýma do talíře mlčky žvýkal. Svaly na čelistech se mu pomalu pohybovaly. Celý večer byl zlověstně a hrozivě tichý.

Odložil nedojedený cheeseburger na talíř, odstrčil ho doprostřed stolu a konečně zvedl hlavu a podíval se na Abbey. Oči měl podlité krví. Na okamžik ji napadlo, že se dal znovu na pití, kterému po mámině smrti hodně propadl, ale tentokrát tomu tak nebylo. Ani trochu z něj nebylo cítit pivo.

„Abbey?“ ozval se ochraptěle.

„Ano, tati?“

„Ozvali se mi z pojišťovny.“

Abbey se zmocnila nepříjemná předtucha. Sousto v ústech se jí přilepilo na patro a ani za nic ho nedokázala spolknout. „Nic nám nezaplatí.“

Dlouhé ticho.

„Řekli ti proč?“

„Protože to byla pojistka na podnikání, na chytání humrů. Ty jsi nic nechytala. To, co jsi dělala, považují za rekreaci.“

„Ale… můžeš přece tvrdit, že jsem chytala, že…“

„Mají k dispozici zprávu Pobřežní stráže, policejní hlášení, články v novinách. Nic jsi nechytala. Konec příběhu.“

Abbey již úplně vyschlo v ústech. Strašně toužila něco říct, ale nemohla.

„Tu loď jsem ještě splácel, a dokud ji nezaplatím, nedostanu půjčku na novou. Kromě toho platím hypotéku, která je nejspíš dražší než dům. Ta trocha úspor, které jsem měl, padla na tvoje laškování s univerzitou.“

Abbey konečně polkla a zírala na talíř, v ústech sucho jako na poušti. „Budu ti dávat výplatu z restaurace. A prodám dalekohled.“

„Děkuju, Abbey. Rád tvoji pomoc přijmu. Jim Clayton mi nabídl, že u něj letošní sezonu můžu dělat lodníka. Když bude jen trochu dobrá sezona a když dáme všechny peníze dohromady, snad se nám podaří dům udržet.“

Abbey ucítila, jak se jí v koutku oka tvoří neskutečně velká slza. Vyklouzla ven a stékala po straně nosu, chvíli se tam ještě udržela a dopadla na talíř. Po ní přišla další a další. „Je mi to strašně líto, tati.“

Jeho drsná dlaň se k ní natáhla a stiskla jí seshora ruku. „Já vím.“

Sklopila hlavu a slzy dopadaly jedna po druhé na housku nedojedeného hamburgeru. Za chvíli již byla celá mokrá. Po chvíli jí otec ruku pustil a zvedl se od stolu. Přešel ke kamnům, sedl si do svého starého tartanového křesla a otevřel si místní noviny.

Abbey sklidila ze stolu, seškrábala zbytky do kbelíku pro slepice, umyla nádobí a naskládala je do odkapávače. Táta rád mluvil o tom, že jednoho dne koupí myčku, ale ten den už zřejmě nikdy nepřijde.

Abbey si s podivně netečným odstupem uvědomila, že právě zničila tátovi život.

39

„Dorazili jste do cíle cesty,“ oznámil příjemný ženský hlas z GPS navigace. Wyman Ford zaparkoval na štěrkovém parkovišti před místním koloniálem a rozhlížel se kolem. Naproti obchodu bylo pole s vlčími máky připravenými k rozkvětu. Za sebou měl kopec a na jeho vrcholku stály po obou stranách cesty dva kostely – hnědý kongregacionalistů a bílý metodistů. Silnici lemoval ještě asi tucet dřevěných domků a jedna naklánějící se budova se šindelovou střechou, v níž sídlil obchod se smíšeným zbožím.

To bylo celé město.

Ford se podíval do svého poznámkového bloku. Města New Harbor, Pemaquid, Chamberlain a Muscongus měl již odškrtnutá, zbývalo už jen to poslední.

Round Pond.

Silnice vedla ještě kus za obchod a končila slepě v přístavu skrývajícím se za hájem borovic. Ten nezřetelně viděl i ze svého místa – spoustu rybářských lodí a kousek stříbrného oceánu.

Vešel do obchodu plného dětí, které si tu právě kupovaly bonbony. Prošel se mezi uličkami a prohlížel si zboží na policích: sladkosti, pohlednice, nože, modely lodí, hračky, loutky, draky, CD místních skupin, kalendáře, marmelády a džemy, balík novin. Připadal si, jako by se v jediném okamžiku vrátil zpět do dětství.

Vzal si noviny, The Lincoln County News, místní deník, a zařadil se do fronty za povykující děti. Zaplatily a za chvíli se již řítily ven z obchodu, každé s hnědým pytlíkem kusových bonbonů. Za pokladnou byla hodně mladá dívka, nejspíš středoškolačka na brigádě. Ford si položil noviny na pult a usmál se na ni. „Asi bych si dal taky bonbon.“

Přikývla.

„Vezmu si… vydržte… páni, ohnivou kouli, tu jsem neměl už ani nepamatuji, pár těch sladkých mléčných, kus lékořice a mátovou tyčinku.“

Dívka mu bonbony naskládala do hnědého sáčku a položila jej na přepážku. „Dva dolary, deset centů.“

Zalovil v kapse a vytáhl peněženku. „Slyšel jsem, že tady před pár měsíci prolétl meteor.“

„To ano,“ souhlasila dívka.

Probíral se bankovkami v peněžence. „Viděla jste ho?“

„Viděla jsem jen záblesk, přes okno. To všichni tady. A pak přišel zvuk jako úder hromu při bouřce. Když jsme vyšli ven, na obloze byla žhavá čára.“

„Našel ho někdo?“

„Kdepak, dopadl do moře.“

„Jak to víte?“

„Psaly o tom ve všech novinách.“

Ford přikývl a vytáhl peníze.

„Přístav je tam dole?“

„Ano. Odsud doprava, kolem obchodu – silnice končí přímo u přístavních hrází.“

„Dá se tam někde koupit živý humr?“

„V coopu.“

Vzal si sáček s bonbony a noviny a vrátil se do auta. Strčil si do úst ohnivou kouli a podíval se na titulní stránku Lincoln County News. Jako první ho zaujal hlavní titulek:

Tělo a pistole vyzvednuty z potopené lodi

Pod titulkem byla neostrá fotografie lodi pobřežní stráže kdesi na otevřeném moři, jejíž příslušníci pomocí háků tahali na palubu mrtvé tělo. Ford si přečetl celý článek a pocítil zájem se o případu dozvědět i něco víc. Otevřel noviny a spatřil obrázek dvou dívek, které byly údajně napadeny, středoškolské foto mrtvého útočníka a několik dalších snímků zničené lodi odtažené do suchého doku. Tolik tedy největší událost městečka Round Pond – pokus o loupež na otevřeném moři včetně dokonaného obsazení lodi, pokusu o vraždu a potopení člunu. Podle všeho mělo jít o nějaký legendární poklad. Jeho investigativní instinkty zavětřily: v popisu události v novinách našel nesrovnalosti, mezery, které volaly po vysvětlení.

Otočil na další stránku a přečetl si o novém menu v restauraci Seaside Grange, stížnosti na dlouhé intervaly nového semaforu, článek o veteránovi, který se vrátil ze Středního východu. Prolétl rubriku s policejními zprávami, přejel očima rozhořčený komentář jednání školské rady, na které téměř nikdo nepřišel, seznámil se s nabídkou místních nemovitostí v rubrice s inzercí, kde si prohlédl i inzeráty s pracovními příležitostmi, a nevynechal ani dopisy čtenářů.

Když noviny posléze odložil, byl okouzlen představou, kterou si o městečku utvořil. Malá, poklidná rybářská osada v Nové Anglii, neuvěřitelně malebná, v hospodářském útlumu. Jednoho dne ji objeví i stavební developeři a po klidu bude veta. Doufal, že ten den nikdy nenastane.

Nastartoval a pomalu sjížděl k přístavu. Téměř okamžitě se mu v zorném poli objevila budovu humřího coopu vpravo, po ní se vynořily mola, přístavní restaurace, doky plné rybářských lodí, to vše doprovázené neuvěřitelně silným pachem nasolených návnad.

Zaparkoval a přešel ke coopu – dřevěné stavbě na jedné z hrází, s dřevěnými vraty dokořán, nádržemi plnými humrů a tabulí, na které byly křídou napsané dnešní ceny. K okénku přistoupil plešatý muž v oranžových rybářských gumákách.

„Přejete si?“

„Chytáte tady humry?“

„Ne, chytá dcera, já jen prodávám.“

Ford si všiml mladé ženy vzadu. Ve speciálních hrncích tam vařila humry.

„Viděl jste meteor?“

„Ne, už jsem byl v posteli.“

„A ona? Zajímám se o něj.“

Otočil se. „Marto, tady pán chce vědět, jestli jsi viděla ten meteor?“

Marta přišla k okénku a utírala si mokré ruce. „Jasně, že viděla. Přeletěl nám přímo nad hlavou. Viděla jsem ho oknem v kuchyni, když jsem myla nádobí.“

„Kam letěl?“

„Přímo na Louds Island a pak dál nad moře.“

Ford jí nabídl ruku. „Wyman Ford.“

Žena ji přijala. „Marta Maloneová.“

„Rád bych ten meteorit našel. Jsem vědec.“

„Říkají, že spadl do oceánu.“

„Vy lovíte humry?“

Zasmála se. „Je vidět, že nejste odsud. Humři se chytají.“

„Věc se má takto.“ Ford se rozhodl, že nebude chodit kolem horké kaše. „Oné noci byl oceán naprosto klidný, zcela nehybný. Meteorologická bóje nezaregistrovala v předpokládaný čas dopadu ani tu nejmenší vlnku. Jak si to vysvětlujete?“

„Je to pořádně velkej kus moře, pane Forde. Mohl klidně dopadnout sto mil od pobřeží.“

„Neslyšela jste, že by tu někdo mluvil o tom, že našel kráter nebo nějaké polámané stromy?“

Zavrtěla hlavou.

Ford jí poděkoval a vrátil se k autu. Dal si do úst další bonbon a zamyšleně ho začal cucat. Ve voze pak sáhl do přihrádky u spolujezdce, vytáhl zápisník a přeškrtl jméno města. Round Pond byl ze hry.

Konec pátrání. Nejbláznivějšího, jaké kdy podnikl.

40

Abbey Strawová odnášela ke stolu dva košíky smažených škeblí a dvě misky s máslem ke stolu páru z Bostonu. „Budete si přát ještě něco?“ zeptala se a položila před hosty objednané jídlo i pití.

Žena si prohlížela svůj drink a její dlouhé nehty podrážděně cinkaly o skleničku. „Řekla jsem bez soli,“ pronesla silným bostonským přízvukem.

„Omlouvám se. Přinesu vám jiný.“ Abbey vzala drink ze stolu. „Ale nemyslete si, že tu sůl jen otřete. Poznám to,“ varovala ji žena. „Chci nový.“

„Samozřejmě.“

Když už se obracela k odchodu, muž ukázal na svůj talíř. „To má být všechno? Za čtrnáct dolarů?“

Abbey se na něj podívala. Vážil dobrých sto dvacet kilo. Na sobě měl pletenou golfovou vestu napnutou na samou hranici fyzikálních možností a zelené kalhoty. Měl pleš a přímo uprostřed trůnila velká tuková bulka. Z obou uší mu trčely husté, černé chlupy.

„Je všechno v pořádku?“

„Čtrnáct dolarů za deset škeblí? Taková zlodějna.“

„Přidám vám.“

Cestou do kuchyně ještě zaslechla, jak hlasitě vysvětluje ženě. „Nesnáším tyhle místa, kde si myslí, že turista je dojná kráva.“

„Potřebuju ještě pár škeblí na pětku,“ oznámila v kuchyni.

„Stěžovali si snad?“

„Prostě mi dej pár škeblí navíc.“

Šéfkuchař mrsknul na talířek tři malé mušle.

„Ještě.“

„Víc ani ránu. Řekni jim, ať si trhnou nohou.“

„Řekla jsem ještě.“

Šéfkuchař přihodil další dvě. „Pošli je do hajzlu.“

Abbey se otočila, nabrala ještě šest dalších a navršila je na talíř, připravená odejít.

„Říkal jsem ti, ať mi nesaháš na sporák. Jasný?“

„Di se bodnout, Charlie.“ Vyšla z kuchyně a položila talíř před tlustého, plešatého muže. Stačil již spořádat celou porci a bez otálení se pustil i do přídavku. „Ještě trochu tatarky.“

„Hned to bude.“

Hosteska právě v její sekci usazovala vysokého muže. Cestou do kuchyně pro tatarku se u něj zastavila a nabídla mu jídelní lístek. „Kávu?“

„Ano, prosím.“

Nalévala mu z konvice kávu a naslouchala tlustému muži z Bostonu, jehož hlas přehlušoval šum ostatní konverzace v restauraci. „Jejich problém je, že si myslí, že jsme všichni nějací Rothschildové. Úplně slyšíš, jak se oblizují, když nastane léto a začnou se jim sem sjíždět lidé z Bostonu.“

Abbey se nechala na okamžik vyvést z koncentrace a nalévaná káva se přelila přes okraj na podšálek. „Ach, promiňte,“ omlouvala se.

„Nedělejte si s tím starosti,“ odpověděl muž. „Opravdu.“

Poprvé si ho trochu pečlivěji prohlédla. Hranatý obličej, velký zahnutý nos, vystupující brada – štíhlý a svalnatý, ale ne nepříjemně, naopak. A když se usmál, jeho výraz se prudce změnil.

„Haló? Co je s tou tatarkou?“ ozvalo se hlasitě zezadu.

Vysoký muž pokýval hlavou a spiklenecky na ni mrkl. „Napřed byste se asi měla postarat o ně.“

Rychle odběhla a vracela se s miskou tatarské omáčky.

„To to trvalo,“ řekl muž a téměř jí vytrhl misku z ruky a lžičkou si omáčku nandával na škeble.

S objednávkovým blokem se vrátila k vysokému muži. „Vybral jste si?“

„Dám si tresčí sendvič, prosím.“

„A něco k pití, kromě kávy?“

„Jen obyčejnou vodu.“

Na okamžik zaváhala a podívala se směrem ke stolu s párem z Bostonu, jestli náhodou ještě něco nechtějí, ale měli plné ruce i ústa. Sledoval směr jejího pohledu. „Nejraději bych se vám za ně omluvil.“

„Vy přece za nic nemůžete.“

„Jste někde odsud?“ zajímal se.

Přesně tu stejnou otázku slýchávala poslední dobou až příliš často. „Ne,“ odpověděla. „Bydlím dál, na poloostrově.“

Zamyšleně přikývl. „Rozumím. Pak jste ale musela mít dobrý výhled na ten meteorit, co tady před několika měsíci spadl?“

Abbey byla rázem ve střehu, překvapená nečekanou otázkou. „Ne.“

„Vy jste opravdu neviděla ani tu stopu, co zanechal na obloze, ani jste neslyšela ten sonický třesk?“

„Nic z toho, vůbec nic,“ odpověděla. Její odmítnutí jí ale přišlo příliš rázné a pokusila se svoji příkrou reakci trochu zmírnit. „A nebyl to meteorit, ale meteor.“

Muž se znovu usmál. „Jaktěživ nejsem schopen si ty dva termíny zapamatovat, pokaždé si je popletu.“

Rychle pokračovala. „Dáte si k tomu sendviči hranolky? Salát?“

„Jen sendvič, prosím.“

Zanesla objednávku do kuchyně a spěchala zpět ke stolu se dvěma hosty z Bostonu, kteří právě dojedli. „Budete si přát ještě něco?“

„Proč, to už ten stůl potřebujete pro někoho jiného?“

Manželka řekla: „Je opravdu neomluvitelné, když se vás v restauraci pokoušejí vystrnadit hned, jak člověk dojí.“

Abbey se rozhlédla po ostatních stolech, vyzvedla v kuchyni tresčí sendvič a donesla ho vysokému muži.

„Jak dlouho tu ještě budeme čekat na účet?“ ozvalo se hlasitě od bostonského stolu. „Nevšimla jste si, že už jsme po jídle?“

Vytáhla si z kapsy zástěry jejich objednávku a přešla k pokladně. Zastrčila lístek dovnitř, zadala příslušné kódy, vytiskla účet a položila ho na talířku na stůl. „Přeji hezký den.“

Muž šek obrátil a ostentativně si prohlížel uvedený součet. „Zlodějna za bílého dne.“ Odpočítal peníze – pár zmuchlaných bankovek a hodně drobných a ponechal je v hromadě na účtence.

Vysoký muž odešel chvíli po nich a ponechal tringelt tak velký, že jí bohatě vynahradil to, o co ji obrali skrblíci z Bostonu. Když poklízela z jeho stolu, přemýšlela, proč se jí asi na meteor vyptával. Zdál se příjemný, ale působil tak trochu jako snob. Určitě je to snob.

41

Wyman Ford přejel přes Wiscassetský most a zastavil před obchodem se starožitnostmi. Nechal motor běžet a přesunul řadicí páku automatické převodovky do parkovacího režimu. Opřel se o opěradlo a přemýšlel. Nedokázal říct proč, ale něco mu tu nesedělo. Ta mladá číšnice v restauraci se chovala opravdu divně, a pak ještě ten bláznivý příběh v novinách. Zvedl noviny, které předtím odhodil na vedlejší sedadlo. Nebylo pochyb o tom, že dívka v restauraci byla tou z článku, ta, co se na moře vypravila hledat pirátský poklad. Když se jí zeptal na meteorit, byla najednou celá nervózní. Proč? A kolik číšnic na americkém maloměstě ví, jaký je rozdíl mezi meteorem a meteoritem?

Zařadil rychlost, otočil se a zamířil zpět tam, odkud přijel. O deset minut později již vcházel do restaurace. Dívka byla stále zde, proplétala se s talíři a skleničkami mezi stoly, a Ford ji pozoroval z místa u dveří. Stačil mu jediný pohled, aby se s definitivní platností ujistil, že je to dívka z novin – což nebylo až tak obtížné, neboť to byla jediná černoška, kterou na svém výletu do Maine spatřil. Krátké, černé vlasy, které se jí vlnily kolem obličeje, zářivé černé oči, štíhlá a vysoká s atletickou postavou. Na svět kolem se dívala se sardonickým, možná až ironickým výrazem na tváři. Naprosto žádný make-up. Suma, sumárum, neuvěřitelně krásná dívka. Jednadvacet? Plus minus.

Všimla si ho hned, jak se objevil ve dveřích a na tváři se jí objevil obezřetný výraz. Kývl na ni a usmál se.

„Zapomněl jste něco?“ zeptala se.

„Ne.“

Tvář jí ztuhla. „Co chcete?“

„Omlouvám se, nechci být vlezlý, ale nejste náhodou ta dívka, o které píší dnes v novinách? Z té potopené lodi?“

Teď už se na něj dívala vysloveně ledově. Zkřížila si ruce na prsou. „Když nechcete být vlezlý, nebuďte.“ Otočila se a chystala se odejít. „Počkejte. Dejte mi minutu. Je to důležité.“ Zůstala stát.

„Opravila jste mě, když jsem si popletl meteorit s meteorem.“

„No a?“

„Jak víte, jaký je mezi nimi rozdíl?“

Pokrčila rameny a překontrovala pohledem svůj úsek.

Ford si vlastně ani nebyl jistý, kam svými otázkami směřuje, co doufá, že se dozví. „Muselo to být určitě vzrušující, když vám meteor letěl nad hlavou.“

„Poslyšte, nemám čas se tu s vámi bavit. Musím pracovat.“

Ford se na ni upřeně podíval. Pořád byla tak divně nervózní. „Jste si jistá, že jste ho opravdu neviděla? Ani stopu, kterou zanechal na obloze? Udržela se tam prý víc než půl hodiny.“

„Už jsem vám řekla, že jsem neviděla vůbec nic.“

V očích měla napětí. Proč by mu ale lhala? Rozhodl se přitlačit, i když si stále nebyl jistý, kam ho jeho výslech přivede. Bylo ale zřejmé, že dívka není zvyklá lhát, a její tvář vyzrazovala zmatek a neklid. „Kde jste tedy byla, když tudy letěl?“

„V posteli.“

„Ve tři čtvrtě na deset večer, dívka vašeho věku?“

Podívala se mu zpříma do tváře. „Vás ten meteorit opravdu zajímá, co?“

„Dá se to tak říct.“

Přivřela oči. „Hledáte ho?“

„Mám-li být upřímný, tak vlastně ano.“

Zdálo se, že nad něčím chvíli přemýšlí, pak se ale usmála. „Chcete ho najít?“

„To bych opravdu rád.“

Přistoupila blíž a ztišila hlas. „Za půl hodiny končím. Počkejte na mě v kavárně v knihkupectví dole v ulici.“

Přesně o půl hodiny později dorazila. Místo číšnické uniformy na sobě měla džíny a kostkovanou košili.

Ford se zvedl a nabídl jí místo.

„Kávu?“

„Trojitý presso, dvakrát smetana, čtyři cukry.“

Ford kávy objednal a přinesl ke stolu. Upřela na něj pohled a její hnědé oči byly až znepokojivě pozorné. „Začnete vy. Chci vědět, kdo jste a proč ten meteor hledáte.“

„Jsem planetární geolog –“

Sarkasticky si odfrkla. „Na nesmysly nemám čas.“

„Co se vám na tom nezdá?“

„Planetární geolog by si nikdy nepletl meteor s meteoritem. Opravdový planetární geolog by navíc použil vědecký termín, meteoroid.“

Ford na ni civěl, naprosto hotový z toho, jak snadno mu tahle holka z maloměsta rozbila jeho krytí. Rychle se ale vzpamatoval a maskoval svůj zmatek úsměvem. „Jste bystré děvče.“

Nepřestávala na něj zírat, ruce složené na stole.

Ford jí nabídl ruku. „Co kdybychom začali tím, že se jeden druhému představíme. Já jsem Wyman Ford.“

„Abbey Strawová.“ Do dlaně mu vklouzla studená ruka a on ji stiskl a potřásl s ní.

„Jsem něco na způsob soukromého vyšetřovatele a ten meteoroid mě opravdu zajímá. Pokouším se ho najít.“

„Proč?“

Nejprve ho napadlo, že by jí znovu zalhal, ale nakonec se rozhodl pro mírně poopravenou pravdu. „Pracuji pro vládu.“

Naklonila se blíž. „Opravdu? A proč to vládu zajímá?“

„V souvislosti s jeho dopadem byly zaznamenány jisté… anomálie, které ho činí zajímavým. Podotýkám, že tu nejsem z oficiálního pověření – řekněme, že pracuji tak trochu na volné noze.“

Zdálo se, že se nad jeho slovy zamyslela, pak začala pomalu odměřovat slova. „Vím toho hodně. Kolik dáte?“

„Promiňte?“ Ford nevycházel z úžasu. „Vy po mně chcete, abych vám za vaše informace platil?“

Abbey zčervenala. „Potřebuju peníze.“

„Jaké informace mi vlastně nabízíte?“

„Vím, kde přistál. Viděla jsem kráter.“

Ford nevěřil vlastním uším. Nelže? „Nevadilo by vám, kdybyste mi o tom pověděla trochu víc?“

„Jak jsem řekla, potřebuju peníze.“

„Kolik?“

Krátké zaváhání. „Sto tisíc dolarů.“

Ford vytřeštil oči a pak se dal do smíchu. „Nezbláznila jste se?“

Napětí z její tváře se vytratilo. „Žádám tolik jen proto… no… protože přesně tolik mě stálo ten kráter najít.“

„Za sto tisíc dolarů bych ten kráter našel pětkrát.“

„To těžko, pane Forde. Věřte mi. Mohl byste tu zátoku prohledávat třeba sto let a nic byste nenašel – pokud byste ovšem nevěděl, kde přesně máte hledat. Kráter je velmi malý a ze vzduchu nemáte šanci ho poznat.“

Ford se zaklonil dozadu a napil se kávy. „Co kdybyste mi teď hezky pověděla, jak jste ten svůj objev vůbec učinila, a proč vás stál sto tisíc dolarů.“

Dívka se dlouze napila. „To můžu. Všechno to začalo čtrnáctého dubna. Zrovna jsem si koupila teleskop a byla jsem venku a chtěla jsem udělat snímek ze souhvězdí Orionu. Dlouhá expozice, širokoúhlý snímek. A meteor mi prošel tak říkajíc snímkem.“

„Vy jste ho vyfotografovala?“ Ford nevěřil svému štěstí.

„Pak mě něco napadlo – zjistila jsem si na internetu data z meteorologické bóje. Žádné vlny. Z toho mi tedy vyplynulo, že musel dopadnout na některý z ostrovů, ne do vody. Z úhlů dráhy na snímku jsem si pak dokázala určit osu dopadu. Půjčila jsem si tátovu humří loď, vzala si na palubu kamarádku a vyrazily jsme ho hledat.“

„Proč vás meteority tak zajímají?“

„Dá se za ně trhnout hodně peněz.“

„Jste fakt podnikavá.“

„Abychom tu naši výpravu nějak vysvětlily, pustily jsme do oběhu historku o hledání pirátského pokladu.“

„Konečně mi začínají docházet ty správné souvislosti,“ poznamenal Ford.

„Jo. Jenže ten náš feťák byl natolik vypatlaný, že na ni skočil, napadl nás a potopil tátovu loď. Pojišťovna odmítá zaplatit.“

„To je mi líto.“

„Táta teď platí za loď, která už neexistuje, a možná dokonce přijdeme o dům, takže už snad chápete, k čemu ty peníze potřebuju – abych mu koupila novou.“

V očích se jí zračily její zjitřené emoce. Ford předstíral, že si ničeho nevšiml. „Našla jste tedy kráter,“ zopakoval věcně.

„Jak ten meteorit vypadal?“

„Řekla jsem snad, že jsem našla i meteorit?“

Fordovi poskočilo srdce. V duchu už uvěřil, že dívka mluví pravdu. „Vy jste v kráteru nenašla meteorit?“

„To už se ale dostáváme k informaci, která vás bude něco stát.“

Ford si ji dlouze a pozorně prohlížel. Trvalo chvíli, než se zase ozval. „Mohu se zeptat, jak je možné, že dívka vaší inteligence dělá servírku v takovémhle Zapadákově v Maine?“

„Vykašlala jsem se na vejšku.“

„Jakou.“

„Princeton.“

„Princeton? To je někde v Jersey?“

„Fakt legrační.“

„Co jste studovala?“

„Měla to být povinná přípravka na medicínu, ale nabrala jsem si spoustu fyziky a astronomie. A trochu jsem to přehnala. Rupla jsem z organický chemie a vzali mi stipendium.“

Ford chvíli zvažoval situaci. Ale co. „Představte si, že právě včera mi spadl do klína šek na sto tisíc dolarů, které po pravdě řečeno nijak zvlášť nepotřebuji. Jsou vaše – na novou loď. Mám ale pár podmínek. Od tohoto okamžiku pracujete pro mě. Budete mlčet, nikomu nebudete nic povídat, ani té vaší kamarádce. A první věc, kterou s tou novou lodí podnikneme, bude obhlídka kráteru. Platí?“

Ještě nikdy v životě nezažil takovou proměnu. Dívčina tvář se rozzářila jako tisíc sluncí. Natáhla k němu ruku. „Platí.“

42

Mark Corso hodil na stůl poštu a praštil sebou do křesla suterénního bytu svého kamaráda na Upper West Side. Zvrátil hlavu do opěrky a zavřel oči. Připadal si jako omámený a pod očními víčky cítil nepříjemný tlak přicházející kocoviny. Poslední tři noci nespal – vzal si v baru U Mota dvojité směny a aby je vůbec přežil, měl pod barovým pultem láhev s vodkou, kterou si ředil pomerančovým džusem. Ani dlouhé přesčasy mu ale nevydělaly na dluh, který měl u kamaráda za svůj podíl na nájmu. Zoufale potřeboval šek s odstupným z ústavu, ale ten stále nepřicházel. Ve volném čase, pokud vůbec nějaký měl, běhal po městě a sháněl pořádnou práci a pořád donekonečna, jako umanutý, si prohlížel snímky z harddisku, upravoval je, čistil, až byly naprosto dokonalé. Téměř nespal. Kromě toho mu přímo strašlivě chyběla Marjory Leungová, ve dne v noci ho pronásledovaly vzpomínky na její dlouhé, štíhlé, pružné, nahé tělo. Několikrát už jí telefonoval, ale bylo jasné, že vztah nemá budoucnost – i když zůstali i dále přáteli.

Přemáhal touhu po spánku. Zvedl se z křesla a přelétl pohledem poštu na stole. Žalostně chabá bilance odpovědí na jeho písemné žádosti o práci a vyplněné dotazníky. Unaveně je shrnul na hromádku a roztrhl první obálku. Přečetl si první větu, zmačkal dopis do koule a hodil ho na podlahu. Po něm druhý, třetí, čtvrtý.

Hromádka na zemi zvolna rostla.

Šestý a poslední dopis mu málem přivodil infarkt. Byl z osobního oddělení CalTechu, pod který NPF organizačně spadalo. Nejprve ho napadlo, že by to mohl být vytoužený šek s odstupným, ale když obálku otevřel, našel v ní jen další dopis. Nevěřícně ho přejel očima a pustil se do čtení. Již první odstavec mu vyrazil dech.

„Po přezkoumání Vašich pracovních záznamů a s ohledem na okamžitou výpověď z důvodů hrubého porušení pracovní kázně jsme dospěli k závěru, že nesplňujete podmínky k přiznání kompenzačního balíčku včetně nároku na proplacení nevyčerpané dovolené dle podmínek pracovní smlouvy. V této souvislosti bychom Vás rádi odkázali na odstavce 4.5.1 až 6 Pokynů pro zaměstnance…“

Přečetl si dopis dvakrát po sobě a hodil jej na stůl. Tohle přece nemůže být pravda. Dluží mu dva týdny odstupného a dva týdny dovolené: přes osm tisíc dolarů. Kam to po šesti letech postgraduálního studia dopracoval? Dluží osmdesát tisíc dolarů za studentské půjčky, bydlí u kamaráda ve sklepě a nemá ani na nájem, na účtu má sotva pět set dolarů, je bez práce, bez vyhlídek, s takovou hromadou přečerpaných kreditek, že se mu ani nevejdou do peněženky. Teď už nezaplatí ani za tuhle díru v zemi.

Pomalu, nezadržitelně v něm rostl vztek. Za tohle mu ti hajzlové v ústavu zaplatí. Dluží mu osm táců a ty mu do posledního centu navalí. Po dobrém, nebo po zlém. Musí přece existovat způsob, jak se jim dostat na kobylku.

Dveře do pokoje se otevřely a objevila se v nich hlava jeho spolubydlícího. „Hele Marku, nechci tě nějak buzerovat, ale potřebuju ty prachy za nájem. Myslím jako hned.“

Mark Corso dorazil k domu své matky, staré řadovce z hnědého pískovce v Greenpointu. Odložil kufry a zazvonil. Kocovina se rozvinula naplno a v hlavě mu bušily nemilosrdné kovadliny. Nedokázal se přimět k tomu, aby matce zavolal předem. Zevnitř k němu dolehly šouravé kroky, pak zaslechl otáčení několika zámků a nakonec matčin roztřesený, nejistý hlas.

„Kdo je to?“

„To jsem já, mami. Mark.“

Ještě poslední zámek a matka stanula ve dveřích – malá, buclatá se šedivými vlasy, tvář rozzářenou radostí. „Marku!“ Sevřela ho v dusivém objetí, jednou, dvakrát. Bylo z ní cítit čerstvé těsto a ruce měla bílé od mouky. „Copak to máš? Kufry? Ty se stěhuješ domů? No tak, nestůj ve dveřích a pojď dál. Zůstaneš už natrvalo, nebo jsi přijel jen na návštěvu? Vypadáš hrozně unaveně.“ Další objetí a náznak pláče v očích.

Odvedla syna, který se ochotně poddal jejímu vedení, do svátečního pokoje a usadila ho na pohovku.

„Udělám ti tvůj oblíbený sendvič s burákovým máslem a marsmallow. Ty zůstaň tady a odpočiň si. Jsi strašně hubený!“

„Jsem úplně normální, mami.“

Corso si zul boty, natáhl se na pohovku a složil si ruce pod hlavou. Díval se na štukovou výzdobu na stropě bytu, ve kterém prožil celé svoje dětství, a přemýšlel o své neradostné situaci. Ústav mu dluží. Nemohou mu jen tak upřít nárok na odstupné. Ne bez řádného zdůvodnění a postupu. A dovolená? Na tu má přece nárok. Tohle není spravedlivé. Přemýšlel, jestli za jeho neúspěchem s hledáním nového místa nestojí třeba Derkweiler – není přece možné, aby veškerá jeho snaha vyznívala tak děsivě naprázdno. Je to neuvěřitelné: sedí na největším vědeckém úspěchu svého života a není schopen s ním vůbec nic dělat. A ústav, který by ho měl ze všech sil podporovat, ho vyhodí a ještě mu hází klacky pod nohy.

Naštěstí má ještě eso v rukávu: Freemanův harddisk. Přemítal, kdy si v ústavu konečně všimnou, že jim chybí. V hlavě se mu začínal rodit plán. Vzpomněl si na případ, který se před lety udál v Národních laboratořích v Los Alamos. Někdo tam tehdy založil harddisk s utajovanými daty. Událost pronikla až na titulní stránku The New York Times a vedla k propuštění ředitele a několika vědců. Co kdyby se ztracený disk objevil třeba na FBI? Již jen pouhá skutečnost, že se dostal mimo ústav, by vyvolala hotový skandál. A kdo by ho odnesl? Pochopitelně ředitel projektu.

Posadil se. To je ono. Pokud by se rozkřiklo, že z ústavu někdo vynesl přísně tajný harddisk, Chaudryho kariéra by dospěla k rychlému konci. A Derkweiler by se pochopitelně poroučel s ním. Drží je pěkně pod krkem. Nemá samozřejmě cenu, aby je oba odstřelil jen kvůli tomu, aby si udělal dobře. Z pomsty. Ne… Pohrůžka FBI bude pouhou vyjednávací pákou. Něco jako bič. Cukrem pak bude možnost, aby se oba stali slavnými. A on pochopitelně s nimi. To všechno jim jeho objev zajistí – pokud budou ovšem natolik rozumní, aby ho vzali zpět na palubu.

Jeho plán zvolna získával pevné obrysy. Stačí krátký telefonát. Hlavně nic písemně. Nebude žádat o nic víc, než co si zaslouží – a co mu Chaudry může splnit pouhým škrtnutím pera: stažení výpovědi a novou pracovní smlouvou. S jeho objevem bude všechno minulé rázem zapomenuto. Cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Kdyby Chaudry jeho nabídku odmítl a nahlásil krádež disku, jeho kariéra půjde jednou provždy ke dnu. Už nikdy ho nepustí k utajovaným datům. Chaudry to však má v hlavě dobře srovnané. Je to chladnokrevný a především ctižádostivý parchant. Rychle pochopí, co všechno je ve hře.

Corso se podíval na hodinky. Deset hodin. V Kalifornii teď mají sedm ráno; Chaudry bude ještě doma. Perfektní.

Během půl minuty si na internetu našel číslo Chaudryho pevné linky. Vytáčel je záměrně pomalu a srdce mu přitom bušilo až v krku. V duchu si opakoval připravenou zprávu: Mám tajný disk vynesený z ústavu obsahující všechny družicové a radarové snímky Marsu. Poslal mi ho Freeman těsné předtím, než byl zavražděn. Na disku je obrázek mimozemského, uměle vyrobeného artefaktu. Stroje. Věřte mi, vy ho nikdy nenajdete, ale já jsem ho našel.

Nabízím dohodu. Vezmete mě zpátky, já vám disk vrátím a nikdo se nedozví, k jak vážnému porušení bezpečnosti v ústavu došlo – a všichni se pak podělíme o zásluhy na tom největším vědeckému objevu v historii lidstva. Odmítněte a já disk anonymně pošlu FBI. Máte po kariéře. Konec. Finito. Vzpomeňte si na Los Alamos.

Je to jen na vás. Raději si ale všechno dobře promyslete, abyste neuděl nějakou hloupost, které byste později litoval.

Telefon na druhém konci linky začal zvonit. „Haló?“ ozval se Chaudryho chladný hlas.

43

Ford vystoupil z člunu na kamenitou zem Žraločího ostrova a zhluboka nasál do plic slaný mořský vzduch. Byl rád, že konečně stojí na pevné zemi – cesta lodí po moři, i když bylo zcela klidné, mu nedělala příliš dobře. Musel si přiznat, že námořník rozhodně není. Kouzelný letní den zaléval ostrov hřejivými slunečními paprsky a oceán se poklidně třpytil až daleko k horizontu. Nad hlavami jim s křikem létali rackové vyrušení ze své dřímoty na rozpálených balvanech na pobřeží.

„Abyste si nezašpinil ty svoje Gucci,“ poradila mu Abbey.

Kráčel za ní na vrchol ostrova a opatrně našlapoval mezi kameny a voskovníky, až se posléze ocitl na okraji malého kráteru. Nedávné deště omyly dno kráteru až na rozbité kamenné podloží s vějířem prasklin. Díval se na dokonale kulatý otvor o průměru přibližně osm centimetrů.

Pořádně se nadechl. Co za předmět může prorazit do Země otvor velký necelých deset centimetrů, prolétnout skrz naskrz zeměkoulí a vystřelit po téměř třinácti tisících kilometrech ven dírou větší než tři metry?

„Vypravily jsme se hledat meteorit a našly jsme tohle: díru,“ vysvětlovala Abbey. Trpce se zasmála.

Ford vytáhl z batohu měřič radioaktivity. Základní radiace při okraji vstupního otvoru byla pouhých 0,05 miliremu za hodinu. Nafotil si pár snímků a zaměřil přesné GPS souřadnice vstupu. Pak si klekl na dno kráteru, zastrčil měřič do díry a několikrát jej vytáhl a zase zasunul. Teprve nyní zaregistroval nepatrný nárůst na 0,1 miliremu.

„Nebudu z toho mít dvojhlavé děti?“ zajímala se Abbey.

„To těžko,“ uklidnil ji.

Ponořil do díry ruku a zkoumal prsty její vnitřní stěny. Byly hladké a sklovité, přesně jako stěny mnohem větší díry v Kambodži. Tento mimozemský předmět, ať už to bylo cokoli, vyvrtal ve skále dokonalý kužel, jako by ho někdo vysoustružil. Vycházely z něj sice drobné prasklinky, ale jinak zde nic nenasvědčovalo žádnému „násilí“, nikde nebyly ani stopy po výbušném kontaktu, k němuž při dopadu nutně dochází – díra byla neuvěřitelně čistá, její okolí téměř nenarušené. Bylo to, jako by všechnu tu obrovskou energii uvolněnou při dopadu absorbovala nebo vyrušila nějaká neznámá síla. To samé se pak muselo odehrát na opačném konci zeměkoule. Výletový otvor měl být mnohem větší, jako když prostřelíte puškou dýni. Jen tlaková vlna by sama o sobě měla vyfouknout roztříštěnou horninu na kilometry daleko. Výlet měl na povrchu Země vyrazit aktivní vulkán nebo alespoň výron žhavého magmatu, ale nic takového se nestalo. Obě díry jako by se na obou koncích samy zatavily. Žádné magma ani výbuch, jen zbytková radiace. Nedávalo to žádný smysl. Cokoli o velikosti a rychlosti postačující k tomu, aby to ve skále odpařilo díru a provrtalo se celou zeměkoulí skrz naskrz, by ostrov při dopadu roztříštilo na milion kousků.

Ford zamířil do otvoru baterkou; kužel světla sklouzl dolů a ztratil se ve tmě. Zachvěl se. Nevěděl sice proč, ale z téhle záležitosti mu běhal mráz po zádech. Změřil rozměry otvoru, úhel dopadu a pořídil ještě pár fotografií. Pak vytáhl z batohu geologické kladívko a z ústí díry vyštípal pár vzorků včetně několika kousků dokladujících skelný a hladký povrch vnitřní stěny. Všechny je umístil do uzavíratelných igelitových sáčků. Nasbíral si i vzorky vegetace a zeminy.

„Tohle vůbec nechápu,“ ozvala se Abbey. „Jak je možné, aby meteor, který rozsvítí celé pobřeží Mainu, po sobě nakonec zanechal tak miniaturní díru?“

„Tomu říkám kardinální otázka.“ Ford se zvedl a oprášil si kolena.

„Jak hluboko se podle vás asi tak zabořil, než se konečně zastavil?“

Ford si odkašlal a podíval se na ni. „Nezastavil se.“

„Jak to myslíte?“

„Pronikl skrz naskrz Zemí.“

Vytřeštila na něj oči. „To si ze mě děláte šoufky, že?“

„Nikoli. Vylétl v severozápadní Kambodži. Jen byl na výletu podstatně větší – tam už díra neměla osm centimetrů ale tři metry.“

„A sakra.“

„Vystřelil ze země takovou silou, která totálně zplanýrovala půl druhého čtverečního kilometru džungle.“

„Máte nějaká představu o tom, co to mohlo být?“

Ford si začal skládat vzorky do batohu. „Vůbec žádnou.“

„Mně to podle toho, co říkáte, připadá jako miniaturní černá díra. Dokáže proniknout celou Zemí, roste se vzrůstající vzdáleností, zanechává po sobě stopy radioaktivity.“

„To je velice zajímavá hypotéza.“

„Přišel jste aspoň na to, odkud se tady vzal?“

Ford zvedl batoh. „Ne.“

„Proč ne?“

Ford si povzdychl. „A jak bych to asi měl udělat?“

„Máme přece fotografii zachycující vstup do atmosféry, místo a úhel vstupu, přesný čas dopadu, místo výstupu, úhel výstupu – co víc ještě potřebujete? Jsem si jistá, že by neměl být problém zpětně extrapolovat orbitální trajektorii. Úplně stejně se to dělá s ECO.“

„ECO?“

„Objekty křižujícími Zemi. Jedná se o klasický problém orbitální dynamiky.“

Ford na ni jen zíral. „Dokážete to?“

„Dejte mi hodinku a notebook s Mathematikou.“

44

Corso vešel do matčina domu a pohyboval se uvnitř co nejtišeji, aby ji nevzbudil. Zakopl o okraj koberce v předsíni, zaklel a přešel do salonu, kde za sebou zatáhl dveře. Právě skončil další směnu v baru, i když po práci se chvíli zdržel a dal si pár drinků. V Kalifornii teď měli jedenáct večer.

Jedenáct. Zhroutil se na pohovku a cítil nával horké krve v obličeji. V průběhu dne se pokusil mluvit s Marjory, ale byl to hodně nepovedený a příliš náhle ukončený hovor, protože byla stále v práci. Když odjel, chodili spolu sotva týden, a jejich vztah, jakkoli divoký a erotický, na dálku bohužel nepřežije.

Ach bože, byla tak úžasná. Ještě nikdy v životě si s žádnou ženou tolik neužil. Navíc si zoufale potřeboval promluvit s někým jiným, získat zasvěcený názor někoho, kdo se vyznal v situaci.

Zvedl telefon a vytočil číslo. Čtyřikrát zazvonil a pak se kdesi v dáli ozval tichý ženský hlas.

„Marku?“

„Jo, to jsem já.“

„Jsi v pořádku?“

„Jistě, všechno je fajn, ale potřebuji si s tebou promluvit o něčem… pracovním. Je to hodně důležité.“

Ticho. „Co by to jako mělo být?“ Její hlas zněl ostražitě. Již předtím mu dala jasně najevo, že se nechce na jeho postranním výzkumu podílet a že kvůli němu nehodlá ohrozit vlastní kariéru.

„Mám u sebe harddisk z NPF. Jeden z těch, co jsou vedeny jako tajné. Jsou na něm všechny snímky z Marsu.“

„Do prdele, Marku. O tomhle nechci nic slyšet, ani mi to neříkej.“

„Musíš mě vyslechnout. Něco jsem tam našel. Něco neuvěřitelného.“

„Už ani slovo, prosím. Nebo zavěsím.“

„Ne, počkej ještě! Našel jsem obraz mimozemského… stroje nebo artefaktu na…“ Odmlčel se. Neříkej jí přesnou lokalizaci. „Na Marsu.“

Opět ticho. „Počkej, co jsi to říkal?“

„Našel jsem snímek s velice, velice jasným zobrazením velice, velice starého, uměle vytvořeného předmětu na povrchu Marsu. Není o tom pochyb.“

„Tys něco pil?“

„Ano, ale ten svůj objev jsem udělal zcela střízlivý. Marjory, ty přece víš, že nejsem žádný pitomec, víš, že jsem byl na MIT nejlepší student ročníku, že jsem byl vůbec nejmladším technikem, kterého do projektu Marsu přijali. Musí ti být jasné, že když tvrdím, že to, co vidím, je skutečné, tak to skutečné opravdu je. Mám za to, že zdrojem záření gama je právě tenhle stroj.“

Slyšel, jak na druhé straně telefonu dýchá. „Spousta přirozených geologických formací může na první pohled vypadat uměle.“

„Tohle není žádná geologická formace. Je to konstrukce velká šest metrů. Dokonalý válec o průměru dvou metrů, jehož okraj vyčnívá nad povrch, obklopený pěti stejně dokonalými kulovitými výstupky, a celé to sedí na pětiúhlé platformě částečně překryté zvětralinovým pláštěm.“

„Z čeho usuzuješ, že je tak starý?“

„Z toho, že je už téměř zanesený zvětralým povrchem. Jsou na něm vidět i stopy eroze a místa nárazu po dopadu mikrometeoroidů. Musí tam být už miliony let.“

Další ticho. „Kde přesně na Marsu se nachází? Chci si ty obrázky prohlédnout.“

„Promiň, ale to ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Protože jsem to našel já a já chci slíznout smetanu. Tomu přece rozumíš.“

„Rozumím. Ale… Jak to hodláš provést? Jak se k té své smetaně chceš dostat?“

„Volal jsem Chaudrymu.“

„Proboha. Tys mu vyzvonil, že jsi z ústavu ukradl tajný disk?“

„Nic jsem neukradl, ale o tom disku jsem mu řekl. Vysvětlil jsem mu, že když mě vezme zpět, přinesu s sebou i disk a na všechno zapomenu. Podíl na objevu si pak rozdělíme. Když mě nevezme, pošlu disk na FBI a jeho kariéra půjde do kytek.“

„Ach bože, Marku. Co on?“

„Ten hajzl mi o tom stroji nevěřil ani slovo. Tvrdil, že jsem psychopat a lhář. Nevěřil dokonce ani tomu, že mám ten disk. Poslal jsem mu tedy e-mailem detail obrázku, abych mu to dokázal. Ne toho stroje, to dá rozum, protože by si ho s pomocí datových souborů dokázal najít. I tak to byl ale dokonale očištěný snímek v super vysokém rozlišení, aby měl představu, čeho jsem schopen. Ani jsem nestačil odejít od počítače a už mi volal.“

„Ty jseš blázen.“

„Tohle je vysoká hra, Marjory. Jde o hodně.“

„A?“

„Vybuchlo mi to tak říkajíc v rukou. Ten syčák řekl, že pro mě nehne prstem. A já už na něj nemám žádnou páku. Kdybych teď odeslal disk anonymně na FBI a kdyby si pro něj přišli, ukázal by na mě. ‚Když půjdu já, půjdeš i ty,‘ řekl mi doslova. Držíme se pod krkem, ale nikdo nemůže nic dělat.“

Dlouhé ticho. „Chaudry má ale pravdu, to víš.“

„Už mi to došlo. Ten syčák mě přinutil k patu.“

„Co budeš dělat?“

„V prvé řadě si myslím, že jsme ještě zdaleka neskončili. Přemýšlím, že bych disk poslal do Timesů. Přísahám, že z toho něco vytřískám, i kdyby to měla být ta poslední věc, kterou udělám.“ Odmlčel se a zaváhal. „Potřebuju ale druhý názor. Potřebuju vědět, co si o tom myslíš ty? Ve dne v noci nedělám nic jiného, než o tom přemýšlím. Mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

V telefonu byl slyšet slabý šum mezistátní linky. A také nějaká hudba na pozadí. „Zkus ještě vydržet a nic nedělej,“ řekla Marjory pomalu. „S těmi Timesy, tím si vůbec nejsem jistá. Nepřijde mi to jako dobrý nápad. Dej mi pár dní, abych si to nechala projít hlavou, ano? Zkus chvíli sedět na zadku a nic nepodnikej.“

„Pospěš si ale, ani nevíš, jak jsem zoufalý.“

45

Ani včera u večeře nepřišla Abbey na to, co by měla tátovi říct a teď, v šest hodin ráno, zatímco vláčela dolů po schodech kufr, nebyla o nic moudřejší a netušila, jak mu tu novinu oznámit.

Našla ho v kuchyni u stolu. Pil kávu a četl noviny. Přišlo jí strašné, jak unaveně a sešle vypadal. Světle hnědé vlasy měl připláclé k čelu, byl neoholený, se svěšenými rameny. Nebyl vysoký, ale vždy se držel zpříma, podsaditý a svalnatý. Teď ale vypadal jako zhroucený, schoulený pytel neštěstí. Od okamžiku, kdy mu potopila loď a připravila ho o živobytí, ji přestal obtěžovat svými neustálými narážkami na vysokou školu a její budoucnost, přestal si stěžovat na peníze, které za její nepovedený pokus o vzdělání utratil, až to vypadalo, že nad ní úplně zlomil hůl, a nad sebou rovněž. I kdyby chtěl, jen těžko by se mu podařilo, aby se cítila ještě mizerněji než teď.

Když položila kufr ve dveřích kuchyně, zvedl překvapeně hlavu. „Co to má znamenat? Ty někam jedeš?“

Podařilo se jí vyloudit na tváři bezstarostný úsměv. „Mám novou práci.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Tak se posaď, vypij si se mnou kávu a všechno mi pověz.“

Oknem již pronikalo ranní slunce a v dáli bylo vidět modré moře a přístav plný bílých teček rybářských lodí. Druhým oknem se pak mohla dívat na rozlehlou krásně zelenou louku za domem. Do příjezdu auta zbývá ještě půl hodiny. Vytáhla z police hrnek, nalila si kávu, přihodila své obvyklé čtyři lžičky cukru a pořádnou porci husté smetany, zamíchala a posadila se ke stolu.

„Skončila jsi s číšničením?“

„Ano, teď mám opravdovou práci.“

„U Reillyho v obchodě? Viděl jsem ceduli, že potřebují výpomoc na prázdniny.“

„Jedu do Washingtonu.“

„Myslíš D. C?“

„Na týden, na dva, a pak se nejspíš zase vrátím. To místo předpokládá, že budu muset trochu cestovat.“

Otec se naklonil dopředu a tvářil se nejisté. „Cestovat? Co to proboha budeš dělat?“

Polkla. „Pracuji pro jednoho planetárního geologa. Budu jeho asistentka.“

Otec na ni nedůvěřivě zíral přimhouřenýma očima. „Ty přece o geologii nic nevíš.“

„Není to obyčejná geologie, ale planetární, tati. Spíš něco jako astronomie. Ten vědec má poradenskou firmu a pracuje pro vládu.“ Abbey se odmlčela a vzpomněla si na slib rnlčenlivosti. „Před pár dny byl u nás v restauraci, trochu jsme se zapovídali a on mi nabídl místo asistentky.“ Pomalu usrkla a nervózně se usmála.

„Ale to je vynikající, Abbey. A můžu se zeptat, kolik ti platí?“

„Spoustu peněz, tati, a navíc jsem dostala i náborový příspěvek…“

„Cože jsi dostala?“

„Náborový příspěvek. Však víš, když podepíšeš smlouvu, někdy ti dají bonus, za to, že jsi to místo vzal.“

Jeho pohled byl stále nedůvěřivější. „Ale to je jen pro lidi, kteří opravdu něco umí. Co umíš ty?“

Abbey opravdu nenáviděla lhaní. „V Princetonu jsem chodila na spoustu kurzů z astronomie a fyziky.“

Pátravě si ji prohlížel. „A jseš si jistá, že je všechno legální?“

„Samozřejmě! Podívej, za čtvrt hodiny sem pro mě přijede auto, takže se teď musím pomalu loučit, ale je tu ještě něco, co bych ti chtěla opravdu říct.“

„Auto? Pro tebe?“

„Jistě. Zaplatili mi auto s řidičem na letiště. Letím přece do Washingtonu.“

„Chci se s tím tvým zaměstnavatelem setkat, chci si s ním promluvit.“

„Tati, já už jsem přece velká holka, umím se o sebe postarat.“ Polkla a podívala se z okna vedoucího k přístavu.

Otec se mračil a odložil hrnek. „Stejně se s ním chci setkat.“

„Setkáš. Slibuju.“ Ukázala k oknu. „Podívej se do přístavu.“

„Stalo se něco?“ Tátova tvář byla znepokojením celá červená.

Teď, anebo nikdy, pomyslela si Abbey. „Podívej se na svoje kotviště.“

Otec se otočil a mhouřil oči do slunce, pak jen vztekle vyskočil ze židle. „No tohle, nějaký parchant mi zabral kotviště.“

„Zase ti lufťáci,“ uhodila Abbey na obehranou strunu – prázdninoví výletníci v létě rádi zabírali prázdná kotviště rybářů.

„Určitě. Myslí si, že když jsou z města, tak jim tady všechno patří.“

„Měl by sis zapsat jméno lodi a nahlásit ji správci přístavu.“

„To taky udělám,“ rozčiloval se táta a začal se prohrabovat košíkem s časopisy, ve kterém ukrýval dalekohled. Přiložil si jej k očím a zaostřil. „Co to sakra –“

„Vidíš na jméno?“

„To má být nějaký hloupý vtip?“

Abbey to již déle nevydržela. „To je Marea II, tati. Dvanáctimetrový Willis Beal, dvě stě patnáct koní, motor Volvo, necelé dva tisíce hodin provozu, naviják s ramenem, nádrže na čerstvou vodu, všechno. Postavili ho v RP Boatworks, rok výroby 2002. Připraven vyrazit na humry. Není fungl nový, ale měla jsem jen sto tisíc dolarů.“

Dalekohled se začal třást. „A co je zase…?“

Z příjezdové cesty k domu se ozvalo zatroubení.

„To bude můj odvoz.“

„Já si ale žádné další splátky nemůžu dovolit, ani náhodou.“

„Taky nemusíš. Loď je zaplacená a bez dluhů. Koupila jsem ti ji za ten náborový příspěvek. Všechny papíry máš na palubě. Musím běžet.“

„Abbey… počkej, ty jsi mi koupila novou loď? Počkej, proboha živýho…“

„Mám sebou mobil, zavolám ti.“

Vyběhla z domu, hodila kufr do velkého černého SUV a naskočila za ním. Táta se ještě celý zmatený objevil ve dveřích. Zamávala mu a auto se rozjelo po štěrkové cestě na hlavní silnici.

46

Jakmile se Ford objevil ve vstupní hale plné chrómu a skla hotelu Watergate, asistent ředitele hotelu, který na něj zcela jistě již čekal, vyběhl zpoza svého stolu a ruce držel stisknuté před sebou. Byl to malý mužíček v černé hotelové uniformě, s unaveným servilním výrazem na tváři.

„Pane Forde?“

„Ano?“

„Omlouvám se, že vás ruším, ale jde o tu dívku, které jste u nás zamluvil pokoj.“

Ford v jeho nervózním hlase vycítil hluboký nesouhlas. Možná to byla chyba, ubytovat Abbey právě zde, ve Washingtonu byla spousta menších a levnějších hotelů. Nakrabatil obočí. „V čem je problém?“

„Celé dva dny nevyšla z pokoje, dokonce dovnitř nepustí ani zaměstnance hotelu, aby v pokoji uklidili a doplnili minibar. V noci si nechává na pokoj donášet jídlo zvenku a nezvedá nám ani telefon.“ Ostentativně si promnul ruce. „A teď před hodinou jsme obdrželi stížnost na hluk z jejího pokoje.“

„Hluk?“

„Přesněji řečeno řev. Jako by tam pořádala nějakou… oslavu.“

Ford se pokoušel udržet vážný výraz. „Podívám se na to.“

„Děláme si starosti. Hotel jsme právě zrenovovali. Hosté zodpovídají za případné škody…“ Nesouhlasný hlas se odmlčel, vystřídán významným mlčením.

Ford sáhl do kapsy a vtiskl mu do dlaně dvacetidolarovou bankovku. „Spolehněte se. Všechno bude v pořádku.“

Muž se na bankovku přezíravě podíval, ale přesto si ji zastrčil do kapsy, a vrátil se na své místo. Ford se přesunul k výtahům a v duchu konstatoval, že tohle dobrodružství bude dražší, než se domníval.

Zaklepal a Abbey otevřela dveře. V místnosti byl neuvěřitelný nepořádek, špinavé nádobí, krabice od pizzy a za dveřmi se vršily prázdné misky s čínským jídlem, ze kterých vycházel nepříjemný zápach zkyslých zbytků. Koš přetékal prázdnými plechovkami od dietní Coca-Coly, všude po zemi se válely popsané papíry a postel byla jako po výbuchu.

Dívala se, jak se kolem sebe rozhlíží.

„Co je?“

„V hotelech jako je tento mívají takový divný zvyk uklízet. Už jste o tom někdy slyšela?“

„Když kolem mě někdo jezdí s vysavačem, nemůžu se soustředit.“

„Tvrdila jste, že budete potřebovat hodinu.“

„Spletla jsem se.“

„Vy a splést se?“

„Nechte si ty kecy a raději se posaďte. Povím vám, na co jsem přišla.“

Pozorně si ji prohlížel; byla stejně neupravená jako pokoj, vlasy měla slepené dohromady a trčely jí na všechny strany, pod očima krvavé kruhy, oblečení zmuchlané, jako by v něm i spala. „Neříkejte mi, že jste to vyřešila.“

„Může se záchodové prkénko zamilovat do zadku?“

Usmál se. „K těm svým průpovídkám byste měla napsat ještě výkladový slovník.“

Sáhla do ledničky a vytáhla další plechovku s dietní colou. „Dáte si?“

„Děkuji, nechci.“

Usadila se na židli před počítačem a Ford se posadil na židli vedle. „Bylo to o něco složitější, než jsem původně myslela.“ Dlouze se napila a zvedla ruce, aby se protáhla. „Každý objekt ve sluneční soustavě se pohybuje po křivce – buď je to elipsa, nebo hyperbola. Hyperbolický orbit značí, že předmět pochází z vnějšku sluneční soustavy a že se tam opět vrátí – pohybuje se rychleji než únikovou rychlostí. Náš předmět X se ovšem pohybuje po elipse.“

„Předmět X?“

„Musíme ho přece nějak pojmenovat.“

Ford se naklonil blíž. „Jinými slovy mi říkáte, že pochází odsud, ze sluneční soustavy?“

„Přesně tak. Mám k dispozici úhel vstupu a snímek toho, jak prochází atmosférou. Neměla jsem však rychlost. Zjistila jsem, že na univerzitě v Oronu, v Maine, mají pozorovací stanici na sledování dráhy meteroidů. Snímek předmětu X tam sice neměli, ale páska zaznamenala jeho akustický podpis – sonické třesky, čímž jsem získala velice přesný údaj o rychlosti, která byla 20,9 kilometru za sekundu. Tedy o hodně míň, než oněch sto tisíc mil za hodinu, jak psali v novinách.“

Ford přikývl. „Zatím vás stačím sledovat.“

„Jednalo se tedy o eliptickou dráhu. Její vrchol, místo, ze kterého se podle všeho vypravil na cestu, je zároveň nejvzdálenějším bodem dráhy objektu od Slunce.“

„Rozumím.“

Abbey ťukla do několika kláves a na obrazovce se objevil schematický model sluneční soustavy. Vyťukala nějaký příkaz a program si do obrázku přidal elipsu. „Tohle je oběžná dráha předmětu X. Všimněte si prosím jedné věci: vrchol dráhy se nachází přesně na oběžné dráze Marsu. A tady je závěr: když zpětně extrapolujete dráhu předmětu X, zjistíte, že Mars se v okamžiku, kdy se předmět X vydal k Zemi, nacházel přesně v tom samém místě, odkud náš předmět X vystartoval.“

V hotelovém pokoji zavládlo dlouhé ticho. Ford nevěřícně zíral na obrazovku. Přišlo mu to neuvěřitelné. „Jste si tím jistá?“

„Naprosto. Všechno jsem třikrát zkontrolovala.“

Ford se opřel o opěradlo a mnul si bradu. „Vypadá to, že se budeme muset vypravit někam, kde toho o Marsu vědí trochu víc.“

„A to je kde?“

Ford chvíli přemýšlel. „V NPF, Ústavu pro výzkum raketových pohonů, v Pasadeně, v Kalifornii, právě teď mapují povrch Marsu. Měli bychom k nim zaskočit na slovíčko a zeptat se, jestli náhodou neobjevili něco neobvyklého.“

Abbey naklonila hlavu a podívala se na něj. „Jednu věc fakt nechápu, Wymane. Proč tohle všechno děláte? Co z toho budete mít? Jestli tomu správně rozumím, nikdo vám za to ani nezaplatí, je to tak?“

„Dejme tomu, že jsem hluboce znepokojen. Nevím sice proč, ale moje instinkty bubnují na poplach jako šílené. Nebudu mít klid, dokud nezjistím, o co tady jde.“

„Co přesně vám dělá starosti?“

„Pokud se jedná o miniaturní černou díru, pak se nám právě dostalo polibku smrti. Byli jsme jen maličký kousek od totálního vyhlazení. Co když je tam někde takových víc?“

47

Harry Burr čekal na parkovišti honosného nákupního střediska v Connecticut a opíral se o nárazník svého žlutého volkswagenu – nového modelu slavného Brouka. Včera v noci dostal zprávu s poznámkou „naléhavé“. Ještě nikdy však nepřijal úkol, který by nebyl naléhavý. Tak už to chodilo. Když už chtěl někdo někoho mrtvého, nikdy to neznamenalo „nespěchej, má to čas“.

Zamyšleně otáčel mezi prsty cigaretu, vnímal houbovitou měkkost filtru, pozoroval kouř stoupající spirálou z hořícího konce. Ohavný zlozvyk. Nezdravý, neatraktivní, proletářský. Profesoři v saku a kravatě nekouřili, a když, byla to vždy drahá dýmka z kořene vřesovce. Odhodil nedopalek na betonový povrch podzemní garáže a tak dlouho se na něm otáčel podpatkem levného mokasínu, až jej rozdrtil na prach. Nechá toho, ale ne teď hned.

Kolem projelo několik aut a to poslední kousek před ním zpomalilo. Ohavné americké auto, poslední model Crown Victorie, černé, jak jinak. Jeho zaměstnavatelé, ať už to je kdokoli, se zřejmě rádi dívají na televizi. Miloval svůj malý volkswagen. K jeho práci se hodil naprosto perfektně. Nikdo nepředpokládal, že by se nájemný vrah vozil v Brouku. Nebo nosil tvídové sako s koženými záplatami na loktech od L. L. Beana s plátěnými kalhotami a kostkovanými ponožkami.

Černá limuzína zvolna dobržďovala. Burr nevěděl, kdo si ho najímá, a ani to vědět nechtěl. Byl si však poměrně jistý, že se jedná o nějakou polooficiální zakázku. Poslední dobou jich nějak přibývalo.

Vůz zastavil a kouřové okno – kouřové okno! – kleslo dolů. S Asiatem uvnitř, s černými brýlemi na očích a v modrém obleku, již jednal. Muž si ani tak neodpustil šarádu s heslem na úvod. „Už odjíždíte?“ zeptal se.

„Ještě šest minut.“

Zákazníci tento styl komunikace milovali. Z okénka se vysunula ruka s tlustou obálkou. Burr si ji vzal, otevřel, přelétl pohledem svazek bankovek a hodil ji na sedadlo spolujezdce.

„Ze všeho nejvíc chceme ten disk,“ vysvědoval muž. „Pokud bude neporušený, zvýšíme odměnu na dvě stě tisíc dolarů. Pochopil jste?“

„Pochopil.“ Burr se pousmál a mávl rukou, aby se řidič dál nezdržoval. Muž přišlápl pedál plynu a obří pneumatiky luxusního vozu se ostentativně protočily. Perfektní, pomyslel si. Není nad to na sebe trochu upozornit.

Vklouzl zpátky do vozu a otevřel obálku. Vysypal obsah na sedadlo: informační list, fotografie, peníze. Spousta peněz. A na cestě je hromada dalších. Tohle vůbec není špatná zakázka. Přímo vynikající.

Zastrčil peníze do přihrádky u spolujezdce, prohlédl si letmo fotografie a pročetl si zakázkový list. Hvízdl. Bude to snazší, než si myslel. Najít harddisk, zabít jednoho mlaďocha. Na tom disku bude nejspíš pěkně peprný obsah.

Vytáhl z hromádky lesklou fotografii inkriminovaného harddisku, prohlédl si ho, zastrčil ji zpět, vytáhl několik dalších, a nakonec si pročetl informační list. Večer doma si všechno prohlédne podrobně, udělá si přípravu, zjistí všechny potřebné informace. Akci provede zítra. Nedokázal si ani představit, jak to v branži probíhalo v dobách před internetem, facebookem, googlem, you tube, online telefonními seznamy, databázemi a všemi těmi pomůckami, které lze na síti najít. Stačí půlhodiny práce a má více informací, než kolik by jich tenkrát sehnal za týden.

Odložil papíry stranou a na okamžik se oddal snění. Je dobrý, ale nejenom proto, že chodil do soukromé střední školy a dokázal zpaměti skloňovat i časovat latinsky. Je dobrý, protože nerad zabíjí. Nemá ze zabíjení žádné potěšení. Nepotřebuje ho, netouží po něm. Není pro něj nezbytností jako třeba jídlo nebo sex. Je dobrý, protože je mu jeho obětí líto. Dokáže se vcítit do jejich pocitů, dívat se na svět jejich očima. Ví, že jsou to skuteční lidé z masa a kostí. Proto je tak snadné je zabíjet.

Je také efektivní. Kdysi však byl ještě někým úplně jiným, rozmazleným frackem s nosem nahoru. Jmenoval se tehdy Gordie Hill a všechno, co o efektivitě věděl, se naučil od táty. Ten měl bezednou zásobárnu nejrůznějších citátů, kterými ho pravidelně obšťastňoval: když chceš něco udělat, udělej to; když máš hodně peněz, nikdo se nebude starat, jak jsi k nim přišel; když chceš vyhrát, nezáleží na způsobu, kterým výhry dosáhneš. „Vítěze se nikdo neptá, jestli lhal, nebo mluvil pravdu,“ byla jeho slova, když vyšel z kuchyně poté, co zastřelil matku. Pak už ho nikdo nikdy neviděl. Až o pár let později se Harry Burr dozvěděl, že ten poslední citát byl Hitlerův. Tomu se říká legrace.

Harry Burr se usmál. Je „narušený“, přesvědčovala ho po matčině smrti shodně armáda školních psychologů, sociálních pracovníků, výchovných poradců a všech těch dalších příživníků, kteří si za svoje rady brali stovku na hodinu. Proč si tedy na tom, že je narušený, nezaložit kariéru? Vytáhl z kapsy u košile pomačkanou krabičku cigaret. Jak to říkal svatý Augustin? „Bože, dopřej mi zdrženlivosti, ale ne teď.“ Jednoho dne s kouřením přestane, ale dnes to ještě nebude.

48

Abbey vyčkávala za Fordovými zády, zatímco klepal na dveře kanceláře doktora Charlese Chaudryho, ředitele projektu mise na Mars. Všechno ji svědilo a bylo jí vedro. Byl červen a Ford ji přinutil, aby si oblékla upjatý kostým.

Ředitel se zvedl od stolu a podal jim ruku.

„Moje asistentka, Abbey Strawová.“

Abbey přijala nabízenou ruku. Chaudry byl pohledný, štíhlý muž s ostře řezanou tváří, tmavýma očima, sportovní postavy, pružný a silný. Nosil dokonce jeden z těch malých, pevně svázaných copánků, které se teď jako epidemii šíří jistou věkovou skupinou populace kalifornských mužů.

„Pojďte prosím dál a posaďte se,“ pronesl muž téměř operním tenorem.

Ford se nenuceně usadil do křesla a Abbey ho rychle napodobila a přitom se pokoušela nedat na sobě znát, jak je nervózní. Cítila však i příjemné vzrušení ze hry, kterou se tady chystali sehrát. Už jen ta záminka, s jejíž pomocí si zařídili schůzku. Tenhle Ford, jinak za všech okolností střízlivý a tuctový, byl ve skutečnosti silně podvratný živel. Líbilo se jí to.

Kancelář byla příjemně prostorná s výhledem na šedohnědé vrcholky hor, které jako by se prudce zvedaly hned za obřím parkovištěm. Dvě stěny plné knih dodávaly pracovně příjemnou, učenou atmosféru. Všude vládl dokonalý pořádek.

„Takže,“ začal Chaudry a stiskl si dlaně. „Připravujete knihu o naší misi na Mars.“

„Přesně tak,“ odpověděl Ford. „Velkou, krásnou knihu plnou fotografií. Bylo mi řečeno, že tu vedete oddělení mapování a fotografování povrchu Marsu.“

Chaudry přikývl.

Ford pokračoval s nadšeným a podrobným popisem smyšlené publikace. Vylíčil Chaudrymu její tematický rozsah a pochopitelně i všechny ty úžasné fotografie, které by do ní rád vložil. Abbey nevycházela z úžasu, jak dokonale se Ford proměnil z obvykle chladného, věcného logika v užvaněného mluvku uneseného vlastním nadšením. Chaudry zdvořile naslouchal, ruce položené na stole.

Ford směřoval k závěru svého představení. „Pokud je mi známo, fotografie by měly být veřejně přístupné, neboť se jedná o projekt NASA. Chtěl bych tedy přístup ke všem vašim snímkům, a to v nejvyšším rozlišení.“

Chaudry rozpojil ruce a naklonil se blíž. „Máte pravdu, že fotografie projektů NASA jsou volně přístupné, nikoli však v nejvyšším rozlišení.“

„My ale počítáme s dvoustránkovými fotografiemi a vloženými listy, potřebujeme to nejlepší rozlišení, jaké můžeme dostat.“

Ředitel se zaklonil zpátky. „Snímky v nejvyšším rozlišení podléhají utajovanému režimu, ale nemějte obavy – poskytneme vám všechny snímky, které budete potřebovat, v rozlišení, které bude pro účely vaší knihy více než dostatečné.“

„Proč jsou snímky v nejvyšším rozlišení tajné?“ zajímal se Ford.

„Je to jen běžný operační postup, tajná je především zobrazovací technologie. Nechceme, aby naši nepřátelé věděli, čeho všeho je schopná.“

„A mohu se zeptat, jak vysoké toto nejvyšší rozlišení je?“

„To už se opět ptáte na podrobnosti, o kterých nesmím hovořit. Obecně ale platí, že z oběžné dráhy dokážeme na povrchu rozlišit předmět o velikosti padesáti centimetrů. S radarem SHARAD se pak můžeme dívat až sto metrů pod povrch.“

Ford si hlasitě hvízdl. „A neviděli jste poslední dobou něco neobvyklého?“

Chaudry se usmál a nabídl jim pohled na svůj zářivě bílý chrup. „Neobvyklé je vlastně všechno, na co se díváme. Jsme jako Kryštof Kolumbus, když poprvé spatřil Ameriku.“

„Něco… co by nebylo striktně přírodní?“

Úsměv se vypařil z tváře. „Co přesně máte na mysli?“ zeptal se chladně.

„Řekněme něco na povrchu, co by nebylo přirozeného původu, dejme tomu vesmírnou loď mimozemšťanů.“ Ford se pobaveně pousmál. „Co byste v takovém případě dělali?“

Po úsměvu už nebylo ani památky. „O takových věcech ani nežertujte, pane Forde. Máme tu dost svých – a tím myslím opravdu hodně – nejrůznějších pomatenců, kteří nám vnucují svoje fantasmagorické teorie. Jednou jsme dokonce měli přímo před budovou ústavu demonstraci několika skupin, které požadovaly, abychom zveřejnili obrázky mimozemských civilizací, které údajně ukrýváme.“ Odmlčel se a podíval se na Forda: „Dělal jste si legraci, pane Forde, nebo jste ke své otázce měl nějaký specifický důvod?“

„Jen jsem si dělal legraci,“ ujistil ho Ford.

Do rozhovoru se vmísila i Abbey. „Máte pravdu, doktore Chaudry. Četla jsem, že téměř čtyřicet procent Američanů věří, že někde ve vesmíru sídlí inteligentní život. Neuvěřitelná ignorance.“

„V pořádku,“ pronesl Ford rázně a podezíravě se na Abbey podíval. „Byl jste nám velice nápomocen, doktore Chaudry.“

Chaudry se zvedl z místa a na tváři se mu zračila zřejmá úleva. „S radostí vám s vaší knihou pomůžeme, pane Forde. Všechny snímky najdete na našich webových stránkách. Vyberte si ty, které se vám budou hodit, a moje tiskové oddělení vám je v tom nejvyšším zákonném rozlišení vypálí na CD.“ Věnoval jim poněkud strojený úsměv a s předstíranou zdvořilostí je vyprovodil ke dveřím kanceláře.

„Takové plýtvání časem,“ ulevila si Abbey cestou dlouhými chodbami ústavu.

Ford si třel bradu, rozhlédl se kolem, zatočil za roh a vydal se nesprávnou chodbou.

„Haló, Einsteine,“ zavolala za ním Abbey. „Jdete špatně.“

Do Fordovy tváře se vloudil provinilý úsměv. „Dík. Je to tak neuvěřitelně rozlehlé, komplikované místo. Člověk se v něm ztratí, ani neví jak.“ Přesto se neotočil a mířil stále dál. Zatočil za další roh a pokračoval dál úplně jinou chodbou.

Abbey se pokoušela držet s ním krok.

„Prostě pojďte za mnou,“ přikázal jí a opět změnil směr. Abbey si konečně uvědomila, že má v hlavě plán budovy a ví zcela přesně, kam ji vede. Dorazili k zavřené kanceláři. Ford zaklepal a zevnitř se ozvalo poněkud podrážděné: „Vstupte“.

Ford otevřel a vešel dovnitř. Abbey spatřila rozložitého muže s nepříjemně odulou tváří, v košili s krátkým rukávem. Bylo horko a kancelář byla cítit potem.

„Doktor Winston Derkweiler?“ vyštěkl Ford.

„Ano?“

„Jsem z Agentury,“ informoval ho Ford a kývl na Abbey. „Moje asistentka.“

Derkweiler se na ni podíval a pak se vrátil pohledem k Fordovi. „Agentury? Z jaké Agentury?“

„Přibližně před měsícem,“ pokračoval Ford, jako by jeho otázku neslyšel, „došlo k vraždě jednoho z vašich vědců.“

Abbey jen překvapeně vzhlédla. Ford ji pravdu nenechával nahlédnout do karet.

„To je bohužel pravda,“ souhlasil Derkweiler, „ale pokud je mi známo, případ byl uzavřen.“

Ford se otočil k Abbey. „Mohla byste prosím zavřít dveře, slečno Strawová?“

„Ano, pane.“ Abbey zavřela a pro jistotu ještě otočila klíčem.

„Případ vraždy je možná uzavřen, porušení bezpečnosti se nicméně i nadále prověřuje.“

Derkweiler přikývl. „Porušení bezpečnosti? Obávám se, že vám nerozumím.“

„Řekněme, že doktor Freeman byl poněkud indiskrétní.“

„To mě ani nepřekvapuje.“

„Jsem rád, že mi rozumíte, doktore Derkweilere.“

„Děkuji.“

Ford se usmál. „Bylo mi sděleno, že se mohu spolehnout na vaši pomoc. V tom případě bych byl tedy rád, kdybyste mi předal seznam všech zaměstnanců vašeho oddělení.“

Derkweiler na okamžik zaváhal. „Když už je řeč o bezpečnosti… mohl byste mi… ehm, ukázat nějaký průkaz totožnosti, povolení, nebo tak něco?“

„Pochopitelně! A omlouvám se.“ Ford vytáhl ohmataný kulatý odznak, na kterém Abbey zahlédla modro-bílo-zlatou pečeť s nápisem Ústřední zpravodajská služba.

„Z téhle Agentury,“ poznamenal Derkweiler.

Odznak CIA hbitě zmizel v útrobách Fordova obleku. „Předpokládám, že je vám jasné, že tento rozhovor je striktně důvěrný, rozumíme si?“

„Naprosto.“ Derkweiler se vnořil do složek v pořadači a vytáhl z něj list papíru. Podával jej Fordovi. „Tady to máte: seznam všech zaměstnanců mého oddělení – jména, tituly, kontaktní informace.“

„A bývalí zaměstnanci?“

Derkweiler se zamračil a znovu se začal probírat složkami. „Tohle je seznam za poslední čtvrtletí. Jestli chcete jít ještě dál, bude lepší, když se obrátíte přímo na osobní oddělení.“

Za pět minut již stáli venku na obrovském parkovišti z boku hlavní budovy. V půjčeném autě bylo nesnesitelné vedro a sedadlo pálilo jako rozžhavená pánev. Abbey v jižní Kalifornii ještě nikdy nebyla a doufala, že se sem nebude muset už nikdy vracet. Jak to tady můžou lidi vydržet? Není nad leden v Maine.

Ford nastartoval a z klimatizace vytryskl proud horkého vzduchu. Abbey se na Forda podívala přivřenýma očima. „Dobrá práce, zvláštní agente Forde.“

„Děkuji, agentko Strawová.“ Vytáhl z kapsy papíry, které mu před chvíli odevzdal Derkweiler, a podal jí je. „Najděte mi nějakého nespokojeného bývalého zaměstnance, nejlépe někoho, kdo dostal padáka.“

„Myslíte, že se tu snaží něco utajit?“

„Místa, jako jsou tahle, se neustále snaží něco utajit. Taková už je povaha byrokratické hydry. Všechny velké byrokracie, a je úplně jedno, čím se zabývají, usilují o kontrolu nad informacemi, navýšení rozpočtu a zachování své existence. Pokud by na Marsu našli něco zvláštního, můžete si být jistá, že to mají dobře schované. Budiž pochváleni nespokojení zaměstnanci – nikdo toho pro otevřenost státních orgánů nedělá tolik jako oni.“

49

Mark Corso vstoupil do zašlého domu své matky, prohlédl si hromádku pošty na stole, znechuceně ji odhodil zpátky a přešel do salonu. Sklátil se na pohovku a pustil si na Xboxu Resident Evil 6. Za hodinu mu začínala směna U Mota a chtěl jen trochu zabít čas.

Hra začala a malý salon se záhy otřásl kanonádou výstřelů, výbuchů a tupých nárazů kulek do ocelových konstrukcí. Hrál asi deset minut, ale příliš se mu nedařilo. Pozastavil hru a odložil herní konzoli stranou. V místnosti se rozhostilo ticho. Hra už ho nebavila – nedokázal se vrátit zpět do starých kolejí. Jak taky? Jeho objev visel stále bezmocně ve vzduchu a on jen čekal a čekal, až se mu konečně ozve Marjory. Zítra se hned ráno vydá do Timesů. Musí to aspoň zkusit.

Od jeho telefonátu s Marjory uplynuly pouhé dva dny a stále se nic nedělo – přesto dělal, co mu řekla. Mlčel. Co když se jen snaží získat nějaký čas a pokouší se najít stroj na Marsu sama? Hodně štěstí, Marjory – nikdy ho nenajdeš.

Vrátil se v myšlenkách k novinářce, která mu dopoledne volala. Byl opatrný, mluvil hodně obecně, ale doufal, že jí poskytl dostatek informací, aby s jejich pomocí zatopila Chaudrymu pod kotlem. Aby si nadělal do kalhot, až její článek vyjde. Teď, když si celý rozhovor ještě jednou v duchu přehrával, necítil se již tak triumfálně. Možná se měl držet víc zpátky, ale ujistila ho, že všechno je mimo záznam, že si pouze připravuje doprovodné informace – jeho jméno nebude nikdy zmíněno.

Přešel kolem postranního stolku a ještě jednou si podrážděně a marně prošel došlou poštu. Nebyla mezi ní jediná nabídka k práci. Nic. Znovu v něm vzplál plamen hněvu z toho, jak ohavně s ním v ústavu vyběhli a připravili ho o jeho zasloužených osm tisíc dolarů. Vybavil si také Chaudryho ledové opovržení, s nímž odmítl jeho nabídku a navíc mu ještě sám pohrozil.

Nervy měl napnuté k prasknutí, zamířil proto do koupelny a opláchl si obličej studenou vodou. Pečlivě si jej utřel do sucha, ale ani studená voda mu nepomohla. Už se nemohl dočkat, až si U Mota dopřeje trochu vodky s džusem. To ho uklidní. Tohle poflakování se celý den po domě ho zabíjí.

Do těch Timesů definitivně zajde. Pak už se ho vláda neodváží zatknout. Bude hrdina.

Z dalších úvah ho vyrušil zvonek u venkovních dveří.

„Marku?“ dolehl k němu z kuchyně matčin neprůbojný hlas. „Půjdeš tam?“

Corso přešel ke dveřím a podíval se kukátkem. Venku stál muž v tvídovém obleku a zdálo se, že je mu v tom vlhkém, dusném ranním vzduchu nepříjemně horko.

„Ano?“ zeptal se přes dveře.

Muž neodpověděl. Místo toho mu jen přistrčil omšelou koženou náprsní tašku, kterou před ním nechal rozvinout. Uvnitř se ukrýval policejní odznak. „Poručík Moore.“

Do hajzlu. Corso se upřeně díval špehýrkou. Policista dál jen vystavoval odznak. Žádnou další činnost nepovažoval za nutné vyvíjet. Fotografie nejspíš souhlasí. Ale na odznaku je uvedeno Washington, D. C. Co to má znamenat? Náhle se ho zmocnila panika. Chaudry ho přece jenom udal.

„O co jde?“ vypravil ze sebe a málem se přitom udusil vlastními slovy.

„Mohu jít dál, prosím?“

Corso se pokusil polknout. Má právo mu odmítnout vstup? Neměl by mu policista ukázat povolení k prohlídce? Možná ale udělá lépe, když ho nebude příliš dráždit. Otočil zámkem, vyhákl konec bezpečnostního řetězu a otevřel dveře.

Poručík Moore vstoupil dovnitř a Corso za ním rychle zavřel dveře. „O co se jedná?“ zeptal se ještě na chodbě.

Muž se usmál. „O nic vážného, ale bude lepší, když si o tom promluvíme v soukromí. Je v domě ještě někdo, kdo by nás mohl slyšet?“

Matku do toho opravdu netoužil tahat. „Ne, ne. Nikdo jiný už tady není,“ zavrtěl hlavou. Bude lepší, když odsud toho poldu co nejrychleji vystrnadí. Ukázal mu rukou do salonu. „Tudy.“ Vešli dovnitř a Corso za nimi tiše zavřel dveře. Neměl by zavolat právníkovi? To je prý nutné. S policií by prý člověk neměl bez právníka vůbec mluvit. „Posaďte se prosím,“ řekl a snažil se udržet si vyrovnaný a klidný hlas. Sám se posadil na pohovku.

Policista však zůstal stát.

„Asi bych si měl promluvit s právníkem,“ navrhl Corso. „Jen tak pro jistotu, ať už se tato záležitost týká čehokoli.“

Policista sáhl do saka a vytáhl velký, černý revolver. Corso vytřeštil oči. „Poslyšte, poručíku, tohle přece nepotřebujete.“

„Myslím, že ano.“ Muž vytáhl ještě dlouhý válec a připevnil jej ke konci hlavně. Corso si teprve teď všiml, že má na rukou černé rukavice.

„Co to děláte?“ zeptal se Corso. Tohle není normální. Hlavou mu vířily nejrůznější dohady, především však zmatek.

„Zkuste to vydýchat,“ doporučil mu muž. „Žádný křik, nářek, ovládejte se. Když uděláte, co vám řeknu, všechno dopadne dobře.“

Corso ztichl. Mužův uklidňující hlas mu dodal naději, ale vůbec nic mu nedávalo smysl. Přemýšlel jako o život.

Muž se natáhl na pohovku a zvedl herní konzoli. „Vy hrajete, Marku?“

Corso se pokusil o odpověď, ale ze rtů mu splynul jen chrapot.

Muž stiskl tlačítko a hra pokračovala. Otočil hlasitostí na maximum tak, že zvuk, který vydávala, byl téměř ohlušující.

„A teď, Marku,“ pokračoval muž přes hradbu hluku a namířil na něj pistoli. „Hledám harddisk, který jste ukradl v NPF. To je vše, co po vás chci, a jakmile to dostanu, nechám vás na pokoji. Kde je?“

„Řekl jsem, že chci právníka.“ Corso se dusil vlastními slovy, polkl a pokoušel se popadnout dech.

„Tobě to ještě nedošlo, blbečku. Já nejsem žádný polda. Chci ten disk. Dej mi ho, nebo tě zabiju.“

Corso se zběsile pokoušel najít odpověď. Není od policie? Je možné, že na něj Chaudry poslal zabijáka? To je přece šílené. „Disk?“ vykoktal ze sebe. „V pořádku, ano, ano. Řeknu vám, kde je – vezmu vás tam, to není problém…“

V tom okamžiku se dveře do salonu prudce otevřely. „Co tady proboha děláš?“ láteřila matka pištivě ve dveřích, na sobě zástěru, v ruce hadr na nádobí. V okamžiku, kdy spatřila pistoli, oči se jí rozšířily hrůzou. „Pomoc!“ vykřikla a ustoupila zpět do chodby. „Zbraň! Policie! Policie!“

Muž se otočil a Corso vyskočil, aby matku chránil, ale bylo příliš pozdě. Zbraň spustila a Corso v šoku, naprosto neschopen uvěřit tomu, co vidí, sledoval, jak náraz odhodil matku dozadu, zeď za jejími zády byla rázem postříkaná proudy krve. S očima dokořán narazila zády do zdi a ztratila přitom botu. Pak se bezvládně, zkrouceně zřítila k zemi.

Corso se s neartikulovaným výkřikem smrtelného šílenství vrhl dopředu a popadl první věc, která mu padla do ruky, lampičku na stole, a vší silou s ní máchl proti útočníkovi. Ten se ráně vyhnul a lampička se mu roztříštila o rameno. Muž se zapotácel a namířil na Corsa pistoli.

„Ne!“ vykřikl. „Jen mi řekněte, kam jste harddisk –“

Corso zařval jako raněný tur a skočil na muže. Sevřel ho oběma rukama kolem krku a pokoušel se v něm zadusit život. Cítil, jak se mu pistole zaryla do břicha; pak ucítil rychlý, tvrdý úder a po něm ještě jeden a jejich síla jím mrštila proti zdi. Nevěděl jak, ale najednou ležel na zemi, zkroucený vedle matky a v jeho mysli se konečně rozhostil mír.

50

Ještě když chodila na Princeton, Abbey se s přáteli několikrát vypravila do New Yorku, ale pokaždé se pohybovali jen na Manhattanu. Teď stála na okraji brooklynského parku Monsignora McGolricka a v dešti, který na ni padal i přes okraj deštníku, si uvědomila, že tohle je New York, jak ho nezná, chudá čtvrt obývaná převážně nižší třídou, s levnými činžovními budovami, řadovými domky s plastovým obložením, nejrůznějšími malými obchody, čistírnami, zastavárnami a levnými jídelnami.

„Driggs Avenue 87,“ řekla Abbey a dívala se do zmáčené mapy. „Musí to být ta ulice na druhé straně parku.“

„Pojďme.“

Její telefonáty bývalým zaměstnancům NPF přinesly před dvěma dny konečně ovoce v podobě propuštěného technika jménem Mark Corso. Představila se mu jako reportérka připravující článek odhalující šikanu a nespravedlivé zacházení se zaměstnanci ústavu a podařilo se jí Marka opravdu nastartovat. Nejenže se doslova zajíkal vztekem z toho, jak s ním zametli, ale byl také celý dychtivý vynést na světlo ta nejtemnější tajemství ústavu – alespoň jí to do telefonu tvrdil. Naznačoval, že má skutečně žhavé informace, které „smetou vedení NPF z povrchu země“.

Zamířili přes park a přešli na druhou stranu ulice k domku, který se ničím nelišil od dlouhé řady ostatních. Byl vlhký, se zataženými závěsy. Vystoupali po schodech a Ford zazvonil. Abbey slyšela, jak se zvuk zvonku rozléhá uvnitř. Po dlouhém čekání Ford ještě jednou zazvonil.

„Jste si jistá, že říkal ve čtyři?“

„Naprosto,“ ujistila ho Abbey.

„Třeba si to rozmyslel.“

Abbey vytáhla z kapsy mobil, který jí Ford pořídil, a vymačkala Corsovo číslo.

„Slyšíte to?“ Z domu se na samé hranici slyšitelnosti ozývala hudba.

Ford pevně přitiskl ucho ke dveřím. „Zavěste a zavolejte mu ještě jednou,“ řekl.

Abbey poslechla.

Hudba přestala hrát, ale o chvíli později znovu spustila.

„To musí být on,“ konstatovala Abbey. „Jen inženýr v NASA by si jako vyzváněcí tón zvolil úvodní melodii z Vesmírné odysey.“

Dovnitř neviděli. Závěsy byly neprodyšně zatažené, dokonce i v patře a celý dům působil naprosto nepřístupným dojmem. V uzamčených dveřích byly tři skleněné tabulky diagonálně nad sebou, ale byly z neprůhledného, zčeřeného skla.

Ford si klekl a zkoumal otočnou kliku a zámek. „Žádné stopy po násilném vniknutí.“

„Co budeme dělat?“

„Zavoláme anonymně policii,“ vysvětloval další postup. „A budeme se dívat.“

Vrátili se přes park ke staré telefonní budce na rohu. Ford zvedl kapesníkem sluchátko a vymačkal 911. „Driggs Avenue 87,“ pronesl do mikrofonu změněným hlasem. „Naléhavá situace. Přijeďte. Okamžitě.“ Zavěsil, a když vycházel, Abbey téměř vyděsil temný výraz na jeho drsné tváři. Měla chuť pronést něco vtipného, ale včas si to rozmyslela.

Ford se vrátil zpátky do parku, ruce zastrčené v kapsách. Abbey mu kráčela po boku. Vklouzli do pseudoantického pavilonku a schovali se před deštěm. Za pár minut se na Driggs Avenue objevily dva policejní vozy s rozsvíceným majákem. Sirény však měly vypnuté. Zastavily před číslem 87 a z prvního vozu vyskočili dva policisté, vyběhli nahoru po schodech a zaklepali. Nikdo neodpovídal.

„Pojďme trochu blíž,“ řekl Ford a volným krokem opustil altán. U dveří domu byli nyní již tři policisté a vytrvale klepali. Čtvrtý zůstal ve voze a mluvil s někým vysílačkou. Jeden z mužů u dveří se vrátil k autu a vytáhl z něj páčidlo. Prorazil skleněnou tabulku dveří, vybral sklo, sáhl dovnitř a otočil zámkem. Dveře se otevřely.

Dva policisté zmizeli ihned uvnitř, jeden z nich s vysílačkou v ruce.

Ford rychle přešel na druhou stranu ulice a naklonil se do okna druhého policejního vozu. „Něco se stalo?“

„Jen rutinní kontrola,“ odpověděl policista a mávl rukou.

Vysílačka ve voze se burácivě probudila k životu. „Kód deset-dvacet-devět, dvojitá vražda na Driggs Avenue 87; na scéně dva policejní vozy, zajišťujeme prostor.“ Po chvíli přišla další erupce. „Vyslány dvě ambulance a výjezdová skupina kriminálky; oddělení vražd deset-třináct…“ Vysílačka pokračovala v hlášeních a vzkazech obdobného typu a téměř okamžitě se v dáli přihlásily sirény přijíždějících sanitek a policejních vozů. Ze svého pozorovacího místa na druhé straně ulice Abbey stačila otevřenými dveřmi zahlédnout vnitřek salonu: zeď s obrovským cákancem krve a pod ním bosou ženskou nohu.

51

Abbey se nestačila divit, jak rychle se opuštěný, deštěm zmáčený park naplnil lidmi. Vyhrnuli se z bytů i řadových domků, bělovlasé dámy hovořící polsky, muži středního věku s německým přízvukem, mladí úspěšní profesionálové, hip-hopová mládež, feťáci, opilci, majitelé okolních krámků, ti všichni vytvořili dav před malým, dvoupatrovým řadovým domkem. Ford s Abbey se přimíchali mezi diváky, zatímco policisté se snažili místo před domem vyčistit a zatlačit všechny zpět. Nakonec se jim podařilo ulici zablokovat a vymezit okolí domu policejními páskami. Přijely dvě sanitky a hned po nich dva neoznačené vozy s detektivy z oddělení vražd v hnědých oblecích. S nimi dorazila i dodávka výjezdové skupiny na ohledání místa činu a jako poslední se na scéně objevily přenosové vozy místních televizních stanic.

Abbey se tlačila vpředu s ostatními a ze všech sil naslouchala blábolení davu. Nějak, jako by osmózou, se mezi lidmi rozšířilo, co se uvnitř vlastně stalo: na chodbě domu byla nalezena dvě zkrvavená těla zastřelená z bezprostřední blízkosti, dům byl obrácený vzhůru nohama. Nikdo ze sousedů nic neslyšel, nikdo si nevšiml, že by se kolem domu pohyboval někdo divný, nikdo si nevšiml vozů zaparkovaných před vchodem.

Policisté křičeli na rostoucí dav, aby se netlačil přes jejich zátarasy. Ford kývl na Abbey a společně se protlačili ke skupince místních žen.

„Moc se omlouvám,“ začal Ford, „ale jsem tu nový, přistěhoval jsem se teprve nedávno. Mohly byste mi říct, co se stalo?“

Dychtivě se k němu otočily a jedna přes druhou začaly brebentit. Skákaly si do řeči a Ford je plný zájmu a s očima navrch hlavy povzbuzoval, kladl doplňující otázky, domýšlel závěry. Abbey byla již poněkolikáté v úžasu z jeho schopnosti předstírat, že je úplně někdo jiný, a vydolovat z každého přesně ty informace, které potřeboval. Byl jako chameleon.

„Byla to paní Corsová a její syn, Mark… zrovna se vrátil z Kalifornie… Moc hodná a příjemná paní, manžel jí před několika lety zemřel na infarkt… Od té doby to měla těžké… Bydlela tady celý život… Hodný chlapec, vynikající student, studoval na Brownově univerzitě… Pracoval U Mota, aby si trochu přivydělal… Je to jako by to bylo včera, pořád ho vidím, jak si hraje s míčem v parku… Tragédie…“

Když od žen získali všechny informace, které jim byly schopné poskytnout, stáhli se na okraj davu. Ford se tvářil temně a vážně. „Jakou měl podle toho seznamu z ústavu funkci?“ zeptal se Abbey.

„Starší technik analýzy dat.“

Bez dalšího slova otevřel mobilní telefon a zavolal do NPF. O vteřinu později ho spojovatelka přepojila k Derkweilerovi.

„Tady Ford, CIA,“ pronesl břitkým hlasem. „Ten Corso, co pro vás pracoval – co přesně dělal a proč jste ho vyhodili?“

Následovalo dlouhé ticho, během něhož pozorně naslouchal slovům v telefonu. Abbey rozpoznala jen Derkweilerův kdákavý hlas, slovům ale nerozuměla. Když se hlas odmlčel, Ford mu poděkoval a zavěsil.

„Něco nového?“ zajímala se Abbey.

„Měl na starosti zpracování radarových a vizuálních dat z oběžné mapovací sondy Marsu.“

„A?“

„K vyhazovu prý měli důvod. Nedokázal si srovnat priority, byl úplně posedlý naprosto irelevantními daty s nějakým zářením gama, odmítl plnit příkazy a ztropil scénu na vědecké poradě.“

Abbey chvíli přemýšlela. „Tak posedlý?“

Ford si odkašlal. „Co o gama záření víte?“

„Jen to, že na Marsu by žádné rozhodně být nemělo.“

52

Harry Burr seděl v řecké restauraci naproti McGolrickovu parku a měl před sebou cheeseburger, kávu a noviny. Pozoroval, jak se kapky deště na okně výlohy stékají do malých potůčků, které se před jeho očima bez ustání proplétají, spojují a mění. Na jejich chování existovalo dokonce matematické pravidlo. Pravidlo popisující chaos. Obdobným pravidlem se dala popsat i nájemná vražda. Kontrolovaný chaos. Protože ať se snažíte sebevíc, nikdy nedokážete předem odhadnout všechny možnosti, které mohou nastat. Pokaždé dojde na nějaké překvapení: jako třeba ta stará, hodná paní, Markova matka, která byla doma, i když mu Corso řekl, že není. Nebo to, že musel nakonec zabít i Corsa. Pokaždé se vyskytne nějaké malé překvapení.

Odvrátil pohled od výlohy a před sebou měl ničím nerušený výhled přes roh parku na dům, kde před chvíli oddělal Corsa a jeho matku. Ten pošahanej magor se jen klepal, aby mu prozradil, kam ten disk schoval, úplně strachem uchcával do kalhot – a pak si do toho přijde ta stará paní.

Vychutnával si silnou kávu a listoval Postem. Přitom stále pozoroval i dění na druhém konci parku. Disk se mu dosud nepodařilo objevit, ale věděl, kde Corso pracoval, a znal adresu jeho spolubydlícího. Disk tedy bude buď v baru, nebo u jeho kamaráda. Nejprve se podívá do baru. Jestli byl Corso opravdu tak inteligentní, poslal si disk možná poštou, nebo ho rovnou schoval v bezpečnostní schránce. Burr si byl ale jistý, že ho měl někde poblíž a v dosahu.

Znovu usrkl kávy a otočil na další list. Předstíral, že čte. V restauraci teď bylo téměř prázdno. Většina zákazníků rychle dojedla a pospíchala ven, aby jim neuniklo nic z divadla, které se v ulici odehrávalo. Nespouštěl oči z davu a pátral po někom, kdo by mohl být třeba příbuzný, přítel, přítelkyně – komu by Corso mohl disk rovněž předat do úschovy.

Jeho pozornost zaujali dva lidé na kraji parku, černá dívka a vysoký muž s ostře řezanými rysy. Připadali mu až příliš pozorní, ostražití. Jako by celou scénu pozorovali s větším odstupem než místní zvědavci. Nejspíš k nim tedy nepatří. Sledují, vyhodnocují. Jsou zainteresovaní.

Uložil si jejich podobu do paměti pro případ, že by na ně ještě někdy narazil.

53

Abbey vklouzla za vysokou stoličku baru U Mota a Ford se usadil hned vedle. Byl to ultra moderní newyorský bar na nábřeží ve Williamsburgu, vyvedený v černé a bílé, s pruhovanými papírovými zástěnami a spoustou černého a bílého laku, mléčného skla a chrómu. Za barem stála stěna láhví s alkoholem, nasvícená studeným bílým světlem. Byly čtyři hodiny odpoledne, venku lilo a v baru pochopitelně nebyla ani noha.

Jakmile se usadili, za pultem se zezadu vynořil podsaditý, plešatý Japonec v brýlích s černými obroučkami, oblečený v tradičním japonském rouchu. Přejel rukou po barovém pultu a poslal před Abbey malý ubrousek, který držel za jeden z rohů. „Dáma?“

Abbey chvíli váhala. „Minerálku, Pellegrino.“

Japoncova ruka s dalším ubrouskem mezi palcem a ukazováčkem se znovu rozpohybovala a ubrousek se zastavil přesně před Fordem. „Pán?“

„Beefeater martini,“ objednal si Ford. „Bez ledu, s citronem. Suché.“

Rychlé přikývnutí a muž se dal s elegantní virtuozitou do přípravy drinků.

„Vy asi musíte být pan Moto,“ začal Ford.

„To jsem já!“ Motova tvář se rozzářila širokým úsměvem, zatímco protřepával Fordův drink. „Já jsem Wyman Ford, přítel Marka Corsa.“

„Vítejte! Ale přišli jste brzy. Mark tady ještě není, začíná až v sedm.“ S okázalým gestem nalil martini do trojúhelníkové skleničky, vyhodil šejkr do vzduchu, chytil, vypláchl a zasunul do stojanu.

„Zrovna jsem přišel z McGolrickova parku,“ pokračoval Ford. „Obávám se, že pro vás nemám dobré zprávy.“

„Ano?“ Moto ustrnul v půlce pohybu, zastaven pohledem, který na něj Ford upřel.

„Mark a jeho matka byli buď včera pozdě v noci, nebo dnes dopoledne zavražděni. Vloupání a loupež.“

Moto zůstal, jako by do něj uhodil hrom, neschopen pohybu.

„Teď je tam policie.“

Moto udeřil dlaní do baru a složil se na barový pult. Přitiskl si ruku k hlavě a naříkal. „Ach bože, bože, to je strašné.“

„Je mi to líto.“

Moto ještě chvíli mlčel, tvář schovanou v dlaních. „Tihle grázlové, ti se nezastaví před ničím. I jeho matku?“

Ford přikývl.

„Grázlové. Byl to hodný chlapec. Chytrý. Ach, můj bože.“ Moto byl hluboce otřesen.

Ford pokýval soucitně hlavou. „Pracoval u vás v baru?“

„Každý večer, od té doby, co se vrátil z Kalifornie.“

„Co se tam stalo? Přišel o práci?“

Moto jen mávl rukou. „Pracoval pro Národní ústav pro výzkum raketových pohonů. Vyhodili ho. Grázlové, už je chytili?“

„Zatím ještě ne.“

„Doufám, že je usmaží na elektrickém křesle,“ řekla Abbey.

Moto zuřivě přikývl. Oči měl podlité krví.

„Mark byl můj starý kamarád,“ pokračovala Abbey. „Úplně mi změnil život.“

Ford se k ní otočil a v očích se mu zablýsklo.

„V prvním ročníku na střední mě doučoval matematiku, bez něj bych propadla. Vůbec tomu nemohu uvěřit. Ještě včera jsem s ním mluvila. Říkal mi, že v NPF objevil něco hodně důležitého. Něco jako záření gama.“

Moto opět přikývl. „Nechtěli mu vyplatit odstupné, a tak se jim chtěl pomstít. Úplně ho zlomilo, když ho vyhodili. Nikdy jsem ho neviděl tak zlomeného.“

„A jak se jim chtěl pomstít?“

„Tvrdil, že na něco přišel a oni se na to vykašlali. Chtěl, aby za všechno zaplatili. Chudák, začal si v práci trochu přihýbat. Když začne barman ucucávat…“ Jeho hlas utichl, jako by muž nechtěl o mrtvém říkat nic špatného.

„Na co tam přišel?“ zeptala se Abbey.

Moto si otřel uslzené oči. „Ježíši. Ti grázlové.“

„Na co přišel?“ zopakovala Abbey svoji otázku měkce.

„Nevím, nevzpomínám si. Ne, počkejte – říkal, že našel něco na Marsu. Něco, co tam vysílá záření.“

„Záření? Nebylo to záření gama?“

„Asi ano, myslím, že tak to říkal.“

„Jak přesně se jim chtěl pomstít?“

„Jednou pozdě večer, to už byl docela hodně nacucaný, mi ukázal harddisk, který si odnesl z NPF.“

„A co na něm bylo?“

„Říkal, že ho ukradl jeho bývalý profesor a že mu ho pak dal. Prý je tam něco, co ho udělá slavným, že prý změní svět, ale co přesně tam je, to mi neřekl. Blábolil a nedávalo to moc smysl.“

„Kde je ten disk teď?“

Moto zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Copak na tom ještě záleží? Ti grázlové – zabili i jeho matku… na tom podělaným světě je tolik grázlů.“ Na špičce nosu se mu chvěla slza.

Bylo slyšet vrznutí dveří. Moto si rychle utřel oči, vysmrkal se a uklidnil. Do baru vstoupil muž v šedém roláku, tvídovém saku a khaki kalhotách. Posadil se na opačném konci barového pultu. Abbey přimhouřila oči. Vypadal úplně stejně jako její profesor matematiky v Princetonu.

Moto sklonil hlavu. „Promiňte, ale mám zákazníka,“ řekl tiše a odešel.

Abbey se podívala na Forda. „Už zase to záření gama.“

„Vrah zcela jistě hledal ten disk, proto obrátil dům vzhůru nohama.“

„Jo, a vsadím se, že na disku jsou i ta data se zářením gama.“

Ford neodpověděl. Abbey si všimla, že jeho pohled zabloudil k muži v saku, k novému zákazníkovi, který se teď nakláněl přes pult a tiše Motovi něco povídal.

Jejich rozhovor ještě chvíli pokračoval, ale pak Moto zesílil hlas, který zněl podrážděně a hádavě, ale stále nebyl natolik hlasitý, aby dokázali rozlišit jednotlivá slova. Abbey se jej pokoušela ignorovat a místo toho se soustředila na problém záření gama na Marsu, ale neuniklo jí, že Ford muže upřeně sleduje a přemítala ji, co mu na něm připadne tak zajímavého.

„Nic vám neřeknu, vy, vy jeden grázle!“ vykřikl Moto náhle.

Cizinec něco tiše odpověděl.

„Na žádné otázky vám nebudu odpovídat! Zmizte odsud, nebo zavolám policii!“ Moto vytáhl z kapsy mobilní telefon a začal na něm vymačkávat číslo. „Volám 9-1-1!“

Muž po něm vystartoval a vyrazil mu telefon z ruky. Ve stejném okamžiku sáhl do kapsy saka a vytáhl velkou pistoli.

„Dej obě ruce nad bar,“ přikázal a pak, když je Moto zvedl, namířil pistolí na ně. „Vy dva – vím, o co vám jde. Pojďte sem.“

Než stačila Abbey zareagovat, Ford vyskočil a strhl ji ze stoličky na zem za ohybem baru. O vteřinu později začal muž střílet a barem otřásaly podivně vysoké, pištivé zvuky. Písk! Písk! A skleněná stěna za barem se rozlétla na kousky. Ford ji vláčel po zemi. „Pohni, lez!“

Písk! Kolem hlavy jim létaly střepy rozbitých skleniček a láhví. Abbey slyšela, jak Moto vzadu křičí na muže ty nejsprostší nadávky, i když tou nejhlasitější ze všech bylo „grázle“! Vzápětí barem zaburácela série dalších, mnohem hlasitějších výstřelů z jiné zbraně – Bum-bum-bum-bum! – a po ní opět hlasité „grázle!“

Horečně se plížila za Fordem do zadního traktu baru.

Písk! Písk! Na hlavu se jim snesly další skleničky a láhve a s nimi i kousky dřeva, izolace a obložení stěn. Moto teď křičel něco japonsky.

Písk! Písk! Bar nad jejich hlavou vybuchl a vzduchem létaly třísky, železné trubky, vyrvané kusy sádrokartonu a izolace.

„Vraťte se!“ křičel muž.

Zničehonic se u nich objevil Moto. Potácel se, kašlal a z úst mu stříkala krev. V rukou svíral obrovský revolver. Otočil se a vypálil z něj další dvě rány, ale minul.

Písk! Písk! přišla okamžitá odezva a Moto, zasažený do prsou, odlétl pozpátku k rozbité stěně. Jednou rukou se ještě pokoušel chránit před padajícím sklem, ale vzápětí se zhroutil k zemi.

Písk! Písk! Dávka výstřelů převrátila přímo před Abbey malou, příruční lednici a z ní začal několika děrami po kulkách s hlasitým syčením unikat freon. Na zadní straně – Abbey nevěřila vlastním očím – bylo kobercovou páskou přilepeno tenké hliníkové pouzdro s vyraženým logem, z něhož Abbey přečetla jen iniciály NPF.

Prakticky bez rozmyslu ho strhla a zastrčila za pásek.

„Utíkej!“ rozkázal Ford a otočil se, popadl ji za ruku a oba společně vyrazili zadními dveřmi do skladiště plného nejrůznějších krabic. Vzadu byly ještě jedny dveře, Ford jimi proběhl a pokračoval dál, dolů po úzkém schodišti na chodbu ve sklepě. Zatočili za roh, vyběhli nahoru po dalším schodišti a železnými protipožárními dveřmi do uličky za barem. Nepřestával jí svírat ruku a vláčel ji za sebou až na roh na křižovatce s rušnou hlavní ulicí. Teprve tady se zastavili a lapali po dechu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ford.

„Nevím,“ odpověděla. Dýchala zhluboka a srdce jí zběsile tlouklo. „Teče vám krev.“

Vytáhl kapesník a otřel si tvář. „To nic není. Musíme odsud ale rychle zmizet.“ Zvedl ruku a rozhlížel se po projíždějícím taxi.

Vyklepala si střepy z vlasů a pokoušela se trochu uklidnit. Ruce se jí nezadržitelně třásly. Pohled na to, jak přímo před ní zabíjí člověka, byl strašný. Připomněl jí bezvládné Worthovo tělo ležící na palubě, s roztříštěnou hlavou, ze které se mu proudem řinula krev. Zlomila se v pase a začala zvracet.

„Taxi!“ křičel Ford a podával jí kapesník.

Několikrát se nadechla a pokusila se narovnat. Když se jí to podařilo, otřela si ústa.

„Taxi!“

„Nepočkáme na policii?“

„Nepřipadá v úvahu.“ Konečně se mu podařilo odmávnout volného taxikáře, otevřel dveře a nastrkal ji dovnitř. „La Guardia,“ křikl na řidiče. „A jeďte po Grandu a na Flushing. Vyhněte se dálnici.“

„Vy tady velíte, kámo. Bude to ale deset minut extra.“

Vůz se zapojil do rušného proudu dopravy. „Proč utíkáme?“ křičela téměř Abbey.

Ford se zabořil do opěradla, tvář pokrytou potem. Z řezné rány na nose se mu valila krev. „Protože nevíme, kdo se nás pokusil zabít?“

„Nás? Proč nás?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím, ale byl to profesionál. Kdyby náš zesnulý, statečný přítel neměl za barem ten svůj kanón, byli bychom už mrtví. Musím vás dostat do bezpečí. Nikdy jsem vás do toho neměl zatahovat.“

Abbey zakroutila hlavou. Cítila, jak jí v ní buší. „Tohle je šílené. Co se to sakra děje?“

„Někdo se hodně usilovně snaží najít ten disk a z toho, co řekl, to vypadá, že si myslí, že ho máme my.“

Abbey si sáhla do bundy a vytáhla hliníkové pouzdro, na kterém ještě visela lepicí páska. „Taky že máme. Tohle jsem našla na zadní straně lednice.“

Ford vytřeštil oči. „Viděl ten střelec, že jste to vzala?“

„Řekla bych, že asi ano.“

„Do prdele,“ zaklel Ford tiše.

54

Abbey seděla na zkřížených nohou na zmuchlané posteli a před sebou měla puštěný notebook s připojeným tajemným harddiskem. Zboku disku byla uvedena informace:

#785A56H6T 160Tb

DŮVĚRNÉ: NEKOPÍROVAT

VLASTNICTVÍ NPF

Kalifornský technologický institut

Národní úřad pro aeronautiku a kosmický prostor

Pětidolarový budík přišroubovaný k laminátovému nočnímu stolku, aby jej snad náhodou někdo neukradl, ukazoval půlnoc. V osm večer dosedli ve Washingtonu na Dullesovo letiště a ještě hodinu jeli kamsi, kde lišky dávají dobrou noc, do hotelu kdesi na venkově ve Virginii, který Ford podle všeho už jednou použil jako bezpečné útočiště. Rozhodně to ale nebyl žádný Watergate a Abbey se v něm ani trochu nelíbilo. Neměli tu ani pokojovou službu, pokoj páchl starým nevyvětraným kouřem z doutníků a povlečení bylo podezřele špinavé. Ford se zapsal bez toho, že by se prokazoval jakýmkoli průkazem totožnosti, a neplatil kartou, ale hotově. Ušmudlaný recepční si je nedůvěřivě prohlížel a Abbey bylo vcelku jasné, jaké představy se mu asi tak honí hlavou.

Ford objednal pizzu a zmizel, aniž jí prozradil kam, i když jí slíbil, že bude před svítáním zpět. Ponechal ji o samotě s počítačem a diskem a řekl jí, aby se do něj dostala.

Což se snáze řekne, než udělá. Zatím se snažila už pár hodin a stále bez výsledku. Disk nepocházel od žádného výrobce, kterého by dokázala poznat nebo najít na internetu; působil ale značkově a zcela jistě měl obrovskou kapacitu. Žádný běžně dostupný disk této velikosti by nemohl obsahovat 160 Tb dat. Zřejmě byl vyroben speciálně pro NPF. A přístup byl pochopitelně chráněn heslem. Probírala v myšlenkách všechny možné kandidáty na heslo včetně samotného slova „heslo“, „letmein“, „qwerty“, „12345678“ a trilion dalších možných kombinací, které si na síti stáhla na stránkách uvádějících běžná hesla. Pak zkusila nejrůznější kombinace jmen a příjmení Marka Corsa, dat narození, jména matky, data narození matky, jména ulice a čísla domu, jména ulic v sousedství, názvy místních barů, jména Markovy střední školy, univerzity, fotbalových týmů na střední i na vysoké, maskotů, oblíbených hudebních skupin a hitů z dob studií – jinými slovy všechno, co dokázala vzhledem k jeho věku uhádnout nebo si o něm najít na internetu. Následně ji napadlo, že na to všechno jde špatně. Heslo přece mohl vytvořit onen tajemný profesor, který jej v NPF ukradl. O něm ovšem nevěděla zhola nic, ani to, jak se jmenoval. Jeho heslo nemůže nikdy uhádnout. Disk mohl být kromě toho zaheslován ještě v ústavu, a takové heslo by prolomit stejně nedokázala.

Stáhla si z internetu několik programů a pokusila se na disk zaútočit brutální silou nejrůznějšími haši a předpočítanými tabulkami, ale i tento pokus se minul účinkem. Začínala propadat beznaději. Zatím pochopila jen tolik, že disk byl zakódován na úrovni vojenské kryptografie.

Heslo ale rozhodně měl a neustále se ho dožadoval, což bylo dobré znamení. Určitě existuje způsob, jak se k němu dostat. Otevřela si šestou dietní colu a pořádně se napila. Protože však vycítila, že si její unavený mozek žádá větší dávky energie, zvedla z podlahy krabici od pizzy, odlepila od tvrdé lepenky poslední, studený a tvrdý kousek pizzy a rychle jej spláchla další colou.

Přemýšlela o svých vlastních heslech a o tom, jak si je vytváří. Většinou si nějaké vymyslela rovnou na místě a velice často to bývaly nejrůznější sprostá slova zkombinovaná s prvními číslicemi Ludolfova či Eulerova čísla, která si bez nějakého vážného důvodu zapamatovala už na střední škole na spoustu desetinných míst. Jejími oblíbenými hesly tak byly například E3a1t4s1h5i9t nebo F2u7c1k8y2o8u. Lehce se pamatovala a bylo zhola nemožné je prolomit. Jen tak pro dobrý pocit vyzkoušela i je, ale opět bez výsledku.

Upíjela z plechovky a představovala si profesorův poslední den v práci, jaké to asi bylo, když ho po tolika letech vyhodili a přikázali mu, že si musí do pěti vyklidit stůl. Musel být strašně naštvaný, tak moc, že jim ukradl disk s tajnými daty. Hned jak přišel domů, musel zcela jistě změnit heslo, aby se do něj lidé z NPF už nikdy nedostali.

Povzdychla si a hodila prázdnou plechovku do koše, ale minula a plechovka se odrazila od okraje koše a kutálela se po podlaze a na beztak špinavý koberec z ní vytékaly zbytky coly. „Kurva,“ ulevila si nahlas. Kéž by tak u sebe měla jointa, aby si trochu uvolnila mozek, dostala se do pohody, která by jí umožnila problém rozlousknout.

Vrátila se k předchozímu řetězci myšlenek. První věc, kterou profesor po příchodu domů zcela jistě udělal, bylo, že na disku změnil heslo. To by šlo. Abbey zavřela oči a pokoušela si celou scénu představit: imaginární profesor se vrací do svého omšelého bungalovu v jižní Kalifornii. Viděla před očima prošlapaný flekatý koberec, slyšela, jak manželka nahoře hlasitě nadává, že jí dává málo peněz. Vytáhne zpod košile, nebo kam si ho nacpal, disk a připojí ho ke svému notebooku. Je bez sebe vztekem, zuří, nedokáže pochopit, jak ho mohli vyhodit. Příliš mu to nemyslí. Ale ví, že musí změnit heslo – natolik je ještě při smyslech. Sáhne tedy po prvním, které mu vyskočí v hlavě.

Otázka je, co přesně se mu v tom okamžiku honilo hlavou.

Abbey vyťukala doprdelesNPF. Nic.

Hlavou jí blesklo základní pravidlo tvorby hesel: dobré heslo by mělo mít nejméně osm znaků, a to jak číslic, tak písmen, pokud možno velkých i malých.

Napsala tedy: doprdelesNPF1.

Bingo.

55

Ford zvolna projížděl pronajatým mercedesem klikaté uličky jedné z luxusních čtvrtí Washingtonu, v okolí Severozápadní Quebecké ulice, až konečně našel dům, ve kterém se právě konal večerní mejdan. Zaparkoval za ostatními vozy seřazenými podél chodníku, vystoupil do teplé kalifornské noci a pozapínal si knoflíky saka. Ulici elegantních georgiánských rezidencí lemovaly vzrostlé listnaté stromy a okna domů svítila do tmy žlutým světlem. Dům, v němž se konal večírek, zářil víc než ostatní, a když procházel kolem, vzduchem se zezadu nesl tlumený džez. Kráčel dál ulicí, s rukama v kapsách, v obleku, jako jeden z obyvatel čtvrti, který si po dlouhém dni v práci vyšel na procházku. Pokračoval směrem k parku Spring Valley, útlé stužce zeleně podél břehů potoka. Vklouzl do parku a vyčkával, dokud si nebyl jistý, že je opravdu sám, a pak se vydal mezi stromy, přešel na druhou stranu potoka a vynořil se na zahradě za domem číslo 16 na Hillbrook Lane. Blížila se půlnoc, ale štěstí mu přálo: na příjezdové cestě stálo jediné auto. Lockwood byl tedy stále v práci. Ford nepochyboval, že právě té má teď ve dne v noci plné ruce.

Obešel pozemek a usoudil, že kolem domu nechodí hlídka a že ho nesledují kamery centrální ostrahy. V domě panovala tma s výjimkou mdlého svitu v okně v horním patře – Lockwoodova žena si nejspíš čte v posteli. Svítilo i malé světlo nad vchodem. Prezidentův vědecký poradce chválabohu nesplňoval podmínky pro přidělení státní ochrany. I přesto může mít ale nainstalován bezpečnostní systém s venkovními čidly, která by při registraci pohybu rozsvítila světla, což bývalo v podobných čtvrtích běžné. Pohyboval se ale mimořádně pomalu, aby minimalizoval riziko, že některé z čidel spustí. Podařilo se mu proniknout až k příjezdové cestě, aniž na sebe jakkoli upozornil.

Našel si úkryt ve skupince tisů lemujících příjezdovou cestu a schoulil se v nejtemnějším stínu. Teď už může jen čekat. Lockwood mohl samozřejmě zůstat v práci přes noc, ale Ford znal jeho zvyky natolik dobře, aby věděl, že v kanceláři určitě spát nebude. Nakonec se přece jenom vypraví domů.

Čekal.

Uplynula hodina. Změnil polohu a pokusil se protáhnout nohu, do které ho chytala křeč. Světlo v ložnici zhaslo. Uplynula další hodina. Pak, jen pár minut po druhé, se v ulici objevila dvojice světel a dveře garáže se začaly s rachocením zvedat, aktivovány dálkovým ovladačem.

O pár vteřin později se světla stočila na příjezdovou cestu k domu a kolem Forda pomalu projela Lockwoodova terénní toyota. Ford vyskočil ze svého místa a přesprintoval za vozem do garáže. Přikrčil se za zadním nárazníkem a vyčkával. Uplynula ještě chvíle a pak se přední dveře vlevo otevřely a z vozu vystoupil vysoký muž.

Ford vstal a vystoupil ze stínu.

Lockwood uskočil a vytřeštil na něj oči. „Co to k čertu –?“

Ford se jen usmál a nabídl mu ruku. Lockwood na ni němě zíral. „Vyděsil jste mě k smrti. Co tady děláte?“

Ford si ponechal svůj přátelský úsměv, spustil ruku a postoupil o krok dopředu. „Odvolejte svého muže.“

„O čem to mluvíte? Jakého muže?“

Lockwoodův hlas zněl natolik věrohodně, že mu uvěřil. „Toho, který zavraždil Marka Corsa a potom se dnes odpoledne pokusil v Brooklynu zabít i mě a moji asistentku. Rozstřílel bar na kousky a zastřelil majitele. Timesy už o tom jistě budou psát ve svém internetovém vydání. Tipoval bych, že je ze CIA a hledal ztracený harddisk.“

„Prokristovy rány, Wymane, víte přece sám dobře, že takové věci nedělám. Jestli se vás někdo pokusil zabít, my jsme to nebyli. Uděláte nejlíp, když mi vyklopíte, čím jste si tuhle pozornost zasloužil.“

Ford si ho prohlížel. Lockwood se tvářil zmateně a ustaraně. Tvářil se. Lidé ve Washingtonu jsou mistry přetvářky. Obzvlášť po osmi letech u tajné služby.

„Jsem pořád na případu.“

Lockwood sevřel rty a zdálo se, že si snaží utřídit myšlenky. „Jestli po vás někdo jde, CIA to není. Jednak nejsou tak krutí a jednak jste býval jedním z nich. Samozřejmě to mohl být některý z těch syčáků z vojenské rozvědky. Ti parchanti se nezodpovídají nikomu.“ Lockwoodova tvář zrudla. „Okamžitě si to ověřím, a pokud to byli oni, přijmu odpovídající opatření. Ale co to proboha vyvádíte, Wymane? Váš úkol přece dávno skončil. Osobně jsem vás varoval, abyste se v něm dál nešťoural. Teď vám to pro jistotu zopakuji: ruce pryč, nebo vás nechám sbalit. Je to jasné?“

„Ne tak docela. Je tu ještě jedna věc: moje asistentka je dvacetiletá studentka a je v tom zcela nevinně.“

Lockwood sklonil hlavu a pokýval s ní. „Jestli to byl někdo od nás, přijdu na to, to mi věřte, a pak si ho podám. Kdybych byl na vašem místě, přemýšlel bych, kdo ještě by to mohl být – myslím vně vládních agentur. Kromě toho se vás musím ještě jednou zeptat: proč to sakra děláte? V tomhle závodě přece nemáte koně.“

„To byste asi nepochopil. Za vámi jsem si ale přišel pro informace. Chci, abyste mi řekl, co se děje, všechno, co víte.“

„Zbláznil jste se? Nic vám neřeknu.“

„Ani výměnou za informace, které jsem pro změnu získal já?“

„Jako například?“

„Náš meteorit nespadl v Maine do oceánu, ale na ostrov.“ Lockwood přistoupil blíž a ztišil hlas. „Jak to víte?“

„Byl jsem tam a viděl jsem díru v zemi.“

„Kde?“

„To je přesně ta informace, kterou dostanete výměnou.“

Lockwood si ho chvíli pozorně prohlížel. „Dobrá. Naši vědci se domnívají, že ta věc, co prošla zeměkoulí, byla kusem podivné hmoty známé rovněž pod názvem strangelet.“

„Takže to nebyla miniaturní černá díra?“

„Ne.“

„A co je ta podivná hmota u všech rohatých zač?“

„Je to hmota s obrovskou hustotou složená výhradně z kvarků. Nesmírně nebezpečná. Sám tomu moc nerozumím, jestli chcete vědět víc, najděte si to na internetu. To je všechno, co zatím víme. A teď – kde je ten ostrov?“

„Jmenuje se Žraločí, v Musconguské zátoce, asi osm mil od pobřeží. Je to jen takový malý, úplně holý ostrov – kráter najdete na skále, v nejvyšším bodě ostrova.“

Lockwood se otočil, vytáhl z auta kufřík a zavřel dveře. Když se Ford obrátil k odchodu, Lockwood zvedl ruku a stiskl mu paži. Ford se překvapeně zastavil. „Dávejte na sebe pozor, zkuste chvíli nevystrkovat hlavu. Když zjistím, že po vás jde někdo od nás, přísahám, že to okamžitě zastavím, ale mějte na paměti, že to může být i někdo úplně jiný…“

Ford přikývl, sklonil se pod dveřmi garáže a zamířil přes zahradu za domem do černé tmy parku. Postupoval nejhustším porostem k potoku, přešel na druhý břeh a na stezku, z níž pak odbočil mezi stromy a vynořil se zpět na Quebec Street. Uhladil si oblek a projel si prsty vlasy. Znovu nasadil výraz pokojného obyvatele čtvrti, který si vyšel na vzduch, a rychlým krokem postupoval vpřed. V jednu chvíli se na okamžik stáhl do stínu, aby se vyhnul projíždějícímu policejnímu vozu na noční hlídce. Zabočil za několik rohů a konečně se ocitnul na konci ulice, kde stál jeho zaparkovaný vůz, a zastavil se ve stínu stromů.

Smůla. Mezi kmeny stromů spatřil dva policejní vozy s rozsvícenými majáky. Stály po obou stranách jeho mercedesu a policisté uvnitř si teď zcela jistě prověřovali značku. Že by na něj Lockwood zavolal policii? Spíš tu nechal auto stát příliš dlouho: večírek dávno skončil a některý z přehnaně starostlivých sousedů zavolal na neznámé auto hlídku. Bohužel si mercedes na letišti půjčil na svoje skutečné jméno – jinou možnost v daném okamžiku neměl.

Tiše zaklel a vrátil se zpět do stínu a mezi zahradami a parky se proplétal k Americké univerzitě a na autobusovou zastávku na Massachusetts Avenue.

56

Abbey projížděla soubory na sto šedesáti terabytovém harddisku a tu a tam některý otevřela, aby se podívala. Na disku byly statisíce, možná dokonce miliony snímků Marsu, nádherné, úžasné a neuvěřitelné obrázky kráterů, vulkánů, pouští, písečných polí, hor i planin. Obdobně ohromující byly i radarové snímky, průřezy kůrou planety. Data se zářením gama byly jen obyčejné tabulky plné čísel doprovázené nejrůznějšími nesrozumitelnými grafy, které nedokázala dešifrovat. Pokud šlo o záření gama, žádné obrázky, jen čísla.

Její pozornost zaujala jedna složka označená názvem GAMA ANOMÁLIE. Uvnitř nalezla jediný soubor s koncovkou pps – prezentace v PowerPointu, uložená na disku před pouhými několika týdny.

Abbey soubor kliknutím otevřela a spustila prezentaci.

Comptonův scintilátor gama záření na MMO:

Analýza dat anomální vysokoenergetické emise záření gama

Mark Corso, starší technik analýzy dat

Tohle už vypadalo nadějněji – zcela jistě se jedná o prezentaci, která Markova nadřízeného, Derkweilera, vytočila natolik, že mu dal padáka. Jeho posedlost. Klikla na další stránku, na které byl schematický nákres Marsu se zakreslenými orbitálními trajektoriemi satelitu MMO. Jednotlivé dráhy se vzájemně překrývaly. Následoval graf označený jako Teoretický podpis bodového zdroje záření gama na povrchu Marsu a na něm úhledný čtvercový vlnový vzor. Další graf nesl označení Skutečný podpis záření gama, ale ten bylo jen obtížné rozpoznat, a nakonec byly oba grafy zkombinovány tak, aby se překrývaly, ale výsledná shoda jí přišla hodně nepřesvědčivá, s velkými chybovými úsečkami a spoustou šumu pozadí. Oba grafy měly vrcholy i minima, ale ty se kryly jen s hodně přivřenýma očima, a teoretický a skutečný popis záření gama působily hodně posunutě, mimo fázi.

Klikla znovu, ale prezentace byla u konce.

Co teď? Bylo zřejmé, že se jednalo o ústní prezentaci, nedoprovázel ji tedy žádný písemný text.

Znovu si všechny obrázky proklikala a pokoušela se pochopit jejich smysl. Teoretický podpis bodového zdroje záření gama na povrchu Marsu. Vybavila si přednášky fyziky v prvním ročníku na Princetonu a přemítala, co by asi tak měla vědět o záření gama. Představuje nejenergetičtější část elektromagnetického spektra s energií větší, než mají rentgenové paprsky. Záření gama, záření gama… Jak už řekla Fordovi, z Marsu by rozhodně žádné přicházet nemělo – nebo snad mohlo? Nadávala si, že se pořádně neučila.

Našla si záření gama na Googlu a začala číst. Je produkováno pouze mimořádně silnými a bouřlivými událostmi – výbuchy supernovy, černými dírami, neutronovými hvězdami, anihilací hmoty a antihmoty. Ve sluneční soustavě, dočítala se, vzniká záření gama přirozeně pouze jediným způsobem: když silné kosmické záření z hlubokého vesmíru narazí do atmosféry nebo na povrch planety. Každý paprsek kosmického záření od sebe odtrhne atomy hmoty a vytvoří záblesk záření gama. Výsledkem je, že všechny planety sluneční soustavy, bombardované difúzním kosmickým zářením z hlubokého vesmíru, zářily nepatrným zářením gama. To ovšem bylo rozptylné, zářilo z celého povrchu.

Přečetla si několik článků, ale ze všech vyplývalo jediné: žádný ze známých přirozených procesů uvnitř sluneční soustavy nedokáže stvořit bodový zdroj záření gama. Není se co divit, že to Corsa tak zaujalo. Našel na Marsu bodový zdroj záření gama a nikdo v NPF mu nevěřil. Nebo to celé bylo jen v jeho hlavě. Těžko říct.

Zírala na obrazovku počítače, promnula si oči, zavadila pohledem o budík. Tři hodiny ráno. Kde jen ten Ford vězí?

Hlasitě si vzdychla, vstala z postele a provedla nájezd na malou ledničku. Prázdná. Vypila už všechnu svoji dietní colu, snědla všechny balíčky paprikových chipsů a zlikvidovala i zásobu sladkých tyčinek Mars. Možná by se měla trochu prospat, ale ta představa jí nepřišla ani v nejmenším atraktivní. Na to měla až příliš velký strach o Forda. Znovu se zadívala na data a pak si do vyhledávače zadala heslo mapovací orbitální sonda Marsu – MMO. Vypuštěna před několika lety, o rok později již dorazila na oběžnou dráhu Marsu. Sonda byla napěchována fotoaparáty, spektrometry, podpovrchovým radarem a scintilátorem záření gama. Cíl její mise: mapovat Mars. Sonda byla rovněž vybavená tím nejsilnějším dalekohledem, jaký kdy byl do vesmíru vyslán. Jmenoval se HiRISE a podle všeho byl schopen pozorovat z výše 200 kilometrů nad povrchem předměty o velikosti dvaceti centimetrů, i když přesné informace byly přísně tajné. Za prvních pár měsíců svého provozu poslala MMO na Zemi víc dat než všechny ostatní vesmírné mise dohromady.

A vypadalo to, že mnohé z těchto dat, ne-li všechny, jsou právě na jejím disku.

Utřídila si složky podle dat. Úplně nahoru dala ten nejnovější, označený jako STROJ NA DEIMOSU.

To znělo zajímavě. Otevřela soubor a zjistila, že uvnitř se nachází více než třicet souborů pojmenovaných jako DEIMOS – VELKÝ a VOLTAIRE – ORIG či VOLTAIRE – DETAIL a série souborů označených VOLTAIRE1 až VOLTAIRE33.

Jeden po druhém je všechny pootevírala a zjistila, že se dívá na sérii obrázků, nejprve nejasných, rozmazaných, ale každý následující byl jasnější a zřetelnější než ten předchozí. Všechny zachycovaly podivně vyhlížející konstrukci, dutý válec obklopený kulovitými výstupky, to vše na pětihranné základně. Potopenou v prachu. Vypadala jako filmová kulisa nebo nějaký podivný umělecký výtvor.

Rychle si prohlédla všechny obrázky série Voltaire a došla až k větším souborům na horních místech adresáře, DEIMOS – VELKÝ a VOLTAIRE – ORIG, a obrázky jí zvolna dávaly stále větší smysl. Najednou měla jasno a srdce se jí rázem rozbušilo jako o závod. Konečně pochopila, kde přesně byla tato podivná konstrukce vyfotografována. Málem se nedokázala ani nadechnout. Bylo to něco nepředstavitelného, neuvěřitelného –

Zaslechla zvenku rychlé kroky, rachocení zámku, klika se otočila a dveře se prudce rozlétly. Posadila se. „Tomuhle nebudete věřit –“

Ford ji nenechal domluvit. „Zavřete to a balíme. Musíme odsud zmizet. Hned.“

57

Harry Burr se rozhlížel po vstupní hale levného hotelu a cítil ve vzduchu něco podezřelého. Překontroloval si podrážky, jestli venku nešlápl do psího lejna, ale nic neviděl, takže je sem nejspíš musel přinést někdo jiný. Cesta z Washingtonu mu poskytla spoustu času, aby se uklidnil. Byl už tak blízko, proboha, vždyť tu holku na vlastní oči viděl, jak cestou ven odtrhává z ledničky pouzdro s diskem, ale utekli a podařilo se jim naskočit do toho taxíku dřív, než je stačil dostihnout a dokončit práci.

Ne, že by se jim útěk nějak zvlášť vydařil. Taxík měl na střeše číslo a Burrovi se je s malou pomocí kamaráda u washingtonské policie podařilo vystopovat. Přistoupil k recepčnímu pultu a zazvonil na zvonek. Za okamžik se zezadu vynořil sádelnatý chlapík, nebo spíš ještě kluk, s páskem utaženým o tři dírky více, než bylo vzhledem k jeho postavě zdrávo. Bylo vidět, jak se mu zařezává do špeků. „Přejete si?“

Burr nasadil ustaraný, vyděšený výraz, a když promluvil, chrlil ze sebe slova jedno za druhým, jako by byl ve stavu nejvyššího rozrušení. „To určitě ano a doufám, že mi dokážete pomoct. Hledám dceru, víte. Utekla s nějakým gaunerem – seznámil se s ní v kostele, ona chodí do kostela – dobytek jeden.“ Na chvíli se odmlčel, aby popadl dech. „Myslím, že přespali právě u vás, mám u sebe jejich fotky,“ přehraboval se v tašce a vytáhl z ní fotografie Forda a Abbey, „tady, to jsou oni.“ Znovu se odmlčel a lapal po dechu.

Tlusťoch mlaskl rty a sklonil se nad fotografie. Následovalo dlouhé ticho. Burr potlačil impulz přistrčit mu dvacku, na kterou ten sádelník zcela jistě čekal. Za informace však platil jen velmi nerad – někdy tak člověk dostal spíš výmysly a domněnky. Když vám lidé pomáhají z čisté dobroty svého pitomého srdce, mluví pokaždé pravdu.

Další mlasknutí. Sádelnatý flegmatik vzhlédl od snímků a podíval se na Burra. Jejich pohledy se setkaly. „Dcera?“ zeptal se recepční s ironií v hlase.

„Adoptovaná,“ odpověděl Burr. „Z Nigérie. Moje žena nemohla otěhotnět, a tak jsme té malé holčičce z Afriky nabídli šanci. Viděl jste ji? Pomožte mi, je to moje malá holčička, nikoho jiného už nemám. Ten hajzl se s ní seznámil v kostele, je dvakrát starší než ona a ještě k tomu ženatý.“

Oči sklouzly zpět k fotografii. Přidal ještě dlouhý, vyčerpaný povzdech, jako když uchází vzduch z igelitového pytle. „Viděl sem je.“

„Opravdu? Kde? Jsou tady v hotelu?“

„Nechci tady žádný potíže.“

„Žádné nebudou, to vám slibuji. Chci jen vidět svoji dceru.“

Recepční přikývl a masíroval si jazykem dáseň. Jeho tvář připomínala Burrovi přežvykující krávu. „Jestli budou problémy, volám policii.“

„Vypadám snad jako člověk, který by vyvolával problémy? Jsem profesor anglické literatury na Yale, prokristovy rány. Chci si s ní jen promluvit. Kde jsou?“

Žádná odpověď. Teď tedy nadešel ten správný čas sáhnout do peněženky. Vytáhl z ní padesátku a recepční ji ihned ukryl v dlani. S hlasitým povzdechem zašel do kanceláře za recepcí a vrátil se s knihou hostů. Otevřel ji, položil na stůl a otočil k Burrovi. Poklepal prstem na poslední záznam. Pan a paní Mortonovi.

„Pan a paní Mortonovi? Oni si vzali jen jeden pokoj? Číslo 155?“

Muž přikývl.

Harry Burr předvedl výraz otce přemýšlejícího o něčem, o čem by raději nepřemýšlel. „Co nějaký doklad totožnosti? Copak se hosté nemusejí prokazovat?“

„Někdy se prostě zapomeneme zeptat,“ pokrčil tlusťoch rameny.

Burr si prohlédl plán hotelu a konstatoval, že pokoj číslo 155 je v zadním křídle v přízemí. Byl to levný motel a všechny pokoje měly jen jeden samostatný přední vchod. Žádné další dveře. Tím líp.

Narovnal se. „Mockrát vám děkuji. Opravdu, jsem vám nesmírně zavázán.“

„Hlavně žádný hluk, jinak volám poldy.“

„Nedělejte si starosti.“ Burr se vrátil k autu, jehož motor bez ustání tiše předl, vycouval z příjezdové cesty a sáhl do přihrádky u spolujezdce. Jeho ruka s ujišťujícím pocitem spočinula na poloautomatické čtyřiačtyřicítce Desert Eagle, jeho nejoblíbenějším pracovním nástroji. Vytáhl ještě tlumič a připevnil jej k hlavni. Sestavenou zbraň položil na vedlejší sedadlo a pomalu objel motel.

Když to jen trochu půjde, žádný hluk se opravdu konat nebude.

58

„Oknem? Zbláznil jste se?“ Abbey stála ve dveřích koupelny, ruce rozhořčeně v bok.

Ford přešel její otázku bez odpovědi. Otevřel levné, posuvné hliníkové okno koupelny a vyhodil z něj Abbeyin kufr a hned po něm i svoji tašku. „Teď vy.“

„Tohle je šílený,“ protestovala, ale uposlechla jeho příkaz. Vystrčila hlavu a vysoukala se ven. Ford jí podal notebook a disk a pak se protáhl za ní. Byli za motelem. Vedla zde obslužná příjezdová cesta zarostlá plevelem, za ní drátěný plot a odpadový příkop. Úplně vzadu pak bylo velké parkoviště kolem zanedbaného nákupního střediska. Obloha byla šedá a lehce mrholilo.

Abbey si posbírala kufr. „Co teď? Zavoláme si taxi?“

„Do obchoďáku.“

„Mají zavřeno.“

„Nejdeme tam nakupovat. Prostě pojďte za mnou.“

„Proč už zase prcháme?“ zeptala se. „Co jste provedl?“

„Později.“

Abbey ho následovala přes příjezdovou cestu. Přehodil její kufr i svůj kufřík přes plot. „Běžte!“

„Tohle je fakt směšný.“ Abbey se chytila plotu, vyšplhala nahoru a převrátila se na druhou stranu. Ford vzápětí učinil to samé.

„Držte se mě.“

Rozběhl se přes odpadky posetý úzký pruh trávníku, přeskočil příkop a zamířil na parkoviště. Abbey za sebou zaslechla tiché kvílení pneumatik, a když se otočila, spatřila žlutého Brouka, nový model, který zběsile zabrzdil, dveře se prudce otevřely a vyskočil z nich muž s pistolí v ruce. Ihned zaklekl a namířil.

Ford ji popadl za ruku a škubl s ní za zaparkované auto. Ozval se tupý úder a boční okno vozu se rozlétlo sprškou střepů.

„Kristepane! Už zase!“

Další úder a v boku vozu se objevila díra.

„Držte se při zemi. Vykašlete se na kufr a držte se mě.“

Ford vyrazil v podřepu mezi vozy. Abbey zaslechla další kvílení pneumatik a Brouk vystřelil z místa. Viděla, jak se plnou rychlostí řítí na hlavní silnici.

„Jede sem,“ vysvětloval Ford. „Utíkejte, myslím to vážně. Co vám nohy stačí.“

Přesprintoval ke středové části parkoviště s větším počtem vozů zaparkovaných na noc. Sako za ním divoce vlálo a v ruce stále svíral kufřík. Abbey se musela hodně snažit, aby mu stačila. Ohlédla se přes rameno a viděla, jak žlutý Brouk prudce odbočuje ze silnice na parkoviště a plnou rychlostí se řítí k nim.

„K zemi.“

Krčili se za otlučeným pick-upem a Ford se ihned pustil do práce na zámku. Dveře se v mžiku otevřely. „Vlezte si dovnitř a nevystrkujte hlavu.“

Abbey poslechla, vlezla si do kabiny a sklonila se pod úroveň oken. Ford se vyhoupl vedle ní, hodil kufřík za sedadlo a otevřel přihrádku pro spolujezdce. Našel šroubovák, vypáčil kryt kolem spínací skříňky a obnažil panel, který k ní byl zezadu připojen. Zastrčil šroubovák do zapalování, otočil – a motor naskočil.

Abbey se choulila na podlaze před sedadlem, hlavu skloněnou co nejníže.

„Výborně,“ konstatoval Ford. „Držte se a zůstaňte na zemi.“

Slyšela, jak motor zaburácel, podlaha se roztřásla a pick-up vyrazil vpřed tak rychle, že se Abbey prudce navalila na sedadlo. Pneumatiky hvízdaly, auto zahnulo téměř do pravého úhlu a ozval se další řev motoru, když mu Ford přišlápl pedál plynu až na podlahu.

V dálce třeskly další dva výstřely, pick-up uhnul prudce stranou, sklouzl do smyku, srovnal se a pokračoval vpřed.

„Panebože,“ naříkala Abbey a ze všech sil se držela sedadla, aby ji nějaký další náraz náhodou nevyhodil z vozu.

„Omlouvám se.“

Další dva výstřely. Tentokrát již z větší dálky.

Pick-up se se srdceryvným vřeštěním pneumatik a ve smyku, ze kterého se jí dělalo špatně, znovu zatočil, najel na nějaký hrbol a najednou se na okamžik ocitnul ve vzduchu, pak těžce a prudce dopadl na zem. Abbey vycítila, že opustili pevný povrch a jako šílení uhánějí buď po nějaké hodně špatné polní cestě, nebo přímo po poli. Vůz zběsile nadskakoval, rachotil, všude kolem létaly nejrůznější krámy.

„Už můžete vstát.“

Abbey se zapřela, narovnala a vysoukala na sedadlo. Vzápětí měla jasno. Vůz uháněl po neobdělaném poli a mířil ke kolejím o kus dál před nimi. Ford zatočil a ujížděl nyní souběžně s nimi po staré polní cestě. Asi po kilometru přijeli na vyvýšený přejezd a Ford přišlápl plyn až k podlaze, vyjel nahoru, sklouzl do strany, ale dostal se přes koleje na štěrkovou cestu za nimi, po níž dál, bez zpomalení, uháněl rychlostí devadesát, sto, sto deset kilometrů v hodině.

„Podívejte se dozadu, Abbey, jestli jsme ho opravdu ztratili.“

Abbey se otočila. Neviděla nic než rozbitou cestu z velkého, udusaného makadamu s vyjetými kolejemi a až kdesi v dáli proražený plot a silnici, ze které před chvíli zmizeli a vrhli se do pole. Na okamžik měla pocit, že tam zahlédla i malou žlutou tečku Brouka.

„Je pryč.“

„Výborně,“ oddychl si Ford a zpomalil. Zanedlouho narazili na křižující silnici a Ford na ni odbočil.

„To teda bylo,“ vydechla Abbey a vyprostila si z vlasů starý bramborový hranolek. Teprve teď se mohla poprvé rozhlédnout kolem. Seděli v pěkně starém pick-upu a všude kolem páchl zatuchlý cigaretový kouř a zkyslé mléko. Byla celá špinavá, jak se krčila na podlaze vystlané zbytky jídla, nánosy hlíny a nejrůznějšími odpadky. Minuli ceduli označující nájezd na dálnici a za chvíli již uháněli po její dokonale hladké vozovce.

„Tohle se mi ani za mák nelíbí,“ pronesla Abbey. „Ani trochu nelíbí.“

„Je mi to moc líto, Abbey. Hned teď vás odvezu na opravdu bezpečné místo.“

„Pozdě. Končím. Tahle práce smrdí. Chci domů.“

„Ještě ne. Omlouvám se.“

„My jsme tenhle auťák opravdu ukradli, nebo se jen blbě ptám?“

„Odpověď zní ano na obě otázky.“

Zakroutila nevěřícně hlavou a otřela si oči, do kterých se jí zčistajasna nahrnuly slzy. „Je to jako ve špatným filmu.“

„Ano.“

„Kam jedeme?“

„Zatím jsem se ještě nerozhodl. Odvezu vás ale někam, kde budete v naprostém bezpečí, a tam vás nechám, dokud tenhle, problém nevyřeším.“

Abbey se opřela do sedadla a prohrabávala se přihrádkou před sebou. Našla otevřený balíček papírových kapesníčků a vysmrkala se. „V tom kufru jsem měla iPod.“

„To by mi teď vadilo ze všeho nejmíň.“

„Ale se všemi svými písničkami!“

„Musím vás dostat na nějaké bezpečné místo. Napadl mě jeden srub v Novém Mexiku. Už jsem ho v minulosti párkrát použil.“

„V Novém Mexiku? V tomhle ukradeném křápu? To se nám nemůže nikdy povést.“

„Napadá vás něco lepšího?“

„Ano, když už se ptáte. Rodina mé kámošky Jackie má v Maine ostrov s rybářskou chatou. Solární panely, voda ze střechy – dokonalé místo, když potřebujete zmizet.“

Auto ujíždělo po dálnici. „A Jackie?“

„Pojede s námi. Je v pohodě a moře a lodě zná jako nikdo jiný.“

Ford odbočil k výjezdu. „A jak se na tu rybářskou chatu dostaneme?“

„Půjčíme si tátovu loď a v noci se přemístíme.“

„To by mohlo vyjít,“ uvažoval nahlas. „Musíte ale počítat s tím, Abbey, že vás tam nechám samotné, dokud tenhle svinčík nevyřídím. Nemůžu tam zůstat. Budete se o sebe muset postarat samy.“

„S tím, že se tam zašiju, nemám problém. Opravdu nemám ráda, když se po mně střílí.“

„Fajn. Jedeme tedy do Maine.“

„Jen tak mimochodem, zatím jsem nějak neměla možnost vám to říct, ale z toho disku jsem docela paf.“ Abbey se zhluboka nadechla. „Přišla jsem na něco velkýho.“

Ford na ni ohromeně pohlédl. „Jak jste se do něj dostala?“

„Uhádla jsem heslo. Nebude tomu věřit – jsou tam snímky čehosi na Deimosu. To je měsíc Marsu. Něčeho nepřirozeného, umělého a hodně starého. Corso ten soubor pojmenoval STROJ NA DEIMOSU.“

Ford na ni zíral. „Ale no tak.“

„No tak co? Jsou tam celé série jeho snímků. Sedí na dně kráteru jménem Voltaire, ve stínu, téměř neviditelný. Je to nějaký stroj. Nekecám.“

„Mohl by to být nějaký přirozený geologický útvar. Nebo nějaký vědecký kanadský žertík.“

„Nepřipadá v úvahu.“

Ford si ji prohlížel a jeho svědě modré oči pátraly v jejím obličeji. „Jak vypadá?“

„Kulatý s jakýmsi lemem, něco jako válec, možná otvor nějakého tunelu. K němu jsou připevněny ještě další koule. Celé je to z poloviny pohřbené v zemi.“

Ford na ni oněměle zíral. „Moment. Chcete mi snad naznačit, že tuhle věc vyrobili mimozemšťané?“

„Přesně to se vám snažím říct.“

59

Harry Burr předjel k nákupnímu středisku, zamířil dovnitř, kmital rukama, na tváři otrávený výraz muže na nákupech. Prohlédl si barevný plán střediska a zjistil, kde se nachází místo, na které mířil. Bylo to spíš chudé nákupní středisko, zanedbané a dobrých dvacet procent nákupní plochy zelo prázdnotou. Klimatizace ovšem běžela na maximum. Vedení střediska zřejmě usoudilo, že místní potřebují zimu jako na Sibiři, a nechtělo riskovat, že odsud znavení horkem odejdou dřív, než tu odlehčí svým peněženkám.

Konečně našel, co hledal. Ceduli s nápisem BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA. Dveře byly zavřené. Burr zaklepal, chvíli počkal a zkusil vzít za kliku. Zamčeno. Rozhlížel se kolem, ale po některém z členů ochranky nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

Pomalu ale jistě v něm narůstal vztek. Případ se zvolna měnil v pořádný bolehlav. Že by vycházel z formy? Ne. Jeho průzkum odhalil, že Ford je bývalý agent CIA, takže nejspíš proto ho ten parchant v baru tak rychle odhalil, když na něj ten zakrslý Japončík vytáhl to svoje dělo. Ještěže jako střelec nestál za zlámanou grešli, nejspíš ho tam měl jen pro parádu a nikdy v životě z něj nestřílel. Ze stejných důvodů se pak Fordovi nejspíš podařilo pláchnout mu i později v motelu. Na tyhle prachy se opravdu nadře, usoudil.

Pokusil se potlačit rostoucí hněv. Vždy si zakládal na tom, že je od přírody optimista, nikdy se nepoddával skličujícím náladám a už vůbec nepřipadalo v úvahu, aby si připouštěl nějaké myšlenky na pomstu. I to byla jedna z jeho předností. Nezatahovat emoce do něčeho, co bylo jinak přímočarým podnikáním – zabíjením na objednávku. Nebo si to alespoň namlouval. Ani teď tedy nemůže připustit, aby se případ stal osobním.

Rozhlížel se kolem. Nákupní středisko se rychle plnilo prvními návštěvníky. S úlevou konstatoval, že obchody mají nainstalované bezpečnostní rámy. Chválabohu za to. Nemusí tedy plýtvat časem a honit se za ochrankou, která se zašívá někde na kafi. Bude mnohem jednodušší, když přijde pěkně k němu. Jako hora k Mohamedovi. Zahlédl obchod s cédečky a v sekci s heavy metalem si vybral oběť. Přiblížil se k ní a nepozorovaně kroužil kolem. Byla to perfektní volba: uhrovitý pankáč s růžovými vlasy a nákupní taškou. Marihuana z něj byla cítit na kilometry. Burr se k němu přimotal, vzal z police CD skupiny jménem Spineshank, otočil se a zamířil přímo proti cíli. Když se míjeli, lehce do něj strčil loktem.

„Promiňte.“

Pankáč zamumlal něco nesrozumitelného a dál se probíral seřazenými CD. Burr zvolna zamířil k pokladnám a čekal, až si mladík konečně vybere. Nevybral a místo toho zamířil k východu. Burr se vydal za ním. V okamžiku, kdy prošel bezpečnostním rámem, kód na CD spustil bouřlivý poplach a maník ustrnul na místě jako srna zachycená v noci reflektory auta. Vytřeštil oči a na tváři měl nechápavý výraz. To přece nemůžu být já?

A už tu byla hora, v tomto případě dokonce dvě, rozlícené a nabroušené. Obstoupili vyděšeného pankáče, prohledali mu tašku a našli CD. Hravě překonali jeho neefektivní a zcela nevěrohodné námitky, že mu do tašky muselo spadnout samo, a začali ho zpracovávat otázkami, jak se na správné tvrďáky sluší a patří.

Harry Burr přešel k nim a mávl jim před očima odznakem – ještě nedávno ve vlastnictví policisty v hlavním městě, jenž byl natolik laskavý, že se nechal při běžné dopravní kontrole okrást. „Strážný Wilson?“ oslovil muže, který zásahu podle všeho velel a jehož jméno si přeceď na odznaku na košili.

„Ano?“

Burr schoval odznak. „Řekli, že jste ten, na koho se mám obrátit.“

„Řekli?“ nechápal příliš strážný.

„Jedná se o krádež automobilu z dnešního rána. Jsem z kriminálky, oddělení pro vyšetřování krádeží motorových vozidel, Washington, D. C., poručík Moore.“ Podával strážnému ruku. Wilson ji přijal.

„Můžeme si promluvit někde v klidu, pane Wilsone?“

„Samozřejmě.“ Burr si strážného odvedl stranou od stále hlasitějších protestů nespokojeného pankáče, kterému teď druhý strážný nasazoval pouta. Burr vytáhl zápisník a otočil několik stránek. „Hned budeme hotovi, mám jen pár otázek.“

„Zprávu mám v kanceláři. Všechny informace jsme už ale poslali státní policii.“

Burr jen znechuceně protočil oči nad nesmyslnou byrokracií. „Máme toho teď trochu moc. To víte, sezona. Bude trvat týden, než nám to vypadne ze systému. Možná byste mi mohl pomoct hned.“ Spiklenecky na Wilsona mrkl. „Co říkáte?“

„Jistě, poručíku. Rád pomůžu.“

Kancelář byla přesně taková, jak si ji Burr představoval, bez oken, páchnoucí levným deodorantem. Wilson, nekorunovaný král nákupního střediska, se posadil za stůl, otevřel zásuvku a vytáhl z ní spis.

„Potřebuji jen obvyklé informace,“ vysvědoval Burr, „typ vozu, model, registrační značku, svědky… co máte.“

„Svědkové nejsou žádní, poručíku,“ pronesl ihned Wilson, na tváři smrtelně vážný výraz agenta FBI. „Zcizené vozidlo byl bílý pick-up Ford 150 s dvojitou kabinou, rok výroby 1985, registrovaný ve Virginii, číslo registrační značky…“ Wilson mu s policejní střídmostí odrecitoval zbytek údajů a Burr si je všechny pečlivě zapisoval zlatou tužkou.

„Nakonec to auto najdeme. Jako vždy,“ pokračoval Wilson. „Nějaký kluci si ho půjčili na projížďku. Takový vrak by od nich nikdo nekoupil ani na součástky.“

„Nepochybuji, že případ dovedete ke zdárnému konci, strážný Wilsone,“ ujistil ho Burr a zastrčil si tužku do notesu. Vstal a podal Wilsonovi ruku. „Není nutné, abyste mě ve věci dál kontaktoval, když budu něco potřebovat, zavolám. Bude mě určitě zajímat, kdy a v jakém stavu se vůz objeví. Máte vizitku?“

Wilson mu ji předal.

„Jsem vám zavázán, strážný Wilsone.“ Na okamžik zaváhal. „Bude asi lepší – tak říkajíc z diplomatických důvodů –, když se o mé návštěvě nezmíníte před kolegy ze státní policie v D. C. nebo tady ve Virginii. Nemají zrovna v lásce, když jim lidé z kriminálky čmuchají na jejich písečku, rozumíte.“ Svá slova opět doprovodil spikleneckým mrknutím.

„Jasná věc,“ odpověděl Wilson s chápajícím úsměvem.

Burr vyšel ze střediska a nasedl do žlutého Brouka. Bože, to je ale vedro, hlavně teď, když vylezl z toho mrazáku uvnitř. Uvízl na mrtvém bodě. Nezbývá mu nic, než čekat, až se ukradený pick-up objeví. Vztekle praštil dlaní do volantu a zaklel. Všechno se mu sere pod rukama. Až Forda najde, možná dokonce udělá výjimku. Zabije ho a hezky si to vychutná.

60

Ze zátoky Great Salt Bay vanul příjemný letní větřík. Abbey vyběhla po schodech ke dveřím starého činžáku ve středu Damariscotty a několikrát dlouze zazvonila na zvonek se jménem své kamarádky Jackie. Nad hlavou se jí k hvězdné noční obloze vzpínala černá, železná konstrukce požárního žebříku. Z interkomu u dveří se ozval rozespalý, rozmrzelý hlas. „Kdo to kurva je?“

„To jsem já, Abbey. Pusť mě dovnitř.“

Ozval se bzučák a Abbey zatlačila na dveře a vyběhla vzhůru po rozviklaném schodišti. Ukradeného pick-upu se zbavili na parkovišti u malého nákupního střediska podél Route 1, kde si ho nejspíš hodně dlouho nikdo nevšimne. Poslední tři kilometry urazili pěšky lesem a po okresních silničkách.

Zadýchaná doběhla ke dveřím bytu. „Jackie?“

Za dveřmi bylo slyšet nevrlé klení. „Dej mi pokoj.“

„Probuď se, Jackie, je to důležité!“

Hlasitý, nešťastný sten. Šramocení zámku a Jackie otevřela dveře. Mžourala do světla na chodbě, rozcuchaná, v noční košili. „Víš, kolik je hodin?“

Abbey se natlačila dovnitř a zavřela za sebou dveře. „Dvě a potřebuju tvoji pomoc.“

Jackie na ni nešťastně zírala a bezmocně si povzdechla. „Zas nějakej průšvih?“

„Tentokrát to stojí za to.“

„Proč už mě to vůbec nepřekvapuje?“

Přístav v Round Pondu byl pod noční oblohou černý a jeho dubové pylony šplouchavě omývaly poklidné vlny. Abbey se zastavila na konci mola. Marea II seděla v kotvišti asi padesát metrů od ní. Byly tři hodiny ráno a venku byla tma jako v hrobce. Měsíc překrývaly mraky a v přístavu se již za necelou půlhodinu začnou scházet rybáři a lovci humrů. Jsou tu tak akorát včas, aby je nikdo neviděl a aby zvuk motoru nevzbudil žádné podezření.

Vedle ní stála Jackie Spannová a Wyman Ford, jenž jako vždy svíral v ruce svůj nepostradatelný kufřík. „Počkejte tady,“ rozhodla Abbey. „Přijedu s lodí do plovoucího doku a vyzvednu vás. Musíte sebou ale hodit.“

Abbey odvázala tátův člun a uvolnila vesla. Zamířila k lodi a v duchu se modlila, aby táta ještě spal. Nechala mu krátký vzkaz, ale ani v nejmenším nedokázala odhadnout, jak zareaguje na to, že si loď z blíže nespecifikovaného důvodu opět vypůjčila a ještě navíc ho žádá, aby o tom lhal.

Veslovala ze všech sil. Jedinými zvuky v jinak zcela tichém přístavu bylo teď šplouchání vesel a pleskání lanoví o stěžně ukotvených plachetnic. Dokonce i rackové měli ještě půlnoc. Přirazila k lodi, vylezla na palubu a nastartovala motor. Jeho hlasitý řev rázem zničil klid a mír ospalé letní noci. Abbey si přesto byla jistá, že si nikdo ničeho nevšimne. Hluk lodí a motorů byl, dokonce i v noci, běžnou součástí života rybářského přístavu.

Vplula s lodí do plovoucího doku a ani se neobtěžovala loď zastavit. Jen zpomalila a Jackie a Ford naházeli na palubu všechny zásoby a zavazadla, naskočili a Abbey otočila kormidlem a vyrazila z přístavu kolem blikajícího světla, které vyznačovalo plavební dráhu, a dál do průlivu.

„Takže,“ pronesla Jackie, usadila se v kormidelně a věnovala Fordovi úsměv od ucha k uchu. „Kdo jste a co se u všech rohatých zase děje?“

61

Mabel Fortierová vyšla s pojízdným drátěným košíkem plným čistého prádla z veřejné prádelny a tlačila ho před sebou přes parkoviště k autu. Na konci parkoviště postávala jako obvykle skupinka ušmudlaných teenagerů, kteří se zde poflakovali se svými vytuněnými auťáky, mluvili do mobilů, kleli, popíjeli z plechovek pivo, kouřili a odhazovali vajgly na zem.

Jako obvykle si pokoušela namluvit, že jsou to v podstatě hodní chlapci, kteří tu jen trochu upouštějí páru. Některé z nich dokonce učila, v první třídě, než odešla do penze. Tenkrát to byly ještě opravdu roztomilé děti. Co se to s nimi jen stalo. Zakroutila hlavou; všichni teenageři dnes kouří, a ty jejich nadávky také nejsou to, co si pamatuje z mládí.

Zkusila si tyto omluvné, ušlechtilé myšlenky podržet a naskládala prádlo na zadní sedadlo. Prázdný košík potom složila a uložila do kufru. Zezadu k ní dolehl zvuk skřípějících pneumatik. Ke skupince dorazil další vůz. Zvedla hlavu a zahlédla camaro v modré metalíze – patřilo Hintonovic klukovi –, jak se plnou rychlostí řítí na parkoviště a oznamuje svůj příjezd hlasitým troubením. Ten kluk jede moc rychle, blesklo jí hlavou. Moc rychle. Sporťák prudce zatočil, kola zakvílela a pak už slyšela prudký náraz a skřípění kovu o kov, zatímco vzduchem létaly kusy plastu a dopadaly na hrubý štěrkový podklad parkoviště. Ten blázen nevybral zatáčku a nabral zadek bílého pick-upu zaparkovaného před řadou prázdných obchodů na opačném konci parkoviště.

Řidič camara zastavil, vystoupil z vozu a v podřepu si prohlížel téměř metr dlouhou rýhu v boku svého auta. Prohlídkou škody na druhém voze se ani neobtěžoval, i když měl úplně zničené zadní světlo a téměř utržený nárazník. I přes parkoviště slyšela hlasité, sprosté nadávky a smích a pokřikování jeho souputníků. Pak nastoupil zpátky do vozu, nastartoval a na plný plyn vyrazil z parkoviště.

Mabel Fortierová v šoku zírala a nevěřila vlastním očím. Ten kluk právě ujel z místa nehody. Ostatní rychle následovali jeho příkladu, nasedali a jeden po druhém opouštěli horkou půdu dřív, než sem dorazí policie.

Skandál. Tohle je naprostý skandál, opakovala si Mabel. Ten Hintonovic kluk právě způsobil někomu cizímu škodu za spoustu tisíc dolarů a klidně si ujede, jako by se vůbec nic nestalo.

Tohle byla poslední kapka. Tohle jim nesmí projít. Čeho je moc, toho je příliš. Mabel Fortierová vytáhla mobilní telefon a vytočila číslo policie.

62

Abbey se probudila a kolem příjemně voněla slanina a smažená vajíčka na litinovém sporáku. Okny chaty pronikaly dovnitř sluneční paprsky a na oblázkové pláži venku poklidně šplouchaly vlnky. Přešla do hlavní místnosti, kde již seděl Ford u kuchyňského stolu a skláněl se nad otevřeným notebookem s připojeným harddiskem z NPF. Abbey si všimla, že si prohlíží obrázky z Deimosu.

„Že si dáváš načas,“ přivítala ji Jackie od sporáku. „Je skoro poledne.“ Vmáčkla jí do ruky hrnek s kávou připravenou přesně tak, jak věděla, že ji má Abbey ráda, s tunou cukru a smetany.

„Pojď ven a dej si snídani.“

Abbey se podívala na Forda, pak vyšla před chatu a posadila se ke sluncem a deštěm vybledlému piknikovému stolu. Dolů k pláži sbíhala dlouhá, neposečená louka. V moři byly rozesety drobné ostrůvky porostlé jedlemi a smrky. Mezerami mezi nimi prosvítal vzdálený, mořský horizont.

Jackie před ni postavila talíř s vajíčky a slaninou a sama se posadila vedle s hrnkem kávy.

„Kde je Marea?“ zeptala se Abbey a pustila se nožem a vidličkou do jídla. Padala hlady.

„Přesunula jsem ji do zátoky za ostrovem,“ informovala ji Jackie.

Abbey dopila kávu a již zcela probuzená zírala na moře. Jejich ostrov, Little Green, se krčil mezi třemi desítkami podobných ostrovů oddělených od pevniny průlivem Muscle Ridge Channel. Na jih odsud ležela Musconguská zátoka, na sever potom zátoka Penobscotova. Dokonalý úkryt, schován pěkně uprostřed, neviditelný z moře i ze země, skvěle chráněný před rozmary počasí. Abbey si byla jistá, že o jejich nočním odjezdu z Round Pondu nemá nikdo ani ponětí, a stejně tak nikdo netuší, kam se vlastně poděli. Dokonce ani její otec. Tady byli v bezpečí. Jenže před čím? To byla otázka.

Vytřela zbytky vajíček posledním kouskem chleba a dolila si kávu z konvice na stole. Oceán byl klidný, vlny se jen líně převalovaly po oblázcích pláže a stejně tiše a mírumilovně se zase stahovaly zpět. Nad hlavou křičeli rackové a kdesi v dáli tiše supěla rybářská loď.

Z chaty vyšel Ford a s hrnkem v ruce se pohodlně usadil na jedné ze židlí.

„Dobré ráno!“ pozdravila ho Jackie s provokujícím úsměvem. „Vyspal jste se dobře, pane Forde?“

„Jako u maminky,“ ujistil ji Ford, dlouze se napil a zadíval se na moře.

„Viděla jsem, že si prohlížíte snímky z Deimosu,“ poznamenala Abbey.

„Ano.“

„A co na to říkáte?“

Ford si dával s odpovědí na čas a místo toho si ji dlouze prohlížel svýma modrýma očima. Nakonec promluvil. Tiše a pomalu. „Myslím, že je to fantastický objev.“

Abbey přikývla.

„Není sporu, že se jedná o uměle vyrobený předmět mimozemského původu, bezpochyby náš zdroj záření gama. Musí být taky hodně starý, protože je pořádně otlučený a téměř zanesený pískem.“

„Říkala jsem vám, že je skutečný.“

Pomalu pokýval hlavou. „Je to odpověď na jedno z největších tajemství vesmíru. Tím, že jsme našli stroj mimozemského původu, máme jednou provždy potvrzeno, že tu nejsme sami. Ještě teď se mi z toho točí hlava.“

Abbey na něj vytřeštila oči. „Vy jste to nepochopil, vám to nedošlo?“

„Co tím chcete říct?“

Zakroutila nevěřícně hlavou. „Stroj mimozemského původu, to mě teda podrž. Je to zbraň. A právě se z ní vypálilo na Zemi.“

63

„Zbraň?“ zopakoval po ní Ford a odložil hrnek na stůl.

Abbey se podívala na Jackie, která jen mlčky naslouchala.

„Přesně tak.“

Ford si projel rukou kudrnaté vlasy. „A k tomu vás vede co?“

„‚Když vyloučíš nemožné –’„

„Ten citát znám,“ odpověděl Ford.

„Je to prosté, milý Watsone. Za á, ta věc vypadá jako zbraň. Za bé, vystřelila miniaturní černou díru, která prošla skrz naskrz Zemí.“

Ford se opřel o opěradlo židle. „To se ovšem ne zcela kryje se skutečností: I kdyby na Zemi opravdu vystřelila a zamýšlela tím Zemi zničit, nepovedlo se jí to. A podruhé už se o to nepokusila. Jestli je to zbraň, poměrně rychle na tuto svoji funkci rezignovala.“

„A jak víte, že rezignovala? Co když už je na cestě další střela?“

Ford zavrtěl hlavou. „A tihle agresivní vetřelci… kdepak asi jsou? Zavrtaní někde na Deimosu?“

Abbey si jen odfrkla. „Vetřelci jsou dávno pryč.“

„Pryč? A to víte zase jak?“

„Podívejte se na obrázek. Ta věc je děsně stará, úplně zakrytá měsíčním prachem a poďobaná od meteoritů. Nikdo se o ni nestará. Třeba ji tam mimozemšťané nechali a hned zase zmizeli.“

„Proč by to dělali?“

„Vím já? Krátce předtím, než na nás ten krám vystřelil, přelétla hodně blízko nad povrchem měsíce sonda MMO. Zaměřila měsíc radarem a fotografovala povrch. Třeba ji tím probudila. Co když mimozemšťané někdy před miliony let prolétali, viděli obyvatelnou planetu a ponechali tu zbraň, která by se sama dokázala postarat o jakoukoli budoucí vyspělou civilizaci, která by mohla tu jejich ohrozit? Co když takových zbraní roztrousili po celé galaxii tisíce? Miliony?“

„Doufám, že se neurazíte, když se k těm vašim teoriím vyjádřím podle toho, co si o nich opravdu myslím.“

Abbey zkřížila ruce na prsou a vyčkávala.

„Myslím, že jste se až příliš často dívala na Star Trek.“

Abbey se nenechala vyvést z míry. „Nechte si to pořádně projít hlavou a uvidíte, jestli nedospějete ke stejným závěrům jako já.“

Ford si povzdychl. „To udělám, ale měl bych vám říct něco, co se vám bude jistě zdát zajímavé. Podle vládních zdrojů to nebyla miniaturní černá díra, ale chuchvalec podivné hmoty, nebo přesněji objekt známý pod názvem strangelet.“

„A to je jako co?“

„Forma superhusté hmoty,“ odpověděl Ford, „shluk částic, kterým se říká kvarky, stlačené do degenerativního stavu… Vědci si myslí, že běžné neutronové hvězdy mohou být ve skutečnosti podivnými nebo kvarkovými hvězdami – vytvořenými z podivné hmoty. Slyšela jste někdy o Kurtu Vonnegutovi?“

„Jasně, miluju jeho knihy.“

„Pamatujete si na látku nazývanou Led typu 9 z povídky Kolíbka? Byl to speciální druh ledu, který, když se dostal do kontaktu s běžnou vodou, ji i při pokojové teplotě přeměnil na led.“

„Vzpomínám si.“

„Podivná hmota se chová stejně. Když se dostane do kontaktu s normální hmotou, začne ji měnit. Polyká ji a přetvoří ji v podivnou hmotu. Problém je, že podivná hmota je tak hustá, že všechno, čeho se dotkne, rozdrtí téměř napadrť. Pokud by se Země změnila na podivnou hmotu, zmenšila by se na velikost pomeranče.“

„Páni.“

„Co víc, celý proces je nestabilní. Země by následně explodovala takovou silou, že by roztrhla vnější vrstvy Slunce a zničila sluneční soustavu. Je dokonce možné, že by na podivnou hmotu přeměnila i Slunce, což by vedlo k další, nepředstavitelné explozi. Divné ovšem je, že miniaturní strangelet může za předpokladu dostatečně vysoké rychlosti prolétnout Zemí prakticky bez povšimnutí a pokračovat zvesela dál, aniž by tím Zemi způsobil jakoukoli škodu. Kdyby ovšem letěl pomaleji a uvízl někde v nitru Země, pak – sbohem sluneční soustavo.“

„Proč ale nevyrazil větší výletový otvor, nevytvořil vulkán nebo nevyvolal nějakou jinou erupci?“

„To je dobrá otázka. Strangelet nevyvolá nárazovou vlnu, protože všechnu hmotu, které se dotkne, absorbuje. Pohlcuje při průniku hmotu a zanechává po sobě ve vakuu tunel, který bude okamžitě při průchodu uzavřen geologickým tlakem. Jediným dokladem průchodu budou malý vstupní otvor, větší výstupní otvor a nezvyklý seizmický podpis.“

Abbey jen tiše hvízdla. „To všechno moji teorii jen posiluje. Přemýšlejte. Strangelet je dokonalá zbraň. Definitivní.“

Ford vstal a odložil hrnek. „Netuším, kolik toho vědí ve Washingtonu, ale musím tam a musím jim ukázat ten disk. Tím pádem mi nezbývá než nechat vás tu samotné. Netroufnu si vás umístit do ochranné vazby na CIA nebo dokonce na místní policii, protože nemám ponětí, kdo po nás jde. Je možné, že máme co do činění s nějakou ničemnou agenturou uvnitř vlády.“

„Ale co bude s vámi? Objevíte se ve Washingtonu a oni vás pošlou na Guantánamo nebo někam.“

„Jiná možnost není. Obávám se totiž, že máte pravdu – že ta věc by mohla být doopravdy zbraň. Teď je v sázce osud celé Země.“

Abbey přikývla.

„Tady na ostrově jste ve větším bezpečí než kdekoli jinde. Prostě tu zůstaňte, nikde se neukazujte a já se s vámi nejpozději do pěti dnů spojím. Zvládnete to?“

„Nedělejte si obavy. Budeme v pořádku.“

Otočil se a sevřel jí obě ruce. „Dnes večer, po západu slunce, mě odvezete na pevninu. To už by nemusela být loď tak nápadná.“ Odmlčel se a něco si mumlal: „Zbraň… ano, určitě je to zbraň.“

64

Harry Burr zaparkoval svého žlutého Brouka před prádelnou a vystoupil z vozu. Bylo to jedno z těch omšelých mini nákupních středisek s tuctem obchodů naskládaných v řadě podél parkoviště, z nichž polovina byla prázdná. Ideální místo pro teenagery, kteří si zde dávali sraz a zabíjeli čas lelkováním. A také pro někoho, kdo se touží nepozorovaně zbavit ukradeného auta; nebývá tu žádná bezpečnostní služba, zákazníků také příliš není, spousta prázdných výloh. Mohlo trvat týdny, než by si někdo podezřelého auta všiml. Ford měl prostě smůlu – Burr kliku –, že ho ta pitomá děcka z blbosti nabořila.

Procházel se po parkovišti a pokoušel se nasát do sebe atmosféru místa. Bílý pick-up už tu pochopitelně nebyl, odtažen nejspíš na nejbližší policejní stanici. Otázka zněla, kam se odsud vydal Ford a ta jeho černá kočička? Díky internetu už měl v hlavě docela dobrou představu, kde by to mohl zjistit. Ta holka je někde z těchle končin a její otec žije kousek odsud. Burr usoudil, že začít může klidně u něj.

Trochu se usmál, zapálil si cigaretu a zhluboka nasál. Nakonec to nevypadá tak špatně. Městečko Round Pond – co je to za debilní jméno! – bylo podle jeho navigace slabých dvacet kilometrů dál po silnici. Burr nepochyboval, že mu starý Georg Straw prozradí něco užitečného o tom, kde by se mohla jeho dcera nacházet.

Silnice do města se klikatila lesem a mezi poli, až se mu v dáli otevřel skrytý pohled na přístav vpravo. S ním se vynořilo i několik starých bílých domů. Předjel k malé selské usedlosti vybíhající ven z města směrem od přístavu a navigace mu s britským přízvukem oznámila, že dorazil do cíle cesty. Zaparkoval za červeným pick-upem, zastrčil si do kufříku pistoli, spolehlivou Desert Eagle, svižným krokem vyběhl po schodech na zápraží a zazvonil.

Zevnitř se ozvaly těžké kroky a dveře se otevřely. Že je člověk na venkově mohl snadno poznat už z toho, že se ti balíci ani neptají, kdo je. Překvapilo ho ovšem, že muž ve dveřích je bílý. Měl větrem ošlehanou tvář, světle modré oči, na sobě kostkovanou košili a džíny s kšandami. Tvářil se podrážděně a sveřepě. Ta holka je nejspíš adoptovaná, napadlo Burra. Anebo se jednalo o smíšené manželství.

„Přejete si?“ zeptal se muž překvapivě přátelsky.

Ukázal mu odznak. „Pan George Straw?“

„Ano?“

„Jsem poručík Moore, oddělení vražd, Washington. Mohl bych s vámi na minutu mluvit?“

Tvář přestala být přívětivá. „O co jde, poručíku?“

Burrovi se líbilo, že mu řekl „poručíku“. Znamená to, že má k policii respekt.

„Jde o vaši dceru, Abbey.“

Nepřívětivý výraz opět zmizel, vystřídán ustaraným pohledem otce, který se bojí o své dítě. Všechno zatím běží jako po drátku. „Co je s ní? Je v pořádku?“

Burr nasadil hluboký, ustaraný tón. „Mohu dál?“

Straw uvolnil dveře. Už teď se třásl. „Ano, prosím.“

Přešel za Strawem do obývacího pokoje a bez vyzvání se posadil do křesla.

„Je moje dcera v pořádku?“ zeptal se znovu Straw.

Burr ho místo odpovědi vystavil dlouhému, trýznivému tichu. Konečně promluvil: „Pane Straw, to, co s vámi chci projednat, pro vás asi nebude jednoduché, ale potřebuji vaši pomoc. Celá věc je přísně důvěrná, jak již za okamžik pochopíte sám.“

Strawovi zmizela z tváře veškerá barva, ale stále se držel.

„Jsem pověřen vyšetřováním série vražd. Vrah se už několik let zaměřuje na mladé dívky, zejména z okolí Washingtonu, ale také v částech Nové Anglie. Jmenuje se Wyman Ford. Velmi uhlazený. Velmi důvěryhodný. Má hodně peněz a dobře se obléká.“

„Ford? Wyman Ford? Moje dcera pro něj před nedávnem začala pracovat. Ten chlap se jmenuje úplně stejně!“ Straw se prudce zvedl z křesla.

„To je nám známo, ale nechte mě to dokončit. Vrah postupuje tak, že přesvědčuje mladé dívky, aby přijaly místo jeho asistentky. Pracovní náplň bývá velice neurčitá, ale vždy má co do činění s vládou a jistými utajovanými skutečnostmi. Dívky, které se mu podaří přesvědčit, si pak několik týdnů ponechá u sebe tak, že mají pocit, že skutečně plní nějaké tajné úkoly, a pak je zabije.“

„Proboha! Teď má moji dceru!“

„Jsme přesvědčeni, že je v pořádku. Zatím jí nehrozí bezprostřední nebezpečí, na to je u Forda příliš krátce. Rozhodně ji však musíme najít. A musíme to udělat rychle a tiše. Jakmile má vrah i ten nejmenší dojem, že mu je někdo na stopě, zabije a zmizí. Už se to stalo. Musíme být tedy naprosto tiší, nenápadní a nanejvýš obezřetní.“

„Ach můj bože, ach můj bože!“ Straw přecházel po místnosti, ruce sevřené v pěst, klouby naběhlé a bílé. „Asi před týdnem jí nabídl práci. Odjela za ním do Washingtonu. Teď se vrátili a půjčili si loď. Já toho hajzla zabiju!“

A je to tady. „Půjčili si loď? A kam s ní jeli?“

„Nevím! Prostě si ji vzali a mně nechali jen vzkaz. Vůbec jsem ji neviděl. Ach můj bože.“ Přitiskl si sevřené pěsti k hlavě.

„Mohl byste mi ten vzkaz ukázat?“

Straw odběhl do kuchyně a vrátil se s kusem papíru. Podal jej Burrovi.

Ahoj tati,

opravdu nevím, jak to napsat, ale zase jsem si půjčila Tvoji loď. Moc se Ti za to omlouvám. Vím, že mi nebudeš věřit, ale tentokrát je to opravdu důležité. Nemohu Ti ani říct, kam jedeme, ale doufám, že za týden nebo za dva bych měla být zpátky. Budu mimo dosah mobilu, ale jestli se mi naskytne příležitost, zavolám Ti. Jsem v pořádku, všechno je v pořádku, nemusíš se o mě bát. Neříkej prosím nikomu, že jsem si tu loď vzala. Budu na ni dávat dobrý pozor.

Tvoje milující Abbey

Přečetl si vzkaz a zachmuřeně ho odložil na stůl. „To je on, to je jasné. Nemáte ponětí, kam by mohli jet a proč?“

Straw měl najednou strhané rysy a jen s obtížemi se mu podařilo vypravit ze sebe odpověď. „Na sever. Určitě by jela na sever. Spousta ostrovů, málo lidí. Musí být někde mimo hlavní pobřeží, někde dál, mezi ostrovy, protože píše, že bude mimo signál. Kousek od pobřeží telefony ještě fungují.“

„Ale proč? Co s tou lodí zamýšlejí?“

„Jak to mám vědět, proboha živého – není to spíš vaše práce!“

Burr se dotčeně narovnal.

„Ach bože! Nechci o ni přijít!“ Hlas se mu zlomil. „Umřela mi žena, nesmím přijít ještě o dceru!“ Z hrdla mu unikl dávivý zvuk, rozkašlal se a celý se třásl.

Burr vstal a uchopil ho za paži. „Musíte se vzpamatovat, pane Strawe.“

Straw přikývl a polkl.

„A musíte mi věřit, že vím, co dělám. Zvládnete to?

Tady je plán. Najmete nám loď, pořádnou, dobrou loď. Budete ji řídit a společně se vypravíme na ostrovy a najdeme je.“

„To je kravina! Musíme zavolat Pobřežní stráž, ať pošlou do vzduchu pátrací letadla a –“

„Vyloučeno.“

Burr se odmlčel a dopřál Strawovi čas, aby se uklidnil.

„Jestliže náš muž pojme i to nejmenší podezření, že ho hledáme, je po všem. Pobřežní hlídku uvidí na míle daleko, věřte mi, a to stejné platí pro pátrací letadla. Je prohnaný a inteligentní a je neustále ve střehu. Nemůžeme riskovat ani to, že bychom požádali o pomoc místní policii. Na případy, jako je tento, nejsou vybaveni. Máme mnohem větší šanci, že ho najdeme, když vyrazíme jen sami dva – vy, se svojí znalostí pobřeží, já se znalostí jeho profilu a chování. Jakmile je najdeme, pak to bude něco jiného. Zavoláme kavalerii. Vysvobození už bude práce pro profesionály. Do té doby jsme to ale jen my dva. Rozumíte? A nedělejte si starosti s penězi. Vláda vám všechny náklady uhradí.“

Straw přikývl. Dýchal rychle a přerývaně. Je neuvěřitelné, jak snadno se lidé úplně zblázní, když jde o bezpečí jejich dětí. Úplně jim přestane sloužit mozek. Burr byl z celého srdce rád, že žádné děti nemá.

„V pořádku,“ řekl Burr a vzal Strawa za paži. „Musíme jít.“

Straw přikývl, tvář zalitou studeným potem. „Tohle je malé město,“ podařilo se mu ze sebe vypravit, „a řeči se nesou hodně rychle. Bude lepší, když loď najmu sám a vy se mezitím někde schováte. Nemáme času nazbyt.“

„Vidím, že my dva jsme na stejné vlnové délce, pane Strawe,“ pochválil ho Burr. „Teď už nepochybuji o tom, že vaši dceru najdeme. Slibuji.“

65

Harry Burr stál na palubě Halcyonu a pozoroval, jak Straw za kormidlem naviguje loď plnou rychlostí vlnami. Protože neměli čas na dlouhé hledání, museli si najmout větší a pomalejší loď, než Burr zamýšlel, ale alespoň měli jistotu, že se na moři udrží. Z doku vypluli v poledne a ve vysílačce si naladili informační kanál s předpovědí počasí. Stanice vydala varování určené malým plavidlům před blížící se bouří. Burr si nebyl jistý, zdali je jejich dvanáctimetrová jachta Downeaster se dvěma motory považována za malé plavidlo, ale neměl velký zájem si to zjišťovat.

„Nemůže jet trochu rychleji?“ zeptal se s lehkou nervozitou v hlase.

„Už teď ji ženu víc, než bych měl,“ ohradil se Straw.

Burr si přiložil k očím dalekohled a snad již po milionté si prohlížel moře a ostrovy nasázené všude kolem. Nevycházel z údivu, kolik jich tady bylo – desítky, možná dokonce stovky, nemluvě o vyčnívajících skaliscích a útesech. Některé z nich byly obydlené, pár jich mělo nějaké komerční instalace, ale většina byla pustá a prázdná. Burr přesunul pohled na obrazovku navigačního přístroje v dobře vybavené kormidelně. Vyrůstal v Greenwichi, kolem lodí, uměl to s nimi, ale bylo to už dávno. Pozorně sledoval Strawa, aby měl jistotu, že řízení na cestě zvládne i sám – až dokončí případ a všechny zabije. Hlášená bouře mu poskytne dobrou záminku, jak vysvětlit, že mu chybí kapitán.

„Hned jak objedeme špičku tam toho ostrova,“ vysvětloval Straw, „otevře se nám výhled na Musconguskou zátoku. Vezměte si dalekohled a buďte připraven.“

„Když je tady tolik ostrovů, jak víte, že nejsou v nějaké zátoce, kterou jsme už dávno minuli?“

„To samozřejmě nemůžu vědět, ale ze všeho nejdřív prohledáme otevřené moře a pak se vrátíme a prověříme jednotlivé zátoky a zálivy.“

„To dává smysl.“

Nebylo pochyb o tom, že Straw je pořádně motivovaný. Svíral kormidelní kolo tak silně, až mu zbělely klouby, a očima neustále sledoval moře a projíždějící lodě. Zároveň také působil, jako by se měl každým okamžikem zhroutit.

„Zatím máme pořád dost času,“ uklidňoval ho Burr konejšivým hlasem. „V daném okamžiku není proč se bát. Dokud jsou na moři, nic jí neudělá. Potřebuje ji, aby řídila loď.“

„Znám tady každý přístav, zátoku, každou díru, kam by se mohli schovat, odsud až po Isle au Haut, a přísahám, nevynechám ani jednu, dokud ji nenajdeme.“

„Najdeme ji.“

„To si pište, že najdeme.“

Burr vytáhl z kapsy krabičku cigaret a jednu si vyklepl. Ten chlap začínal být otravný. „Nebude vadit, když si zakouřím?“

Straw se na něj podíval unavenýma očima podlitýma krví. Chudák, moc přemýšlí. „Na zádi a pozor na motor. Vezměte si s sebou dalekohled a dívejte se.“

Burr přešel na horní část zádi a zapálil si. Pomalu objížděli cíp ostrova a za chvíli se před nimi vynořila další nekonečná vodní plocha posetá desítkami ostrůvků. Na modré hladině se mihotaly zlatavé stíny odpoledního slunce. Kolem proplulo v obou směrech několik rybářských lodí na pravidelné pouti mezi humřími pastmi. Zvedl dalekohled a každou z nich si pozorně prohlížel.

Ani jedna však nebyla Marea II.

Dopřál si další nádech nikotinu a přemýšlel, co má Ford asi za lubem a proč se vypravili sem na moře? Že by se jednalo o špionáž? Jako obvykle neznal skutečnou totožnost svých klientů a stejně tak nevěděl, proč po tom harddisku tolik touží, takže bylo zhola nemožné, aby dokázal porozumět tomu, proč se Ford s dívkou vypravili z Brooklynu do Washingtonu, ukradli tam auto, přemístili se až kamsi do Maine a vyrazili s lodí na moře. Jediné, co věděl, bylo, že Ford má u sebe disk, za který má slíbeno dvě stě tisíc. Víc vědět nepotřeboval.

66

Abbey vklouzla s Mareou II do miniaturního plovoucího doku přístavu v Owls Head. Jackie hbitě vyskočila a připoutala loď. Přístav byl zcela opuštěný, v kotvištích se pohupovalo jenom pár lodí a z vrcholků přístavních sloupů je zvědavě pozorovali racci. Slunce před chvílí zapadlo a obloha byla potažená jemnými, stoupajícími mraky oranžové barvy, kterým táta říkal oslí ocasy a které byly předzvěstí špatného počasí. V přístavu kotvilo všehovšudy šest lodí, jinak pusto a prázdno.

Ford si vzal kufřík a vystoupil na skřípající molo. Zkoušel si uhladit zmuchlaný oblek a rozcuchané vlasy.

„Zapomeňte na to,“ smála se Abbey, „vypadáte jako obejda s kocovinou a nic na tom nezměníte. Co chcete dělat? Štípnete další auto?“

„Doufám, že to už nebude nutné. Kudy se dostanu do města?“

„Držte se silnice, nemůžete minout, ale zkuste trochu přidat do kroku, blíží se bouře.“

„Jak to víte?“

Podívala se nahoru. „Z oblohy?“

„Zůstaňte na ostrově, dokud se vám neozvu. Když se vám do pěti dnů nepřihlásím, znamená to, že mě zatkli. V tom případě připlujte s lodí k pobřeží, jen tak, abyste chytily signál, a zavolejte na tohle číslo.“ Podával jí kousek papíru. „Pomůže vám.“ Odmlčel se. „Rozhodl jsem se, že naše informace zveřejním.“

„Tak to nechci vidět. Bude to, jako když hodíte hovno do větráku.“

„Jinak to nejde. Svět se o tom musí dozvědět.“ Ford ji vzal za ramena a jemně, téměř láskyplně jí je stiskl. Díval se na ni z výšky své mohutné postavy a rozcuchané vlasy mu trčely na všechny strany. Upíral na ni pohled svých šedomodrých očí. „Slib mi,“ přešel na tykání, „že zůstaneš na ostrově a nebudeš dělat blbosti. Žádné projížďky kolem. Zásoby máte na celý týden.“

„Slibuju.“

Ještě jednou jí stiskl ramena. „Hodně štěstí Abbey. Byla jsi vynikající asistentka. Je mi moc líto, že jsem tě do toho zatáhl.“

Abbey si chlapácky odfrkla. „O nic nejde. Auta kradu ráda, a když po mně někdo střílí, tak si to fakt užívám.“

Otočil se a Abbey sledovala, jak kráčí po prkenné podlaze doku, na molo a dále na cestu. Za okamžik už jí jeho vysoká postava zmizela za ohybem cesty a Abbey ucítila, jak se jí najednou zmocňuje podivná a nečekaná osamělost.

„Jojo, už je pryč, pan CIA,“ připomněla se Jackie. „Ošukalas ho aspoň?“

„Jackie, nech toho. Je dvakrát starší než já. Myslíš taky na něco jinýho než na sex?“

„A znáš někoho, kdo ne?“

Odrazily, a když vyplouvaly z přístavu, Jackie si zapálila jointa, zatímco Abbey pomalu pojížděla s lodí kupředu, a obě si užívaly příjemný a klidný letní večer. V dálce před nimi se ze tmy vylouply temné obrysy Monroeova ostrova, hustě pokrytého stromy. Na Cutters Nubble, útesu na severovýchodním cípu ostrova, se vlny lámaly a pomalým, pravidelným tempem se vracely k nim. Abbey útes obeplula širokým obloukem a když byly z jeho dosahu, nad oceánem již zářil obrovský žlutý koláč Měsíce v úplňku. Kamsi domů mířila skupinka alek. Letěly rychle a nízko nad hladinou, jako vystřelené kulky, a vysoko nad nimi se do hnízda vracel orlovec s rybou, která se mu ještě vrtěla v pařátech.

„Páni, podívej se na to,“ pronesla téměř dojatě Jackie a zírala k východu, na obrovskou kouli Měsíce. „Člověk by si skoro myslel, že stačí vztáhnout ruku a máš ho.“

Abbey přidala plyn, otočila kormidlem a nasměrovala Mareu II k ostrovům pásma Muscle Ridge, které teď bylo pouhou řadou černých hrbolků na horizontu, čtyři míle před nimi. Všechno vypadalo tak mírumilovně, dokonale, nadčasově… Abbey nedokázala pochopit, že kdesi nahoře, na miniaturním vzdáleném měsíci, leží v písku zbraň, která možná právě míří na Zemi. Zlomek sekundy a všechno to krásné kolem by rázem zmizelo.

67

Burr odhodil cigaretu do brázdy za lodí a ještě naposledy se dalekohledem rozhlížel kolem. Slunce již zapadlo a většina rybářských lodí zmizela, ale tu a tam ještě zahlédl osamělou rybářskou bárku naloženou pastmi, kterak si razí cestu vlnami zpět do mateřského přístavu. Příležitostně zahlédl i výletní motorovou jachtu či plachetnici – ale ani jedna z nich nebyla Marea II. Nikdy by nevěřil, jak rozsáhlé je zdejší pobřeží a kolik těch podělaných ostrovů v něm je. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že se Ford s Abbey schovali v některé z bezpočtu zátok a dělají si tam, čert ví, co tam vlastně dělají, v bezpečí před zvědavými zraky těch, kteří by je toužili najít. Daleko od nich. Poprvé v životě si začal dělat starosti, že svůj úkol nedokáže splnit.

Zapálil si další cigaretu, už osmou. Za normálních okolností si dokázal poručit a nekouřil víc než sedm cigaret za den, ale tohle byl hodně nepovedený den.

Přešel do otevřené kormidelny a zíral na obrazovku navigace.

„Kde jsme?“

„Opouštíme severní konce Musconguské zátoky.“

„Kam teď?“

„Do Penobscotovy zátoky na opačném konci průlivu.“

Burr se zamračil a zhluboka se nadechl. „Už je skoro tma. Myslím, že bychom si měli najít místo, kde zakotvíme na noc.“

„Nikde se kotvit nebude. Pokračujeme v hledání. Máme radar, máme navigaci. Můžeme tady kroužit mezi ostrovy celou noc a hledat lodi, které budou tam, kde být nemají.“

Burr se zaškaredil. „Jak je v té tmě chcete poznat?“

„Je úplněk. A na moři je to při úplňku téměř jako ve dne.“

Podíval se nahoru. „Co ta bouře?“

„S tou si budeme lámat hlavu, až přijde. Tohle je bytelná, kvalitní loď.“

„V pořádku.“

Přešel na záď a dokouřil cigaretu. Stmívalo se a po blížící se bouři nebylo zatím naštěstí ani památky. V dáli byla vidět neurčitá silueta další rybářské lodi na protějším konci průlivu – vynořila se za nějakým velkým ostrovem a mířila ven na moře místo zpět k pobřeží. Rychle si přiložil k očím dalekohled. Bylo právě tolik světla, aby i v šeru rozpoznal jméno lodi namalované na zádi.

Marea II.

Musel se hodně snažit, aby potlačil vzrušení, které se ho zmocnilo. Pozorně si loď prohlížel. Měl dojem, že v kormidelně rozpoznává dvě postavy. Forda a tu dívku. Neuvěřitelné štěstí. Loď směřovala ke skupině ostrovů východně od průlivu.

V hlavě si již dopředu připravil plán pro případ, že svoji kořist skutečně objeví. Sáhl si do pouzdra a vytáhl pistoli. Tlumič tady nebude nutný. Jednak je hrozně nemotorný a navíc jsou kilometry od pobřeží. Přiblížil se zezadu ke Strawovi a opatrně se nadechl. Straw již mezitím loď rovněž zpozoroval a vzal si do ruky dalekohled. Namířil na loď a hned jej zase odložil.

„Vidíte tu loď?“ zvolal. „Je to Marea II. Míří na souostroví Muscle Ridge.“ Otočil se k Burrovi. „To je neuvěřitelné. Dokázali jsme to. Váš plán vyšel. Teď tedy zavoláme kavalerii a dáme tomu hajzlovi co proto.“ Sáhl po vysílačce.

Burr mu zezadu zlehka přiložil pistoli k hlavě. „Uděláš, co ti řeknu, Strawe, nebo tě zabiju.“

68

Marea II vplula do pásma ostrovů a Abbey upravila rychlost na čtyři uzly. Ostrov Little Green, Malý zelený, ležel přímo uprostřed skupiny a vedly k němu pouze dvě přístupové cesty, jedna od severovýchodu, druhá z východu. Obě byly úzké a všude kolem číhaly pod hladinou balvany a útesy. Bylo nutné postupovat s maximální obezřetností. Panovala již úplná tma a na obloze se začínaly objevovat první hvězdy.

Ostrovy, které míjely, byly temné a tiché. Abbey nespouštěla oči z navigace a manévrovala lodí kroutícími se průlivy mezi ostrovy, až se před ní konečně otevřel výhled na Little Green – ostrov hustě porostlý smrky, s hlubokou zátokou uprostřed a loukou hned za ní, na jejímž protilehlém konci stála stará rybářská chata.

Opatrně vklouzla do zátoky a Jackie vyhodila kotvu. Při dopadu do vody hlasitě šplíchla a táhla za sebou řetěz, který se s rachocením odvíjel ze stojanu. Jakmile dosedla na dno, Abbey vypnula motor.

V náhlém tichu rozpoznala kdesi v dáli zvuk další lodi, nejspíš někde mezi ostrovy na západ od nich.

Nasedly do člunu a veslovaly k pobřeží. Když dorazily do chaty, Jackie rozsvítila a Abbey naložila do kamen suché třísky.

„Hamburgery?“ zeptala se Jackie a prohlížela si obsah ledničky.

„Jsem pro.“

Abbey rozdělala oheň a upravila vzduchové klapky. Třísky se s praskáním probudily k životu. Přešla k otevřeným dveřím a nabírala do plic noční vzduch. Ještě stále byl nehybný a těžký. Byla v něm cítit mokrá tráva, kouř ze sporáku a moře. Na pláž pod nimi tiše dorážely vlny a kdesi v dáli bylo slyšet neúnavné bafání lodního motoru. Zdálo se, že loď je někde za sousedním ostrovem a že se pohybuje jen velmi pomalu.

Abbey se obrátila dovnitř a podívala se na Jackie. „Skočím se ještě na chvilku projít,“ oznámila jí klidným, nevzrušeným hlasem, aby ji nevyděsila.

„Nebuď tam dlouho, už jsem skoro hotová.“

Abbey se však místo na procházku podél pobřeží vydala lesem, zalitým skvrnitým měsíčním svitem, k západnímu cípu ostrova, odkud se nesl zvuk blížící se lodi. Na konci ostrova se zastavila mezi stromy a držela se ve stínu. Rozhlížela se po moři a dívala se ve směru přicházejícího zvuku. Vzduch byl vlhký a začínal příliv. Zvedly se vlny a přinášely s sebou klokotavé a vířivé proudy, které ostrov obtékaly a mířily k pevnině. Od severovýchodu se blížily mraky, ale zatím byly daleko a měsíc na obloze zářil jasně a čistě.

Zdálo se, že zvuk přichází zpoza sousedního ostrova. Nejspíš jen nějaká jachta hledající kotviště na noc – v létě bylo pobřeží plné výletních lodí. Nadávala si, že je paranoidní. Měla by se uklidnit.

Asi čtyři sta metrů před ní se v mezeře mezi oběma ostrovy objevil temný obrys lodi. Abbey se zachvěla náhlou zimou: loď měla vypnutá poziční světla. Zmizela za dalším ostrovem a za okamžik se motor odmlčel.

Abbey usilovně naslouchala tichu, ale zvedal se vítr a ševelení stromů tlumilo všechny vzdálené zvuky. Přikrčila se ve tmě a vyčkávala. Zoufale se snažila uklidnit. Přesvědčovala se, že jsou to jen nervy, vypověděly jí službu, protože ji tu Ford nechal samotnou. Není přece možné, aby je vrah sledoval až do Maine a ještě ke všemu je dokázal vystopovat i tady na ostrově. Jsou to jen nějací výletníci z města, kteří si dopřáli trochu víc martini, než bylo zdrávo, a zapomněli rozsvítit. Taky by to mohli být pašeráci. Abbey věděla, že tento divoký a členitý kout pobřeží rádi využívají a přivážejí z Kanady celé náklady marihuany.

Vyčkávala a nespouštěla oči z moře.

A pak se dočkala. Ze stínu se v měsíčním svitu objevil obrys člunu s vesly a loďka se usilovně pohybovala napříč úzkým průlivem oddělujícím oba ostrovy. Abbey dál vyčkávala a za chvíli již dokázala rozpoznat, že se jedná o záchranný člun, za jehož vesly sedí vysoký muž, který se snaží veslovat co nejtišeji a míří přímo na jejich ostrov, i když pod takovým úhlem, aby ho nebylo možné zahlédnout z chaty. Přílivový proud poháněl člun rychle dopředu. Za pár minut již přistane na pláži pod převisem na konci ostrova.

Abbey zacouvala do lesa a připlížila se k místu, z kterého bude moci sledovat předpokládané místo přistání. Muž vesloval pravidelně a rytmicky, z dálky k ní doléhalo tlumené šplíchání vody z vesel. Muž sám byl i nadále jen tmavou siluetou shrbenou nad vesly. O minutu později již člun s tichým vzdychnutím najel na břeh. Muž vyskočil, vytáhl loď dál po břehu a pak se narovnal a tiše se rozhlížel kolem. Tvář měl stále ve stínu.

Abbey se přitiskla k mechu a zírala do tmy. Teď si muž vytáhl něco od pasu, jako by to chtěl zkontrolovat; Abbey zahlédla matný odlesk kovu a došlo jí, že je to pistole. Muž si zastrčil zbraň zpátky za opasek, ještě jednou se rychle rozhlédl kolem a vklouzl do tmy mezi stromy. Za chvíli projde kolem ní.

Abbey se zvedla a zběsile se řítila mezi stromy. Uhýbala větvím, přeskakovala spadané kmeny a za pár minut již byla u chaty a rozrazila dveře.

„Díky tobě jsem ty hamburgery připá –“

„Jackie! Musíme jít. Hned.“

„Ale hamburgery už jsou –“

Abbey ji popadla za ruku a táhla ji ke dveřím. „Hned. A buď zticha – na ostrově je někdo s pistolí.“

„Ach bože.“

Abbey vytáhla Jackie z chaty a rozhlédla se kolem. Muž zřejmě míří rovnou k chatě.

„Tudy,“ zašeptala a vlekla Jackie přes louku a do lesa, který se táhl až k jižnímu konci ostrova. Byl ale příliš malý na to, aby jim poskytl dobrý úkryt. Kromě toho bude muži ihned jasné, kam se asi poděly. Na druhou stranu, balvany a velrybí hřbety jižního cípu ostrova již nabízely útočiště mnohem kvalitnější, zejména teď, na vrcholku odlivu a na začátku přílivu, který obnažil spoustu obrovských balvanů pokrytých kluzkými řasami.

Ukázala Jackie, ať ji následuje a společně se proplétaly mezi stromy směrem k útesu nad kameny. Měsíc byl zatím nízko a vysoké smrky zahalovaly balvany stínem. Vše tonulo v téměř naprosté tmě. Sklouzly dolů po hliněném svahu útesu, přelezly přes kameny a Abbey zamířila podél hranice vysokého přílivu k dlouhé řadě kamenů směřujících do moře.

„Začíná příliv, utopíme se,“ šeptala Jackie a klouzala a klopýtala mezi mokrými, kluzkými kameny.

„Vydrž, nebude trvat dlouho.“

Na konci řady našla temný úkryt mezi dvěma velkými balvany s příkrými boky, porostlý řasami, s obnaženým prostorem vespod, do kterého bylo možné zalézt. Příliv nabýval na síle.

„Vlez tam.“

„Budeme celý mokrý.“

„O to jde.“

Jackie se přikrčila a vmáčkla se pod převis černého, studeného a mokrého balvanu. Abbey udělala to samé a ještě se co nejlépe zamaskovala řasami. Do nosu jí pronikla jejich ostrá, kyselá vůně. Mezerami mezi balvany viděla až k lesu a dál, přes louku, k osvětlené chatě asi půl kilometru odsud. Za jejich zády se mezi kameny čeřila a bublala voda sílícího přílivu.

„Kdo to je?“ zeptala se Jackie šeptem.

„Ten chlap, co po nás jde už z New Yorku. A teď buď zticha.“

Čekaly. Za nějakou dobu, která jim však přišla jako nekonečno, spatřila Abbey mužskou postavu. Vystoupila z lesa a zjevila se na měsíčním svitem zalité louce. Muž držel v ruce pistoli, opatrně obkroužil chatu, připlížil se k oknu, přitiskl se ke zdi a nakoukl oknem dovnitř. Chvíli se díval a pak přešel ke dveřím a vykopl je. Zvuk roztříštěného dřeva rozbil noční klid a odrazil se od temné hladiny moře.

Vstoupil do chaty, ale vzápětí byl zpět a rozhlížel se po okolí. V ruce držel baterku, pomalu s ní přejížděl louku a nakonec namířil i k lesu mezi stromy.

Dorazil příliv.

Postava zmizela v lese nad jejich úkrytem a mezi stromy bylo vidět problikující baterku, kterou muž mával sem a tam.

Po chvíli se objevil na konci lesa na vrcholku útesu nad balvany. Pomalu sklouzl dolů, postavil se na velkém kameni a svítil kolem sebe baterkou, jejíž žlutý kužel přeskakoval z balvanu na balvan. Abbey vzala Jackie za ruku a cítila, jak se třese.

Postava zamířila k nim, uvolněné oblázky tiše rachotily. Baterka znovu a znovu prohledávala vrcholky kamenů a krátce zkoumala i prostor mezi nimi. Voda již dosahovala až k nim a omývala kamení pod jejich nohama. Jaká je rychlost přílivu? Abbey usilovně přemýšlela. Pět centimetrů každé dvě minuty, za úplňku ještě více.

Muž se blížil víc a víc. Abbey zastrčila hlavu pod nános řas. Voda u jejích nohou lehce syčela a střídavě se zvedala a zase klesala. Kdesi vepředu již slyšela mužův dech.

Vzduchem se znovu mihlo žluté světlo a pátralo mezi kameny, tentokrát již mnohem pečlivěji. S nekonečnou pomalostí jim proběhlo nad hlavou. Jednou. Dvakrát. Následovalo zaklení a kroky se začaly zvolna vzdalovat. Kužel světla teď přeskočil na velký shluk balvanů vpravo od nich a zamířil dál podél pobřeží.

„Musíme vypadnout z ostrova,“ zašeptala Abbey.

„A jak to chceš asi tak udělat, když člun máme tady na pláži přímo tomu chlapovi na očích?“

„Vezmeme si ten jeho.“

Jackie se stále třásla. Abbey ji konejšivě objala kolem ramen. „Zůstaň tady. Maximálně se posuň trochu s přílivem. Já mu ukradnu člun, dovesluju na loď a přijedu pro tebe. Budu tak blízko u pobřeží, jak jen to půjde. Až mě uslyšíš, skoč do vody a plav. Proud ti bude pomáhat.“

„Fajn,“ souhlasila Jackie šeptem.

Přesně v tom okamžiku si Abbey všimla záblesku na obloze: jako by na zlomek sekundy zjasněla. Blesklo jí hlavou, že je vrah spatřil, protože na ně prudce namířil baterkou.

„Do prdele!“ zasyčela Jackie a instinktivně si zakryla hlavu.

Dívky napjatě vyčkávaly, ale nic se nedělo. Abbey opatrně zvedla hlavu k obloze a podívala se na Měsíc. „Proboha, Jackie.“

Na boku Měsíce vykvetla obrovská ohnivá koule, zatímco z druhé strany, prakticky na stejné rovnoběžce, vystřelil z nitra mrtvé planety proud zářícího prachu a zvolna, jako ve zpomaleném filmu, se roztahoval do prostoru, až byl tak jasný, že si Abbey musela zaclonit oči. Byl to úžasný, ovšem divný, bláznivý, ale přitom neskutečně nádherný úkaz, jako by Měsíc z ničeho nic vybuchl a uvolnil nekonečný proud zářivých drahokamů, které se hrnuly z jeho útrob, rozpálené jeho vnitřním ohněm.

Ohnivá koule na protilehlé straně se také zvětšovala, jako obrovská houba, která z nenadání vyrašila na povrchu Měsíce, a její barvy přecházely z nádherně studené modré v samotném středu, do zelenavě žluté až po nejrůznější odstíny oranžové a rudé při okrajích.

„Co to kurva je?“ ulevila si Jackie, oči vytřeštěné dokořán.

Oslňující světlo žahlo ostrovy, temné stromy, balvany i moře zelenožlutým svitem, křiklavým a nepřirozeným. V dáli se vynořil horizont, křišťálově jasný a obloha nad ním byla temně fialová, oceán pod ním bledě zelený, posetý černými a červenými skvrnami.

Abbey se vrátila pohledem k Měsíci a mhouřila oči před jeho oslňujícím jasem; kolem jeho tělesa se teď utvářela jakási aura, světelný prstenec, jako by Měsíc něco zasáhlo a náraz vyplivl do vesmíru obrovské mračno prachu. Nad okolním prostorem se rozhostil téměř absolutní klid – představení na obloze se odehrávalo v naprostém tichu, který jej činil o to působivější, neskutečnější.

„Abbey!“ vykřikla Jackie tlumeně a vyděšeně. „Co to je? Co se to děje?“

„Řekla bych,“ pronesla Abbey pomalu, „že ta zbraň na Deimosu jen tak naslepo vystřelila na Měsíc, ale tentokrát už to byla mnohem, mnohem větší rána.“

69

Harry Burr kráčel s poloautomatickou pistolí v ruce po oblázkové pláži ostrova a baterkou pátral mezi stromy a kameny. Pokoušel se zahlédnout jakýkoli náznak prchajících postav, nebo alespoň obličeje ukrývajícího se kdesi ve tmě. S jistotou věděl, že jsou stále na ostrově – jejich člun ležel na pláži a nahoře v chatě se na sporáku pálily hamburgery. Stejně jistě věděl i to, že Ford nemá zbraň – jinak by ji už použil tehdy v baru a později na parkovišti. Je tedy jediný, kdo je na ostrově ozbrojen.

Tiše zaklel. Uprchlíci zřejmě vytušili, že se blíží – nejspíš zaslechli zvuk motoru, který se v noci nese přes vodu na velké vzdálenosti. I tak má ale všechny trumfy v ruce: zahnal je do rohu na malém ostrově, odkud nemohou utéct jinak než ve člunu, který má pod kontrolou. Mohli by se sice pokusit k lodi doplavat, ale příliv už je v plné síle a proudy kolem ostrova dosahují rychlosti několika uzlů, smetly by je dřív, než by se lodi vůbec přiblížili.

Na ostrově jsou teď dva čluny: jeho a jejich.

Nebylo těžké odhadnout, o co se pokusí: jednoho z nich se zmocnit. Musí je tedy zajistit. Přešel k místu, kde byl na břehu vytažen člun z Marey II. Nejprve ho napadlo, že by ho odtáhl do vody a pustil po proudu, ale usoudil, že něco takového by bylo příliš riskantní. Připravil by se o eventuální zálohu pro případ, že by se stalo něco nepředvídaného. Místo toho tedy uchopil lano připoutané k přídi člunu a odtáhl ho kousek do lesa mezi stromy. Pak z něj vytáhl vesla a každé zvlášť ukryl do malinového houští. Budou potřebovat hodiny, aby je našly.

Teď se ještě postará o svůj člun.

Nad hlavou se mu rozzářilo jasné světlo a přinutilo ho, aby se instinktivně přikrčil a otočil, pistoli připravenou k výstřelu. Vzápětí si uvědomil, že světlo přichází z oblohy. Z Měsíce. Díval se nahoru, kde jako by z povrchu Měsíce vyrazil zářivý proud a šířil se noční oblohou. Teď se na protilehlém konci objevil další, stejně jasný bod. Co to sakra je?

Nejspíš jen nějaký mrak, který přešel přes rozzářený Měsíc v úplňku a vytvořil prapodivný optický klam.

Rychle a tiše postupoval lesem k severnímu konci ostrova, ke svému člunu, který nechal na pláži. Ležel mírumilovně pod přesvícenou oblohou. Vzal za provaz a chystal se jej odvléci stejně jako ten první do lesa, ale pak ho něco napadlo: nechá ho hezky volně jako návnadu, schová se a počká si na ně, až si pro něj přijdou. Jakmile totiž zjistí, že jejich vlastní člun zmizel, pokusí se získat ten jeho. Co jiného jim zbývá? Nemohou se přece skrývat do nekonečna.

Zaujal dobře ukryté místo za změtí balvanů těsně při pobřeží a vyčkával.

Obloha byla stále jasnější. Zvedl hlavu a přemýšlel, co se to tam na Měsíci děje. Ten divný mrak byl stále větší a větší a teď už vůbec nevypadal jako mrak.

Zamířil pohledem zpět k lesu a soustředil se na problém, který musel vyřešit. Čekat nemusel dlouho: po několika málo minutách zpozoroval stín pohybující se podél okraje lesa; zvedl pistoli, zapnul laserový zaměřovač, pak si to rozmyslel a zase ho vypnul. Nemá cenu je děsit poskakující červenou tečkou. Budou dostatečně blízko na to, aby je zabil i bez mířidla.

Jenže silueta na kraji lesa byla sama. Dívčí. Ford s ní nebyl.

70

Ford ujížděl k jihu po mezistátní dálnici číslo 295 a kousek od Freeportu si všiml náhlého záblesku na obloze. Naklonil se dopředu a podíval se předním oknem na oblohu. Stačil mu jediný pohled na Měsíc a polil ho ledový pot. Zastavil na krajnici a vystoupil z vozu, aby měl lepší výhled. Jako opařený zíral na světelný proud, který se vznesl z povrchu Měsíce. Kolem zastavovaly další a další vozy, jejich posádky vystupovaly a všichni se dívali nahoru a pořizovali si fotky do mobilů.

Vypadalo to, že z Měsíce uniká dlouhý závoj světelné hmoty, roztahuje se po obloze a rozsvěcuje ji ohnivě žlutým jasem. Podobný únik, baňatý mrak vyvržené hmoty, jako po dopadu něčeho obrovského, se teď objevil i na opačném konci Měsíce.

Na první pohled to působilo dojmem, že Měsíc byl právě zasažen něčím, co do něj proniklo vpravo a uniklo ven vlevo.

Další střela z té věci na Deimosu?

Vůbec o tom nepochyboval. Jenže tentokrát byl projektil podivné hmoty mnohem větší, dostatečně velký, aby i na Zemi vytvořil tohle mimořádné světelné představení. Možná to byl dokonce záměr: ohromit. Předchozí pokus proběhl prakticky bez povšimnutí, tentokrát už tomu bude rozhodně jinak. Díval se vzhůru, jak dlouhý ocas vyvržené měsíční hmoty roste přímo před jeho očima a přitažlivost Měsíce jej zvolna mění v široký oblouk rozpínající se nad povrchem planety.

Bylo to úděsné potvrzení toho, že Abbey měla pravdu: předmět na Deimosu byl skutečně mimozemskou zbraní, která znovu vystřelila, tentokrát na Měsíc. Ale proč? Má to snad být nějaká demonstrace síly?

Usoudil, že nemá cenu, aby dál němě zíral k obloze na krajnici dálnice. Tady už nic nevymyslí a musí stihnout letadlo. Nasedl zpátky do vozu, pustil si rádio a naladil na místní zpravodajský kanál. Z reproduktorů se vyvalila bouřlivá kanonáda Bachovy Passacaglie a fugy v C moll, ale koncert byl vzápětí přerušen oznámením o naprosto mimořádném úkazu, který je právě teď k vidění nad povrchem Měsíce.

„Spojili jsme se s panem Elainem Dahlquistem,“ pokračoval hlasatel, „astronomem v Harvardově-Smithsonově astrofyzikálním středisku. Doktore Dahlquiste, můžete nám popsat, co přesně se tam nahoře teď děje?“

„Můj prvotní odhad, Joe, je, že Měsíc byl zasažen velkým asteroidem, nejspíše dvěma fragmenty, které na jeho povrch dopadly ve stejném okamžiku, každý na opačném konci planety.“

„Proč ale nikdo nepozoroval, že by se takový asteroid blížil?“

„To je samozřejmě vynikající otázka. Podle všeho máme co do činění s asteroidem, kterému se podařilo uniknout pozornosti programu Spacewatch i všech dalších programů, které prohledávají vesmír a hledají asteroidy, které by mohly být na kolizní dráze se Zemí, nebo se k ní nebezpečně blížit. My tady v ústavu jsme již natočili všechny naše teleskopy na Měsíc, a pokud je mi známo, to samé učinili i na Keckově observatoři na Havaji a Měsíc už sleduje i Hubbleův teleskop – k tomu si můžeme přidat tisíce dalších dalekohledů, jak amatérských hvězdářů, tak profesionálních observatoří.“

„Hrozí Zemi nějaké nebezpečí?“ pokračoval hlasatel.

„Zatím máme zprávy o elektromagnetickém impulzu a sprše nabitých částic, které způsobují ojedinělé výpadky elektrické energie a problémy v počítačových sítích. Kromě těchto problémů bych si ale troufnul odhadnout, že tady na Zemi jsme v bezpečí. Měsíc je od nás přece jenom vzdálen více než 386 tisíc kilometrů.“

Ford vypnul rádio a pokračoval v jízdě. Světlo na obloze bylo stále jasnější, sice pomalu, ale jistě, jak se světelný oblak měsíční suti zvolna rozšiřoval. Dominantní barva byla nazelenale žlutá, ale směrem k okraji přecházela do červených odstínů – žhavé, kondenzující hmoty vyvržené po dopadu. Představení se chýlilo ke konci. Dosavadní nesouvislá vrstva mraků ustupovala na obzoru těžké černé cloně blížící se bouře, jejíž příchod již oznamovaly první záblesky.

Podíval se na hodiny: na letiště v Portlandu mu zbývá ještě půl hodiny jízdy; stihne půlnoční let do Washingtonu a mezi druhou a třetí bude na místě. Ještě předtím však musí nastražit malou past.

71

V kasinech ve Vegas a v Situační místnosti Bílého domu člověk nikdy nenarazí na sluneční paprsky, pomyslel si Lockwood a kráčel chodbami Bílého domu za vojákem strážní služby. Situační místnost, podzemní prostor bez oken, dokonale izolovaný od okolního světa, byla již plná.

V čele konferenčního stolu poznal věčného slídila a čmuchala Clifforda Manfreda, národního bezpečnostního poradce, jehož italský oblek a kravata od Pinka byly na Washington možná trochu příliš extravagantní. Vedle něj seděl ředitel Ústřední zpravodajské služby, šedovlasý muž v šedém obleku s pozornýma šedýma očima, a několik neznámých zpravodajských analytiků a specialistů na komunikace. Obrovský plochý panel na protilehlém konci místnosti byl rozdělen na několik samostatných obrazovek, z nichž jedna ukazovala Měsíc v reálném čase – nyní s oběma proudy vyvěrajícími z jeho povrchu – a na zbývajících běžely průběžně aktualizované informační lišty z amerických i světových médií. Na dalších obrazovkách podél stěn byli vidět lidé připojení prostřednictvím videokonferencí, včetně náčelníka Sboru náčelníků štábů, malého, jemného, bělovlasého muže v admirálské uniformě.

Lockwood se posadil do jedné z velkých, kožených židlí. Muži kolem si tiše povídali a bylo slyšet i ťukání lžiček o šálky, protože obsluha právě podávala kávu. Všichni čekali na prezidenta.

O pár minut později veškerý šum v jediném okamžiku ustal, jako by všichni měli tutéž předtuchu, a dveře se otevřely. Nejprve vstoupil voják strážní služby, po něm prezidentův náčelník štábu a nakonec prezident sám, oblečený v bezchybném hnědém obleku, vysoký a štíhlý, jeho kdysi černé vlasy nyní prokvetlé stříbrnými nitkami. Oči mu bystře těkaly na všechny strany a neuniklo jim nic z toho, co se v místnosti dělo, uši jako radar, jemuž neunikl jediný zvuk. Jeho dokonale klidné vystupování utišilo šum v místnosti jako olej rozlitý na rozbouřené moře a rozptýlilo nahromaděné napětí. Všichni se chystali vstát, ale prezident je mávnutím ruky zarazil. „Zůstaňte prosím sedět.“

Přesto vstali a posadili se teprve v okamžiku, kdy se posadil on sám, i když nezaujal místo v samotném čele stolu, ale zvolil si prázdnou židli přibližně uprostřed stolu. „Stane,“ obrátil se na Lockwooda, „mám tady zemi na pokraji paniky. A všichni astronomové, co jich tu máme, si teď pouštějí pusu na špacír a každý říká něco jiného. Začněte tedy pěkně od začátku a vysvětlete nám, co se ve skutečnosti děje – a prosím, Stane, nezapomínejte, že někteří jsou vědou opravdu nepolíbení. Je tohle jen nějaká světelná show, nebo se máme opravdu bát?“

Lockwood vstal a v ruce držel tenké papírové desky. „Obávám se, pane prezidente, že se jedná o něco mnohem závažnějšího, než si dokážeme představit.“

Ticho. Pohledy všech se upíraly jen na něj.

„Nejprve pár informací na úvod. Čtrnáctého dubna tohoto roku proletěl nad pobřežím Maine meteor. V naprosto stejnou dobu zaregistroval náš celosvětový seizmický systém lokalizace podzemních jaderných zkoušek výbušný podpis v pustých horách na pomezí Thajska a Kambodže. Lokalizovali jsme útvar, který jsme považovali za dopadový kráter, a vyslali jsme našeho muže, aby věc na místě prověřil. Ukázalo se, že se nejedná o kráter, nýbrž o výstupní otvor. Náš muž pak na ostrově u pobřeží Maine objevil i otvor vstupní.“

„Zadržte na chvíli – chcete nám snad tvrdit, že něco prošlo skrz naskrz Zemí?“

„Přesně tak.“

„Kdo je ten muž, kterého jste tam poslali?“

„Wyman Ford, bývalý agent CIA. Právě teď se ho pokoušíme najít.“

„Pokračujte.“

„Dospěli jsme k názoru, že ona věc, která pronikla celou planetou, byla nejspíš malým kouskem podivné hmoty, rovněž známé pod názvem strangelet. Tato exotická hmota je nesmírně hustá – tak hustá, že kdyby z ní byla vytvořena Země, byla by velká asi jako pomeranč. Jedná se ovšem o velice nebezpečnou látku: při kontaktu mění normální hmotu na podivnou.“

„Tak jak to, že jsme stále tady?“

„Byl to nejspíš nesmírně malý kousek, pravděpodobně jen o málo větší než atom, a letěl nesmírně rychle. Projel celou zemí a pokračoval dál. Pokud by letěl pomaleji a uvízl někde v nitru Země, už bychom tu neseděli.“

„Proboha.“

„To je ovšem pouhý začátek. Extrapolovali jsme dráhu letu této střely a zjistili jsme, že její výchozí bod se nachází na Marsu.“

„Na Marsu?“

„Zatím netušíme, jakou roli Mars v celé záležitosti hraje, pokud vůbec nějakou, ale právě teď sem vojenské letectvo přepravuje skupinu vědců z projektu mise na Mars z institutu NPF. S nimi je na cestě i ředitel NASA. Zakrátko by se k nám měli připojit.“

„Výborně.“

„To nejhorší na konec, pane prezidente. Podle všeho to vypadá, že věc, která se přihodila na Měsíci, je zcela totožná s tím, co se přihodilo na Zemi s výjimkou toho, že se jednalo o mnohem větší kus podivné hmoty. Prošla Měsícem a vytvořila tu pozoruhodnou světelnou show, kterou zde vidíme na obrazovce.“

„A tahle podivná hmota, to si jen tak létá vesmírem všude kolem nás? Nebo snad Země prochází nějakým rojem této látky?“

„To si nemyslím. Existují ale jisté indikace, že úder proti Měsíci mohl být… cílený.“

„Cílený? Tvrdíte nám tu snad, že tyhle věci vystřelila nějaká země?“

„Naši fyzikové mě ujišťují, že je absolutně vyloučeno, že by kterýkoli stát na Zemi disponoval technologií výroby podivné hmoty.“

„Co jste pak tedy myslel tím, že úder mohl být cílený?“ Prezident se prudce zvedl ze židle a jeho legendární klid bral rychle za své.

„Protože ta střela na Měsíc…,“ Lockwood se odmlčel a nadechl, „zlikvidovala Základnu klidu. Byl to přímý zásah. Základna klidu, jak jistě všichni víme, je místo, kde lidé poprvé v historii přistáli na Měsíci. Má tedy pro lidstvo jako takové nesmírný význam.“

„Bože, má to tedy být jakýsi útok?“

„To by bylo i moje vysvětlení.“

„Ale čí? Před chvílí jste nám tu tvrdil, že nikdo na Zemi nemá technologii, která by tu podivnou hmotu dokázala vyrobit!“

„Také to nejspíš nikdo ze Země nebyl, pane prezidente.“

Následovalo dlouhé, mimořádné ticho. Nikdo neřekl ani slovo. Nakonec promluvil prezident, tiše a klidně. „Pokoušíte se naznačit, že po nás střílejí mimozemšťané?“

„Tak bych to neformuloval, pane prezidente. Řekl bych jednoduše, že se celá událost jeví jako záměrná střela vyslaná neznámou entitou nepocházející z tohoto světa. Ještě stále to ovšem může být jen shoda náhod, ale tomu příliš nevěřím.“

Prezident si přejel svojí hubenou rukou po temeni hlavy, nechal ji klesnout a chvíli bubnoval prstem o stůl. Po chvíli opět vzhlédl. „Stane, chci, abyste společně s generálem Mickelsonem vedli ad hoc skupinu, kterou teď sestavím. Bude v ní pár vašich nejdůvěryhodnějších spolupracovníků ze Skupiny pro vědeckou a technologickou politiku, pár nejvýše postavených lidí z NPF, náčelník Sboru náčelníků štábů, ředitel NASA, DNI a NSA. Jednání zahájíte ihned. Chci doporučení – plán, strategii toho, jak se k této záležitosti postavit. Nejpozději zítra v sedm ráno. Vaše doporučení bude obsahovat vojenské i diplomatické řešení a především plán na získání dalších informací. Máte na to sedm hodin.“ Otočil se k odchodu, ale ještě přede dveřmi se zastavil. „A chci tam mít i toho vašeho muže, Wymana Forda. Najděte ho.“

72

Dívka opatrně našlapovala mezi kameny a držela se ve stínu. Mířila přímo ke člunu, ještě necelých šest metrů a projde kolem něj. Rozhodl se, že ji nezabije hned, ale že ji použije k tomu, aby dostal Forda. Stále jasnější obloha byla sice protivná, ale byl natolik dobře schovaný, že by si ho nevšimla, i kdyby byl bílý den.

Jakmile se ocitla v jeho dosahu, vystoupil ze tmy a namířil na ni pistoli. „Stůj.“

Vykřikla a uskočila zpět. Burr jí vypálil nad hlavu a těžký Desert Eagle zahřměl tichou nocí jako dělo. „Zavři zobák a zůstaň stát!“

Uklidnila se opravdu rychle a stála tam, dívala se na něj a celá se třásla.

„Kde je Ford?“

Žádná odpověď.

Sáhl po ní levou rukou, popadl ji za krk, škubl jí do strany a zastrčil jí hlaveň pistole do ucha. „Teď mi hezky odpovíš na mou otázku, jasný?“

Vydala ze sebe přiškrcený zvuk a polkla. „Nevím.“

„Je na ostrově?“

„Ehm, ano.“

„Kde? Co dělá?“

„Nevím.“

Chytil ji za vlasy a zatlačil jí hlaveň do tváře. Takovou silou, že jí hledím roztrhl kůži. „Odpověz.“

„Šel… říkal, že jde po vás.“

„Kdy? Kde?“

„Když jste přistál. Řekl, že vás dostane.“

„Je ozbrojen?“

„Má nůž…“

Kurva. A teď se na ně nejspíš odněkud dívá. Dál jí tlačil pistoli do obličeje a držel si její tělo co nejblíže u sebe. Bylo stále jasněji. Zvedl pistoli a vystřelil do noční oblohy. Ozvěna výstřelu se nesla přes celý ostrov.

„Forde!“ vykřikl. „Vím, že tam jsi. Budu teď počítat do deseti, a jestli tě do té doby neuvidím stát s rukama nad hlavou před sebou, vpálím jí kulku do hlavy. Slyšíš mě?“ Ještě jednou vypálil do vzduchu a opřel horkou hlaveň o Abbeyinu tvář. „Slyšíš mě, Forde? Jedna… dvě… tři.“

„Třeba vás opravdu neslyší,“ vykřikla Abbey. „Je na druhé straně ostrova.“

„… čtyři… pět… šest…“

„Zastavte! Lhala jsem vám. Není na ostrově! Už nepočítejte!“

„Deset!“

Dlouhé ticho a nakonec sklonil zbraň. „Řekl bych, že tady opravdu není.“ Pustil ji a pak, když se zapotácela a ustoupila o krok, jí vší silou uhodil do tváře a poslal ji k zemi. „To máš za to lhaní.“ Popadl ji za ruku a zvedl ji zpět na nohy. „Kam šel?“

Opět ze sebe vydala jen přiškrcený, dávivý zvuk. „Vysadila jsem ho na pevnině. Jel… jel zpátky do Washingtonu.“

„Kam do Washingtonu?“

„To nevím.“

„Co je to za člověka s tebou? Viděl jsem na lodi ještě někoho.“

Polkla.

Zatlačil jí zbraň hlouběji do tváře. „Odpověz.“

„Nikdo. Jsem tady sama.“

„Lhářko.“

„To asi musela být jen pláštěnka na věšáku v kormidelně, vedle okna. Má takovou velkou, kulatou kapuci –“

„Zavři zobák.“ Rychle přemýšlel. Teď už určitě nelže. Nikdo by neustál počítání do deseti bez toho, že by se nerozsypal a nevyžvanil všechno, co ví. Pravda byla navíc taková, že tu druhou postavu neviděl ve tmě příliš zřetelně, bylo to téměř na kilometr.

„Kde je disk?“

„Vzal ho s sebou.“

Ten parchant. Burr se roztřásl vztekem. Tenhle kšeft stojí fakt za hovno. Bez disku nedostane zaplaceno.

Snad ještě najde způsob, jak se k Fordovi dostat, ale nejdřív po sobě musí uklidit – zabít tu holku, vrátit se na loď, zbavit se otce a doplout s lodí zpátky na pevninu. Pak se za Fordem vypraví do Washingtonu. Tady už nemá cenu zůstávat. Je to jen plýtvání časem. Strčil do Abbey a srazil ji k zemi. Dával si přitom pozor, aby se neušpinil. Ustoupil o krok.

Plazila se mezi kameny a pokoušela se vstát.

„Pohni se a seš mrtvá.“

Přestala to zkoušet. Sevřel pistoli v obou rukou, lehce se rozkročil, namířil na Abbey a stiskl spoušť.

73

To, co hledal, našel Ford v Topshamu, ještě stále v Maine, malém nákupním středisku otevřeném dlouho do noci. Zastavil před obchodem s elektronikou, vstoupil dovnitř a koupil neznačkový harddisk. Ve fotokinu vedle si vytiskl sérii obrázků ze souboru STROJ NA DEIMOSU, ze které pečlivě odstranil všechny reference, které by mohly ukazovat na samotný Deimos, a zastrčil si je do kufříku. Kompletní sérii pak vypálil na čtyři DVD. V drogerii si koupil odlakovač, bílou emailovou barvu, malířskou maskovací pásku, černý permanentní popisovač, krabici, hnědý balicí papír a bublinkovou fólii.

Zpátky ve voze potom s pomocí odlakovače odstranil z nového harddisku všechny identifikační nálepky, loga a výrobní čísla. Maskovací páskou si na disku vymezil obdélníkovou plochu, kterou přetřel bílou barvou. Disk ještě na chvíli přiložil pod podlahové topení a pustil je na plný výkon.

Zatímco čekal, až mu barva uschne, přinesl si z podatelny Federal Expressu obálky a známky. Na kus papíru napsal vzkaz:

Heslo je doprdelesNPF1. Prohlédněte si obrázky v souboru STROJ NA DEIMOSU a sérii radarových snímků R-2756-2760. JEDNÁ SE O SKUTEČNÉ SNÍMKY, ŽÁDNÉ PODVRHY. Zobrazují mimozemskou zbraň na dně kráteru Voltaire na Deimosu, jednom z měsíců Marsu. 14. dubna tato zbraň vystřelila na Zemi a dnes v noci i na Měsíc – výsledek jste viděl sám. Tohle je největší vědecký objev v dějinách lidstva. Prohlédněte si ty snímky a pochopíte. Zveřejněte je ihned, jinak dostanete soudní zákaz, protože informace na disku jsou přísně tajné.

Vložil dopis do obálky a páskou ji přilepil na spodek původního disku, který zabalil do několika vrstev bublinkové fólie a hnědého papíru. Na ten potom napsal:

DŮLEŽITÉ! VLASTNICTVÍ MARTINA KOLODYHO, VĚDECKÉHO REDAKTORA WASHINGTON POST. V PŘÍPADĚ NÁLEZU VRAŤTE PROSÍM OBRATEM, VŠECHNY NÁKLADY BUDOU UHRAZENY.

Chvíli přemýšlel a připsal ke vzkazu ještě jednu větu: ODMĚNA $500 V PŘÍPADĚ BEZPEČNÉHO NÁVRATU ZARUČENA.

Vyplnil zásilkový štítek a jako adresáta uvedl zcela fiktivní osobu i adresu. Jako odesílatele uvedl fiktivní osobu, ale skutečnou adresu známého hotelu ve Washingtonu, jen kousek od redakce Washington Post.

Do obyčejných obálek pak uložil jednotlivá vypálená DVD a obálky adresoval vědeckému redaktorovi v New York Times, šéfredaktorovi časopisu Scientific American, prezidentovi Národní asociace pro vědecký pokrok a prezidentovi Americké akademie věd. Do každé obálky vložil stručný, vysvětlující vzkaz a nalepil na ně známky MEDIA MAIL s odpovídajícím poštovným.

Balíčky i obálky vhodil do schránky Federal Expressu. Originál disku dorazí ke Kolodymu za tři čtyři dny: den bude FedEx potřebovat na to, aby zjistil, že adresa na obálce neexistuje, jeden dva dny bude potřebovat na to, aby dopis vrátil do hotelu, a další den pak bude potřebovat hotel, aby balíček doručil do redakce Washinghton Post. Složitá přepravní cesta zkomplikuje sledování či dokonce zachycení balíčku a jméno Kolody nebude vůbec figurovat v databázi Federal Expressu. Harddisk poslouží jako důkaz, DVD jako záloha, pojistka pro případ, že by se originálu zmocnili federálové. Zasílání přes Media Mail bylo zcela anonymní, nevysledovatelné, a potrvá rovněž tři až čtyři dny, než se zásilky dostanou ke svým příjemcům.

Skočil si ještě k bankomatu a vyzvedl pět set dolarů. Dobře je zabalil a vložil do další obálky FedExu. Tentokrát už jako příjemce uvedl přímo Kolodyho. Připojil i krátký vzkaz:

NA ÚHRADU NÁKLADŮ ZA TO, CO JIŽ BRZY OBDRŽÍTE.

To by mělo zajistit jeho pozornost. Za čtyři dny se pravda objeví na titulní stránce Washington Post a svět se konečně dozví, co se vlastně děje.

V duchu se modlil, aby nebylo pozdě.

Odeslal všechny obálky a vrátil se do auta. Parkoviště se koupalo v nazelenale žlutém světle, které se na Zemi snášelo z Měsíce. Ford si dopřál ještě chvíli a pozoroval představení na obloze. Vyvržená měsíční hornina se dostala na oběžnou dráhu Měsíce a získala podobu zahnuté turecké šavle. Celý Měsíc byl nyní obklopen zářivou, difúzní aurou. Teď jeho povrch rychle překryly temné bouřkové mraky a zahalily svět do stínu. V dáli prořízl černou oblohu blesk a krátce po něm se ozvalo dunění hromu. Ford se nadechl. V těžkém vzduchu byl cítit ozon a déšť. Hnala se na ně typická letní bouře.

V autě překontroloval nový disk a zjistil, že barva je již suchá. Vzal do ruky černý popisovač a velkými tiskacími písmeny na bílý štítek přepsal stejnou informaci, která byla na původním disku:

#785A56H6T 160Tb

DŮVĚRNÉ: NEKOPÍROVAT

VLASTNICTVÍ NPF

Kalifornský technologický institut

Národní úřad pro aeronautiku a kosmický prostor

Disk si vložil do kufříku a vrátil se zpátky na dálnici, směr letiště a Washington.

74

Abbey sebou v zoufalství hodila na bok a vší silou po muži vyrazila nohou. Přesně v okamžiku, kdy ze zbraně vyšlehl plamen, ho podpatkem tvrdě zasáhla do holeně. Ve stejnou chvíli se ze tmy vyloupla za mužovými zády postava svírající v ruce kámen. Jackie. Kulka se odrazila od kamene hned vedle její hlavy a výstřel zaburácel do noci. Ještě dřív, než jeho ozvěna stačila doznít, proťal vzduch zuřivý výkřik a Jackie máchla pěstí s kamenem. Zasáhla muže do spánku jen zlomek vteřiny předtím, než stačil znovu vystřelit. Rána šla opět vedle. Zabiják se zapotácel, jednu ruku si tiskl ke spánku, druhou se pokoušel zamířit. Z pistole znovu vyšlehl plamen a znovu mimo, protože se nohou zachytil mezi kameny a neudržel rovnováhu.

Zřítil se k zemi a Jackie po něm s řevem rozběsněného orangutana skočila, zatímco Abbey uchopila vlastní kámen a vrhla se dopředu. Muž byl ale silný a lehce se mu podařilo Jackie setřást. Vyskočil na nohy, otočil se k Jackie a zvedal ruku k výstřelu. Než stačil zamířit, Abbey ho zezadu vzala po hlavě kamenem a srazila ho na kolena. Nesrozumitelně zařval, ale pistoli nepouštěl z ruky. Podařilo se mu narovnat a namířil na Jackie, která se pokoušela nahmatat další kámen.

„Jackie!“ vykřikla Abbey a vrhla se ke kamarádce. Strhla ji stranou a kulka odštípla pouze kus kamene a zasypala je drobnými úlomky drti. Zabiják se stále nevzdával. Zůstal na kolenou, uchopil pistoli pevně do obou rukou a pomalu zamířil. Po tváři mu stékala krev. „Zabiju tě!“ zařval a pokoušel se uklidnit roztřesené paže.

„Utíkej! Do člunu!“

Rozběhly se k malé loďce na pláži. Zbraň za jejich zády opět zahřměla a o kus před nimi vylétla do vzduchu sprška drobného kamení. Abbey popadla lano a táhla loď k vodě; Jackie jí pomáhala zezadu a tlačila. Vběhly do vody a naskočily dovnitř. Abbey prudce zarazila vesla do úchytů.

Zabiják se mezitím vyškrábal na nohy a potácel se po pláži jako opilec na cestě domů z hospody. Mával pistolí v ruce a všude kolem obou dívek teď poskakovala malá, červená tečka.

„Dolů!“ křikla Abbey.

Prásk! Nad hladinou zahřměl výstřel a ze zádi člunu se odštíplo několik třísek.

Druhá rána minula loď, kulka dopadla neškodně do vody a postříkala je sprškou studené vody. Nad ostrovem se usadila tma, neboť bizarní úkaz na Měsíci i světelnou záři, která se z něj šířila na Zemi, překryly černé, bouřkové mraky. Proud byl na jejich straně, míjel ostrov a mířil k pevnině a k zátoce, kde nechaly loď. Ze břehu se ozvala kanonáda a kulky teď s cákáním dopadaly nalevo i napravo od člunu: jedna z nich s sebou vzala i kus zádi. Abbey nepřestávala veslovat, zatímco Jackie se choulila rozpláclá na dně člunu, zakrývala si rukama hlavu a každý další výstřel doprovázela zuřivým klením.

Marea II kotvila asi sto metrů od břehu a přílivové proudy je nesly přímo k ní. Prásk! Prásk! Vlevo od člunu se z vody zvedly dva gejzíry.

Abbey viděla, jak muž běží po pláži a snaží se udržet s nimi kontakt. Teď zaujal pozici na skalnatém výběžku přímo naproti lodi a opřel si ruku s pistolí o koleno. Vypadalo to, že se již vzpamatoval z úderů do hlavy, které mu před chvíli uštědřily. Abbey se k lodi přiblížila z pravé strany a použila ji jako krytí. Vylezla na palubu a sáhla dolů, aby vytáhla Jackie. Ze břehu se ozvala série odměřených výstřelů a jedno z oken se s třískotem rozlétlo.

„Střílí na loď!“ ječela Jackie a vrhla se zpět na dno člunu. Abbey ji popadla za límec a vytáhla ji na záď. Další okno se rozletělo a všude kolem létalo roztříštěné sklo.

„Drž se při zemi!“ Abbey se odplížila do kokpitu a Jackie se jí držela v těsném závěsu. Vytáhla z bedny s nářadím nůž a strčila ho Jackie do ruky. „Až ti řeknu, přeběhneš dopředu a přeřízneš kotevní lano – ne teď, až ti řeknu.“

Prásk! Kulka prolétla předním kolizním prostorem.

Abbey zapnula baterii, natáhla se k panelu motoru a otočila klíčkem. Motor naskočil. Chválabohu.

Prásk! Prásk!

Přidala plyn a loď se vzedmula a vzpínala proti lanu. Abbey si na okamžik pomyslela, že to nepůjde, ale přidala plný plyn a cítila, jak se kotva uvolňuje. Loď poskočila dopředu a vláčela kotvu za sebou po dně. Kéž by se jim podařilo dostat se na hloubku, o kotvu by se postaraly později.

Jenže loď zvládla jen asi třicet metrů a kotva se dole zachytila pevně o kámen. Loď, hnaná motorem stále dopředu, se otočila téměř do protisměru. Ještě pořád byly v dosahu střelby. Prásk! Prásk! Kulky vyvrtaly díry v nástavbě kabiny.

„Teď! Uřízni kotvu!“

Jackie vyrazila na příď, držela se v podřepu a používala kabinu jako krytí. Několika namáhavými pohyby přeřezalo lano a loď sebou znovu škubla, Abbey přidala plyn až na doraz a s očima přilepenýma na obrazovku navigace se snažila udržet loď v úzkém průlivu mezi ostrovy. Za několik okamžiků již byly mimo dostřel, za pár minut minuly konec Malého zeleného a Abbey stočila loď a zamířila na volné moře.

Teprve teď Abbey ubrala plyn a zhroutila se na kormidlo. Najednou se jí točila hlava a bylo jí špatně od žaludku.

„Ach bože,“ naříkala Jackie a držela si hlavu v dlaních. „Ach bože.“ Tvář jí krvácela po zásazích létajícího skla z rozbitých oken.

„Pojď sem.“ Abbey jí otřela tvář papírovým ubrouskem a tiskla ji k sobě. „Zkus se uklidnit. Dýcháš, jako bys měla dostat infarkt.“

Jackie učinila pokus dostat svoje divoce bušící srdce pod kontrolu.

„Páni, Jackie. Co to bylo za jek, cos tam ze sebe vydala na té pláži? Už ti do smrti neřeknu, že jsi strašpytel a měkkota.“

Jackiin třes pomalu ustával. „Byla jsem jako nepříčetná,“ vypravila ze sebe.

„To ti věřím,“ ujistila ji Abbey a také si otřela obličej potřísněný krví. I ona se potřebovala uklidnit. Sevřela pevně rukama kormidlo, soustředila se na obrazovku navigace a přemýšlela nad tím, jak se co nejrychleji dostat do přístavu. „Vezmeme to přímo do Owls Head,“ rozhodla nakonec. „Zmizíme odsud a zavoláme policii.“

„To přece můžeš udělat i odsud,“ namítla Jackie a zapnula vysílačku. Počkaly, až se zahřeje. Loď se v průlivu stočila k severu, obeplula poslední z řady chráněných ostrovů a vynořila se na volném moři na jižním konci Penobscotovy zátoky. V tom okamžiku se jí zmocnily mohutné vlny a Abbey překvapilo, jak se moře od východu zvedá v dlouhých, vysokých vlnách, které bývají předzvěstí pořádné bouře. Byla tma: podívala se na oblohu, ale uvědomila si, že Měsíc je již dlouho schovaný za mraky. Vítr se neustále zvedal a oblohu na horizontu rozzářily první blesky.

Vzala do ruky mikrofon, naladila kanál 16, stiskla tlačítko přenosu a odvysílala nouzové hlášení Pobřežní stráži.

75

Ze svého střeleckého postavení za balvanem viděl, jak jejich loď mizí mezi ostrovy. Zastrčil pistoli za opasek a opřel se o kámen. V hlavě mu bušilo a cítil, jak mu z ucha a z temene ještě stále crčí krev. Nahmatal obrovskou bouli, která mu vyrašila z boku hlavy, a zmocnil se ho nekontrolovatelný záchvat vzteku. Tak mocný, až mu před očima vyskákaly hvězdičky. Ty dvě děvky úplně všechno podělaly, rozbily mu hlavu a ukradly člun. Navíc ho viděly a jsou tedy schopné ho identifikovat. Před očima se mu míhaly kruhy a Harry Burr cítil téměř fyzický tlak, který se mu hromadil za očními důlky a hučel jako zdivočelý roj včel.

Teď už je to kdo s koho. Když se mu je nepovede dostihnout a zabít, je s ním konec. Jednoduché jako facka. Jestli se jim podaří dostat se na pevninu, je vyřízený.

Vytáhl z pistole prázdný zásobník a znovu jej nabil jednotlivými kulkami, které měl v kapse. Pak ho prudce zasunul zpátky. Času rozhodně nemá nezbyt, ještě ale neprohrál. Má jejich člun a rychlejší a lepší loď – a má především eso v rukávu: Abbeyina otce.

Ignoroval dunění v hlavě a běžel přes pláž k lesu. Vytáhl z křoví druhý člun, našel schovaná vesla, vhodil je dovnitř a odtáhl veslici k vodě. Odrazil a vesloval k místu, kde zakotvil Halcyona. Halcyon jistě nepatřil k nejrychlejším, ale Burr předpokládal, že bude určitě rychlejší než Marea II, neboť to byla koneckonců jen obyčejná rybářská loď, žádná jachta.

Vesloval souběžně s proudem a přitom si všiml, jak se setmělo a jak se zvedl vítr. Dokonce i tady, v chráněných vodách průlivu mezi ostrovy již měly vlny typické bílé čepičky pěny a vítr hlasitě lomcoval i korunami stromů na strove. Z dálky bylo slyšet burácení vln dorážejících na návětrné ostrovy.

Překonal průliv a obeplul cíp sousedního ostrova. Konečně měl Halcyon na dohled. I ve tmě viděl siluetu muže s rukama připoutanýma pevně k zábradlí na zádi.

Přirazil k lodi, vyšplhal na palubu a připoutal člun k úchytu. „Poslouchejte, Strawe, máme práci, o kterou se musíme postarat.“

„Dotkni se mé dcery a zabiju tě,“ odpověděl rybář tichým hlasem. „Najdu si tě a –“

„Jasně, už se bojím.“ Burr přešel k vysílačce, zapnul ji a naladil kanál 16. Bezpodmínečně musí zabránit tomu, aby ty mrchy zavolaly Pobřežní stráž.

76

Abbey dokončila identifikační hlášení a hned jak pustila tlačítko přenosu, z vysílačky se okamžitě ozval drsný mužský hlas. „Abbey? Tady tě mám!“

Zabijákův hlas. Vrátil se na loď a monitoroval kanál 16, protože věděl, že bude volat Pobřežní stráž.

„Ty jeden parchante, seš mrtvej,“ začala Abbey.

„Ale no tak! Nebudeš přece mluvit tak škaredě na služební frekvenci a ještě navíc, když tě poslouchá tvůj milovaný tatínek.“

„Můj – co?“

„Tvůj tatínek. Je tady na lodi se mnou a krásně si to užíváme.“

Klidný, zlověstný tón, kterým jí novinu oznámil, ji k smrti vyděsil. Na okamžik se nedokázala vzchopit k odpovědi. Vítr cloumal kormidelní budkou a do oken uhodily první nárazy prudkého deště. Oblohu rozřízl záblesk doprovázený burácivým duněním hromu.

„Opakuji: tvůj otec, pan George Straw je tu na palubě se mnou,“ pronesl hladce. „Přepni na kanál 72 a můžeme si dál povídat.“ Kanál 72. Abbey věděla, že to byla podivná, nekomerční frekvence, kterou v okolí už nikdo nepoužíval.

Než stačila odpovědět, ve vysílačce to zapraskalo. „Tady stanice Pobřežní stráže v Rocklandu v odpovědi na –“

Abbey utnula dispečera v půli věty a přeladila na kanál 72.

„To už je mnohem lepší,“ pochválil ji hlas. „Chceš říct tatínkovi ahoj?“

Abbey se udělalo fyzicky špatně. Ten chlap lže; to nemůže být pravda. Z vysílačky byl slyšet tlumený rozhovor, zaklení a potom úder. „Mluv na ni.“ Další úder.

„Nechte toho!“ rozječela se Abbey.

„Abbey,“ ozval se roztřesený hlas jejího otce. „Nepřibližuj se k němu. Pluj do nejbližšího přístavu a běž rovnou na policii –“

Další tvrdý úder, doprovázený tentokrát hlasitým zasténáním. „Nech toho, ty jeden hajzle!“

„Přepni na kanál 16 a odvolej Pobřežní stráž,“ přikázal jí vrah. „Teď, nebo je z něj rybí žrádlo.“

Abbey tiše vzlykla, přeladila zpět a vysvětlila Pobřežní stáži, že se jednalo o falešný poplach. Dispečer jí vyzval, aby neodkladně zamířila do přístavu, protože se blíží bouře. Odhlásila se a přepnula zpět na kanál 72. Podívala se na Jackie, ale ta jen zírala v šoku kamsi za sebe. Loď projela další obří vlnou, kormidlo se prudce protočilo tam a zase zpátky. Loď sebou cloumala ze strany na stranu.

Jackie se najednou probrala k životu a sevřelo kormidlo pevně do obou rukou. Přidala trochu plyn. Loď se stočila zpět do směru a jen tak stihla další vlnu, která se přihnala na pravoboku. „Já se postarám o loď, ty o zabijáka.“

Abbey jen otupěle přikývla. Vítr byl každým okamžikem silnější a vytvářel na vlnách mohutnou pěnovou tříšť.

Na kanále 72 se znovu přihlásil zabiják. Pobaveně se zasmál. „Haló? Je někdo doma? Haló?“

„Prosím, neubližujte –“

Další úder a zasténání. „Jakou máte polohu?“

„Penobscotova zátoka.“

„Teď mě dobře poslouchej, tady je plán. Dáš mi svoje GPS souřadnice. Já k vám přijedu a vrátím ti otce.“

„Co za to?“

„Jen slib, že na všechno obě zapomenete. V pořádku?“

„Abbey!“ ozvala se tlumeně, ale naléhavě Jackie. „Nevěř mu ani –“

Úder.

„Ne, prosím! Neubližujte mu!“

„Abbey,“ promlouval k ní pomalým klidným hlasem zabiják. „Nezapomínej, že jsme na otevřené frekvenci. Rozumíš? Jedu za vámi. Když dodržíte moje pokyny, nebudou žádné problémy.“

Abbey se pokusila prodýchat nedobrovolné křeče, kterými se jí stahovalo hrdlo. Teprve po chvilce se jí s vypětím podařilo odpovědět. „Rozumím.“

„Tak. A teď ty souřadnice, ano?“

Jackie sáhla po mikrofonu a vypnula přenosový knoflík, takže je nikdo neslyšel. „Abbey, víš dobře, že lže. Zabije nás.“

„To vím,“ odpověděla Abbey urputně. „Nech mě přemýšlet.“

Moře se vzdouvalo stále výš a výš, loď se s každou další vlnou natáčela bokem a proud ji strhával stranou.

„Abbey? Jsi tam?“

Abbey si vzala od Jackie mikrofon. „Snažím se určit polohu!“ Otočila se k Jackie. „Co mám dělat?“

„Já… Já nevím,“ pokrčila Jackie bezradně rameny.

„Haló? Co kdybych tatínkovi ještě trochu přidal, abych vám pomohl v určování?“

„Jsme kousek na jih od Devil’s Limb,“ řekla nakonec Abbey.

„Devil’s Limb? Co tam u všech čertů hledáte?“

„Chtěly jsme do Rocklandu,“ vyhrkla Abbey a z hlavy se jí samým přemýšlením málem kouřilo.

„Nesmysl! Jestli jste až u Devil’s Limb, dejte mi souřadnice!“

Abbey vyťukala příkaz na klávesnici, zanesla na obrazovku traťový bod hned vedle Devil’s Limb a přečetla falešné souřadnice.

„Prokristovy rány,“ ozval se po chvíli zabiják. „Tam nejedu. Vraťte se sem.“

Abbey se dala do pláče. „To nejde! Už skoro nemáme naftu.“

„Nelži, ty jedna podělaná děvko. Vrátíš se sem, nebo si z tvýho tatíka udělám návnadu pro tuňáky!“

„Ne, prosím,“ vzlykala Abbey. „To vaše střílení nám prostřelilo palivové potrubí. Jsme už skoro úplně na suchu.“

„Nevěřím ti ani slovo!“

„Teprve teď se nám to podařilo zasvorkovat, přísahám, že mluvím pravdu!“

Rána. „Slyšela jsi to? To bylo za to, že mi zase lžeš.“

Abbey polkla. Musela to risknout. „Prosím, věřte mi,“ pokračovala kontrolovaným hlasem. „Proč bych jinak volala Pobřežní stráž?“

„Seru na to! V tomhle počasí na otevřený moře nejedu.“

Do lodi prudce narazil poryv větru a přinesl s sebou mohutný nápor deště, který pronikl rozbitými okny dovnitř. Další vlna strhla loď opět stranou a Abbey se musela chytit stropních úchytů, aby nespadla.

„Vždyť nás zabije!“ zasyčela na ni Jackie. „Co to sakra děláš?“

„Předstírám… předstírám, že se mu chceme vzdát.“

„A potom?“

„Potom nevím.“

„Slyšíte mě?“ přihlásil se zabiják. „Okamžitě se vraťte, nebo ho hodím rybám.“

Abbey stiskla přepínací tlačítko a snažila se, aby zněla hodně vyděšeně. „Prosím, opravdu to nejde. Nevím, jak vás přesvědčit, abyste mi uvěřil, ale přísahám, že mluvím pravdu. Proděravěl jste nám loď jako řešeto a jedna kulka prostřelila i palivové potrubí. Máme sotva tak naftu na to, abychom mohly manévrovat. Přivezte mi sem tátu a já udělám všechno, co si budete přát. Vyhrál jste. Vzdáváme se. Věřte mi, prosím.“

„Nikam nejedu!“ ječel muž.

„Jestli se chcete dostat do Rockland Harboru, stejně musíte tudy.“

„A proč bych se chtěl kurva dostat do Rockland Harboru?“

„Protože nikam jinam se v tomhle počasí nemáte šanci dostat! Nebuďte idiot, já tohle moře znám. Jestli si myslíte, že to zvládnete do Owls Head, jste setsakramentsky na omylu. Nedojedete ani k Nubble a rozbijete se o skály.“

Z vysílačky se ozvaly obscénní kletby. „Doufám, že si ze mě neděláte prdel, protože tvůj táta je přivázanej k zábradlí. Když se loď potopí, půjde na dno s ní.“

„Slibuji, že nelžu, jen prosím přijeďte a přivezte mi tátu.“

„Nechte kanál 72 zapnutý a poslouchejte moje pokyny, přepínám.“ Přenos skončil a z vysílačky bylo slyšet již jen praskání statické elektřiny.

„Co budeme dělat?“ naříkala Jackie. „Máš nějaký další plán, až se mu jako vzdáme?“

„Jeď do Devil’s Limb.“

„V týhle bouřce? Budou se tam ženit všichni čerti.“

„Přesně o to jde.“

„Ty máš plán?“

„Až tam budeme, něco vymyslím.“

Jackie jen zakroutila hlavou, popohnala motor k většímu výkonu a loď se vrhla do rozbouřených vln, směr Devil’s Limb. „A mysli rychle,“ doporučila jí Jackie.

77

Boeing 747 se vznesl z ranveje letiště v Portlandu, pronikl clonou bouřkových mraků a najednou se ocitl v plné záři měsíčního svitu. Wyman Ford se podíval z okénka a znovu se nechal unést děsivým představením vysoko na obloze. Ta důvěrně známá žlutá tvář, plná vzpomínek a romantiky, byla nenávratně pryč, vystřídaná podvrženým dítětem, novým a strašidelným, které teď na okolní hory a údolí mraků vrhalo své nazelenalé světlo. Vlečka vyvržené měsíční horniny kroužila po oběžné dráze a vytvářela nad měsíčním povrchem klenutý oblouk.

V kabině letadla se rozproudil vzrušený hovor a lidé jeden přes druhého zírali z okének a pozorovali podivný jev. Ford se ještě chvíli díval s nimi, ale pak své okno zatáhl, opřel se do sedadla a zavřel oči. V duchu se již soustředil na schůzku, která na něj čekala.

O hodinu a půl později, když se letadlo dostalo do prostoru Dullesova letiště ve Washingtonu, se Ford sám probudil a navzdory předchozímu slibu, že už to neudělá, zvedl kryt okna a ještě jednou se podíval na Měsíc. Oblouk suti stále kroužil na oběžné dráze a zvolna se protahoval v uzavřený prstenec. Washington ležel rozprostřený pod nimi, ponořený v tajemném, modrozeleném svitu, který nebyl ani nocí, ani dnem.

Forda nepřekvapilo, když na něj u východu čekali federální agenti, kteří jej doprovodili prázdnými chodbami a halami; televizní obrazovky v prostorech pro cestující všechny do jedné vysílaly ty samé zprávy s obrázky Měsíce, prokládané rozhovory s nejrůznějšími odborníky a reakcemi z celého světa. Světem se šířila panika, zejména na Blízkém východě a v Africe. Kolovaly zvěsti o zkouškách strašlivých a supertajných zbraní v USA či Izraeli, lidé se děsili zvýšené radiace, zaplavili nemocnice a dožadovali se vyšetření.

Agenti kráčeli s kamennými tvářemi po jeho boku a nepromluvili na něj ani slovo. Ulice Washingtonu byly dokonale pusté; obyvatelé hlavního města se nejspíš instinktivně rozhodli zůstat doma.

Prošel výstupní kontrolou a agenti mu pomohli nastoupit do policejní Crown Victorie a posadili ho mezi sebe na zadní sedadlo. Automobil se se spuštěným majákem řítil liduprázdným městem až na 17. ulici k ohavné cihlové budově Úřadu pro vědeckou a technologickou politiku, v níž sídlil Lockwood a jeho lidé.

Přesně tak, jak očekával, ve všech oknech se svítilo.

78

Harry Burr si do navigace zadal traťový bod a na obrazovce se objevila trasa k útesu jménem Devil’s Limb.

Podíval se na Abbeyina otce zhrouceného v částečném bezvědomí na zádi, s rukama stále připoutanýma k zábradlí. Déšť a mořská pěna ho už úplně promáčely. Možná to s tou poslední ránou trochu přehnal, ale co, však on se probere, aby důstojně sehrál svoji roli v posledním dějství téhle podělané hry.

Loď vyplula ze závětrné ochrany souostroví Muscle Ridge a ocitla se na otevřeném moři Penobscotovy zátoky. Burr jen s obtížemi zápolil s kormidlem. Obrovské vlny se na něj valily z temnoty jedna za druhou, každá z nich měla vysoký hřeben pěny a doprovázely ji nelítostné poryvy deště i větru. Zapnul reflektor, otáčel jím dokola a zíral do rozbouřené tmy. Kužel světla mu nabízel pouze pohled na přelévající se hory vody, které se vzdouvaly všude, kam se podíval. Dostal strach.

Tohle je šílenství. Možná nemusí dělat vůbec nic – ty čubky se nejspíš utopí samy a vyřeší tak jeho problém za něj. Bohužel, spoléhat na to nemůže a kdo ví, co mezitím ještě napovídají Pobřežní stráži. Mohou mít na palubě nouzový vysílač, jeho loď ho měla, který se automaticky spustí, i kdyby ony samy už nikam nevolaly. Nemůže riskovat, ani v nejmenším, že tohle dobrodružství přežijí a někomu o něm budou vyprávět. Všichni tři musí zemřít. Zuřící bouře mu k tomu nabízela ideální krytí.

Displej radaru pouze zrnil statickou elektřinou, kterou jeho signálu vracel liják, obří vlny i vodní tříšť, kterou vlny vrhaly ve větru vysoko do vzduchu. Navigace udávala rychlost šesti uzlů a zdálo se, že přinejmenším ta funguje i v tomhle psím počasí bez problémů. Přidal na osm uzlů a loď si těžkopádně razila cestu vpřed. Každá z vln ji nebezpečně vynesla na samotný vrchol, kde ji pohltil zpěněný hřeben a pak se prudce zřítila do propasti, jako by se řítila dolů vodopádem. Křečovitě svíral kormidelní kolo a snažil se neztratit rovnováhu a udržet loď přídí proti nárazům vln, i když měl pocit, že se všechny živly spojily, aby ji rozzuřenému moři nastavily bokem. Ani to ještě nebylo všechno. Jedna z dlouhých, táhlých vln se zlomila nad přídí, zelená vodní masa se přehnala přes okraje a vtrhla do kabiny a zase ven otvory v boku. Burr začal podléhat panice a zvolnil zpět na šest uzlů. Ta holka mu nikam neuteče – a její otec je pořád jeho esem v rukávu. Dceruška ho nikdy neopustí.

Zvažoval možnost, že by na něj ušila nějakou boudu, pokoušela se ho vylákat na volné moře, kde mu bouře potopí loď, ale to určitě nemohla být pravda: má přece na palubě jejího otce a kromě toho, jeho loď je větší a stabilnější než ta jejich. Jestli se má někdo potopit, budou to ony.

Chtějí mu snad nastražit nějakou past? Možná, ale pokud ano, nic hloupějšího je napadnout nemohlo. Má pistoli a její otec je stále přivázaný k zábradlí a klíč od pout má v kapse on. Mají snad v úmyslu vylákat ho někam na útesy? S jeho dokonalou navigací nemají šanci.

Ne, Harry Burr dospěl k názoru, že s tím svým proraženým palivovým potrubím nelžou. Byly tak vystrašené, že uvěřily jeho planým slibům. Vystřílel na ně přinejmenším pět zásobníků a je docela možné, že jedna ze střel skutečně poškodila palivový systém. Devil’s Limb je navíc na cestě do Rocklandu a je také pravda, že dostat se do Owl’s Head kolem útesů na Cutters Nubble by bylo v tomhle počasí na samotné hranici rizika. Všechno, co říkaly, dávalo smysl a zapadalo do sebe.

Jednou rukou držel kormidlo a druhou vytáhl čtyři prázdné zásobníky, vyskládal je na přístrojové desce vedle krabice s náboji. Stále jednou rukou do každého nemotorně namačkal nové náboje, a když byly konečně plné, zastrčil si těžké zásobníky do kapes – po dvou do každé. Tentokrát už nepřipustí žádné překvapení. Plán je jednoduchý: zabije je, potopí jejich loď a vezme to rovnou do Rockland Harbor. Tam loď uváže a zmizí. Nic nebylo na jeho jméno – Straw si loď pronajal na sebe a vyzvedl ho v opuštěné zátoce na pobřeží. Nikdo netuší, že je vůbec na palubě. Jistě, za pár dní nebo týdnů najdou Strawovo tělo, okousané od ryb, s kulkou v hlavě, ale to už bude dávno pryč. Napřed mu ale dopřeje řádný námořnický pohřeb se spoustou řetězů a provazu, aby jen tak nevyplaval.

Na získání harddisku už je nejspíš pozdě, takže na svých dvě stě tisíc může, alespoň v tomto případě, zapomenout. Na vyčištění však čas ještě má – tady nemůže připustit kompromis. Znovu pocítil, jak se v něm vaří hněv, a pokoušel se ho dostat pod kontrolu. Všechno je to jen hra. Někdy vyhraje, jindy prohraje. Nebyla by to první zakázka, kterou se mu nepodařilo splnit a zcela jistě není ani poslední. Teď se musí jen postarat o detaily a v klidu se může těšit na další kšeft. Určitě bude lepší než tenhle.

Vylovil z kapsy cigarety a vztekle si uvědomil, že jsou úplně promáčené. Jak jinak. Loď se přehoupla přes vlnu a řítila se dolů. Motor řval a Burr se oběma rukama držel kormidla. Prokristovy rány, jak jen si oddychne, až se ti tři zmetci konečně ocitnou na dně Atlantiku.

79

Marea II byla stále hlouběji na otevřeném moři a vítr kolem burácel zběsileji a zběsileji. Moře se vzdouvalo děsivými horami a hlubokými údolími vln a jejich zpěněná, šedá úbočí se s divokým řevem řítila proti nim. Abbey nechala Jackie u kormidla, vděčná za její mistrovství. Jackie měla svůj vyzkoušený trik a na každou vlnu najížděla pod úhlem třiceti stupňů, zvolna přidávala rychlost a poskytovala lodi dostatek šťávy, aby prorazila zpěněným hřebenem na vrcholu, a znovu ubírala, když se obrátily dolů. Abbey byla při každém manévru bez sebe strachem, ale Jackie to zatím stále vycházelo.

„Do prdele,“ ulevila si teď Jackie a pokoušela se proniknout zrakem tmu. Řítila se proti nim mohutná vodní stěna, vyšší než všechny předchozí, tak vysoká, až to vypadalo, jako by se z moře oddělil nějaký vodní mrak a stoupal k obloze. Loď se šílenou rychlostí, která jim zatlačila žaludek až do krku, propadla do hlubokého údolí poslední vlny a na okamžik ji pohltil strašidelný klid v závětří přicházející vlny. Loď začala stoupat a nakláněla se tím víc, čím blíž byla zpěněnému vrcholu. Ten se nad dívkami tyčil jako nějaká gigantická tlama připravená je bez milosti pozřít.

„Uber!“ ječela Abbey vyděšená k smrti.

Jackie ji však ignorovala a vytáhla výkon motoru na tři tisíce otáček. Zároveň loď ještě o kousek naklonila šikmo proti čelu vlny, po jejímž vysokém úbočí mířily stále vzhůru. Teď se nad nimi zničehonic objevil hřeben vlny, dunící, zvířená stěna vody a příď lodi zamířila přímo do něj, neboť Jackie ihned stočila kormidlo zpět. Voda se přelila přes příď a řítila se po palubě, vší silou vrazila do oken kabiny a pokračovala dál prázdným prostorem, ale to se loď již zachvěla, jako by ještě v posledním okamžiku zaváhala, vystrašená z toho, že ji vlna může strhnout pod hladinu, nakonec se však vyprostila, naklonila dolů a začala prudce klesat. Jackie okamžitě ubrala plyn téměř na volnoběh a ponechala loď na pospas gravitaci, která ji snesla do závětří před další vlnou.

„Před námi je další,“ řekla Abbey. „Ještě větší.“

„Vidím,“ zamumlala Jackie. Popohnala motor a zahájila nový vzestup. Prorazila zpěněným hřebenem na vrcholu a celá loď teď naříkala námahou, ale stejně jako před chvílí se opět bezpečně zhoupla. Bojovaly s nekonečnou řadou vln, větších a větších, s horami vody, které se vydaly na pochod kamsi do neznáma. Abbey si byla na vrcholku každé z nich jistá, že je to ta poslední, která je stáhne pod hladinu, ale loď se nahoře vždy srovnala, proklouzla zpěněným peklem hřebene a přistála zase dole, připravená celý ten hrůzostrašný postup opakovat.

„Ježíši, Jackie. Tohle ses naučila na tátově lodi?“

„V zimě jsme jezdívali chytat až za Monhegan. Párkrát nás tam chytly pěkný fičáky od severovýchodu. Tohle je brnkačka.“

Jackie se snažila mluvit klidně, ale Abbey se nenechala zmást. Přemýšlela o vlastním tátovi, který o ni měl takový strach, že jí nikdy nedovolil řídit jeho loď. Strašně se o něj bála. Viděla ho, přivázaného k zábradlí, skrz na skrz promáčeného, na rozbouřeném moři s vraždícím maniakem u kormidla. Ten její plán je úplně šílený, vlastně to ani žádný plán není. Vzdají se a potom co? Samozřejmě že je všechny zabije, nic jiného v úmyslu od samého začátku nemá. Copak opravdu věří, že mu to dokáže vymluvit? Neměla by přece jenom zavolat Pobřežní stráž? Ne, uslyšel by ji a zabil by tátu. A i kdyby ne, v tomhle počasí Pobřežní stráž nikdy nevyjede.

Musí něco vymyslet.

Z dalších myšlenek ji vyrušil hlas na kanále 72. „Haló? Tatínek se nám probral. Nechceš mu říct ahoj?“

80

Agenti doprovodili Forda do zasedací místnosti. Jakmile se objevil ve dveřích, Lockwood vyskočil ze svého místa v čele velkého konferenčního stolu, za nímž seděla sestava mocných v oblecích a uniformách. Stěny byly lemovány plochými obrazovkami a Ford z vážných tváří všech přítomných usoudil, že už přinejmenším tuší, co se děje.

„Chválabohu, Wymane. Už vás naháníme hodiny. Máme tady mimořádnou situaci. Prezident po nás chce do sedmi doporučení.“

„Mám pro vás stěžejní informace,“ odpověděl Ford a položil kufřík na stůl. Zároveň si prohlížel plejádu účastníků konference. Vedle Lockwooda seděl generál Mickelson, prošedivělé vlasy jen zběžně učesané, uniforma, jindy bezchybně nažehlená a upravená, byla dnes pomačkaná, jeho sportovní postava nezvykle napjatá. Celou jednu stranu stolu zabíral kontingent lidí z NPF, mezi nimiž rozpoznal Chaudryho a Derkweilera a mladou Asiatku, jejíž jmenovka prozrazovala, že se jmenuje Leungová. Na konci stolu se shromáždili další vědci z OSTP a skupinka zástupců národní bezpečnosti; na obrazovkách byli přes videomost připojeni náčelník Sboru náčelníků štábů, poradce prezidenta pro národní bezpečnost Manfred, ředitel NASA a ředitel Národní zpravodajské služby. Celý stůl byl pokrytý zápisníky, dokumenty a notebooky. Podél stěn seděly na židlích sekretářky a asistentky připravené zapisovat vše potřebné. V místnosti vládlo napětí, které bylo možné krájet a které hraničilo s čirým zoufalstvím.

Ford otevřel kufřík a vytáhl z něj falešný harddisk. Opatrně jej položil na naleštěný povrch stolu, jako by se jednalo o drahocenný křišťál. Jako další vytáhl srolovaný snímek ze složky Voltaire33, nejčistší z celé série, který si zvětšil ve foto-kinu v Topshamu, a rozbalil jej na stole.

„Toto je, dámy a pánové, snímek pořízený dne 23. března oběžnou sondou Marsu MMO.“

Ponechal jim čas, aby informaci vstřebali, a nechal zvětšený snímek kolovat. „Zachycuje na povrchu Marsu předmět, o němž jsem přesvědčen, že v dubnu vystřelil na Zemi a dnes v noci i na Měsíc.“

Další přestávka vyplněná šokovaným tichem a pak už kolem stolu vybuchla bouře hlasů, otázek, tvrzení. Ford si počkal, až prvotní vlna vzrušení lehce opadla a pokračoval. „Snímek pochází z tohoto přísně důvěrného disku.“

„Kde přesně na Marsu se ten předmět nachází?“ zeptala se Leungová.

„Všechno je na disku,“ odpověděl Ford. „Všechno. Přesné souřadnice ale z hlavy neznám,“ zalhal ještě.

„Vyloučeno!“ zvolal rozhořčeně Derkweiler. „Něčeho takového bychom si už dávno všimli při pravidelném vyhodnocování zaslaných snímků!“

„Nevšimli jste si ho, protože je ukrytý ve stínu kráteru a téměř neviditelný. Snímek kromě toho vyžadoval při zpracování nesmírné úsilí a dovednost, aby jej bylo možné vytáhnout ze tmy.“

Chaudry se zvedl ze svého místa a podezíravě se na Forda podíval. Natáhl se k němu a uchopil harddisk. Obracel jej ve svých mahagonových dlaních a pozorně si ho prohlížel svýma černýma očima. Jeho kalifornský copánek působil mezi washingtonskými obleky nepatřičně.

„To není disk z NPF,“ pronesl nakonec a znovu se na Forda podíval. Oči se mu přitom zúžily v tenkou škvíru. „Odkud ho máte?“

„Od zesnulého Marka Corsa,“ odpověděl Ford.

Chandry lehce zblednul. „Je zhola nemožné, aby takový disk z NPF někdo vynesl nebo jen zkopíroval. Naše data jsou kódována a bezpečností mechanismy jsou jištěny proti selhání.“

„Jste si tak jistý, že by s vámi souhlasil i nějaký zručný počítačový technik? Pokud o mých slovech pochybujete, překontrolujte si sériové číslo na boku.“

Chaudry obrátil disk v rukou. „Opravdu to vypadá jako sériové číslo z NPF, ale… tenhle váš snímek, rád bych viděl originál. Co když je to jen nějaký podvrh vyrobený ve Photoshopu?“

„Důkaz držíte v rukou. Všechno je na disku, v původní binární podobě z MMO.“ Ford vytáhl z kapsy obleku papír a ukázal ho ostatním. „Problém je, že původní heslo z NPF bylo změněno. Mám ovšem k dispozici nové – bez něj je celý disk k ničemu.“ Potřepal papírem v ruce. „Věřte mi, ten obrázek je skutečný.“

Marjory Leungová vstala ze svého místa. „Promiňte, ale řekl jste zesnulý Mark Corso?“

„Ano, Mark Corso byl totiž před dvěma dny zavražděn.“

Leungová se zapotácela, jako by se měla každým okamžikem zhroutit. „Zavražděn?“

„Přesně tak. Stejně jako jeho předchůdce doktor Freeman. A vraždu rozhodně nespáchal nějaký bezdomovec. Podle všeho to vypadá, že jak Corso, tak Freeman byli zabiti najatým profesionálem – někým, kdo se pokoušel zmocnit přesně toho disku, který teď před vámi leží na stole.“

Místnost pohltilo hrobové ticho.

„Takže vidíte,“ pokračoval Ford po chvíli, „že před sebou máme pořádný kus práce. Nejenže se Země stala cílem smrtícího útoku, ale navíc nás někdo z naší strany zradil.“

81

Burr předal mikrofon vysílačky Strawovi, který jej sevřel v připoutaných dlaních. Bylo jedno, co své dceři napovídá; chtěl jen docílit toho, aby si Abbey uvědomila, že její otec sice žije, ale že je v pěkně nepříjemné situaci. Musí ji udržet ve strachu, vyděšenou a zoufalou, protože se mu s ní bude lépe manipulovat.

„Tati? Tati? Jsi v pořádku?“

„Abbey. Zmizte odtamtud pryč! Ta loď to nemůže vydržet! Jeďte okamžitě pryč!“

„Tati.“ Následovalo bolestné ticho. „Nemáme naftu.“

„Proboha živého Abbey, on má pistoli. Zavolej rychle Pobřežní stráž, nevěř mu –“

Burr mu vytrhl mikrofon z ruky. Používali sice dávno zapomenutou frekvenci a vysílali na čtvrtce wattu, takže nebyla šance, že by se signál dostal až na pevninu, zejména v tomhle počasí, ale proč zbytečně riskovat?

„Slyšela jsi?“ pronesl do mikrofonu. „Všechno bude v pořádku, dostaneš svého tatínka zpátky. Potřebuju tě totiž živou – jinak se ke svému disku nedostanu. Přemýšlej – máš pro mě mnohem větší cenu živá. Musíme si o tom v klidu promluvit, ale udělejme to někde, kde se přitom neutopíme, ano, slyšíš mě?“

„Slyším,“ vypravila ze sebe Abbey krátce.

Burr vymáčkl přenosový knoflík a usoudil, že mu nejspíš neuvěřily, ale co mohou dělat? Karty rozdává on. Jistě, může je napadnout nějaká pitomost, nějaký plán, ale to se jim nemá šanci povést.

Loď se zvedla na další vlně a natočila se na pravobok. Sakra, zapomněl na kormidlo. Řítila se na něj obrovská vlna velká jako jednopatrový dům, černá jako Guinness, se stejně hustou pěnou. Otočil kormidlem proti vlně a loď začala prudce stoupat. Nedokázal ji však otočit celou dřív, než se ocitl na zpěněném hřebeni a ten se teď vší silou vrhl proti trupu. Stočil loď opět našikmo a zase klesl, když se černá vlna přehnala přes zábradlí, tlačil loď prudce dolů a přitom ji stále ostřeji nakláněl.

Loď dopadla do údolí mezi vlnami a ze všech drenážních otvorů crčely proudy vody. Paluba byla o třicet stupňů vychýlená z vodorovné polohy a Burr se ze všech sil držel kormidla a zajíkal se strachem. Pokusil se otočit kormidlem, ale to mu kladlo odpor, který nedokázal překonat. Loď se stále více nakláněla. Přidal plyn, ale motor nereagoval. Místo jeho burácení slyšel jen řev mnoha tun vody, které se hnaly přes palubu. Konečně se kormidlo trochu uvolnilo, loď se zachvěla, zbavená tíhy moře, a zvolna se sama vyrovnala.

Ještě nikdy v životě neměl takový strach. Podíval se na navigaci: byli asi uprostřed cesty k Devil’s Limb. Jakmile budou za útesem, dostanou se alespoň na závětrnou stranu toho běsnícího oceánu. Plují rychlostí šesti uzlů – jak dlouho to ještě může trvat? Deset minut? Deset minut nefalšovaného pekla.

„Pusť mě ke kormidlu,“ ozval se rybář. „Nebo tu loď potopíš.“

„Jdi do hajzlu,“ odpověděl Burr a soustředil se na další zpěněnou stěnu, která se na ně řítila. Loď začala znovu stoupat ve snaze udržet krok s masou vody, která do ní vrazila, a kormidelní kabina se třásla a naříkala, jako by se měla rozpadnout. Jestli mu voda zkratuje elektroniku, bude bezmocný, blesklo mu hlavou.

Svíral kormidlo, zatímco se loď řítila dolů po úbočí vlny, do bezedné propasti moře. Voda v kabině se mu pěnila u nohou a razila si cestu výrokovými otvory.

„Odemkni mě,“ zopakoval znovu Straw. „Jinak půjdeme oba ke dnu.“

Burr sáhl do kapsy a vytáhl klíč. Natáhl k Strawovi ruku. „Odemkni se a vrať mi pouta.“

Jednu ruku držel stále na kormidle a druhou uchopil pistoli a pozoroval, jak se Straw zbavuje pout a míří k němu. Musel se přidržovat zábradlí, aby udržel rovnováhu.

Loď se ještě chvíli pohupovala v závětrném klidu, až strašidelně nehybném, zvolna se začala opět zvedat a jako před chvílí stáčet bokem proti vlně.

„Pusť mě ke kormidlu,“ vykřikl Straw a chytil kolo kormidla rukou.

Burr ustoupil a namířil na něj pistoli. „Připoutej se ke kormidlu.“

Rybář ho ignoroval a oběma rukama zápolil s kormidlem. Přidával plyn a loď stále ostřeji stoupala po úbočí vlny, až se ocitla na hřebeni, vystavená burácivému vichru a zalévaná tunami vody, to vše za ohlušující rámusu zdivočelého vodní masy. Loď si prorazila cestu hřebenem, srovnala se a začala klest do klidné brázdy za vlnou.

„Řekl jsem, aby ses připoutal ke kormidlu!“ Burr vystřelil do stropu kabiny, aby svůj rozkaz doprovodil hrozbou.

Rybář se levým zápěstím připoutal ke kolu kormidla. Burr přistoupil blíž, překontroloval, že je opravdu zamčený, vzal si od něj klíč a hodil ho do moře.

„Teď budeš držet kurz přímo k útesu. Něco si zkusíš a zabiju tě. A hned potom tvoji dceru.“

Loď se zvedla na další vlně a oblohu rozzářil blesk následovaný ohlušujícím zahřměním hromu. V kratičkém záblesku světla spatřili nekonečnou plochu zdivočelé vody.

Burr se chytil zábradlí a pozoroval vodní stěnu, která se k nim rychle blížila. Rybář neodpověděl, svíral pevně kormidlo a hleděl upřeně do tmy.

82

V tichu, které následovalo, se rozlehlo skřípání koleček a voják strážní služby začal na vozíku rozvážet kávu.

„Říkáte, že po vás prezident chce do sedmi doporučení? Jaké máme možnosti?“

Lockwood rozhodil rukama. „Doktore Chaudry?“

Chaudry si mnul svoji ostře řezanou tvář. „Máme na oběžné dráze Marsu půl tuctu satelitů. Předpokládali jsme, že je všechny nasadíme na nový úkol – lokalizovat zdroj útoků. Ale teď tvrdíte, že jeho souřadnice již znáte.“

„Ano,“ přidal se Mickelson, „a s nimi můžeme použít jeden z těch vašich satelitů jako zbraň. Nasměrujeme ho na onu zbraň a necháme ho do ní nejvyšší rychlostí narazit.“

Chaudry zavrtěl hlavou. „To by bylo stejně efektivní, jako byste hodili po tanku vajíčkem.“

„Varianta dvě,“ nenechal se odradit Mickelson a pokýval hlavou. „Jaderný útok.“

„Startovací okno nebude k dispozici dřív než za půl roku, to v nejlepším případě,“ vysvětloval Chaudry, „a cesta na Mars si vyžádá déle než rok.“

„Jaderný útok je i tak naší jedinou efektivní odpovědí,“ přihlásil se z obrazovky náčelník Sboru náčelníků štábů.

Chaudry se k němu otočil. „Admirále, pochybuji, že tam mimozemšťané nechají tu zbraň jen tak čekat, až jim ji rozbijeme jaderným útokem.“

„Rád bych vám připomněl,“ ozval se Lockwood, „že tím správným termínem je stroj. Že je to zbraň, zatím nevíme jistě.“

„A co by to asi tak u všech čertů bylo?“ rozčílil se Mickelson. „Vždyť se na to podívejte!“

Chaudry se tichým hlasem ujal slova. „Tento předmět je produktem civilizace na nepředstavitelně vysokém stupni technologické vyspělosti. Jsem po pravdě řečeno v šoku, že si doopravdy myslíte, že bychom ji dokázali zničit obyčejným jaderným výbuchem. Jsme jako švábi, kteří debatují nad tím, jak zabít deratizátora. Jakákoli vojenská akce je předem marná – a navíc extrémně nebezpečná. Čím rychleji to pochopíme, tím lépe.“

Napětí v místnosti rostlo. Navíc zde začínalo být nepříjemně horko. Ford využil příležitosti, sundal si sako a ležérně jej přehodil přes opěradlo židle. Návnada byla vhozena do vody, pomyslel si. Teď nezbývá než čekat, kdo se na ni chytí.

83

Marea II překonala další hřeben na vrcholu vlny a Abbey letmým pohledem přes provazce deště zahlédla širokou šmouhu zpěněné vody. Podle navigace se teď nacházely jen pár set metrů od prvního ze tří skalisek vyčnívajících z vody.

„Před tebou!“ varovala Jackie.

„Vidím ho,“ odpověděla Jackie klidně a uvolnila lehce kormidlo. „Točím do závětří.“

Vpluly do chráněného prostoru za skalisky a moře se náhle ztišilo. Vlny byly stále vzedmuté, ale vítr se zmírnil a s ním i nepravidelné útoky vln. Loď se i nadále vzdouvala nahoru, dolů a Abbey již viděla neskutečné vlnobití u paty skály. Některé z vln, které se o něj rozrážely, byly dobrých sedm metrů vysoké a některé ještě vyšší. Vybuchovaly a jako ve zpomaleném filmu se tříštily v obrovské zpěněné gejzíry vody rozložené na atomy.

„Hotovo,“ konstatovala spokojeně Jackie a začala s lodí opisovat pomalý, těsný kruh. „Jaký je plán?“

Abbey zaváhala. „Budeme předstírat, že se mu vzdáváme. Vezme nás na palubu a… a počkáme si na příležitost.“

Jackie na ni vytřeštila oči. „Tomu říkáš plán?“

„Co jinýho chceš dělat?“

„Ten chlap nás všechny oddělá. Bum, bum. To bude celý. Nebudeš mít čas tam čekat na nějakou příležitost. A nic si nenamlouvej, tvýho tátu nám nevrátí. Abbey, já ho chci taky zachránit, ale nechci přitom přijít sama o život. Rozumíš mi?“

„Přemýšlím,“ vyhrkla Abbey.

Jackie dokončila okruh a držela se co nejblíže závětrnému břehu. „Přestaň panikařit. Za pár minut ho máme tady. Soustřeď se. Jsi chytrá. Dokážeš to.“

Abbey se podívala na radar, jestli na něm nedokáže najít blížící se loď. Otáčela potenciometrem a pokoušela se odladit déšť a odrazy mořské hladiny. Obrazovka však byla jen jedno velké zrnící pole. Přesto se jí úpravou parametrů po chvíli podařilo získat obraz vystupujících skalisek na pravoboku – tři obrovské zelené kapky. Za okamžik spatřila ještě čtvrtou, ta se jí střídavě ztrácela a zase objevovala, ale bylo jasné, že se pohybuje a míří k nim.

„To jsou oni,“ řekla. „Tady. Zajeď s lodí do průlivu mezi tyhle dvě skály.“

„Pomátla ses? Víš, jak je úzký? A vlny jsou z obou stran.“

„Tak mi dej kormidlo.“

„To tak. Udělám to sama.“

„Musíš zaparkovat přesně tady, to nás neuvidí na radaru.“

Jackie na ni zírala a byla v obličeji úplně bledá. „A potom?“

„Potřebujeme zbraně.“ Abbey rychle otevřela dveře a klopýtala po schůdcích do podpalubí. Držela se pevně zábradlí a s pocitem nepříjemného déjà vu otevřela dveře kajuty, vyvlekla z ní bednu s nářadím a vytáhla z ní malé námořní kleště na štípání šroubů, které byly na každé lodi standardním nástrojem, s jehož pomocí se řešily problémy se zatuhlými a zamrzlými šrouby, svorkami a táhly. Vyndala i rybářský nůž a dlouhý šroubovák. Vyběhla zpátky nahoru a hodila nářadí na palubní desku.

Popadla Jackie za ramena a podívala se jí přímo do tváře. „Chceš plán? Tady ho máš. Najedeme do něj, skočíme na loď, zabijeme ho, odvážeme tátu.“

„Najedeme do něj a obě lodi se potopí.“

„Ne, když ho naboříš do boku, vzadu za kormidelnou. Záď kýlu vyjede nahoru, já přeskočím, ty tam dáš bleskově zpátečku a vycouváš dřív, než si loď zlomí vaz. Marea II je tvrdá jako z cihel, vydrží to.“

„Najet, přelízt, zabít? Vždyť má pistoli! Co máme my – rybářskej nůž?“

„Máš snad lepší plán?“

„Ne.“

„V tom případě se budeme držet toho mýho.“

Zelená tečka na radaru se nebezpečně blížila. Abbey vyhlédla ven a pátrala ve tmě. V dálce zahlédla záblesk světla.

„Má rozsvícený reflektory! Pohni!“

Jackie přidala plyn a přeplula s lodí za skálu, Couvala a natáčela se a zápolila s mořem, větrem a silným proudem mezi oběma skálami. Řev vln narážejících na skály byl ohlušující a loď byla zahalena závojem vodní tříště. Jackie se ze všech sil snažila udržet ji uprostřed průlivu, mimo příbojovou vlnu, která jako zběsilá dotírala na ostré výčnělky skal.

„Jak poznám, kdy mám vyjet a narvat to do něj?“ dožadovala se Jackie.

„Najede si do závětří úplně stejně, jako jsme to udělaly my. Bude nás hledat a bude si přitom svítit. Takže to bude velmi snadný cíl. Když nás nikde neuvidí, přihlásí se vysílačkou. To bude náš signál. Počkáš si, až ho budeš mít z boku, pak vyrazíš plnou rychlostí vpřed a napereš to do něj. Na, vem si nůž.“

Jackie si od ní vzala dlouhý rybářský nůž a zastrčila si ho za pásek.

Abbey si do kapsy schovala dlouhý, tenký šroubovák a za poutko pásku si zastrčila kleště na šrouby. „Budu u zábradlí na přídi, připravená přeskočit.“

Moře tlačilo loď na skály a Jackie ji jen obtížemi držela pod kontrolou a mimo vtahující proud příbojové vlny. „To nemůže dobře dopadnout –“

„Nic neříkej.“

84

Hodiny v místnosti ukazovaly tři ráno, diskuse se vlekla a bylo zřejmé, že nikam nevede. Náčelník Sboru náčelníků štábů se z obrazovky obrátil k Chaudrymu a příjemným, zdvořilým hlasem mu položil zásadní otázku: „Jestliže si přejete, abychom se vojenskou alternativou řešení přestali zabývat, čím bychom ji podle vašeho názoru měli nahradit, doktore Chaudry?“

Chaudry na něj upřel vážný pohled. „Studiem, výzkumem. Teď, když víme, kde přesně se zbraň nalézá – za předpokladu, že náš obrázek je skutečně onou věcí, která je zodpovědná za oba výstřely podivné hmoty – můžeme na ni přesměrovat všechny naše satelitní zdroje. Stačí, když z disku získáme potřebné souřadnice.“

„A potom?“ zeptal se náčelník.

„Potom se pokusíme navázat komunikaci.“

„A co přesně bychom jim podle vás měli říct?“

„Že jsme mírumilovní lidé. Chceme mír, nejsme pro ně hrozbou.“

„Mírumilovní lidé?“ vyprskl Mickelson. „V tom případě byste se měl modlit, aby ten stroj pěkných pár posledních podělaných století raději prospal.“

„To by mohlo opravdu představovat problém,“ souhlasil Chaudry. „Důvod, proč nás ohrožuje. Kvůli našemu agresivnímu chování. Kdoví, jak dlouho nás už monitorují, naslouchají všem našim rádiovým i televizním přenosům, které už sto let vysíláme do vesmíru. Jejich počítače je samozřejmě dokážou rozluštit. A každý, kdo by se v uplynulém století díval na naše zpravodajství, by si o lidstvu nutně musel udělat velmi nelichotivý obrázek.“

„Jak by se ten stroj sakra naučil anglicky?“ zajímal se Mickelson.

„Pokud byl zkonstruován za tím účelem, aby sledoval vznik a vývoj inteligentního života,“ odpověděl Chaudry, „pak má nejspíš mimořádně výkonnou umělou inteligenci; troufám si tvrdit, že natolik vyspělou, že dokáže dešifrovat jakýkoli jazyk.“

„Jak je starý? Kdy ho postavili?“

Odpovědi se ujal Ford. „Na snímku je dobře patrná eroze a stopy po nárazech mikrometeoritů. Lze také vidět překrytí povrchovou horninou z dávných dopadů. Náš stroj je přinejmenším několik set milionů let starý.“

Mickelson se podíval na Chaudryho. „Souhlasíte?“ Chaudry si obrázek dlouze a pečlivě prohlížel. „Ano, je bezesporu velice starý.“

„Takže si také myslíte, že je opravdový?“

Chaudry zaváhal. „Rád bych nejprve viděl původní snímky a místo, kde se nachází. Pak bych se vám mohl pokusit odpovědět.“

„Na nějaké další ověřování už nemáme čas,“ připomněl jim Lockwood. „Za čtyři hodiny musíme odevzdat prezidentovi zprávu s doporučením. Vylučme tedy vojenské řešení a přejděme k navrhované komunikaci. Předpokládejme, že si stroj dokáže přeložit angličtinu; zahájíme s ním komunikaci?“

„Musíme je ujistit, že jim nechceme ničím ublížit,“ navrhoval Chaudry.

„Jakmile je začnete prosit o mír,“ nesouhlasil Mickelson, „je to jako byste křičeli do vesmíru, jak jsme slabí.“

„My ale jsme slabí,“ odpověděl Chaudry, „a ten stroj to ví.“

Následovalo ticho.

O slovo se přihlásil Derkweiler. „Naše skupina pro sledování asteroidů studuje způsoby odvracení vražedných asteroidů. Třeba bychom mohli využít některou z jejich technik a odklonit z pásma asteroidů jeden dostatečně velký a nasměrovat ho na stroj. Řekněme o velikosti, která na Zemi vyhubila dinosaury.“

Chaudry zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Příprava takové mise by trvala roky, než bychom ji vůbec odstartovali a než by se asteroid dostal až k Marsu. Kromě toho zatím nedisponujeme technologií, která by něčeho takového byla schopná. Musíme říct prezidentovi pravdu: Nemůžeme dělat vůbec nic.“ Chaudry se rozhlédl po místnosti.

Jeho poslední slova vyvolala další dlouhé ticho, které po chvíli přerušil Lockwood. „Možná se až příliš soustředíme na vojenské řešení. Zapomeňme na něj a zkusme mluvit o něčem jiném – co je tenhle podělaný stroj opravdu zač, kdo ho tam dal a o co se vlastně snaží?“

Ford si odkašlal. „Může být vadný.“

„Vadný?“ zopakoval Chaudry a tvářil se překvapeně.

„Je starý. Sedí tam už miliony let,“ objasňoval Ford. „Jestliže je poškozený, mohl by třeba existovat způsob, jak ho svést s cesty, ošálit. Něčím ho obalamutit. Zatím se chová dost chaoticky, nepředvídatelně. To nemusí být záměr, nýbrž známka selhání, závady.“

„Jak si to představujete?“ zeptal se Mickelson.

Všichni mlčky a s napětím čekali na odpověď. Lockwood se podíval na hodinky. „Za chvíli bude svítat. Objednal jsem na pátou rychlou snídani v soukromé jídelně. Přesuneme se tam a budeme pokračovat v diskusi při jídle.“

Ford se zvedl a záměrně ponechal svoje sako přehozené přes opěradlo židle. Vyšel z místnosti a vyčkával na chodbě, až se zasedací místnost vyprázdní a i ti poslední opozdilci se přemístí na druhý konec chodby do jídelny. Postával u dveří a pozoroval vycházející účastníky porady. Jako předposlední ji opustila Marjory Leungová. Vypadala zdrceně. Ford si byl původně jistý, že právě ona je jejich zrádcem, ale návnadu nespolkla.

Zbýval už jen Chaudry.

Ředitel mise na Mars vyšel ze dveří a vytahoval si ruku z kapsy. Ford k němu rychle přistoupil, jako by si s ním chtěl o něčem důvěrně promluvit, a bleskově mu sáhl rukou do kapsy a vytáhl z ní složený list papíru.

„Co to má sakra –?“ vykřikl Chaudry a vystřelil rukou po papíru, ale Ford byl rychlejší a stáhl se z jeho dosahu.

Zvedl papír v ruce a ukázal ho skupince ohromených svědků. „Toto je heslo k harddisku. Doktor Chaudry mi jej právě ukradl z kapsy saka. Na začátku jsem oznámil, že mezi sebou máme zrádce. Teď jsme ho chytili.“

85

Burr stál v kormidelní kabině, otáčel reflektorem sem a tam a pátral v bouři. Světelný kužel však narážel jen na tmu a nabízel mu pouze rozkymácené, zpěněné moře a skály. Kde sakra jsou? Že by je proud vynesl ze závětří zpět na rozbouřené vlny? Chvíli si hrál s ladicím knoflíkem radaru a pokoušel se získat alespoň nějaký použitelný obraz přesahující dosah světelného kužele reflektoru, ale na obrazovce i nadále viděl pouze mrholení statické elektřiny.

Oblohu rozřízl další blesk a osvítil skály na pravoboku. Burácení moře bylo téměř ohlušující a hladina, pokrytá vodní tříští, se rytmicky houpala vysoko nahoru a dolů.

„Ty jedna děvko!“ Burr popadl mikrofon a zmáčkl tlačítko přenosu. „Kde jsi?“

Žádná odpověď.

„Odpověz, nebo je po něm!“

Stále jen ticho. Je to snad opravdu past? Zakřičel do mikrofonu: „Držím mu pistoli u hlavy. Další kulka je pro něj!“

Motor náhle zběsile zaburácel, loď sebou škubla prudce dopředu a Burr ztratil rovnováhu. Podařilo se mu zachytit sedadla pro spolujezdce a zastavit tak svůj pád. Loď se plnou parou řítila vpřed. „Co to sakra děláš?“ vykřikl a pokoušel se udržet na nohou a zamířit na rybáře opět pistoli. Z pekla rozbouřeného moře se vynořila kolmá skalní stěna bičovaná deštěm a nezadržitelně se blížila k nim. Ten parchant namířil loď přímo na útes.

„Ne!“ vykřikl a vrhl se po kormidlu. Levou rukou se ho pokusil zachytit, pravou téměř současně zvedl a naslepo, z bezprostřední blízkosti na Strawa vystřelil. Rybář však jeho výpad očekával a prudce škubl kormidlem, až se loď překlopila na bok a opět ho zbavila rovnováhy.

Střela šla mimo a Burr odlétl prudce dozadu, prorazil chatrné dveře kormidelní kabiny a skončil na podlaze v zadním kokpitu.

„Ty hajzle!“ zařval a drápal se na nohy. Chytil se zábradlí na vnějším ochozu a snažil se probojovat bouří zpět do kabiny. Loď se prudce stočila o devadesát stupňů a i nadále se ostře nakláněla na jednu stranu a bokem k vlnám. Straw znovu škubl kormidlem a pokoušel se udržet Burra z rovnováhy, ale ten se již pevně držel zábradlí. Podařilo se mu vstát a navzdory nakloněné palubě a kymácející se, poskakující lodi zvedl ruku s pistolí a namířil na Strawa v kormidelní kabině. Přesně v okamžiku, kdy byl připravený vystřelit, zaslechl z moře další, nečekaný zvuk – řev motoru hnaného na plné otáčky –, a když se otočil, naskytl se mu úděsný pohled. Z bouře a tmy se najednou vyloupla druhá loď a řítila se jako o život přímo na něj. Její blyštivý kýl rozřezával černé moře a voda od něj prudce stříkala na obě strany. Přímo na špici lodě pak spatřil tu černou dívku, držela se zábradlí a vypadala jako mstitel vyslaný rovnou z pekla. Zapotácel se dozadu a zoufale se snažil uhnout a dostat se z místa nárazu, ale Straw náhle zařadil zpátečku a bylo jasné, že srážku definitivně pojistil. Prudký pohyb jím opět smýkl do strany. Nemohl již dělat vůbec nic, jen zvednout zbraň a střílet. S jednou rukou omotanou kolem zábradlí, na kolenou, zvedl pistoli, namířil a stiskl spoušť. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát –

Příď blížící se lodi s ohlušujícím nárazem, který rozdrtil sklolaminát lodi na třísky, vrazila do vnějšího ochozu Halcyona, prorazila ho a zakousla se vysoko do paluby, Burr učinil poslední, zoufalý pokus uhnout, ale stále se mu nepodařilo získat na rozkymácené palubě rovnováhu. Příď lodi ho zasáhla do prsou zničující silou. Ucítil ještě, jak se mu rozlomil hrudní koš, a pak se již ocitl ve vzduchu a dopadl do běsnících vln a bezmocně klesal do studené, černé a smrtící hlubiny.

86

Abbey ucítila devastující náraz a spatřila, jak ze zasažené lodi vylétlo po hlavě tělo a zmizelo pod hladinou. Síla srážky ji vrhla proti oblouku zábradlí na špici lodi a málem ji přehodila na druhou, stranu. Motor znovu zařval, Jackie zařadila zpátečku a Abbey na okamžik visela ve vzduchoprázdnu a ze všech sil se pokoušela udržet, zatímco Marea II prudce zastavila, naklonila se na bok, až se málem převrátila, a po nekonečně dlouhé chvíli plné nepopsatelné hrůzy vycouvala zpět a opět se srovnala. Abbey ani neměla šanci přeskočit na druhou loď. Náraz jejich lodi zatlačil Halcyona do příboje, kde se ho zespodu chopila dlouhá vlna a se zdrcující silou ho vrhla na útesy. Abbey jen zděšeně viděla, jak se otec v kormidelní kabině zoufale snaží vyprostit z pout, kterými byl připoután ke kormidlu.

Jackie na nic nečekala a vyrazila vpřed k rozdrcené zádi druhé lodi.

„Tati!“ Abbey se s kleštěmi v ruce vrhla ze svého místa na přídi a skočila přes zábradlí na potápějící se záď. Další vlna zvedla Halcyona vzhůru a vrhla ho proti útesům. Tentokrát již bylo slyšet, jak se loď drtí o skály a náraz srazil Abbey k zemi. Nepouštěla kleště a zachytila se ulomeného zábradlí. Paluba pod jejíma nohama sebou prudce škubala a chystala se rozlomit. Abbey se jen s vypětím všech sil podařilo postavit a klopýtala ke kormidelní kabině. Tmu na okamžik prozářil další blesk doprovázený rachotivým hromobitím. Otec byl stále uvězněn uvnitř, připoután ocelovými pouty ke kormidelnímu kolu.

„Tati!“

„Abbey!“

V dohasínajícím světle blesku se vynořila vlna jako obrovská, tyčící se hora a hnala se přímo na ně. Abbey se pevně chytila zábradlí. Stěna vody se z výšky řítila dolů a rozdrtila pilotní kabinu jako polystyrenovou misku. Abbey byla uvězněná v obřím víru a vší silou se držela zábradlí, aby ji zpětný tah vlny nestrhl do moře. Po několika vteřinách, které se jí však zdály jako nekonečno, v nichž měla pocit, že se jí roztrhnou plíce, voda konečně ustoupila a Abbey se vynořila a mohla se nadechnout. Z lodi byl pouhý vrak, převrácený na bok, nástavba v troskách, žebroví polámané, kormidelní kabina rozdrcená na třísky a kormidlo pod vodou, a otec… ten tu již také nebyl. Zmizel.

S nadlidským úsilím se chytila zábradlí a dovlekla se do zničené kormidelny. Loď se rychle potápěla a všechno uvnitř již bylo pod vodou.

„Tati!“ křičela z plných plic. „Tati!“

Do vraku lodi udeřila další vlna a hodila Abbey proti rozlámané stěně kabiny tak prudce, že jí vyrazila kleště z ruky. Ihned zmizely v černé vodě.

Nadechla se, potopila a s očima dokořán pátrala v matně osvětlené, neustále vířící vodě. Spatřila kopající nohu a potom i ruku – táta. Připoutaný ke kolu a pod vodou.

Kleště. Musí najít kleště.

Kopla oběma nohama jako nůžkami a spustila se na dno převrácené kormidelní kabiny. Zoufale šmátrala rukama kolem sebe a pokoušela se nahmatat ztracené kleště. Zbytky světla z reflektoru na Marei II pronikaly vodou a stačily k tomu, aby se mohla rozhlížet kolem. Spodní částí kormidelní kabiny v místě, kde se zachytila na skále, se jako zuby pily prokousávaly ostré hrany útesu, ale dál byla jen bezedná, černá hlubina – a do ní se kleště ponořily. Příbojový proud cloumal vrakem, čeřil vodu plnou trosek a oleje unikajícího z rozbitého motoru. Viditelnost se prudce zhoršovala a Abbey docházel dech. Je konec. Bez kleští nemá táta šanci. Vynořila se nad hladinu, zalapala po dechu a znovu se potopila, vedená bláznivou nadějí, že se dokáže ponořit až na samotné dno a najít je.

A najednou je měla: visely zachycené na rozbitém rámu okna a houpaly se nad propastí. Popadla je a přeplavala ke kormidlu. Otec se už nehýbal a jen se tiše vznášel. Chytila se kormidla, aby si zajistila pevný bod a rovnováhu, sevřela řetěz pout v čelistech kleští a vší silou je stiskla. Články řetězu se oddělily, Abbey pustila kleště a chytila otce za vlasy a táhla ho nahoru. Na hladinu uvnitř kabiny se dostali v okamžiku, kdy se přes loď převalila další vlna a převrátila ji vzhůru nohama. Najednou se opět ocitli pod vodou, ale Abbey otce už nepustila a vytáhla ho vzhůru. Tentokrát se vynořili ve vzduchové kapse pod trupem kabiny.

„Tati, tati!“ křičela a třásla jím a snažila se mu udržet hlavu nad hladinou. Její hlas zněl v těsném prostoru vzduchové kapsy dutě a prázdně. „Tati!“

Zakašlal a pokusil se nadechnout.

Abbey s ním opět zatřásla. „Tati!“

„Abbey… proboha… Co se děje?“

„Jsme pod trupem, nemůžeme –“

Okolním prostorem otřásl strašlivý náraz, trup se zachvěl a odvalil stranou; vzápětí přišel ještě jeden, stejně silný a burácející úder trup otevřel a se strašlivým skřípavým zvukem ho rozpáral. Vzduch začal ihned unikat a dovnitř se nahrnula voda.

„Abbey!“ vykřikl otec. „Ven!“

V nastalém zmatku, obklopená proudy vody, která vířila všude kolem, se mohutně odrazila a za okamžik se již vznášela na běsnící hladině kousek od prvních útesů tažená zpětným proudem vstříc smrtícímu příboji na útesech.

„Abbeeeey!“ Asi deset metrů od nich spatřila Mareu II s Jackie u zábradlí se záchranným kruhem v ruce. Hodila ho jejich směrem, ale provaz nebyl dostatečně dlouhý a kruh nedoletěl až k nim. O vteřinu později se nad hladinou objevil i otec. Abbey ho znovu popadla za vlasy, kopala nohama kraulovými pohyby a jednou rukou, také kraulem, plavala pryč od útesu. Konečně se jí podařilo zachytit kruh a Jackie zařadila zpátečku a vytáhla je ze spárů příbojových vln. Jednoho po druhém je pak zvedla na palubu, kde zůstali zcela vyčerpaní bezvládně ležet.

87

Chaudry se na Forda podíval nechápavým, studeným pohledem. „Jen jsem se snažil chránit klíčovou a důvěrnou informaci, kterou jste tak nezodpovědně ponechal v kapse.“

Ostatní ohromeně přihlíželi.

„Opravdu?“ zeptal se Fort tiše. „Proč jste mi to tedy neřekl hned? Proč jste čekal, až z místnosti všichni odejdou, a pak jste si ji vytáhl? Je mi líto, doktore Chaudry, ale ten papír byla jen návnada a vy jste ta ryba, která se na ni chytila.“

„No tak, Forde,“ Chaudry se náhle uvolnil a zkoušel celou událost bagatelizovat. „Tohle je přece absurdní. Ani vy sám nemůžete věřit tomu, co tady říkáte. Všichni jsme teď ve strašném stresu. Proč bych, proboha živého, chtěl to heslo ukrást? Jsem ředitel celé mise – mám přístup ke všem důvěrným informacím.“

„Nikoli však k přesné poloze stroje, která je na disku. O to vám, i vašim klientům od samého začátku šlo – o místo, kde se ta zbraň nachází.“ Ford se rozhlédl kolem, ale nikdo ze skupiny přihlížejících zatím nereagoval a v jejich očích se zračila nedůvěra. „Všechno to začalo Freemanem. Byl zavražděn profesionálním vrahem čistě kvůli disku.“

„Absurdní,“ odfrknul si Chaudry. „Ta vražda byla důkladně vyšetřena. Spáchal ji bezdomovec.“

„Kdo ale celé vyšetřování vedl? FBI – s ochotnou a nadstandardní pomocí bezpečnostních orgánů NPF a vás osobně.“

„Tohle je prachsprosté falešné obvinění, které má poškodit moji pověst!“ ohradil se Chaudry rozčíleně.

„Můžeme samozřejmě jen hádat, jak to asi celé bylo,“ pokračoval Ford. „Pro peníze jste to nedělal, na to byla celá věc příliš velká. Vám už totiž dávno došlo, že Freeman na Marsu objevil mimozemský stroj, i když ani Freeman sám tak daleko ve svých závěrech ještě nedošel. Proto jste ho vyhodil. Abyste si tu informaci podržel jen sám pro sebe. Pak jste se ale dozvěděl, že vám Freeman ukradl z ústavu důvěrný disk se všemi daty z Marsu. Nějak se mu podařilo disk dešifrovat, zkopírovat a vynést ven. To jste nedokázal ani vy. Tím vám zároveň poskytl jedinečnou příležitost nabídnout vašim klientům veškeré informace, které se snažili získat. Freeman ale ještě stačil poslat disk do bezpečí, Corsovi, který s ním začal pracovat a podařilo se mu ze snímků určit přesnou polohu stroje. Všechno to bylo na disku. Oznámil jste to tedy svým pánům, a ti na něj poslali nájemného vraha. Ten přitom zabil jak Corsa, tak jeho starou matku, ale disk stejně nezískal – protože já jsem ho našel jako první.“

Chaudry se podíval na skupinu lidí kolem. Všichni stáli a poslouchali jako omráčení. „Ten člověk si vymýšlí, nemá jediný důkaz, jediný doklad, je to jen bláznivá konspirační teorie. My ale máme práci, prezident čeká.“

Ford si prohlížel tváře ohromených diváků. Ještě stále byly spíše skeptické a některé dokonce nepřátelské.

„Freeman byl zavražděn garotou ze struny od piana. Tak nezabíjí žádný bezdomovec, ale profesionál. Ne: vrah potřeboval informaci – harddisk. Proto použil garotu. Kvůli tomu se přece používá. Omotáte ji někomu kolem krku a řekne vám všechno, co chcete vědět. Až na Freemana.“

„Moc pěkná pohádka,“ ušklíbl se Chaudry a pohrdlivě se usmál. „Nechápu, jak ho můžete vůbec poslouchat,“ obrátil se k ostatním.

„Já mu věřím. Věřím, že doktor Chaudry spáchal to, z čeho je obviňován,“ ozvala se nečekaně Marjory Leungová.

„Marjory, zbláznila jste se?“

Otočila se k němu. „Nikdy nezapomenu, co jsi mi tenkrát povídal o Pákistánu, Indii a Číně. Víš, o které noci mluvím?“ začervenala se. „Té, kterou jsme strávili společně. Vyprávěl jsi mi, že Pákistán je předurčen, aby se jednoho dne stal tou nejvyspělejší zemí na světě, že Spojené státy jsou vyřízené, zkažené svým bohatstvím, materialismem a snadným životem, že jsme ztratili naši pracovní etiku, že náš vzdělávací systém kolabuje. A nikdy nezapomenu, jak jsi mi tvrdil, že Čína a Indie jsou příliš zkorumpované a že je Pákistán jednoho dne úplně převálcuje.“

„Pákistán?“ ozval se Lockwood. „Myslel jsem, že doktor Chaudry je z Indie.“

Leungová se na něj otočila. „Je Kašmířan. To je velký rozdíl.“

Chaudry zarputile mlčel.

„Vím, jak to chodí,“ pokračovala Leungová. „Sama jsem to zažila. Několik mých čínských kolegů mi už tu a tam něco naznačilo. Myslí si, že když jsem původem z Číny, že jim budu automaticky předávat informace, které by jim mohly pomoct v jejich vesmírném programu. Dělá se mi z toho špatně. Jsem Američanka. Nic takového bych nikdy neudělala. Ale ty – vím, co jsi tehdy v noci řekl. Vím, jak přemýšlíš. A o to tady jde: předáváš informace Pákistánu.“

„Nebylo to ale pro peníze, nýbrž pro něco mnohem hlubšího,“ ujal se slova Ford. „Patriotismus, náboženství, nejspíš. Jedná se o největší objev v dějinách lidstva. Je jistě velké pokušení mít ho jen pro sebe, vlastnit ho. Kdo ví, co za úžasné technologie by bylo možné z takového stroje – vlastně zbraně, protože zbraň to je, získat. A když pak z ústavu jako zázrakem unikl důvěrný disk se všemi informacemi, naskytla se jedinečná příležitost.“

„Snůška nesmyslů,“ ozval se Chaudry.

„Věděl jsem, že náš zrádce se nejspíš teď nalézá ve stejné místnosti s námi. Nachystal jsem mu tedy malou past. S heslem. A podívejme se, kdo se nám do pasti chytil?“

„Skončil jste?“ zeptal se Chaudry ledově. „Ta vaše teorie má jeden problém: je to jen hypotéza, domněnka. Je pravda, že jsem tady s Marjory měl jistý krátký románek, tak jako mnoho dalších v NPF. To byla chyba, přiznávám, ale špion nejsem.“

„Opravdu?“ podivila se Leungová. „Proč mi tedy Freeman těsně předtím, než byl vyhozen, říkal, že sis od něj vyžádal kompletní analýzu dat se zářením gama? Jen proto, abys mu hned druhý den pohrozil, že ho vyhodíš, když na ní bude dál pracovat? A proč ses tak strašně snažil, abys každého, kdo by se v NPF chtěl na data se zářením gama podívat trochu podrobněji, od jeho úmyslu odradil? Přinutil jsi Derkweilera, aby Corsa vyhodil, protože se o ta data začal také zajímat.“

Derkweilerovi začínalo zvolna svítat. „To je pravda. A pak jste mě požádal, abych vám předal všechny jeho analýzy. Nechápal jsem, proč vás tak najednou zajímají.“

„Samé bláboly. Na nic takového si nevzpomínám,“ ohradil se Chaudry.

„Vždyť to bylo před pouhým týdnem.“

„Nebudu tady stát a poslouchat ta směšná obvinění.“

Ford zvedl ústřižek papíru s heslem. „Mohl jste mě o něj požádat, ale neudělal jste to. Ukradl jste ho. Proč?“

„Už jsem vám to říkal. Z bezpečnostních důvodů. Nechal jste heslo jen tak v kapse a klidně jste odešel.“

„Oné noci ses mě opakovaně vyptával: Co ti Freeman řekl o záření gama?“ Leungová se odmlčela se a ukázala na něj roztřeseným prstem. „Jsi… jsi vrah.“

„Pákistán?“ zareagoval konečně Lockwood. „Ale to je přece zaostalá země. K čemu by jim proboha živého ty informace z disku byly? Vždyť nemají ani vesmírný program, žádnou vědu, nic.“

„To si vyprošuji,“ ohradil se Chaudry ledově. „Jsme zemí A. K. Chána, jednoho z největších vědců, kteří kdy na Zemi žili. Máme bomby, střely dlouhého doletu, dokážeme obohacovat uran. A ze všeho nejdůležitější je, že máme na svojí straně Boha. Vše, co se na světě děje, je pouhým úkladem Osudu, který je jen jiným vyjádřením pojmu Boží záměr. Kostky byly již dávno vrženy. Ti, kteří se domnívají, že mohou zvrátit předurčený chod dějin, žijí v planých iluzích. Einstein tento pojem nazýval kontinuum času, my mu říkáme Osud. Kdo, ptám se vás, je mocnější než Alláh?“

Ford se otočil k jednomu z vojáků stojících zaraženě na chodbě. „Myslím, že byste tohoto muže měli zajistit.“

Nikdo se ani nepohnul. Zdálo se, že vojáci zamrzli na svých místech. Byl slyšet jen Chaudryho zrychlený dech.

Mickelson vytáhl z pouzdra u pasu pistoli a namířil na Chaudryho. „Slyšeli jste. Nasaďte mu pouta.“

Chaudry k nim natáhl ruce a překřížil zápěstí. Na tváři se mu objevil zkřivený úsměv. „Prosím, poslužte si.“

Vojáci mu nasadili pouta a Chaudry tichým hlasem pokračoval: „Je úplně jedno, co teď uděláte. Jako země jste skončili a vy to víte. My jsme čistí a Bůh nás poctil svoji oblibou. Porazíme Indii, protože tak si to přeje, a zahájíme novou epochu pákistánské vědy, která oslní a ohromí svět.“

Mickelson zastrčil pistoli zpět do pouzdra a úsečně přikázal strážím: „Odveďte ho odsud.“ Otočil se ke skupině. „Máme devadesát minut, pak musíme informovat prezidenta, takže se všichni vzchopte.“

„Teď, když jsme eliminovali špeha, vám mohu prozradit polohu stroje. Není totiž vůbec na Marsu.“

Otřesená skupina oněměla.

„Je na Deimosu.“

88

Jackie pomalu kroužila lodí v závětří Devil’s Limb a Abbey s otcem prohlíželi škody na lodi. Otec se sklonil pod příklop a zkoumal strojovnu. Abbey mu k tomu svítila baterkou. V jejím světle bylo v šachtě vidět černou, mastnou podpalubní vodu; do lodi zatékalo.

„Je to moc zlé?“ otázala se.

Straw se narovnal a otřel si ruce do papírového ubrousku. Byl celý promočený a vlasy měl přilepené k čelu. Pod jedním okem měl modřinu a na tváři tržnou ránu. „V trupu je pár ošklivých prasklin, které by se na otevřeném moři mohly ještě víc rozestoupit. Ale pro teď to pumpy bez problémů zvládnou.“

Vystoupal po schůdcích do kormidelní kabiny. Jackie naladila na vysílačce kanál s předpovědí počasí na moři a počítačový hlas jim monotónně odříkával neradostné statistiky: výška vln až pět metrů, vítr třicet uzlů, při nárazech až šedesát, silný déšť, přílivový proud o tři metry nad průměrem, varování pro malá plavidla… Bylo jasné, že než se počasí umoudří, bude ještě na chvíli o hodně horší.

Jackie stála u kormidla a dívala se na papírovou mapu rozloženou na kormidelním pultu. „Měli bychom to vzít kolem Ovčího ostrova a vnitřním průlivem do Rocklandu.“

Straw zavrtěl hlavou. „Vlny by na nás šly z boku, v devadesáti stupních. Bude lepší, když zamíříme přímo přes zátoku, tak poplujeme s vlnami.“

Na obloze se rozzářil další blesk a po něm zazněl ohlušující hrom. Abbey v jeho záři na okamžik zahlédla na útesech vrak druhé lodi. Zbýval z ní jen rozlámaný laminát, který divoký příboj zvolna drtil na stále menší kusy.

„Také bychom mohli do Vinalhavenu,“ ozvala se Jackie. „Vlny by šly přímo proti.“

„I to je možnost,“ souhlasil otec.

„Nepojedeme ani do Rocklandu ani do Vinalhavenu,“ pronesla s konečnou určitostí Abbey.

Její otec k ní zvedl hlavu. „Co tím chceš říct?“

Podívala se na něj i na Jackie. „Musíme udělat něco hodně důležitého.“

Oba na ni mlčky zírali.

„Vím, že to bude znít jako šílené, tati, ale Jackie ti potvrdí, že mluvím pravdu. Spojené státy vloni umístily na oběžnou dráhu Marsu nový satelit. Má za úkol mapovat povrch planety a jejích měsíců. Pořizuje též speciální snímky podpovrchovým radarem a nafotil i povrch Deimosu, jednoho z měsíců Marsu.“

„Abbey, prosím, na tohle teď nemáme čas.“

„Poslouchej mě, tati! Ten radar probudil nějaký velice starý, velice nebezpečný stroj, který tam umístili mimozemšťané. Podle všeho se jedná o zbraň.“

„To mě tedy podržte. Ze všech tvých bláznivých nápadů je tenhle –“

„Tati!“

Odmlčel se.

„Zbraň, kterou na Deimos umístili mimozemšťané a která vystřelila na Zemi. Ten meteor, který jsme před několika měsíci viděli nad Maine, to byla první rána. Noční divadlo na Měsíci druhá.“

Krátce otci vysvětlila, jak se s Jackie vypravily meteorit hledat a jak našly jen prázdnou, bezednou díru, jak se setkala s Fordem a na co společně přišli.

Výraz na otcově tváři se náhle změnil. Naprostou neochotu uvěřit vystřídal skepticismus. Upřeně se na ni podíval. „A?“

„Ten výstřel na Měsíc byla demonstrace síly, výstraha.“

„Co tedy chceš vlastně dělat?“ přerušila ji Jackie.

Do kormidelní kabiny se opřel poryv větru a okna zkropila sprška pěny. „Vím, že si o mně budete myslet, že jsem se úplně pomátla, ale myslím, že jsem přišla na to, jak je zastavit.“

Jackie se zatvářila hodně nevěřícně. „Takže podle tebe tři lidi, co se tady uprostřed bouře tísní na rozbité lodi u Maine a nemají ani signál na mobilu, si jen tak klidně zachrání svět před mimozemšťany? Zbláznila ses?“

„Mám nápad.“

„Proboha ne, už žádný z těch tvých nápadů,“ zasténala Jackie.

„Znáš tu radiostanici na Vraním ostrově? Tu obrovskou bílou kopuli? Pamatuješ si, jak jsme na ni chodívali ve škole na exkurze? Uvnitř té kopule je satelitní talíř, který tam AT&T vybudovala pro přenos telefonních hovorů do Evropy. Teď ho využívají k satelitní komunikaci, televizním a internetovým přenosům, přenášejí se s ním hovory z mobilních telefonů a všechny tyhle nesmysly.“

„No a?“ nechápala Jackie a odhrnula si z obličeje mokré vlasy.

„Namíříme ho na Deimos a pošleme tomu parchantovi vzkaz.“

Jackie jen tiše zírala. „A o jaký vzkaz se má asi tak podle tebe jednat? Mám staršího bráchu a ten ti rozbije hubu?“

„Tak na to jsem ještě nepřišla.“

89

Jackie vyprskla smíchem. „Ty ses fakt zcvokla. Bude zázrak, když se odsud dostanem v bezpečí do nejbližšího přístavu. Ale ne, ty si chceš v bouřce namířit přes celou zátoku a poslat mimozemšťanům zprávu. To nepočká do zítřka?“

„Netušíme, kdy po nás znovu vystřelí. Něco mi ale říká, že až to udělají, bude po všem.“

„A to si jako myslíš, že ten stroj umí jen tak mimochodem anglicky?“

„Je technologicky úplně jinde, než si dokážeme představit, a kromě toho už přinejmenším dva měsíce naslouchá veškeré naší radiokomunikaci, od okamžiku, kdy jsme ho probudili.“

„Když je tak vyspělý, tak mu zavolej tady z vysílačky.“

„No tak, Jackie, myslím to vážně. I kdyby dokázal odlišit právě náš signál od miliardy dalších, nebude ho brát jako oficiální. Potřebujeme něco mnohem silnějšího, pořádný signál, kterým mu doručíme jednoznačný vzkaz. Něco, co se může tvářit jako oficiální poselství planety.“

„Proč se o to nemůže postarat vláda?“ zeptal se otec.

„Ty bys jim věřil? Vždyť si ještě ani nepřiznali, že se něco děje. A až to udělají, začnou o tom donekonečna žvanit, nebo po něm vypálí nějakou atomovku. V obou případech jsme mrtví. Kromě toho mám důvod se domnívat, že se nás CIA, nebo někdo podobný, pokouší zabít. Dokonce i Ford se jich bál. Jedeme v tom na vlastní triko, něco ale udělat musíme a musíme to udělat hned.“

„Jenže dostat se na Vraní ostrov znamená traverzovat přes přílivovou vlnu u Ripp Islands a pak ještě tři míle přes otevřené moře,“ vysvětloval otec. „V téhle bouři je to nemožné.“

„Jinou možnost nemáme,“ trvala na svém Abbey.

„A až se tam dostaneme, jestli to vůbec přežijem,“ posmívala se Jackie, „tak jim zabušíme na vrata a řeknem: ‚Nazdar, můžeme na chvíli na ten váš talíř a brnknout mimozemšťanům na Mars?‘“

„Když to bude nutné, přinutíme je silou.“

„Aha, a čím? Lodním hákem?“

Abbey se na ni upřeně zadívala. „Tobě to vůbec nedochází, Jackie, co? Země je předmětem útoku a my jsme možná jediní, kdo o tom ví.“

„Na tohle ti kašlu!“ rozčertila se Jackie. „Budeme hlasovat.“ Obrátila se na Strawa. „Co říkáte? Já jsem pro Vinalhaven.“

Abbey se podívala na tátu. Měl oči podlité krví a z vousů mu kapala voda. Opětoval její pohled. „Jseš si tím opravdu jistá, Abbey?“

„Stoprocentně asi ne.“

„Takže je to spíš takový znalecký odhad, ano?“

„Ano.“

„Zní to dost šíleně.“

„To já vím, tati, ale není. Prosím, věř mi, aspoň jednou.“

Otec se na hodně dlouho odmlčel, pak přikývl a otočil se k Jackie. „Poplujeme na Vraní ostrov. Chci tě jako hlídku na přídi. Abbey, ty budeš navigovat. A já si vezmu kormidlo.“

90

Straw už ani na okamžik neváhal, přidal plyn, otočil kormidlem a zamířil s lodí zpět do bouře a na otevřené moře. „Držte se.“

Sotva se vynořili ze závětří Devil’s Limb, loď se ocitla uprostřed divokého, řvoucího vlnobití a do oken jí udeřily provazce deště hnaného prudkými poryvy větru. Všude kolem létala bílá mořská tříšť. Obrovské vlny se na ně vrhly jako dravec na bezbrannou kořist: vysoké, divoké a nebezpečné vlny, přicházející s jednotlivými poryvy větru, se na ně řítily usazené na zádech dlouhých a táhlých vln, které se s děsivou pravidelností vzdouvaly a zase klesaly. Jejich zpěněné hřebeny srážel vichr blížící se síle hurikánu.

Vítr změnil směr a foukal z východu, vlny směřovaly na záď a tlačily loď bokem dopředu. Abbeyin otec bojoval s jejich šroubovitým pohybem a střídavě přidával a zase zpomaloval. Když se pod břicho lodi dostala další vlna, začala jí stále strměji zvedat špičku vzhůru. Straw zvýšil výkon motoru a pokoušel se udržet loď tak, aby jí vlna nestáhla záď pod hladinu. Jakmile se vlna přehnala, loď se na jejím vrcholku překlopila a se špicí ve vzduchu sklouzla do závětří následující vlny. Nastal kratičký okamžik strašidelného klidu a pak už se jich zmocnila další vlna, naklonila je a táhla vzhůru v závoji mořské tříště. Otcovo námořní mistrovství však všechny překážky zdolávalo s pravidelným a neměnným rytmem a jeho předvídavost v nich vzbuzovala jakýs takýs pocit jistoty. Abbey na obrazovce navigace sledovala postup, a když se konečně ocitli v chráněných vodách průlivu ostrovů Muscle Ridge, moře dramaticky pokleslo a vlny se rázem uklidnily.

„Abbey,“ obrátil se k ní táta. „Běž se podívat na přední pumpu. Celou dobu běží na plný výkon.“

„Provedu.“

Slezla po schodech do kajuty, zvedla poklop do strojovny a posvítila si do něj baterkou. Zevnitř se ozývalo šplouchání a přelívání vody. Zamířila do šachty baterkou a všimla si, že voda již sahá hodně nad úroveň automatického spouštěče čerpadla.

Naklonila se ještě více a prohlížela si temnou, kalnou vodu. Pak sáhla dovnitř a ohmatávala rukou stěny trupu. Prsty narazila na prasklinu a cítila, jak přes ni do lodi proudí voda. Nebyla široká, spíš dlouhá, a co bylo nejhorší, vývrtkový pohyb lodi třel oběma okraji o sebe, brousil je a olamoval, načež se prasklina pomalu, ale jistě otevírala. Voda v podpalubí stoupala, i když pumpa běžela naplno.

Narovnala se a vrátila zpátky do kormidelní kabiny. „Voda natéká rychleji, než ji pumpa stačí odčerpat,“ oznámila.

„Uděláte s Jackie kýblovou brigádu,“ rozhodl otec.

Abbey si vzala pod dřezem plastový kbelík a Jackie se postavila do dveří kajuty. Abbey spustila kbelík do podpalubí, nabrala do něj vodu a podala ho Jackie, která vodu chrstla přes palubu. Byla to únavná a nepříjemná práce. Voda ve strojovně byla smíšená s olejem a naftou a za chvíli už byly obě mokré, umazané a páchly, jako by se v ní vykoupaly. Přesto se ale zdálo, že v boji vítězí: vodní hladina zvolna klesala a zanedlouho se nad ní objevila i prasklina.

„Podej mi kus té nepropustné lepicí pásky,“ křikla Abbey.

Jackie jí podala celou cívku, Abbey z ní kus odmotala a utrhla. Naklonila se do rozhoupaného podpalubí strojovny, páchnoucího olejem, naftou i mořskou vodou, a kusem hadru otřela spáru i její okolí do sucha. Pak ji vodorovně i svisle v několika vrstvách po celé délce přelepila a pořádně uhladila. Zdálo se, že drží. Vodní pumpa, i když stále běžela naplno, si již s vodou dokázala poradit sama bez pomoci jejich „kýblové brigády“.

Jackie na ni dolů zavolala. „Abbey, táta tě chce na palubě. Táhne nás to do zpětnýho proudu.“

Abbey vylezla nahoru po schodech do kormidelní kabiny. Byli již venku z průlivu a moře se pod nimi začalo opět divoce vzdouvat. Přímo před lodí spatřila bílou zpěněnou čáru v místě, kde se vratný proud, který dal ostrovu i jméno, začínal formovat podél severních útesů. Byl to klasický příčný proud, postupující proti směru větru a pohybu moře, čímž vytvářel obrovské stojaté vlny, víry a smrtící, kolmé hřebeny.

„Držte se,“ řekl otec a zvýšil rychlost. Jakmile se loď dostala do proudu, zpomalila, ale otec držel motor dál v otáčkách, aby překonal odpor proudu. Moře tlačilo záď lodi a vratný proud se Mareu II pokoušel otočit přes příď a loď se divoce a nepředvídatelně zmítala v zajetí obou protichůdně působících sil, které se otec ze všech sil pokoušel korigovat. Točil kormidlem prudce hned na jednu a vzápětí na druhou stranu. Příď bez ustání zalévaly mohutné, strmé vlny a hnaly se dál po přední palubě, zatímco záď stejně intenzivně splachovaly dlouhé vlny hlavního proudu, pronikaly do kabiny a v divokém víru unikaly odpadními otvory. Loď naříkala pod soustředěným náporem vlnobití, které na ni doráželo a svíralo ji v drtivém sevření.

Otec jen tiše točil kormidlem a slabý, nazelenalý odlesk světel na přístrojové desce osvětloval jeho napjatou tvář a svalnaté paže. Bojoval však předem ztracenou bitvu. Přes záď pronikalo do kabiny mnohem víc vody, než kolik z ní výtokovými otvory dokázalo vytéct a další a další voda se dovnitř řítila s každou vlnou, která se lámala o příď.

„Bože, už jsme zase plní vody,“ konstatovala Jackie a zamířila s kbelíkem na záď.

„Okamžitě se vrať!“ zakřičel na ni Straw. „Chceš, aby tě to strhlo do moře?“

Motor řval z plných plic a bojoval se vzrůstající zátěží. Loď se celá chvěla a zmítala ze strany na stranu. Abbey slyšela, jak se zespodu ozývá skřípání a škrábání praskliny v trupu lodi. Neznělo to ani trochu dobře.

Sklouzla po schodech do spodní kajuty.

Zvedla víko do strojovny a viděla, že prasklina se znovu o kus rozevřela a otvorem do lodi proudilo mnohem víc vody než předtím. Popadla pásku, kus z ní utrhla a pokusila se spáru přelepit, ale ta již byla opět pod vodou, předchozí záplata nevydržela nápor a odlepila se. Silný proud vody, který otvorem pronikal, znemožnil jakýkoli pokus průnik zastavit.

„Rychle!“ křičel otec. „Vemte si kýble a čerpejte!“

„Teče to moc rychle!“

„Tak připojte ještě zadní pumpu. Jackie! Postarej se o to.“

Jackie zvedla poklop na přídi, vklouzla dovnitř a za okamžik se vynořila s čerpadlem, spletí kabelů a smotanou hadicí.

„Přeřízni kabely i hadici,“ pokračoval otec v pokynech. „Pak napoj čerpadlo přímo na baterku, sesvorkuj to a prohoď hadici světlíkem.“

„Provedu.“

Loď se dál zmítala a sténala na vlnách a obě dívky zápolily s čerpadlem jako o život. Za pět minut měly hotovo a sací hadice mířila ven ze světlíku.

Spustily pumpu a hladina vody v podpalubí se stabilizovala a dokonce začala mírně klesat.

„Funguje to!“ zakřičela Jackie na Strawa a obě dívky si plácly dlaněmi.

Přesně v tom okamžiku do trupu udeřila s ohlušujícím rachotem obří vlna a Abbey zaslechla ostré prasknutí. Voda v podpalubí začala prudce vířit a k povrchu stoupala kaskáda bublin.

„Proboha,“ zděsila se Jackie.

Abbey v němé hrůze sledovala, jak se voda za neustálého kroužení zvedá výš a výš a za chvíli se již vylila přes okraj šachty a nahrnula se do kajuty.

„Zavři poklop!“ zaječela Jackie.

Abbey přirazila víko a otočila uzavírací páky na doraz. Voda ještě chvíli pronikala škvírami, ale nakonec se proud vody zastavil a víko šachtu neprodyšně uzavřelo. Všichni ale věděli, že je to jen dočasná úleva. Přepážky uvnitř trupu, protkané kabely a hadicemi, nebyly nepropustné a Abbey již slyšela, jak se voda s řevem řítí do strojovny.

„Na palubu!“ křičel na ně otec seshora.

Vylezly nahoru.

„Tati!“ vysoukla ze sebe Abbey. „Potápíme se.“

„Oblečte si záchranné vesty. Teď hned. A jakmile se voda dostane přes přední přepážky, skočíme do vody.“

Ještě chvíli se snažil udržet loď v přímém směru a přitáhl páku plynu až úplně k pultu. Loď se s řevem protáhla kolem Ripp Islandu a Abbey i přes hustou clonu deště na okamžik zahlédla matný záblesk světla v admirálově domě. Motor již běžel na plné otáčky a za příšerného řevu bojoval ze všech sil, ale loď rychle zpomalovala a začínala se naklánět.

„Jdeme ke dnu,“ naříkala Jackie.

Přes bok lodi se převalila vlna a naklonila loď ještě víc, ale tentokrát se Marea II již nedokázala srovnat a jako ochrnutá se vlekla dál. Voda v podpalubí dusila motor a obírala ho o sílu. Abbey se podívala na zvířené proudy za lodí a burácející příboj, který se tříštil o skalnaté útesy na pobřeží; jestli se potopí, ani jeden z nich to nepřežije.

Otec otočil kormidlem a nasměroval příď lodi přímo na pobřežní skály. Moře teď naráželo kolmo do boku lodi a voda se valila přes boční ochoz. Na ovládacím panelu motoru přeskočily jiskry a za okamžik je doprovodilo hlasité prskání a panel se ponořil do tmy. V kabině se rozšířil zápach spálené izolace. Zároveň bylo slyšet, jak se motor zakuckal, několikrát sebou škubl a zhasl. Ze strojovny se vznesl obláček páry a přinesl s sebou čpící pach oleje a nafty. Loď klouzala stále vpřed, poháněná již pouze proudem, vlny se lámaly o bok a přelévaly přes palubu. Oblohu rozřízl blesk a hned po něm se přiřítil ohlušující hrom.

Loď se nezadržitelně nakláněla k rozbouřené hladině a vlny ji tlačily k bílé, zpěněné čáře.

„Běžte na příď a připravte se skočit!“ přikázal jim otec.

Loď, nyní již jen mrtvá váha na rozbouřené hladině, minula hranu vratného proudu a další vzestupná vlna ji uchopila za záď a táhla ji do víru.

„Běžte!“ zakřičel otec.

Abbey a Jackie se křečovitě držely zábradlí a posouvaly se opatrně na příď. Moře před nimi řvalo jako stovky hladových lvů, na pohled jen gigantická, zvířená masa bílé pěny, z níž tryskaly obrovské gejzíry, které chrlily proudy vody pět, možná deset metrů vysoko. Otec zůstal u kormidla a snažil se udržet loď rovně.

„To nedokážu!“ konstatovala Jackie a zírala před sebe.

„Musíš.“

Další obrovská vlna dopadla na záď a tlačila loď před sebou, zatímco se na ně seshora řítil mohutný vodopád zlomené, klesající vodní masy. Loď vplula do zpěněného pekla příboje a vzápětí se ozvalo děsivé, nervy drásající křupnutí, jehož hlasitost však připomínala spíše výbuch, loď se otřásla a najela na kameny. Paluba ale vydržela a následující vlna loď zvedla a odnesla mimo dosah nejdivočejší části příboje. Její zlomený hřeben dopadl na palubu s dalším šeredným prasknutím, které lodi definitivně zlomilo páteř, a paluba byla náhle nakřivo a mířila vzhůru. „Teď!“ ozval se otcův hlas z kormidelny.

Obě se vrhly do zvířené vody a pokoušely se zachytit roztroušených balvanů. Na loď zaútočila třetí vlna a přelila se přes nakloněnou palubu. Trup ale absorboval drtivou sílu nárazu a poskytl jim přesně tolik času, aby se dokázaly dostat do bezpečné vzdálenosti.

„Tati!“ vykřikla Abbey. Kolem byla neproniknutelná tma a Abbey v ní dokázala rozeznat jen nejasný, šedý obrys lodi. „Tati!“

„Vylez nahoru!“ křičela na ni Jackie.

Abbey klopýtala mezi balvany, střídavě plavala, střídavě ji proud nesl sám vpřed, a po chvíli se jí podařilo vyšplhat na šikmý kámen vyčnívající z vody. Ihned se otočila a spatřila ve vodě pohyb. Nejprve ruku a potom se z příboje vynořila celá postava otce s rukou pevně zachycenou kolem spodku kamene.

„Tati!“ Abbey sklouzla dolů, chytila ho za ruku a pomohla mu do bezpečí. Doklopýtali mezi kameny až na malou louku sbíhající ke břehu a prudce oddechovali námahou. Ještě chvíli se mlčky a jako uhranutí dívali, jak se Marea II, kterou nyní vlny vyzdvihly vysoko na útesy, rozlomila na dvě části. Oba kusy vtáhly vlny zpět do zpěněného a zvířeného kotle příboje, kde se bezmocně převracely a otáčely a na hladině plavaly trosky, sedáky a vnitřní vybavení lodi. Abbey se podívala na otce, který zkázu tiše pozoroval, ale výraz jeho tvář byl zcela nečitelný a neproniknutelný.

Konečně se podíval stranou. „Jste v pořádku?“

Přikývly. Všem se jako zázrakem podařilo přežít.

„Co teď?“ zajímala se Jackie a ždímala si vlasy.

Abbey se rozhlížela kolem. Na kopci se nad korunami stromů tyčila velká vila se šindelovou střechou. V oknech v horním patře se ještě svítilo. Přes louku, za tenkou zástěnou stromů bylo vidět molo a kotvící zátoku s velkou bílou jachtou upoutanou v bezpečí před vlnami a větrem.

Jackie sledovala její pohled. „To ne,“ vypravila ze sebe vyděšeně. „Ani náhodou.“

„Musíme to udělat,“ zavrtěla hlavou Abbey. „Musíme se o to alespoň pokusit. Ten stroj se snaží navázat s námi kontakt, chce, abychom se mu přihlásili. Jen bůh ví, co udělá, když se neohlásíme.“

Otec se zvedl z místa. „Dobrá. Vezmeme si jachtu.“

Zamířili přes louku k zátoce. Vítr cloumal korunami stromů a bičoval pyšný dům provazci deště. Přešli na konec mola. Na plovoucím doku byl uvázaný člun. Strčili ho na vodu a vlezli si dovnitř. Otec se chopil vesel a vší silou se do nich opřel. Člun poskakoval po vzedmuté hladině zátoky, ale již za několik málo okamžiků přistáli u koupací paluby na zádi jachty. Otec vyskočil nahoru, přidržel člun a pomohl jim na palubu. Kormidelní kabina byla odemčená.

Klíčky však v zapalování nebyly. Začali kabinu prohledávat. Jackie našla plátěnou tašku a vysypala její obsah na mapový stůl. Peníze, placatice na whisky, klíče…

„Kdo hledá, najde,“ ušklíbla se Jackie.

Otec se chopil kormidla, přejel rukou přes ovládací panel a zapnul jističe; překontroloval stav paliva a oleje a zastrčil klíče do zapalování. Oba motory s hlubokým vrněním naskočily.

Abbey zahlédla na konci mola kmitání světelných kuželů. O sto metrů dál se k nim řítili lidé, mávali zuřivě rukama a něco na ně křičeli. Někdo rozsvítil a přístav zalilo jasné světlo. Vzduchem třeskl výstřel.

„Odvažte lano!“ vykřikl Straw.

91

Jachta byla delší a těžší než Marea II, což ji činilo o hodně způsobilejší k plavbě na rozbouřeném moři. Loď obeplula molo a s Abbeyiným otcem u kormidla se zarputile zakousla do vysokých vln. Tmu na okamžik rozzářil blesk doprovázený duněním hromu, které se mísilo s běsnícím řevem větru a burácením vln. Vysílačka obživla a nějaký nesrozumitelný, ale nade všechny pochybnosti silně rozběsněný hlas, na ně cosi křičel.

Otec ji vypnul.

Loď proklouzla vlnou a řítila se dolů do klidné brázdy v závětří. Abbey cítila, jak jí žaludek poskočil až kamsi do krku.

„Jackie, postarej se o elektroniku,“ řekl Straw a ukázal na potemnělý panel.

„Podívám se po nějakých zbraních,“ rozhodla se Abbey.

„Zbraních?“ zopakovala po ní Jackie.

„Chystáme se přece obsadit radarovou stanici,“ vysvětlovala Abbey. „Potřebujeme zbraň.“

„Nemůžeme jim to jen slušně vysvětlit?“

„O tom bych dost pochybovala.“

Abbey se pokusila otevřít dveře do kajuty, ale byly zamčené. Zvedla nohu a kopla do nich. A pak ještě jednou. Chatrné dveře povolily. Opatrně scházela dolů po schodech a přidržovala se zábradlí. Nahmatala vypínač a rozsvítila světla.

Přivítal ji oceán mahagonu a teaku, elegantní kuchyňka se spoustou všemožných vymožeností a za ní jídelna, jejíž protilehlou stěnu zabírala obří plazmová obrazovka. Vedle ní byly dveře do salonu. Vešla do kuchyně a začala otevírat zásuvky a vytahovat z nich všechny dlouhé nože. Pak přešla do salonu, který byl rovněž obložený leštěným mahagonem, s hustým měkkým kobercem na podlaze, zapuštěnými světly, další velkou plochou obrazovkou a zrcadlem na stropě. Prozkoumala zásuvky sekretáře, zaplněné zejména nejrůznějšími sexuálními hračkami a erotickými pomůckami. Když nic nenašla, přesunula se k nočnímu stolku.

Revolver.

Chvíli váhala, ale nakonec jej zvedla.

Loď se zakymácela pod nárazem vlny, pár krámů na poličkách se posunulo, pár jich popadalo na zem. Další náraz a ze stropu vypadlo zapuštěné světlo a zůstalo viset na kusu drátu. Abbey se pevně chytila sloupku postele, zatímco loď stoupala a stoupala, jako by se neměla už nikdy zastavit. Tady dole, kde neměla představu, jak to vypadá venku, jak velká a vysoká vlna je unáší, to bylo ještě hrůzostrašnější než nahoře v kormidelně. Loď se stále odmítala zastavit a Abbey si uvědomila, že tahle vlna je opravdu hodně velká: největší.

Z venku k ní dolehl řev lámajícího se hřebene a Abbey se připravila na nejhorší. Bylo to, jako by těsně vedle vybuchla bomba; náraz odhodil loď stranou a hrůzostrašný třesk ještě hluboce rezonoval v prázdném prostoru kajuty, kde ho doprovázelo řinčení rozbíjeného skla a létajících předmětů. Místnost se ještě víc naklonila, jako by se loď stavěla na zadní, zásuvky se otevíraly, obrázky a fotografie padaly ze stěn, vzduchem létaly nejrůznější předměty, až si Abbey pomyslela, že se loď opravdu převrátí. Nakonec se ale naklánění zastavilo a jachta se s hlasitým úsilím začala srovnávat a hned vzápětí se zřítila do údolí. Abbey měla pocit, že se s ní utrhl výtah. Zavládlo krátké příměří, ze kterého ji přesto polévala hrůza, ale již za okamžik je uchvátila další vlna a vynášela je opět vzhůru. Situace se opakovala, třesk, střepy létající všude kolem, skřípání a kroucení na vrcholu hřebene a pak ještě nečekané prasknutí, plazmová obrazovka se rozlétla a střepy se v kaskádách jako vlnky kutálely na podlaze. Abbey si počkala na chvíli klidu v závětří další vlny a vrhla se po schůdkách nahoru a do kormidelní kabiny. Otec nepouštěl z ruky kormidlo a druhou jí vytrhl pistoli a vyhodil zásobník. „Je nabitá,“ konstatoval, zacvakl zásobník a zastrčil si pistoli za opasek.

„Nehodláte ji doufám použít?“ zajímala se Jackie.

„Doufám, že to nebude nutné.“

92

O půl hodiny později již Abbey ke své nezměrné úlevě konečně spatřila světla radarové stanice probleskující těžkými závěsy deště. Jachta, notně potlučená, ale stále schopná plavby, vklouzla do klidnějších vod dobře chráněného kotviště Vraního ostrova. Obří bílá kopule, nasvícená reflektory, se jim zjevila v plné kráse. Vypínala se k obloze ze shluku několika pomocných budov vystavěných na holém, skalnatém a větry bičovaném vrcholku ostrova.

Abbey si z dávného školního výletu ještě pamatovala dvojici buranských techniků, kteří jim vykládali, co se na stanici vlastně děje, jak tam žijí a jak ji udržují v chodu a obsluhují. Uvnitř té obrovské bílé bubliny se nacházela motorem poháněná parabolická anténa, kterou, jak si Abbey také pamatovala, bylo možné nasměrovat na kterýkoli telekomunikační satelit, případně ji bylo možné dokonce použít ke komunikaci s vesmírnou lodí hluboko ve vesmíru. Její primární funkcí v dnešní době však bylo přenášení zámořských telefonátů – nebo tak jí to alespoň utkvělo v paměti.

Doufala, že se jí podaří anténu nasměrovat na Deimos a že se Deimos na své oběžné dráze kolem Marsu právě teď nenachází na odvrácené straně planety, mimo dosah signálu ze Země.

Jachta vplouvala do přístavu a zpomalila. Přístav byl chráněn vysokými, kamennými hrázemi, které jej jako dvě paže svíraly v objetí. Do vody vybíhaly dvě stará rozpraskaná betonová mola umístěná hned pod stanicí. Kotvilo zde pár člunů, ale dok pro trajekt byl prázdný.

Otec ubral plyn a nechal loď pomalu doklouzat k výstupnímu molu prázdného doku.

Abbey se podívala na hodiny: byly čtyři hodiny. Prohlížela si obří kupoli.

„Co jim tedy pošleme?“ zeptala se Jackie.

„Dělám na tom.“ Copak má vůbec šanci pochopit smysl té tajuplné zbraně – pokud to vůbec je zbraň – a odhalit, co po nich chce?

„Jestli je to doopravdy zbraň,“ přemýšlela Jackie nahlas, „proč už nás dávno nezničila?“

„Třeba proto, že planet jako Země, s inteligentní civilizací, není zase tolik. Třeba nás také nechtěla jako lidstvo vyhladit, ale má s námi jiné úmysly. Ten výstřel mohlo být jen varování, nakopnutí a zastrašení mocí, kterou nad námi mají. Můžou si z nás chtít nadělat otroky.“

„Otroky?“

„Vím já? Jejich psychologie může být zcela mimo naše hranice chápání.“

Motory zařadily zpátečku a jachta zastavila u mola.

„Uvažte ji,“ rozkázal otec stručně.

Abbey a Jackie vyskočily a zajistily jachtu. Stály na molu a nad jejich hlavami stále zuřila bouře. Abbey už byla na kost promočená a byla jí taková zima, že déšť, který je neustále v hustých provázcích bičoval, ani nevnímala. Podívala se na tátu a na Jackie a pochopila, že jsou k smrti vyděšení, tváře špinavé od oleje, oblečení páchnoucí naftou.

Zvedla hlavu k bílé kupoli a ucítila, jak se jí zmocňuje panika; co těm mimozemšťanům řekne? Co jim může asi tak říct, aby zachránila Zemi? Její plán jí najednou přišel strašlivě naivní a hloupý. Opravdu věří, že ten miliony let pohřbený stroj přesvědčí, aby je nechal žít? Kromě toho, že vůbec nemusí rozumět anglicky – i když v tomto ohledu si byla celkem jistá a nepochybovala o tom, že stroj je natolik vyspělý, že bez problémů naslouchá, překládá a rozumí veškeré rádiové komunikaci, která na Zemi probíhá.

To ale není tak podstatné. Za pokus to rozhodně stojí – jen musí přijít na to, co jim řekne.

Otec zkontroloval pistoli a zastrčil si ji za opasek. „Pojďte za mnou, zachovejte klid a tvařte se příjemně.“

93

Nakrčení a schoulení před bouří se vydali na konec mola a vzhůru po asfaltové silnici stoupající nahoru ke komplexu budov na kamenité špičce ostrova. Vítr jim skučel kolem uší, nad hlavami jim létaly blesky a duněly hromy, jejichž burácení se mísilo s hlasitými nárazy vln o skalnaté pobřeží, takže byli obklopeni nepřetržitým řevem běsnících živlů.

Silnice stoupala stále výš a nabízela již ničím nezastřený výhled na stanici, velkou, bílou kupoli nad nudnými, šedými domky z lisovaných betonových bloků, vysílací věží a shlukem mikrovlnných antén. Stanice ani zdaleka nepřipomínala technologický zázrak dvacátého prvního století a působila spíš smutným, zanedbaným dojmem zařízení, které již dlouho nikdo nepoužívá a nechce. Kopule byla potažená temnými pruhy, které zde zanechaly stékající deště, domky pod ní byly bouřemi otlučené na holý beton, jen tu a tam překrytý zbytky původní, bílé barvy, silnice byly rozpraskaná a plné děr, ze spár nerušeně vyrůstal plevel. Na jednom konci komplexu stála velká plechová kůlna plná rezavějícího zařízení, ocelových nosníků, zasedlých dřevěných trámů, hromad písku. Pod stanicí se v zákrytu krčilo několik domků a větší budova, která nejspíš plnila funkci společenského a sportovního střediska. Domy obklopovalo několik roztroušených, různě pokřivených a hubených smrků – jediných stromů na ostrově – nabízejících alespoň nějakou ochranu před poryvy větru. Zbytek ostrova byl holý, porostlý pouze trávou, zakrslými keři a pokrytý žulovými plotnami, jemně vyhlazenými dávno zmizelým ledovcem.

Silnice se rozdvojila a všichni tři se vydali odbočkou, která pokračovala vzhůru ke stanici. Její vchod strážila mohutná, rezavá vrata zasazená v betonu, s dosud čitelným nápisem CHOD, jehož první část již působení počasí zcela vymazalo. Vrata byla osvícena matnou zářivkou, jejíž svit dopadal i na ponuré okolí. Abbey zvedla ruku a vzala za kliku. Zamčeno. Zmáčkla tlačítko zvonku na rezavé podložce.

Nic.

Stiskla zvonek ještě silněji, ale uvnitř stanice panovalo stále stejné ticho. Nakonec svoje úsilí vzdala a zabušila na bránu pěstí. Z narezlé železné mřížky vedle brány se ozvalo praskání a potom slabý, téměř nezřetelný hlas. „Co se děje, Miku? To už sis zase zapomněl klíč?“

Abbey promluvila do mřížky: „To není Mike. Museli jsme nouzově zakotvit v přístavu a potřebujeme pomoc.“

„Cože? Kdo to je?“

„ZTROSKOTALI JSME!“ zaječela do mřížky Jackie a s patřičným důrazem na slovo „ztroskotali“.

„Páni,“ ozvala se odpověď a dveře se ihned otevřely. Na prahu se objevil plešatící, vychrtlý padesátník. Žalostné zbytky vlasů si na temeni stáhl do stejně žalostného culíku. „Pojďte dál, pojďte dál! Proboha!“

Vstoupili do zatuchlé místnosti a byli vděční za teplo, které jim poskytla. V rohu stála stará televize, na jejíž obrazovce bylo bílé, mlčenlivě zrnění. Stůl pokrývaly zbytky půlnoční svačinky, obaly od čokoládových tyčinek, několik plechovek od Coca-Coly, hrnek s nedopitou kávou a pár hodně ohmataných knih – Eliotova Pustá země, Kerouacovo Na cestě a Joyceovy Plačky nad Finneganem.

„Jste v pořádku?“ zajímal se strážce a užasle si je prohlížel. „Potopila se vám loď? Posaďte se, posaďte se! Mohu vám nabídnout trochu kávy?“

„Teď už jsme v pořádku,“ ujistil ho otec a podával mu ruku. „Jmenuji se Straw. Loď máme v přístavu.“

„Káva by byla super,“ ozvala se Jackie hlasitě.

Posadili se k železnému stolu a muž odběhl pro konvici s kávou ohřívající se na puštěném odkapávači. Nalil každému kouřící šálek a k němu jim podal smetanu a cukr. Abbey si vděčně nabídla asi čtvrt kila cukru, zbytek místa v hrnku doplnila smetanou a vše si důkladně promíchala.

„Co jste propánakrále dělali v té bouřce na moři?“ zajímal se strážce.

„To je na dlouhé lokte,“ odpověděl otec a zamíchal si kávu.

„Chcete, abych zavolal Pobřežní stráž?“

„Ne, děkuji, teď už jsme v bezpečí a v tomhle nečase by stejně nevyjeli.“

„Tohle je ta nejdivočejší severovýchodní bouřka, jakou jsem tady kdy zažil – na léto fakt nezvyklá. Máte setsakramentskou kliku, že jste z ní vyvázli živí.“

„Kdo ještě je tu s vámi na ostrově?“ zeptal se otec jen tak nenuceně.

„Já a tři další – dva technici a specialista na komunikace. Bydlíme v těch domech dole.“

„S rodinami?“

„Kdepak, rodinu tu nemá nikdo. Střídáme se tady v tříměsíčních turnusech, tři měsíce šichta, tři měsíce volno. Já už sloužím čtvrtým rokem. Platěj božsky a navíc si pokaždé krásně odpočinu od světa. Čtu si. Přemýšlím. A jen tak mimochodem, jmenuju se Fuller. Jordan Fuller.“ Natáhl k nim hubenou ruku a se všemi se pozdravil.

Abbeyin otec svíral v dlaních hrnek. Do oken nepřetržitě bubnoval déšť a dokonce i tady nahoře byly slyšet vlny, které se dole rozbíjely o skály pobřeží.

„Na stanici jste ale sám?“ pokračoval otec v nenápadném výslechu a napil se.

„Ne, je tu ještě technik. Já jsem jen takový hlídač. Službu na stanici má doktorka Simicová.“

„Do kdy slouží?“

„Do sedmi.“

„Rádi bychom s ní mluvili,“ oznámila mu Abbey.

Fuller zavrtěl hlavou. „Je mi líto, dál už nemůžete. Předpisy.“

„No tak,“ zasmála se Abbey. „Už jsem tam dvakrát byla. Se školou, na exkurzi.“

„To je něco jiného. Školy sem chodí často, jinak ale platí přísný zákaz vstupu. Dveře jsou zamčené.“

„Ale vy je zcela jistě dokážete otevřít?“ zeptal se otec a vstal.

„Jistěže. Proč se na to ptáte?“

Otec vytáhl revolver, opatrně jej položil před sebe na stůl a stále na něm přidržoval ruku. „Tak to, prosím, udělejte.“

94

Prezident již netrpělivě postával na protilehlém konci Situační místnosti. Všechny monitory přenášely zpravodajství televizních stanic CNN, MSNBC, FOX a Bloomberg.com. Zvuk byl sice vypnutý, ale na všech obrazovkách byly buď záběry Měsíce, nebo ustarané hlavy vědců-astronomů, případně reportáže o rostoucím zmatku v důsledku rozsáhlých výpadků proudu či počítačových sítí.

Ford vstoupil společně s ostatními a všichni zůstali stát a čekali, až se prezident posadí jako první. Ten se k tomu ale neměl. Obrazovky byly přepnuty do režimu videokonference a postupně se na nich začaly objevovat tváře generálů, členů kabinetu a dalších hodnostářů.

„Jsem připraven,“ zahájil prezident jednání. „Spusťte.“

Lockwood kývl na asistentku a na největší obrazovce na konci místnosti se objevil obrázek stroje na Deimosu.

„To, na co se teď díváte, pane prezidente, je fotografie pořízená naší oběžnou sondou Marsu dne 23. března tohoto roku, v hlubokém kráteru na jednom z měsíců Marsu. Měsíc se jmenuje Deimos a kráter Voltaire. Na úvod ale pár nezbytných informací. Mars má dva miniaturní měsíce: Phobos a Deimos – Strach a Hrůza – pojmenované po starořeckých bozích. Oba představují nejspíše nedávno zachycené asteroidy – tím nedávnem je myšlen astronomický pojem času, ve skutečnosti se jedná o zhruba půl miliardy let. Měsíce mají v ekliptice dokonale kruhovitou oběžnou dráhu, která již dlouho mate astronomy, kteří dodnes nedokážou objasnit, jak Mars dokázal tyto dva asteroidy vůbec zachytit na dvě stejně dokonalé oběžné dráhy bez toho, že by bylo ve hře ještě nějaké třetí těleso, které by oběma asteroidům odňalo část jejich momentu hybnosti, načež bylo odraženo kamsi do vesmíru, aby jej už nikdo nikdy nespatřil. Něco takového však astronomům vždy připadalo jako nanejvýš nepravděpodobné.“

„Co to má co společného s naším problémem?“

„Existuje názor, pane prezidente, že jak Phobos, tak Deimos byly na svoje oběžné dráhy umístěny uměle.“

„V pořádku. Pokračujte.“

Lockwood si odkašlal. „Předmět, který vidíte na snímku – nazvali jsme jej Stroj na Deimosu – je nade všechny pochybnosti také umělý. Jsme přesvědčení, že ho sestrojila nějaká neznámá, mimozemská inteligence. Jsme rovněž přesvědčení, že právě on je zdrojem záření gama, které naše sonda MMO zachytila. Jisté je nejspíš také to, že čtrnáctého dubna vystřelil proti Zemi kus podivné hmoty a to stejné zopakoval dnes v noci proti Měsíci s tím, že se jednalo o mnohem větší projektil, který, jak jsme vás již informovali, zničil Základnu klidu. Z tohoto pohledu se nám jeví, že se jedná o zbraň.

Prvotní analýza povrchové eroze od mikrometeroidů a akumulace horninového pláště v okolí stroje naznačují, že je sto až dvě stě milionů let starý. V daném okamžiku probíhá přesměrování všech satelitů na oběžné dráze Marsu, které lze na Deimos přesměrovat.

Deimos má tvar zdeformované brambory – neotáčí se tedy stejně jako jiné planety. Spíš by se dalo říct, že se kolem své osy převaluje. Je zřejmé, že zbraň v kráteru Voltaire může vypálit jen tehdy, je-li Voltaire natočen k Zemi. Vzhledem k tomu, že kráter je poměrně hluboký, platí také, že orientace musí být poměrně přesná. To se nestává příliš často a pravidelně.“

„A?“

„Kráter a Země byly v zákrytu i čtrnáctého dubna, kdy nás zasáhla první částice podivné hmoty. Druhé vyrovnání nastalo dnes v noci a sám jste viděl, co se stalo na Měsíci.“

„Další bude kdy?“

„Ode dneška za tři dny.“

„Kdy budou satelity na oběžné dráze Deimosu?“ zeptal se prezident.

„V průběhu několika příštích týdnů,“ vysvětloval Lockwood.

„Proč tak dlouho?“

„Většina z nich vyžaduje pomoc gravitace a oběžné dráhy. Nemají palivo, aby se samy od sebe katapultovaly tam, kam je zrovna potřeba.“

„Nehrozí, že by naše přemísťování satelitů na oběžnou dráhu Deimosu mohlo být vnímáno jako útočný manévr?“ otázal se prezident.

„Satelity jsou velice malá, křehká a jednoznačně neozbrojená zařízení,“ odpověděl Lockwood. „Ale ano, je tu nebezpečí, že ať uděláme cokoli, tím myslím cokoli, může to být interpretováno nesprávně. Máme tu co do činění s myšlením mimozemského původu, i když se v našem případě jedná jen o umělou inteligenci. Je to stroj a ten může mít poruchu, třeba nefunguje tak, jak by měl.“

Zástupce vojenské zpravodajské agentury se zeptal: „Nerozumím tomu, proč je ta podivná hmota, kterou podle vás vystřelili na Zemi, tak nebezpečná. Co přesně vlastně dělá?“

Odpovědi se ujal Lockwood. „Podivná hmota přeměňuje při kontaktu běžnou hmotu na podivnou, jako když král Midas proměnil všechno, čeho se dotkl, ve zlato.“

„A v čem tedy spočívá nebezpečí?“

„Především v tom, že by se celá zeměkoule srazila na velikost pomeranče. A také v tom, že podivná hmota je nestabilní, takže by explodovala silou, která by roztrhla sluneční soustavu, vymrštila by podivnou hmotu až na Slunce, které by rovněž explodovalo, což by mělo vliv na celou naši část galaxie.“ Lockwoodův hluboký, drsný hlas se jako zlověstná ozvěna nesl místností.

„Jak je tedy možné, že první střela z této podivné hmoty prošla skrz naskrz Zemí, aniž by ji zničila?“

„Bylo jí velmi málo a pohybovala se obrovskou rychlostí. Část pozemské hmoty sice přeměnila, ale ta ji obalila a obě spojené části vylétly ze Země pryč. Proto nedošlo k žádné mohutné erupci ani k vyvržení magmatu nebo čehokoli jiného, jak by bylo možné předpokládat. Neprojevila se dokonce ani nárazová vlna. Můžete si to představit jako horký nůž, který hladce projede máslem. Naši geologové tvrdí, že se díra při průletu prakticky zatavila. Naproti tomu na Měsíc už dopadl mnohem větší kus podivné hmoty. I tato střela byla příliš rychlá na to, aby Měsíc přeměnila, ale byla dostatečně velká na to, aby vytvořila obří nárazovou vlnu, která otřásla Měsícem jako zvonečkem a vyvrhla do vesmíru proud suti.“

„Jinými slovy stačí,“ ujasňoval si muž z vojenské rozvědky, „aby tento stroj vrhl na Zemi další kus podivné hmoty, a jsme všichni mrtví.“

„Přesně tak. Klíčem je rychlost. Pokud by ho po nás hodili dostatečně pomalou rychlostí tak, aby uvízl v nitru Země, je konec.“

Následovalo dlouhé ticho. „Ještě nějaké otázky?“ zeptal se posléze Lockwood.

Nikdo nepromluvil. Nakonec se ozval prezident: „Proč? Proč na nás ten stroj útočí?“

„To nevíme. Nevíme dokonce ani to, jestli se vůbec jedná o útok. Třeba je to všechno jen chyba – programu, selhání techniky. Padl tu návrh…,“ Lockwood se na okamžik odmlčel, „že stroj na Deimosu možná už dlouho sleduje dění na naší planetě tím, že zaznamenává a analyzuje naši rádiovou a televizní komunikaci. Je možné, že dospěl k závěru, že jsme nebezpečný druh, který je nutné eliminovat. Nebo ho na Deimos umístili nějací hyperagresivní mimozemšťané, jejichž cílem je naprostá likvidace jakékoli formy inteligentního života, která by se mohla v rámci naší sluneční soustavy vyvinout. Zadusit ji, tak říkajíc, rovnou v zárodku. Možné je i to, že jsme ji právě probudili z dlouhého spánku. K prvnímu výstřelu došlo jen tři týdny poté, kdy byl Deimos ozářen radarem při snímkování z naší mapovací sondy.“

Prezident pochodoval tam a zpět před obrazovkou se snímkem stroje na Marsu. „Tuší někdo, k čemu jsou tyto kopule, tahle trubka?“

„Zatím nebyl čas stroj analyzovat.“

Další kolo přecházení. „Dobře, jaké je tedy vaše doporučení?“

„Žádné doporučení nemáme, pane prezidente.“

Krátké ticho, výraz naprostého ohromení. „To ale není to, co jsem od vás požadoval,“ pronesl prezident krajně podrážděným hlasem. „Žádal jsem od vás proveditelnou radu.“

Lockwood si odkašlal. „Některé problémy jsou natolik mimo dosah našich zkušeností, natolik neuchopitelné, že by od nás bylo nezodpovědné vám cokoli doporučovat. Tento problém je jedním z nich.“

„Neříkejte mi, že jste nemohli přijít alespoň s nějakým plánem útoku – hodit na tu mašinu atomovku, cokoli. Generále Mickelsone?“

„Pane prezidente, jsem srdcem i duší voják. Můj instinkt mi velí bojovat a také jsem tu bojoval za vojenské řešení. Doktor Lockwood mě nicméně přesvědčil, že jakýkoli agresivní krok z naší strany by mohl být nesmírně nebezpečný. Dokonce i pouhá diskuse případné ozbrojené odvety by mohla vyprovokovat další útok. Stroj na Deimosu nejspíš sleduje naši komunikaci.“

„To neberu.“

„Ten stroj nás dokáže v mžiknutí oka zničit. Sedíme tu jako kachny na rybníku. Úplně bezmocní. Jakákoli vojenská reakce bude potřebovat roky příprav a její spuštění bude zcela zřejmé, i když vše proběhne v maximálním utajení. Jediným možným výsledkem ale bude, že nakonec do vesmíru vyšleme něco, co bude potřebovat devět měsíců, aby se to na Mars vůbec dostalo. Nedokážu si představit, že by tam ten stroj jen tak seděl a čekal, až ho vyhodíme do vzduchu.“

Prezident se podíval na ředitele NASA. „Devět měsíců? Je to pravda?“

„Devět měsíců je naprosté minimum. A nejbližší možnost vyslat k Marsu misi nastane nejdříve téměř za dva roky.“

„Prokristovy rány.“

„Jediné, co v současné situaci můžeme dělat,“ pokračoval Mickelson, „je sbírat o stroji na Marsu informace, pochopitelně velice opatrně a především nenásilně.“

„Na to nemáme čas,“ poučil ho prezident. „Říkal jste přece, že další výstřel může přijít už za tři dny. Ta věc nám visí nad hlavu jako Damoklův meč!“

Mickelson rozhodil rukama.

Prezident hlasitě zaklel a jeho sebeovládání vzalo rychle za své. „Napadlo někoho něco chytřejšího?“

Ford se zvedl z místa.

„Kdo jste?“

„Wyman Ford, bývalý agent CIA. Byl jsem vyslán na tajnou misi do Kambodže, abych tam prozkoumal dopadový kráter – či spíše výletový otvor.“

„Rozumím. Vy jste ten člověk, co jim tam vyhodil ten jejich důl.“

„Pane prezidente, obávám se, že tento problém není jen problémem Spojených států. Musí se mu postavit celý svět. Musíme se povznést nad rozpory, které mezi sebou máme. Je nezbytně nutné, aby svět zmobilizoval všechny svoje vědecké a technologické zdroje, aby shromáždil ty nejschopnější a nejbystřejší mozky. Nesmíme hrát osobní, ale zónovou obranu. Abychom toho byli schopní, musí o tom všichni vědět. Svět se to musí dozvědět.“

Jeho slova vyvolala hlasitý, nespokojený šum. Prezident mávl rukou a všechny umlčel. „Takže nemáte ten pocit, že paniky už bylo dost? Vy se snad nedíváte na televizi? Nevíte, co se kolem děje?“

„Ale ano, vím to moc dobře.“

„Ten mohutný elektromagnetický šok z výbuchu na Měsíci způsobil, že po celém světě vypadávají rozvodné a počítačové sítě. Máme zprávy, že na Blízkém východě dochází k nové vlně sebevražedných bombových útoků, v Indonésii masakrují křesťany. Přímo u nás, v Americe, se lidé scházejí v kostelech a čekají na Uchvácení. A vy je chcete ještě víc pobláznit?“

„Bez paniky tu nic nezmůžeme.“

„Jenže tady si koledujeme o jadernou válku.“

„I to je riziko, které budeme muset podstoupit.“

„Já tedy rozhodně nikoli,“ opravil ho prezident rázně. „Zveřejnění nepřipadá v úvahu.“

„Naopak, je to naše jediná možnost,“ zavrtěl hlavou Ford. „A již brzy se stane skutečností. Bude dobré, když se na ni všichni, jak tu sedíte, připravíte.“

A Ford jim začal vyprávět, jak vlastně naložil se skutečným harddiskem.

95

Fuller se pomalu zvedal z místa a s výrazem naprostého zmatku a nepochopení se díval na pistoli. „Co to sakra –?“

„Jen klid,“ utěšoval ho Straw. „Nechceme nikomu ublížit. Dejte, prosím, ruce nad hlavu a postavte se. Žádné hrdinství.“

Strážce zvedl ruce.

„Vezmi mu zbraň, Abbey.“

Abbey se pokoušela udržet zběsile bušící srdce pod kontrolou. Tohle bylo ještě děsivější než před chvílí na rozbouřeném moři. Zvedla ruku, rozepnula pouzdro, které měl strážce u pasu, a vytáhla mu z něj revolver. Stejně tak mu vzala obušek a plechovku spreje, v níž byl podle všeho slzný plyn.

„Co si jako myslíte, že děláte?“ zeptal se Fuller přiškrceným hlasem.

„Je mi to moc líto, ale za chvíli už vám bude všechno jasné.“ Straw zůstal sedět a ruka mu neustále spočívala na pistoli. „Pro teď postačí, když v klidu a pohodě uděláte všechno, co vám řekneme. Věřte, nebo nevěřte, nejsme žádní zločinci. Jde nám o dobrou věc.“

Strážce se zamračil a jednoho po druhém si všechny tři prohlížel. „Mně spíš připadáte jako pěkní magoři.“

„Buďte, prosím, tak laskav, a představte nám doktorku Simicovou. A vezměte na vědomí, že odteď už vám nebudu všechno opakovat dvakrát, Fullere, takže mě dobře poslouchejte.“

Abbey nevycházela z úžasu. Takto otce ještě nikdy nezažila: naprosto klidného, odhodlaného. Šel z něj strach.

„Jak chcete.“ Strážce se otočil, vymačkal na panelu u dveří bezpečnostní kód. Dveře se otevřely a oni vstoupili do chodby ze stejných tvárnic jako vnější stěna budovy. Chodba se na konci rozšířila v široký sál pod kopulí. Uprostřed stála obří parabolická anténa namontovaná na rezavějící železné konstrukci. Přes střechu kopule sem pronikalo vytrvalé bubnování deště doprovázené skučivými poryvy větru, které dohromady vytvářely strašidelnou kombinaci zvuků, jako by se ocitli v břiše nějaké pravěké příšery.

Za dlouhým ovládacím pultem plným starodávně vyhlížejících displejů, budíků, reostatů a osciloskopů seděla na otočné židli skloněná ženská postava. Jejich příchodu nevěnovala žádnou pozornost; sledovala dění na obrazovce notebooku, plně zaujatá rozehranou počítačovou hrou.

„Jordane!“ zvolala s náznakem překvapení v hlase, když si konečně všimla jejich přítomnosti. „Co to má znamenat? Návštěva?“ Doktorka Simicová byla štíhlá, překvapivě mladá žena s dlouhými hnědými vlasy, které jí v kaskádách padaly na ramena a záda. Nebyla nalíčená a v obličeji jí zářily hluboké, temně šedé oči. Na sobě měla upnuté, černé džíny a pruhované, bavlněné triko, které jí dodávalo vzezření obyčejné studentky.

„Eh, Sáro,“ ozval se Fuller a ukázal na Strawa. „Má pistoli.“

„Cože?“

Straw zamával revolverem. „Pistoli.“

Simicová vyskočila z místa. „Co to k čertu –?“

„Uklidněte se,“ řekl Straw. „Jste vedoucí stanice doktorka Simicová?“

„To jsem,“ odpověděla zaraženě.

„A víte, jak se zachází s tímhle satelitem?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě se vám omlouváme, že jsme vám sem tak vtrhli, ale jiná možnost není.“ Obrátil se k Abbey. „Řekni doktorce Simicové, co má dělat.“

96

Simicová zírala na Abbey nevěřícným pohledem svých šedých očí. „To má být nějaký špatný vtip?“

„Naopak, je to nesmírně vážné,“ odpověděla Abbey. „Potřebuji, abyste přenastavila satelit.“

Simicová chvíli přemýšlela. „Dobře.“

„Namíříte ho na Deimos. To je jeden z měsíců Marsu, ale to jistě víte. Zvládnete to?“

Simicová zkřížila ruce na prsou a nechápavý a překvapený výraz jejího obličeje vystřídalo neskrývané nepřátelství. „Dejme tomu.“

„Ano nebo ne? Předpokládám, že souřadnice momentální polohy Deimosu najdete na internetu.“

„Kdybyste mi třeba vysvětlili, o co tady jde, pak bych –“

Straw zvedl pistoli a namířil na vedoucí stanice. „Paní doktorko? Odpovězte, prosím, na její otázky a udělejte, oč vás žádá. Rozumíme si?“

„Ano.“ Simicová se dál tvářila nepohnutě a nezdálo se, že by jí nahnali strach. „Satelit přesměrovat dokážu, ale kdybyste mi to vysvětlili, mohla bych vám lépe pomoci.“

Abbey nad jejími slovy chvíli přemýšlela. Možná to stojí za to, napadlo ji.

„Viděla jste, co se dnes v noci přihodilo na Měsíci?“

„Ten dopad asteroidu?“

„Ano, jen s tím rozdílem, že se nejednalo o žádný asteroid. Byl to varovný výstřel. Demonstrace síly.“

„Ale… čí síly?“

„Před nějakou dobou nám oběžná sonda na Marsu zaslala snímek zařízení umístěného na nejmenším měsíci Marsu. Na Deimosu. To zařízení je tam už velmi dlouho, možná déle, než se na Zemi objevil první člověk. Postavila ho nějaká mimozemská civilizace. Podle všeho se jedná o zbraň. Dnes v noci vystřelila na Měsíc. Nebyl to tedy asteroid, ale kus podivné hmoty. Strangelet. Sama jste viděla, co se stalo – projektil prošel Měsícem a vystřelil na opačné straně.“

Simicová se na ni podívala, ztěžka polkla a v jejích očích se zračila maximální nedůvěra.

„Před dvěma měsíci,“ pokračovala Abbey, „stroj na Deimosu vystřelil i na Zemi. Výstřel rovněž pronikl skrz a vyletěl v Kambodži.“

„Kde jste všechny tyto informace vzali?“

„Máme přístup k tajným vládním informacím z Národního institutu pro výzkum raketových pohonů.“

Simicová jen zamrkala. „Ta vaše historka mi přijde hodně přitažená za vlasy a popravdě řečeno si začínám myslet, že to nemáte v hlavě tak docela v pořádku.“

„Myslet si můžete, co chcete,“ nenechala se Abbey vyvést z rovnováhy. „Teď ale nasměrujte satelit na Deimos a já tomu stroji pošlu zprávu.“

Simicová na ni vytřeštila oči. „Zprávu? Jako že mu zavoláte?“

„I tak se to dá říct.“

Nastal okamžik pravdy. Abbey se zmocnila panika, která ji svírala jako v kleštích. Co řekne? Před očima se jí jako film odehrávala celá dlouhá noc, útok na ostrově, pronásledování na rozbouřeném moři, boj o život u Devil’s Limb, děsivá rána, kterou příď lodi zasadila vrahovi a která ho poslala vstříc smrti v běsnícím oceánu.

A najednou věděla zcela přesně, jakou zprávu na Deimos vyšle. Odpovědí bylo to, co se odehrálo v noci. Jak jednoduché a logické – naprosto dokonalé. Nebo, pokud se mýlí, smrtelné a zničující.

97

Abbey stála za Simicovou, která na internetu prohledávala nejrůznější databáze a vyhledávala data s aktuální polohou Deimosu.

„Mars je na obloze a Deimos je před ním,“ oznámila po chvíli. „Ideální podmínky si tam brnknout, co?“ Její ruce se rozběhly po klávesnici a pak ještě provedla několik výpočtů na kusu papíru. Zapsala si na něj přesné souřadnice a přinesla si papír ke staré klávesnici před stejně starým CRT monitorem.

„Jak to uděláte?“

„Je to snadné. Zadám souřadnice, počítač propočítá přesnou polohu na obloze a namíří anténu.“ Dlouhými prsty ťukala na klávesnici a počítač si vyžádal přístupové heslo. Když je zadala, zvedla se a přešla k šedému panelu s nejrůznějšími spínači a několik z nich přepnula do jiné polohy. Ještě chvíli se nic nedělo a pak se anténa za hlasitého, drnčícího skřípání kovu o kov a hučení elektrických motorů začala otáčet v promazaných ozubených kolech a lehce, téměř nepostřehnutelně se začala naklánět vzhůru. Pohyb otáčejících se převodů a skřípání kovu vyplnily celý prostor kupole a na okamžik přehlušily i běsnění živlů venku. Po několika minutách se satelitní talíř s hlasitým cvaknutím zastavil. Simicová zaťukala na klávesnici, přečetla si na obrazovce řadu čísel a opřela se do opěradla. „Hotovo.“

„Jak z něj teď pošlu zprávu?“

Simicová chvíli přemýšlela. „Máme speciální frekvenci pro telekomunikační družice. Teď už ji používáme jen ke kalibraci, ale využívali jsme ji i před lety, kdy jsme ještě patřili mezi stanice, které byly v kontaktu s misí k Saturnu. Nic vhodnějšího mě nenapadá.“

Odmlčela se a Abbey měla pocit, že v jejím výrazu zahlédla nepatrný záblesk sympatie, možná dokonce zájmu, který na okamžik pronikl i její maskou plnou nedůvěry a skepticismu.

„Chcete svůj… vzkaz poslat jako hlasový nebo spíše v textové formě?“

„V textové. Budeme schopni zachytit, když nám odpoví?“

„Pokud odpoví…,“ další odmlka, „tak si troufnu předpokládat, že tento váš mimozemský artefakt bude natolik inteligentní, aby odpověděl na stejné frekvenci a ve stejném kódování. Pochopitelně za předpokladu, že umí číst a psát anglicky.“ Doktorka Simicová si nápadně odkašlala. „Promiňte, že se ptám, ale vy… vy patříte k nějaké náboženské sektě?“

Abbey se na ni podívala. „Ne, ale chápu, že si to můžete myslet.“

Simicová potřásla hlavou. „Jen jsem se zeptala.“

„Budete schopná zachytit odpověď?“

„Nastavím přenos jako obousměrnou komunikaci. Jestliže odpoví, počítač nám odpověď vytiskne tam na té tiskárně. Jen do ní musím dát papír.“ Obrátila se na Fullera. „Podáš mi ze skříňky pár čistých listů, Jordy?“

„Jasně,“ odpověděl Fuller.

„Podám ho sama,“ řekla rychle Jackie, obešla strážce a otevřela zásuvku skříňky. Vytáhla z ní tlustý balík a podávala ho Simicové.

„To by jim mělo stačit na mezigalaktickou Vojnu a mír,“ poznamenala sarkasticky Simicová a zasunula papíry do zásobníku.

„Až budete chtít zprávu odesílat, ujistěte se, že máte nastavený plný výkon. Mars je o dost dál než komunikační družice na oběžné dráze.“

„Rozumím,“ odpověděla Simicová. Její prsty opět zabubnovaly o klávesnici, otočily několika reostaty na stařičkém ovládacím pultu a přepnuly několik dalších spínačů. „Všechno je připraveno,“ oznámila nakonec a zaklonila se do opěradla.

„Dobrá.“ Abbey si vzala kus papíru a napsala na něj pouhá dvě slova. „Tady je zpráva.“

Simicová si ji vzala a dlouho si ji prohlížela. Pak zvedla své šedé oči a znepokojeně se podívala na Abbey. „Jste si jistá, že je to rozumné? Když připustíme, že to, co jste mi tu říkala, je skutečně pravda, pak mi ten vzkaz přijde mimořádně nebezpečný a bezpochyby velmi nešťastný.“

„Mám k tomu své důvody,“ trvala na svém Abbey.

„Jak myslíte.“ Otočila se k počítači a položila obě ruce na klávesnici. Ještě poslední zaváhání, ale pak již rychle vyťukala text zprávy a stiskla enter. Potom se postavila, lehce pootočila pár reostatů, podívala se na osciloskop a přepnula další spínač.

„Zpráva odeslána,“ pronesla nakonec a znovu se posadila.

Vteřiny ubíhaly. Místnost opět naplňovalo kvílení bouře. „To bychom měli,“ ozval se Fuller škodolibě. „Telefon na druhé straně zvoní a zvoní a nikdo ho nezvedá.“

„Mars je od Země vzdálen deset světelných minut. Na odpověď tedy potřebujeme dvacet minut času,“ poučila ho Abbey.

Neuniklo jí, jak se na ni přitom Simicová podívala. V jejím pohledu se zračil již nejen zájem, ale Abbey měla pocit, že v něm zahlédla i záblesk úcty.

Nespouštěla oči z hodin nad řídicím panelem. Všichni v místnosti stáli bez hnutí: její táta, Fuller, Jackie. Stařičkou kopulí nad jejich zády otřásl poryv větru. Zlověstně, jako by na střechu bušil nějaký nemilosrdný netvor a pokoušel se dostat dovnitř. Vteřinová ručička na hodinách dokončila další kolo a Abbey se zvolna zmocňovaly stále silnější pochybnosti. Všechno pokazila. Ta zpráva byla úplně špatně, navíc byla možná opravdu nebezpečná. Kdo ví, co všechno s ní mohla spustit. Navíc budou mít na krku těžký zločin – nejspíš ozbrojené přepadení vládního zařízení. Tátova druhá loď spočívá na dně oceánu a on sám bude obviněn jako vůdce celého spolčení – má přece zbraň. Zničila mu život a zničila ho sobě a své nejlepší kamarádce. To všechno kvůli jediné zprávě, která nebude ani fungovat, nebo bude mít nějaký strašný, nechtěný dopad.

Velká ručička se neskonale pomalu sunula po ciferníku.

Co když měla Jackie pravdu? Měli to nechat na vládě, je to její problém. Ford je ve Washingtonu a už se mu určitě podařilo dát všechno do pořádku. Ta její zpráva, jak jen mohla poslat něco tak děsivě idiotského? Celý její plán nestál za starou bačkoru: byl příliš jednoduchý a předem odsouzený k nezdaru. Kam jen dala mozek?

„Dvacet minut,“ ohlásil Fuller a podíval se na hodinky na ruce. „A E. T. nevolá a nevolá.“

Jenže přesně v tom okamžiku se stará inkoustová tiskárna hlasitě rozběhla a začala rachotit.

98

Ford jim od začátku do konce vysvětlil všechno, co se v souvislosti s diskem odehrálo, s výjimkou jedné drobnosti, totiž informace o tom, kam disk vlastně odeslal. „Všichni tady si myslíte, že se jedná o záležitost národní bezpečnosti,“ pokračoval, „ale tak to není. Jedná se o velice naléhavou událost planetárního rozsahu. Potřebujete nový způsob myšlení. Proto jsem disk, teď hovořím o tom skutečném, poslal tisku. Kromě toho jsem jeho kopie na DVD rozeslal i několika televizním stanicím a zpravodajským agenturám. Nemůžete to zastavit, ale připravit se stihnete. Zařídil jsem všechno tak, že máte zhruba tři dny, než se zpráva dostane na titulní strany. Sedmdesát dvě hodiny, abyste se spojili s ostatními hlavami států a připravili si pro veřejnost srozumitelnou odpověď. Jistě, svět začne panikařit, jenže ta panika vám bude jen ku prospěchu. Bez krize se nikdy nezrodí nic skutečně velkého. Teď ji tu máte: využijte ji ku prospěchu nás všech.“

Státní bezpečnostní poradce Manfred se zvedl, na tváři unavený, smrtelně vážný výraz, z očí mu čišel mrazivý chlad, rty lehce stažené tak, že odhalovaly jeho malé, bílé zuby. „Jen pro ujasnění: vy jste tento tajný materiál rozeslal tisku?“

„Ano, a nejen tisku.“

Manfred máchl prudce rukou ke dvěma vojákům na stráži u dveří. „Odveďte toho muže do vazby. A chci, abyste z něj dostali, komu tu informaci poslal, a zabránili jejímu šíření.“

Ford se podíval na prezidenta, ale ten nehodlal zasahovat. Když se oba vojáci přiblížili k Fordovi, Lockwood zvedl hlavu a promluvil: „Myslím, že bychom si měli o tom, co nám tu Ford oznámil, alespoň promluvit. Neměli bychom jeho slova házet jen tak za hlavu. Nezapomínejme, že se pohybujeme na zcela neznámém teritoriu.“

Bezpečnostní poradce se na něj podíval a ledově, odměřeně mu oznámil: „Doktore Lockwoode, kdo jiný než vy by měl chápat skutečný význam pojmu tajná informace?“ Svá slova zdůraznil poklepáním na uzel své kravaty.

Vojáci vzali Forda každý z jedné strany za paži. „Pojďte s námi, pane.“

„Je to pořád dokola,“ bránil se Ford. „Pořád ta stejná chyba. Cožpak se nikdy nepoučíte? Země se stala předmětem útoku. Zbraň na Deimosu nás může v okamžiku vyhladit z povrchu planety. Za tři dny bude opět v pozici, kdy k nám může vyslat další střelu – tentokrát už možná smrtelnou. Všichni zemřou. Konec lidstva. Konec světa.“

„Ušetřete nás jeho přednášky a odveďte ho!“ vyštěkl bezpečnostní poradce.

Ford se ještě jednou podíval na prezidenta a znechuceně konstatoval, že váhá a že se z něj vytratila veškerá rozhodnost. Zmlknul i Lockwood, očividně zastrašen demonstrací síly. Nikdo se nechystal ho bránit. Nikdo. Co se však stalo, nešlo již odestát. Za tři dny se svět o všem dozví.

Vojáci ho tlačili mezi sebou ven z místnosti a Manfred kráčel hned za nimi. Když se ocitli za dveřmi, mimo dosah rušičky signálu mobilních telefonů, Fordovi zazvonil v kapse mobil.

Stiskl tlačítko příjmu.

„Hned mu ho vezměte,“ rozkázal Manfred vojákům. „Pane, váš telefon?“

„Wymane? Tady Abbey. Jsme na radiostanici na Vraním ostrově. Poslali jsme na Deimos zprávu a přišla odpověď.“

„Pane, váš telefon, ihned.“

„Počkejte!“ vykřikl Ford, ale voják mu telefon vytrhl z ruky, zacvakl jej, zatímco jeho kolega popadl Forda za rameno a postrčil ho dopředu.

„Počkejte,“ Ford se hlasitě obrátil na Manfreda. „Dostali zprávu ze stroje na Deimosu!“

Manfred za nimi přibouchl dveře a vojáci, k nimž se připojilo ještě několik agentů tajné služby, odtáhli Forda k výtahu.

„Děláte strašlivou chybu,“ řekl jim Ford, ale z jejich vážných, nehybných tváří mu bylo jasné, že nemá smysl jim cokoli vyprávět.

Dveře výtahu do horních pater se otevřely a muži ho natlačili dovnitř.

V prvním patře vystoupili a odváděli ho vstupní halou k východu, kde již venku čekal policejní vůz. Vtom se jeden z agentů tajné služby zastavil, dotkl se prstem sluchátka v uchu a poslouchal.

Pak se k Fordovi obrátil, tvář stejně neproniknutelnou jako vždy.

„Chtějí vás zpátky dole, pane.“

Prezident stál na konci stolu a vedle něj, brunátný vztekem, Manfred.

„Co to bylo s tou zprávou? Chci vědět, o čem jste to sakra mluvil.“

„Zdá se,“ odpověděl Ford, „že moje asistentka poslala stroji na Deimosu zprávu a obdržela na ni odpověď.“

„Jak?“

„Podle všeho s využitím radiostanice v Musconguské zátoce, na Vraním ostrově.“

Ticho. „A co v té zprávě bylo?“ zeptal se prezident.

„To nevím. Vzali mi telefon dřív, než jsem se to stačil dozvědět. Mohu navrhnout, abychom tam zavolali a zjistili, oč jde?“

„To je absurdní,“ rozčiloval se Manfred, ale prezident ho podrážděným gestem ihned umlčel. Ukázal na telefon, který měl vedle sebe na stole. „Zavolejte jim. A dáme to na hlasitý poslech.“

Stráže Forda uvolnily ze svého sevření a jedna z asistentek mu podala lístek s telefonním číslem radiostanice. Ford přistoupil ke stolu, uchopil telefon a vymačkal číslo.

Co jen to ta Abbey zase napáchala? běželo mu hlavou.

99

Z reproduktorů na stěnách Situační místnosti se ozval slabý zvuk vyzvánějícího tónu. Jednou, dvakrát, pak telefon někdo zvedl a jako by ve spěchu se ohlásil. „Radiostanice, Vraní ostrov.“

„Tady Wyman Ford,“ oznámil do mikrofonu. „V Situační místnosti Bílého domu.“

Ticho. „U telefonu doktorka Simicová, technická ředitelka stanice. Mám zde… naprosto neuvěřitelnou zprávu.“ Její hlas působil klidně, ale bylo z něj cítit, že se lehce chvěje.

„Prosím,“ odpověděl Ford. „Posloucháme.“

„Předám vám Abbey Strawovou, která tento kontakt navázala. Všechno vám vysvětlí, ale jen na úvod vás chci ujistit, že všechno je naprosto věrohodné, dvakrát ověřené.“

Chvíle ticha a pak se z reproduktorů ozval Abbeyin vysoký, nervózní hlas. „Haló?“

„Abbey?“

„Wymane? Tomuhle nebudeš kurva věřit –“

Ford ji rychle přerušil. „Jsme tady v Situační místnosti Bílého domu, Abbey. S panem prezidentem a máme telefon na hlasitém poslechu.“

„Aha.“ Abbey se na chvíli zaraženě odmlčela. „Omlouvám se za svůj slovník.“

„O co jde?“

„Poslali jsme ze stanice zprávu na Deimos.“

„Proč?“

„To přece sám dobře víš! Ty výstřely z Deimosu byly vzkaz. Naši Vetřelci se nám pokoušeli něco sdělit. Chtěli z nás dostat odpověď, kvůli tomu to celé dělali. Mohli nás přece zničit už první ranou. Ne, tohle byl klasický výstřel přes příď lodi, abych se držela námořnické terminologie. Varovný výstřel.“ Abbey se zase odmlčela. „Napadlo mě, že za těchto okolností bude lepší, když odpovíme – nebo ta další rána by mohla být konečná.“

„Co v té zprávě bylo?“

„To ti musím napřed vysvětlit. Přemýšlej. Výstřel přes příď? Proč to loď vlastně dělá? Aby přinutila jinou loď zastavit, vzdát se, povolit vstup na palubu, něco takového, rozumíš? Napadlo mě tedy, že přesně to po nás ta věc chtěla. Poslala jsem jí tedy odpověď, kterou chtěla slyšet.“

Mlčení.

„A ta byla?“ zeptal se Ford.

„Jak už jsem řekla. Co uděláš, když ti jiná loď vystřelí přes příď? Vzdáš se. Poslala jsem mu tedy zprávu: ‚VZDÁVÁME SE.‘“

Ticho, které nastalo, bylo dlouhé, jako výraz naprostého šoku a ohromení. „Můj ty bože,“ vydechl národní bezpečnostní poradce. Mickelson byl bílý jako stěna.

„A odpověď?“

„Přečtu ti to doslova, jak to přišlo: ‚PŘIJETÍ KAPITULACE. Čekejte, přijdeme.‘“

„Vy jste kapitulovala?“ zahřměl prezident. „Vy jste kapitulovala jménem Spojených států amerických?“

„Kdo to tam ječí?“

„Jsem prezident.“

„Ach tak. Promiňte, pane, ale špatně jste mi porozuměl. My se v žádném případě nevzdáme. Ani za nic, ale přesně tak to při námořních bitvách dělávaly všechny lodě. Předstíraly, že se vzdávají, a pak, když k nim nepřítel vyslal vojáky, aby loď obsadili, vymlátili z nich duši v okamžiku, kdy to nejmíň čekali. Přesně to teď děláme i my, koupili jsme si jen trochu času, nic víc. A pokud Bůh zrovna nezrušil rychlost světla, bude trvat roky, než se stroj na Deimosu spojí s mateřskou planetou. Jenže přesně to teď bude muset udělat, pokud mají přiletět. Potrvá dvacet, třicet let, možná dokonce celá staletí, než se k nám dostanou – záleží na tom, kolik světelných let jsou ti parchanti od Země vzdáleni. Moje zpráva nám poskytla čas se na ně připravit, vyzbrojit, přichystat se na jejich invazi.“

„Řekla jste invazi?“ zeptal se Mickelson.

„Jo. Invazi.“

Další drtivé ticho.

„Nemysleli jste si přeci, že bychom doopravdy kapitulovali, ne?“ zajímala se Abbey. „To nikdy: budeme bojovat.“

epilog

Slunce již zapadlo a moře bylo klidné jako beránek, na obloze vysvitly první hvězdy. Abbey stála na konci mola v Round Pondu a dívala se na setmělý přístav s ukotvenými bílými rybářskými čluny, které se ve stejném směru pohupovaly na hladině, jako by je tak pečlivě srovnala nějaká neviditelná bytost. Hladinu jemně čechral mírný vánek a pohrával si s lanovím velké plachetnice, které naráželo do stěžně a jeho pravidelné cinkání se s ozvěnou neslo po moři jako tiché údery věžních hodin.

Vedle stál Wyman Ford.

„Tady jsem tenkrát sestavila dalekohled,“ vysvětlovala Abbey, „a pak nám nad hlavou prolétla ta věc.“

Ford přikývl a díval se kamsi na moře, ruce složené na prsou.

„Začalo to jasným světlem hned za kostelem, napřed úplně tichým, ale pak nám to s několika nadzvukovými třesky prolétlo jako blesk nad hlavou a zmizelo tamhle za Loudsovým ostrovem.“

„A tak to celé začalo,“ usmál se Ford. „Je neuvěřitelné, co všechno se od té doby stalo.“ Uvolnil si ruce a otočil se k Abbey. „Přijel jsem za tebou, protože bych ti rád nabídl práci. Potřebujeme tě. Potřebujeme tu tvoji prozíravost, inteligenci. Kvůli tomu, co nás čeká.“

Abbey cítila, jak se začíná červenat.

„Díky tobě jsme získali čas se připravit. A ty máš zase čas, abys nám mohla být ještě užitečnější – čas, aby sis dokončila vzdělání. Vrátíš se zpátky na univerzitu a až skončíš, nastoupíš k nám.“

„Z Princetonu mě bohužel vykopli. Nový stýpko už nedostanu a jsem úplně švorc.“

Ford sáhl do kapsy a vytáhl z ní bílou obálku. „Princeton. Plné stipendium.“

„Jak –“

„Vyplatí se mít pár známých na správných místech.“ Podával jí obálku.

Abbey zaváhala.

„Jen si ji vezmi. Budeme potřebovat tolik bystrých mozků, kolik jich jen můžeme dostat. Čeká na nás úkol, jaký jsme ještě nikdy neměli.“

Vzala si ji. „Dík.“

Znovu se usmál a vytáhl z kapsy ještě něco jiného: klíč na řetízku. Potřásl s ním.

„Co je to?“

„Klíč k Marei III.“

Neschopná slova si jej od něj vzala.

„Myslím, že po tom všem, co se stalo, je to jenom spravedlivé,“ vysvětloval. „Výraz vděčnosti prezidenta Spojených států. Tentokrát je dokonce nová, dvanáct metrů, Stanley, kotví v Boothbay Harboru. Budeš si tam pro ni muset zajet a dovézt ji sem. Překvapit tátu.“

„Děkuji… Bože, strašně ti děkuji.“ Abbey se sevřelo hrdlo dojetím.

„Dvě lodi už jsi tátovi potopila. Myslíš, že dokážeš tuhle udržet aspoň chvíli na hladině?“

Přikývla.

Ford se odmlčel a zadíval se na moře. Za chvíli se znovu ozval. „Svět se změnil. Jistě, zuří v něm nepokoje, množí se sebevražedné atentáty, náboženský fanatismus. Muslimský svět je v jednom ohni, ale jinak se zdá, že zbytek tahá za stejný provaz. Čína a Indie jdou s námi, jejich nejlepší vědci teď spolupracují s našimi, a stejně tak Rusko a celá Evropa. Japonsko, Izrael, Korea… je to neuvěřitelné. Jako by nastala úplně nová éra otevřenosti a vzájemné spolupráce – alespoň v těchto koutech světa. I ty můžeš být její součástí… budeš její součástí.“

Abbey přikývla.

„A mám ještě jednu tajnou informaci, kterou bych ti rád sdělil. Přísně tajnou. Chceš ji slyšet?“

Abbey se na něj podívala. Ještě stále měl pohled upřený někam do moře, nebo spíš na hvězdy.

„V tom bude nějaký chyták?“

„Jenom ten, že tajemství je někdy těžké udržet, ale v tomto případě je to opravdu nezbytné. Až ti ho řeknu, sama pochopíš proč.“

„Víš přece, že mlčím jako hrob.“

„Minulý týden zachytil jeden z našich satelitů kolem Deimosu čistě náhodou mohutnou explozi rádiového šumu. Z našeho mimozemského stroje. Podle všeho se jednalo o nějakou komunikaci.“

„Rozluštili jste ji?“

„Ne a nejspíš se nám to nikdy nepodaří – vypadá to, že je velice silně kódovaná. Podstatné ale není to, co bylo obsahem zprávy, ale to, kam směřovala.“

„Kam?“

„Mířila ke zhroucenému zbytku hvězdy v souhvězdí Corona Australis – Jižní koruny. Známe ji rovněž jako RXJ. Astronomové o něm vědí již celá desetiletí. Je nesmírně tajemný. Představuje velice intenzivní zdroj záření gama, obklopený rozsáhlým, neustále rostoucím mrakem prachu – což je všechno, co zbylo po výbuchu obří supernovy, k němuž došlo někdy před dvanácti miliony let.“

„Co je na něm tak tajemného?“

„RXJ je hlavním kandidátem na něco, čemu astronomové říkají kvarková, neboli podivná hvězda.“

„Podivná hvězda?“

„Přesně tak. Koule podivné hmoty, zbytek jádra supernovy. Supernova při výbuchu doslova odpařila celou sluneční soustavu, která se v okolí původní hvězdy RXJ nejspíše vyskytovala. Celé okolí hvězdy rovněž sterilizovala silným výbojem záření gama. K tomu mohlo dojít přirozenou cestou, ale je také možné, že tomu mohlo být i jinak… třeba cizím zásahem.“

Abbey přemýšlela jako o život. „Chceš mi snad naznačit, že ten stroj na Deimosu odeslal zprávu někam, kde není nejmenší šance, aby tam zbyl nějaký život?“

„Přesně tak. Určitě ne v okruhu deseti světelných let. Stroj odeslal vzkaz do jednoho z nejmrtvějších koutů celé galaxie. Radiace by zabila i tu smrt.“

„Ale… proč? Co to znamená?“

Dokonce i v přítmí Abbey viděla, jak se Fordovi lesknou oči. Díval se na ni a čekal, až jí všechno dojde. Konečně to přišlo. Náhle a jako osvícení.

„Takže ten stroj sice poslal vzkaz domů,“ přemýšlela pomalu a nahlas, „ale nikdy mu na něj nepřijde odpověď.“

Ford přikývl. „Je jedno, kdo ti mimozemšťané vlastně byli, jejich svět už dávno není schopen odpovědi.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai