Rouhání

Douglas Preston

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-Fi, Fantasy, Thrillery

Největší urychlovač částic na světě ukrytý v arizonských horách byl postaven, aby odhalil tajemství vlastního okamžiku stvoření – samotného Velkého třesku. Torus je nejnákladnější stroj, jaký kdy lidstvo postavilo, a je řízen nejvýkonnějším superpočítačem světa. Jeho duchovním otcem je laureát Nobelovy ceny Gregory North Hazelius. Odhalí Torus tajemství stvoření vesmíru? Nebo – jak někteří předpovídají – vtáhne Zemi do miniaturní černé díry? Nebo je Torus pokušením Satanovým určením ke svržení Boha Všemohoucího z nebeského trůnu, jak brojí vlivný televizní kazatel? Do dalekých hor je vysláno dvanáct vědců, kteří mají pod Hazeliovým vedením superurychlovač spustit. To, co zjistí, musí být před světem utajeno za každou cenu. Bývalý duchovní a operativec CIA Wyman Ford je odhodlán odhalit jejich tajemství – tajemství, které svět zničí… nebo ho zachrání. A čas běží…

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2007 by Splendide Mendax, Inc.

All rights reserved.

Z anglického originálu Blasphemy (Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York) přeložil © 2009 Tomáš Bicek Redakce textu: Tomáš Toulá Jazyková korektura: Ludmila Bóhmová Grafická úprava obálky © 2009 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-627-8

Věnováno Priscilley Penny, Ellen, Jimovi a Timovi

ČERVENEC

KEN DOLBY STÁL U SVÉHO POČÍTAČE a hladkými, pěstěnými prsty hladil ovladače Isabelly. Čekal, užíval si tu chvíli, pak odemkl kryt panelu a stáhl dolů malou černou páčku.

Neozvalo se žádné hučení, žádný zvuk, nic, co by svědčilo o tom, že právě zapnul nejdražší vědecký nástroj světa. Jen asi tři sta kilometrů daleko v Las Vegas poněkud pohasla světla.

Jak se Isabella zahřívala, Dolby začal vnímat jemné vibrace v podlaze.

O tom stroji přemýšlel jako o ženě a ve chvílích zvýšené představivosti si dokonce představoval, jak vypadá – vysoká a štíhlá se svalnatými zády, černá jako noční poušť s krůpějemi potu. Isabella. S těmito pocity se nikomu nesvěřoval – nemělo smysl být terčem posměchu druhých. Pro ostatní vědce podílející se na projektu byla Isabella jen „to“, neživý stroj vytvořený pro konkrétní účel. Jenže Dolby měl ke strojům, které vytvořil, odjakživa hluboký vztah – už od deseti let, kdy si ze stavebnice vyrobil první rádio. Freda. Tak rádio pojmenoval. A když si vzpomněl na Freda, viděl tlustého bělocha s mrkvově rezavými vlasy. První počítač, který postavil, byla Betty – tu ve své mysli viděl jako ráznou a výkonnou sekretářku. Nedokázal vysvětlit, proč jeho stroje mají zrovna takovou podobu – prostě to tak bylo.

A teď tohle, nejvýkonnější urychlovač částic na světě… Isabella.

Jak to vypadá?“ zeptal se Hazelius, vedoucí týmu, když k němu přišel a položil mu kamarádsky dlaň na rameno.

„Přede jako kočka,“ řekl Dolby.

„Fajn.“ Hazelius se narovnal a promluvil ke svému týmu. „Dávejte pozor, mám pro vás zprávu.“

Všichni ztichli, členové týmu se zvedali od svých počítačů a vyčkávali.

Hazelius přecházel po místnosti a postavil se před největší z plazmových obrazovek. Byl malý, drobný, uhlazený a neklidný jako norek v kleci. Kráčel před obrazovkou, načež se ke všem otočil s rozzářeným úsměvem na tváři. Dolbyho neustále překvapovalo, jaké charisma ten člověk má.

„Drazí přátelé,“ spustil a prohlížel si skupinu svýma tyrkysovýma očima.

„Píše se rok 1492. Jsme na palubě lodi Santa Maria, díváme se na obzor jen těsně předtím, než se z moře vynoří pobřeží Nového světa. Dnes je ten den, kdy přeplujeme ten neznámý horizont a přistaneme u břehů našeho vlastního Nového světa.“

Sáhl dolů do kabely, kterou měl vždy u sebe, a vytáhl z ní láhev šampaňského Veuve Clicquot. Držel ji v ruce jako trofej s rozzářenýma očima a pak ji postavil na stůl. „Tohle je na dnešní večer, až poprvé vystoupíme na pláž. Protože dnes zapneme Isabellu na stoprocentní výkon.“

Odpovědí mu bylo mlčení. Nakonec promluvila Kate Mercerová, asistentka ředitele projektu. „A co ten plán, provést tři běhy na pětadevadesát procent?“

Hazelius se na ni usmál. „Nemám trpělivost. Vy jo?“

Mercerová si uhladila dozadu lesklé černé vlasy.

„A co když narazíme na neznámou rezonanci nebo vytvoříme miniaturní černou díru?“

„Tvoje vlastní výpočty uvádějí pravděpodobnost něčeho takového jako jedna ku kvadrilionu.“

„Moje výpočty nemusí být správné.“

„Tvoje výpočty jsou vždycky správné.“ Hazelius se usmál a otočil se k Dolbymu. „Co ty na to? Zvládne to?“

„To si piš, že to zvládne.“

Hazelius rozpřáhl ruce. „Nuže?“

Všichni se na sebe podívali. Měli by to risknout? Volkonsky, ruský programátor, náhle prolomil mlčení. „Jasně, jdeme na to!“ Plácl si s udiveným Hazeliem a pak se všichni začali pleskat po zádech, třást si rukama a objímat se, úplně jako basketbalový tým těsně před zápasem.

* * *

O PĚT HODIN A STEJNÝ POČET mizerných káv později stál Dolby před tou samou obrovskou plochou obrazovkou. Pořád byla tma – protonové paprsky hmoty-antihmoty se zatím nesetkaly. Spouštění stroje a ochlazování supervodivých magnetů Isabelly trvalo věčnost, ale bez něj by to nešlo. Pak už se jednalo o to, zvýšit svítivost paprsku v krocích po pěti procentech, zaostřovat a kolimovat paprsky, kontrolovat supervodivé magnety, provádět různé zkušební programy, než bude možné přidat dalších pět procent.

„Výkon na devadesáti procentech,“ hlásil Dolby.

„Kristepane,“ hlesl Volkonsky někde za ním a udeřil do kávovaru Sunbeam, až se přístroj rozchrastil jako plechovky. „Už je to prázdný!“

Dolby potlačil úsměv. Po těch dvou týdnech, jež strávili tady na stolové hoře, Volkonsky nabyl vzhledu mudrce, nahrbený a ošuntělý Evropan s dlouhými mastnými vlasy, potrhanými tričky a chomáčem chmýří na bradě. Vypadal spíš jako hipík než vynikající softwarový inženýr. Ale na druhou stranu, takhle jich vypadala spousta.

Další odměřené cvaknutí hodin.

„Paprsky zarovnány a zaostřeny,“ řekla Rae Chenová. „Svítivost čtrnáct TeV.“

„Isabella dobře pracuje,“ řekl Volkonsky.

„Moje systémy všechny zelené,“ řekl Cecchini, částicový fyzik.

„Bezpečnost, pane Wardlawe?“

Vyšší zpravodajský důstojník, Wardlaw, promluvil ze svého pracoviště. „Jenom kaktusy a kojoti, pane.“

„Fajn,“ řekl Hazelius. „Tak do toho.“ Dramatická pauza. „Kene? Zajisti kolizi paprsků.“

Dolby ucítil, jak se mu zrychluje tep. Svými pavoučími prsty stiskl tlačítka a seřídil je s lehkým dotykem pianisty. Pak naťukal na klávesnici několik dalších příkazů.

„Kontakt.“

Obrovské obrazovky po celé místnosti se najednou probudily. Ve vzduchu jako by se náhle vznášel nenadálý zpěvný hluk, který přicházel odnikud a zároveň odevšad.

„Co to je?“ zeptala se Mercerová vyplašeně.

„Detektory prochází trilion částic,“ řekl Dolby. „To vede k vysoké vibraci.“

Ježíši, to zní jako monolit v 2001“ Volkonsky kvílel jako opice. Nikdo na něj nedbal.

Na centrálním panelu, Vizualizátoru, se zobrazil snímek. Dolby si jej prohlížel jako v transu. Připomínal obrovskou květinu – mihotavé paprsky barev vyzařující z jediného bodu, točily se a svíjely, jako by se snažily odtrhnout od obrazovky. Dolby stál a s úlekem se díval na tu krásu.

„Kontakt úspěšný,“ hlásila Rae Chenová. „Paprsky zaostřeny a kolimovány. Bože, naprosto dokonalé zarovnání!“

Nadšený pokřik a neladící potlesk.

„Dámy a pánové,“ řekl Hazelius, „vítejte na pobřeží Nového světa.“ Mávl k Vizualizátoru. „Díváte se na energii o hustotě, jakou svět od Velkého třesku nespatřil.“ Otočil se k Dolbymu. „Kene, prosím, zvyšuj výkon po desetinách na devadesát devět.“

Nadpozemský zvuk se nepatrně zvýšil a Dolby pracoval s klávesnicí.

„Devadesát šest,“ řekl.

„Svítivost sedmnáct celých čtyři TeV,“ oznámila Chenová.

„Devadesát sedm… devadesát osm.“

Všichni napjatě mlčeli; jediným zvukem nyní bylo hučení, jež zaplňovalo řídicí místnost, jako by hora kolem nich zpívala.

„Paprsky stále zaostřeny,“ řekla Chenová. „Svítivost dvacet dva celých pět TeV.“

„Devadesát devět.“

Zvuk, který Isabella vydávala, byl už vyšší a čistší.

„Ještě moment,“ řekl Volkonsky a skláněl se nad svým superpočítačem. „Isabella… pomalá.“

Dolby se prudce otočil. „S hardwarem není problém. Určitě je to nějaká další softwarová pitomost.“

„Software nět problém,“ řekl Volkonsky.

„Možná bychom to tady měli zastavit,“ navrhla Mercerová. „Máme známky vzniku miniaturní černé díry?“

„Ne,“ řekla Chenová. „Ani stopa po Hawkingově záření.“

„Devadesát devět celých pět,“ oznámil Dolby.

„Mám tady nabitý proud o dvaadvaceti celých sedmi TeV,“ hlásila Chenová.

„Co je to za druh?“ zeptal se Hazelius.

„Neznámá rezonance. Podívej se.“

Po stranách květiny na centrální obrazovce se objevily dva červené půlkruhy, jako nějaké uši šíleného klauna.

„Silný rozptyl, a řekl Hazelius. „Možná gluony. Může jít o důkaz Kaluza-Kleinova gravitonu.“

„Kdepak,“ namítla Chenová. „Při téhle svítivosti ne.“

„Devadesát devět celých šest.“

„Gregory, podle mě bychom to tady měli zabrzdit,“ řekla Mercerová. „Děje se toho až příliš najednou,“

‚Je normální, že sledujeme neznámé rezonance,“ pronesl Hazelius. Jeho hlas nezněl o nic silněji než hlasy ostatních, ale jednoznačně se od nich lišil. „Jsme na neznámém území.“

„Devadesát devět celých sedm,“ hlásil Dolby. Měl naprostou důvěru ve svůj stroj. Klidně by mohl zvednout výkon na sto procent i více, pokud to bude nutné. Byl bez sebe z vědomí, že nyní odebírají téměř čtvrtinu výkonu elektrárny na Hooverově přehradě. I proto museli své pokusy provádět uprostřed noci – když byla spotřeba energie nejnižší.

„Devadesát devět celých osm.“

„Probíhá tady nějaká neznámá a gigantická interakce,“ řekla Mercerová.

„Tak co je, potvoro?“ křičel Volkonsky na počítač.

„Říkám vám, že strkáme prsty do Kaluza-Kleinova prostoru,“ řekla Chenová. „Je to neuvěřitelné.“

Na velkém plochém panelu se u květiny začalo objevovat zrnění.

„Isabella chová divně,“ řekl Volkonsky.

„Jak to?“ zeptal se Hazelius ze svého místa uprostřed můstku.

„Pomalá.“

Dolby zvedl oči. Volkonsky mu tak pil krev. „U mě všechno v pohodě.“

Volkonsky zuřivě bušil do klávesnice; pak ruský zaklel a pleskl monitor dlaní.

„Gregory, nemyslíš, že bychom měli ubrat výkon?“ zeptala se Mercerová.

„Ještě minutu počkej,“ řekl Hazelius.

„Devadesát devět celých devět,w hlásil Dolby. Během posledních pěti minut se atmosféra v místnosti změnila z ospalé do zcela bdělé a překypující napětím. Jen Dolby působil klidně.

„Souhlasím s Kate,“ pronesl Volkonsky. „Mně se nelíbí, jak Isabella chová. Zahájíme sekvenci pro snížení výkonu.w

‚Je to na mou plnou odpovědnost,“ řekl Hazelius. „Všechno je zatím pořád v mezích normy. Datový proud deseti terabitů za sekundu se začíná trošku zadrhávat, nic víc.“

„Zadrhávat? Co znamená ‚zadrhávať?“

„Výkon sto procent,“ řekl Dolby, a z jeho hlasu čišela spokojenost.

„Svítivost paprsku dvacet sedm celých jedna osm dva osm TeV,“ hlásila Chenová.

Monitory počítačů zasypalo zrnění. Hlučný zpěv plnil místnost jako hlas z jiné dimenze. Květina na Vizualizátoru vířila a rozpínala se. Uprostřed se objevila černá tečka jako nějaká díra.

„No tohle!“ hlesla Chenová. „Ztrácím všechna data na souřadnici nula.“ Květina se zachvěla. Celý obraz lemovaly tmavé pruhy.

„To je šílenství,“ řekla Chenová. „Je to tak, data se ztrácejí.“

„Není možné,“ řekl Volkonsky. „Data nemizejí. Částice mizejí.“

„Tak moment. Částice nemůžou mizet.“

„Ne, vážně, částice mizejí.“

„Problém softwaru?“ zeptal se Hazelius.

yyNet problém softwaru,“ odpověděl Volkonsky hlasitě. „Problém hardwaru.“

„Neser,“ zamumlal Dolby.

„Gregory, Isabella možná natrhla membránu,“ řekla Mercerová. „Podle mě bychom fakt měli ubrat výkon.“

Ta černá tečka se rozrůstala, rozpínala, jako by polykala obraz na monitoru. Na okrajích se pitvorně třásly intenzivní barvy.

„Ty hodnoty jsou šílený,“ řekla Chenová. „Je tady extrémní zakřivení časoprostoru přímo na souřadnici nula. Vypadá to jako nějaká singularita. Možná vytváříme černou díru.“

„Vyloučeno,“ ozval se Alan Edelstein, matematik týmu, a zvedl oči od počítače, nad nímž se až dosud tiše skláněl v rohu místnosti. „Nejsou žádné stopy po Hawkingově záření.“

„Přísahám bohu,“ opakovala Chenová hlasitě, „protrhli jsme díru do časoprostoru.“ Na obrazovce, na níž běžel kód programu v reálném čase, letěly symboly a čísla jako rychlík. Na velké obrazovce nad jejich hlavami už nesvítila zvířená květina, ale černé prázdno. Pak se v něm objevil pohyb – jako duch, jako netopýr. Dolby na to užasle zíral.

„Hergot, Gregory, stáhni to!“ volala Mercerová.

„Isabella nepřijímá vstup!“ zaječel Volkonsky. „Já ztrácím základní podprogramy!“

„Vydržte ještě chvíli, dokud nezjistíme, co se vlastně děje,“ řekl Hazelius.

„Pryč! Isabella pryč!“ vykřikl Rus. Rozhodil dlaněmi a opřel se o opěradlo se znechuceným výrazem na vyzáblé tváři.

„U mě zatím pořád zelená,“ hlásil Dolby. „Je zjevné, že došlo k obrovskému pádu softwaru.“ Obrátil svou pozornost zpět k Vizualizátoru. V prázdnotě se zobrazoval tak zvláštní a krásný obraz, že zprvu nedokázal vůbec vnímat, na co se dívá. Rozhlédl se kolem sebe, ale nikdo další obraz nesledoval: všichni se soustředili na své vlastní přístroje.

„Pardon, haló – nevíte někdo, co se to objevuje tady na monitoru?“ zeptal se Dolby.

Nikdo mu neodpověděl. Nikdo se nepodíval. Všichni byli zabráni do horečné činnosti. Přístroj podivně zpíval.

„Já jsem jenom inženýr,“ řekl Dolby, „ale máte někdo z vás machrů na teorii nějaký nápad, co to asi může být? Alane, je tohleto… normální?“

Alan Edelstein zvedl roztržitě oči od počítače. „Jsou to náhodná data,“ mínil.

„Co to znamená, náhodná? Vždyť to má tvar!“

„Počítač je v háji. Nemůže to být nic jiného než náhodná data.“

„Tohle ale podle mě moc náhodně nevypadá.“ Dolby se díval na obrazovku. „Hýbe se to. Něco tam je, přísahám – skoro to vypadá jako živé, jako by se to snažilo dostat pryč. Gregory, vidíš to?“

Hazelius mrkl na Vizualizátor a zarazil se, ve tváři se mu rozprostřel údiv. Otočil se. „Rae? Co je to s Vizualizátorem?“

„Nemám ponětí. Detektory vysílají stálý proud koherentních dat. Z mého pohledu se nezdá, že by Isabella byla v háji.“

yyA jak bys vysvětlila tu věc na obrazovce?“

Chenová zvedla oči a užasla. Ježíš. To netuším.“

„Pohybuje se to,“ řekl Dolby. Jako by se to – vynořovalo.“

Detektory zpívaly, místnost zaplňovalo jejich vysoké pištění.

„Rae, jsou to zmatená data,“ soudil Edelstein. „Počítač je v háji – jak by mohlo jít o něco reálného?“

„Podle mě to moc zmatené není,“ řekl Hazelius s údivem ve tváři. „Michaeli, co ty myslíš?“

Fyzik částic se díval zmateně na obraz. „Vůbec mi to nedává smysl. Žádná z barev ani tvarů neodpovídá energiím částic, nábojům ani třídám. Není to ani radiálně centrované na souřadnici nula – je to jako zvláštní magneticky pospojovaná plazma nebo co.“

„Povídám vám,“ řekl Dolby, „že se to pohybuje, vylejzá to ven. Je to jako… Ježíši, co je zas tohle?“ Zavřel oči a snažil se zahnat bolest z vyčerpání. To budou vidiny. Otevřel oči. Nezmizelo to – a pořád to rosdo.

„Vypněte ji! Vypněte Isabellu, a to hned!“ křikla Mercerová.

Panel najednou pokrylo zrnění a pak obrazovka zčernala.

„Co to bylo?“ volala Chenová a bušila prsty do klávesnice. „Ztratily se mi všechny vstupy!“

Uprostřed panelu se pomalinku zhmotňovalo slovo. Všichni zmlkli a užasle se dívali. I Volkonsky, jehož hlas vzrušením nabyl na výšce, utichl, jako by jej někdo vypnul. Nikdo se nehýbal.

Pak se začal Volkonsky smát vysokým, nervózním smíchem plným hysterie a zoufalství.

Dolby pocítil náhlý vztek. „Ty kreténe, tos udělal ty.“

Volkonsky zavrtěl hlavou, až se mu mastné kadeře roztočily kolem hlavy.

„Myslíš, že je to sranda?“ zeptal se Dolby a vstal od počítače se zaťatými pěstmi. „Nabouráš se do experimentu za čtyřicet miliard a podle tebe je to sranda?“

Já nic nenaboural,“ řekl Volkonsky a otíral si ústa. „Ty zavři zobák.“ Dolby se obrátil na ostatní. „Kdo to udělal? Kdo se naboural do Isabelly?“ Otočil se k Vizualizátoru a nahlas přečetl slovo, které tam viselo, naštvaně je vyprskl.

Zdravím.

Otočil se zpět. „Toho, kdo to udělal, zabiju.“

ZÁŘI

WYMAN FORD SE ROZHLÍŽEL po kanceláři doktora Stantona Lockwooda III., poradce prezidenta Spojených států pro oblast vědy, sídlící na 17. ulici. Po mnohaleté zkušenosti s Washingtonem Ford věděl, že i když byla kancelář navržena tak, aby reprezentovala navenek, před veřejností, vždycky někde prosáklo něco osobního. Ford se rozhlížel a hledal to tajemství.

Kancelář byla vytvořena ve stylu, který Ford nazýval DMHZW – důležitý mocenský hráč z Washingtonu. Všechny starožitnosti byly pravé a nejvyšší kvality – od stolu z druhého císařství, velkého a ošklivého jako hummer, až po zdobené francouzské hodiny a sešlapaný arabský koberec na zemi. Nic, co by nestálo strašnou spoustu peněz. A samozřejmě zde byla povinná „mocenská stěna“ plná zarámovaných diplomů, cen a fotografií vlastníka kanceláře s prezidenty, velvyslanci a členy kabinetu.

Stanton Lockwood chtěl, aby ho svět vnímal jako významného a bohatého muže, kterému nechybí moc ani diskrétnost. Ale Ford z toho všeho cítil navíc upachtěnost té snahy. Viděl muže, který se snaží být někým, kým není. Lockwood čekal, až si jeho host sedne, načež se sám posadil do křesla na protější straně konferenčního stolku. Přehodil si nohu přes nohu a uhladil si dlouhou bílou dlaní faldy na svých gabardénových kalhotách. „Přejděme obvyklé washingtonské formality,“ řekl. „Já jsem Stan.“

„Wyman.“ Opřel se o opěradlo a prohlížel si Lockwooda: pohledný muž kolem šedesáti, sestřih vlasů za sto dolarů, tělo utužené z fitness klubu v elegantním balení uhlově černého obleku. Nejspíš hraje squash. I fotografie na stole s třemi dokonale ostříhanými dětmi a pohlednou ženou zářila jako reklama na finanční služby.

„Nuže,“ řekl Lockwood hlasem, který dával tušit, že jednání už začalo, „slyšel jsem o vás vynikající věci, Wymane, od bývalých kolegů z Langley. Prý litují, že jste odešel.“

Ford přikývl.

„Moc mě mrzí, co se stalo vaší ženě. Vážně moc.“

Ford nutil své tělo, aby se nenapnulo. Nikdy nepřišel na to, jak reagovat, když lidé zmiňují jeho zesnulou manželku.

„Prý jste strávil pár let v klášteře.“ Ford čekal. „Máte něco proti mnišskému životu?“

„Na mnicha musí mít člověk zvláštní povahu.“

„Takže jste odešel z kláštera a založil jste si firmu.“

„Člověk se musí něčím živit.“

„Nějaké zajímavé případy?“

„Vůbec žádné. Právě jsem si otevřel kancelář. Jste můj první klient – pokud jde o to.“

„Ano, jde. Mám pro vás zvláštní úkol s okamžitým nástupem. Potrvá to deset dní, možná dva týdny.“

Ford přikývl.

„Je v tom menší háček, který musím zmínit hned na začátku. Jakmile vám sdělím podrobnosti o úkolu, nemůžete ho odmítnout. Jde o práci ve Spojených státech, není v tom žádné riziko a nebude to obtížné – aspoň podle mě. Bez ohledu na výsledek o tom nikde nesmíte mluvit, takže si tím bohužel nevylepšíte životopis.“

„A odměna?“

„Sto tisíc dolarů v hotovosti na ruku a k tomu veřejně přiznaná mzda odpovídající vaší krycí pozici.“ Lockwood zvedl obočí. „Mám pokračovat?“

Kdo by váhal. „Do toho.“

„Skvěle.“ Lockwood vytáhl další složku. „Vidím, že máte titul bakaláře z antropologie na Harvardu. Antropologa potřebujeme.“

„Tak to se obávám, že vám moc nepomůžu. To byly jen bakalářky. Pak jsem šel na MIT a udělal jsem si doktorát z kybernetiky. Moje práce pro CIA se zaměřovala především na kryptologii a počítače. Antropologií se už dávno nezabývám.“

Lockwood zamítavě mávl rukou a ve světle se zableskl jeho prsten z Princetonu. „To není podstatné. Slyšel jste o projektu Isabella?“

„Je těžké o něm neslyšet.“

„Omlouvám se, pokud tedy řeknu něco, co už víte. Isabella byla dokončena asi před dvěma měsíci – za cenu čtyřiceti miliard dolarů. Je to supervodivý urychlovač částic druhé generace. Jeho smyslem je zkoumat hladiny energií Velkého třesku a prověřovat jisté netradiční nápady na generování energie. Jde o prezidentův oblíbený projekt – Evropa nedávno dokončila velký urychlovač v CERN a on by rád zachoval vůdčí roli Ameriky na půdě fyziky částic.“

„Pochopitelně.“

„Isabella je v zásadě kruhový tunel kilometr pod zemí s obvodem pětasedmdesát kilometrů, v němž obíhají protony a antiprotony v opačném směru takřka rychlostí světla. Když dojde ke srážce částic, zdvojnásobí energetickou hladinu, která se objevila naposledy, když byl vesmír milióntinu sekundy starý.“

„To je úžasné.“

„Nalezli jsme pro to dokonalé místo – Red Mesa, oblast stolových hor o rozloze třinácti set kilometrů čtverečních na území rezervace kmene Navahů. Chrání ji sedmisetmetrové útesy a opuštěné uhelné doly, které jsme přeměnili na podzemní bunkry a tunely. Americká vláda platí šest milionů ročně za pronájem území radě kmene Navahů ve Window Rocku v Arizoně, což je ujednání, které bylo velmi výhodné pro všechny zainteresované strany.

Red Mesa je neobydlená, vede tam jen jedna silnice k vrcholu. Na úpatí stolové hory je několik navažských městeček. Obyvateli jsou tradiční lidé – většina z nich ještě mluví navažsky a živí se chovem ovcí, tkaním koberců a výrobou šperků. Tolik k základním informacím.“

Ford přikývl. „A problém je kde?“

„Posledních pár týdnů jeden samozvaný šaman rozdmýchává lidi proti Isabelle, šíří drby a dezinformace. Získává si publikum. Vaším úkolem bude problém odstranit.“

„Co s tím dělá vedení kmene?“

„Nic. Vláda kmene Navahů je slabá. Bývalý náčelník byl obviněn z podvodů a nový sotva nastoupil. Musíte si s tím šamanem poradit sám.a „Povězte mi něco o něm.“

Jmenuje se Begay, Nelson Begay. Těžko říct, kolik mu je – nepodařilo se nám získat jeho rodný list. Tvrdí, že projekt Isabella znesvěcuje starodávné pohřebiště, že Red Mesu využívali odjakživa na pastvu ovcí a tak dále. Organizuje protestní jízdy na koních.“ Lockwood vytáhl ze složky umazaný leták. „Tohle je jedno z jeho oznámení.“

Na rozmazané fotografii byl muž na koni s transparentem.

VZHŮRU NA RED MESU! ZASTAVTE ISABELLU!

14. a 15. ZÁŘI

Ochraňme Diné Bikéja, Zemi Lidu! Území Red Mesa, Dzilth Čhíí, obývá posvátná bytost pylu, která přináší květiny a semena. ISABELLA je smrtelná rána v jejím boku, jez rozsévá záření a otravuje matku Zemi.

Připojte se k jízdě na Red Mesu. Sejdeme se 14. září v 9.00 u klubovny v Blue Gapu k jízdě po Dugwayi k bývalému obchodnímu stanovišti Nakai Rock. Táboření v Nakai Rocku s potní chýší a nočním obřadem požehnání. Vezměme si zem zpátky modlitbami.

„Vaším úkolem je zapojit se do vědeckého týmu jako antropolog a pracovat jako kontaktní osoba s místní komunitou,“ řekl Lockwood. „Zjistěte jejich obavy. Seznamte se s nimi a všechny uklidněte.“

„A když to nebude fungovat?“

„Neutralizujte Begayův vliv.“

Jak?“

„Vyhrabejte nějakou špínu z jeho minulosti, opijte ho, vyfoťte ho s ovcí v posteli – to je jedno.“

„Budu to považovat za chabý pokus o humor.“

Jistě, samozřejmě. Vy jste antropolog; vy musíte vědět, jak zacházet s takovými lidmi,“ řekl Lockwood s bezvýrazným úsměvem.

Ticho zhoustlo. Nakonec se Ford zeptal: „A co je skutečným úkolem?“

Lockwood se předklonil se sepnutýma rukama. Jeho úsměv se rozšířil.

„Zjistit, co se to tam doopravdy děje.“ Ford vyčkával. „Ta antropologie je vaše krytí. Váš skutečný úkol musí zůstat absolutně utajený.“

„Chápu.“

„Isabella měla být nakalibrována a online už před osmi týdny, ale ještě pořád se v tom hrabou. Prý se jim ji nedaří spustit. Vymlouvají se na kdeco – problémy se softwarem, špatné magnetické cívky, prosakující střechu, prasklý kabel, problémy s počítači. Cokoli. Nejdřív jsem jejich výmluvy bral, ale teď už jsem si jist, že mi neříkají pravdu. Něco se tam stalo – a myslím, že mi lžou o tom, co to je.“

„Povězte mi, co je tam za lidi.“

Lockwood se opřel a zhluboka se nadechl. „Jak určitě víte, Isabellu vymyslel fyzik Gregory North Hazelius, který má pod sebou pečlivě vybraný tým. Nejlepší a nejchytřejší lidi z Ameriky. FBI je důkladně proklepla, takže o jejich loajalitě není pochyb. Navíc je tam vyšší zpravodajský důstojník jmenovaný ministerstvem energetiky a psycholog.“

„Ministerstvo energetiky? Co jim je do toho?“

„Jedním z hlavních výzkumných cílů projektu Isabella je hledat nové, exotické formy energie – fuze, malé černé díry, hmota-antihmota. Formálně nad tím dohlíží ministerstvo energetiky, ale – upřímně řečeno – v téhle fázi celému cirkusu velím já.“

„A psycholog? Jeho role je jaká?“

„Je to jako projekt Manhattan – izolace, vysoký stupeň zabezpečení, dlouhá pracovní doba, žádný styk s rodinou. Vysoce stresující prostředí. Chtěli jsme mít jistotu, že se nikdo nepomátne.“

„Chápu.“

„Tým tam vyrazil před deseti týdny, aby Isabellu nachystali a spustili. Mělo to trvat maximálně čtrnáct dní, ale zatím neskončili.“

Ford přikývl.

„Mezitím spotřebovávají obrovskou spoustu energie – při maximálním výkonu Isabella sežere tolik megawattů jako město střední velikosti. Co chvíli jede mašina na sto procent, ale oni mi pořád tvrdí, že to nefunguje. Když Hazelia žádám o podrobnosti, má odpověď na všechno. Okouzlí vás a uchlácholí, dokud vám nenamluví, že bílá je černá. Jenže něco se tam děje, a oni to tají. Může jít o problém vybavení, problém softwaru – nebo, co já vím, o lidský faktor. Každopádně to přišlo v tu nejmíň vhodnou chvíli. Už je září. Za dva měsíce se volí prezident. A tohle by byl přímo ideální čas na skandál.“

„A proč se to jmenuje Isabella?“

„Jméno vymyslel hlavní inženýr, Dolby, který řídil projektový tým. Celkem se to uchytilo – zní to přece jen líp než SSCII, oficiální název. Možná se Isabella jmenuje jeho holka nebo co.“

„Zmínil jste vyššího zpravodajského důstojníka. Co je zač?“

Jmenuje se Tony Wardlaw. Byl ve zvláštních jednotkách, vyznamenal se v Afghánistánu, než nastoupil do zpravodajského oddělení ministerstva energetiky. Špička.“

Ford se zamyslel a pak promluvil. Ještě pořád nemám jasno, Stane, proč si myslíte, že vám neříkají pravdu. Možná přece jen mají ty problémy, o kterých jste mluvil.“

„Wymane, mám nejlepší čuch na drby, a z Arizony rozhodně necítím Chanel číslo pět.“ Předklonil se. „Členové Kongresu na obou stranách spektra si brousí nože. V prvním kole prohráli. A teď cítí druhou příležitost.“

„To zní klasicky washingtonsky: vybuduj stroj za čtyřicet miliard dolarů a pak vypni přívod peněz na jeho provoz.“

„To je přesné, Wymane. Jediná konstanta v tomhle městě je hon za blbostí. Vaším úkolem je zjistit, co se tam doopravdy děje, a osobně se mi hlásit. Víc nic. Žádnou osobní iniciativu nepodnikejte. To už si tady zařídíme.“

Přešel ke stolu, vytáhl ze zásuvky stoh papírů a pohodil je vedle telefonu. „Máme složky na každého z vědců. Zdravotnické záznamy, psychologická hodnocení, náboženství – i zálety.“ Nevesele se usmál. „Máme je z NSA, a vy víte, jak pečliví tam jsou.“

Ford se podíval na složku nahoře a otevřel ji. Na přední straně byla připevněna fotografie Gregoryho Northe Hazelia: v jasně modrých očích mu hrál záhadný pobavený pohled.

„Hazelius – znáte ho osobně?“

„Ano.“ Lockwood se odmlčel. „A chtěl bych vás… před ním varovat.“

„Pročpak?“

„Dokáže se na člověka zaměřit, poplést ho a dát mu pocit výjimečnosti. Pálí mu to tak neskutečně, až se zdá, že svede okouzlit všechny lidi. I tu nejledabylejší poznámku umí naplnit skrytým významem. Zažil jsem, když ukázal něco tak běžného, jako je lišejník na skále, a mluvil o tom tak, až jste měl pocit, že je to něco neobyčejného a plného zázraků. Zahrne vás zájmem, chová se k vám, jako byste byl nejdůležitější na světě. Účinku neodoláte – a do složky to nezanesete. Může to znít zvláštně, ale je to… jako když se zamilujete, ten člověk vás prostě přitáhne a povznese z obyčejného světa. Kdo to nezažil, nepochopí. Lepší ale s tím počítat dopředu. Udržujte si odstup.“

Odmlčel se a díval se na Forda. Tlumené zvuky pneumatik, klaksonů a hlasů z ulice pronikaly do ticha. Ford si spojil ruce za hlavou a díval se na Lockwooda přes stůl. „Obyčejně by tohle vyšetřování zvládla FBI nebo zpravodajská větev ministerstva energetiky. Proč já? tt

„Pořád vám to nedochází? Za dva měsíce jsou prezidentské volby. Prezident to chce vyřešit rychle, tiše, bez papírových stop. Žádné průtahy a možnost vše popřít. Když to zvořete, neznáme se. A stejně tak, i když uspějete.“

„Dobře, ale proč konkrétně já? Vystudoval jsem antropologii, víc nic.“

„Máte ideální minulost – antropologie, počítače, CIA.“ Vytáhl z hromady složku. „A máte ještě další plus.“

Fordovi se ta náhlá změna tónu nezamlouvala. „A sice?“

Lockwood přisunul Fordovi přes stůl složku, ten ji otevřel a díval se na fotografii přicvaknutou k desce – byla na ní žena s úsměvem na tváři, lesklými černými vlasy a mahagonovýma očima.

Zaklapl desky, posunul je zpět k Lockwoodovi a zvedl se k odchodu. „Pozvete si mě sem v neděli dopoledne a vytáhnete na mě takovýhle trik? Pardon, ale nemám ve zvyku míchat práci s osobním životem.“

„Na odmítnutí už je moc pozdě.“

Chladný úsměv. „Zastavíte mě, abych neodešel?“

„Byl jste v CIA, Wymane. Víte, co umíme.“

Ford udělal krok dopředu a sklonil se nad Lockwoodem. „Už se klepu.“

Poradce pro oblast vědy zvedl oči, dlaně měl sepnuté a usmíval se. „Omlouvám se, Wymane. Byla to ode mě hloupost vám to připomínat. Ale vy byste měl chápat význam projektu Isabella jako málokdo. Otevřou se tím dveře našemu chápání vesmíru. Samotného momentu stvoření. Mohlo by nás to zavést k neomezenému zdroji energie bez uhlí. Byla by to obrovská ztráta pro americkou vědu, pokud bychom tu investici spláchli. Isabella, a to upřímně, je to nejlepší, co tahle vláda dokázala. Je to náš odkaz. Až se přežene všechno politické klábosení a běsnění, tak bude důležité jenom tohle.“ Posunul složku zpět k Fordovi. Je to asistentka ředitele Isabelly. Je jí pětatřicet, má doktorát ze Standfordu, špičková teoretička. Co se stalo mezi vámi a jí, už je dávno pryč. Sešel jsem se s ní. Je samozřejmě geniální, stále svobodná, ale to asi nebude to hlavní. Je jako váš vstupní bod, přítel, někdo, s kým můžete mluvit – to je všechno.“

„Někdo, koho můžu pumpnout o informace, chcete říct.“

„V sázce je nejdůležitější vědecký experiment v dějinách.“ Lockwood poklepal na složku a zvedl oči k Fordovi. „Tak co?“

Když se Ford zadíval na něj, všiml si, že Lockwood levou rukou nervózně hladí oblázek, který měl na stole.

Lockwood sledoval jeho pohled a usmál se, jako by byl přistižen. „Tohle?“

Fordovi neunikl záblesk ostražitosti v Lockwoodových očích. „Co to je?“ zeptal se.

„Můj kámen pro štěstí.“

„Můžu se podívat?“

Lockwood neochotně podal kamínek Fordovi. Když jej Ford obrátil v dlani, uviděl malého zkamenělého trilobita.

„Zajímavé. Má nějaký zvláštní význam?“

Lockwood jako by zaváhal. „Můj bratr, dvojče, ho našel v létě, když mu bylo devět, a dal mi ho. Ta zkamenělina mě přivedla k vědě. A bratr… pár týdnů nato se utopil.“

Ford přejížděl prsty po kameni, vyleštěném léty obracení v prstech. Objevil, co v sobě Lockwood skrývá – a oproti očekávání k němu pocítil sympatii.

„Opravdu moc potřebuju, abyste ten úkol vzal, Wymane.“

A já to taky potřebuju. Ford položil kámen opatrně na stůl. „Dobře. Udělám to. Ale budu pracovat nezávisle.“

„Klidně. Ale nezapomínejte – žádná vlastní iniciativa.“

Lockwood vstal a vytáhl ze svého stolu kufřík. Zasunul do něj složky, zavřel jej a zamkl. „Tady máte satelitní telefon, laptop, orientační sadu, peněženku, peníze a svoje oficiální krycí pověření. Helikoptéra na vás už čeká. Moje ostraha vás doprovodí. Oblečení a ostatní věci vám přijdou zvlášť.“ Uzamkl kufřík a otočil číselníky. „Kombinace je sedmá až desátá číslice čísla pí.“ Usmál se vlastní chytrosti.

„A co když se možná neshodujeme v tom, co znamená žádná vlastní iniciativa?“

Lockwood mu podal kufřík přes stůl. „Nezapomeňte,“ řekl, „nikdy jsme se neviděli.“

BOOKER CRAWLEY SE ZAKLONIL v drahé ředitelské židli a sledoval, jak si pětice mužů sedá kolem konferenčního stolu z dřeva bubinga. Za svou dlouhou a výnosnou kariéru lobbisty Crawley pochopil, že knihu lze posoudit už podle přebalu, aspoň většinou. Díval se na muže naproti sobě, který se jmenoval Delbert Yazzie, prohlížel si jeho slzavé oči a smutný obličej, nový oblek a sponu na pásku, na niž padlo čtvrt kila stříbra a tyrkysu, jeho kovbojské boty, které už mnohokrát měnily majitele. Yazzie, stručně řečeno, vypadal zvládnutelně. Byl to balík, indián, co si hraje na kovboje, a kdovíjak se čerstvě ocitl ve funkci předsedy takzvaného národa Navahů. Předchozí zaměstnání: školník. Crawley bude muset Yazziemu vysvětlit, že ve Washingtonu si lidé domlouvají schůzky. Nejde se jen tak zjevit – tím méně v neděli dopoledne.

Muži nalevo a napravo od Yazzieho tvořili takzvanou kmenovou radu. Jeden vypadal jako čistokrevný indoš, měl na hlavě čelenku s korálky, dlouhé vlasy vyčesané do drdolu, sametovou indiánskou košili se stříbrnými knoflíky a tyrkysový náhrdelník. Další dva měli konfekční obleky. Pátý muž, kupodivu běloch, měl na sobě na míru šitý oblek od Armaniho. Na tohohle chlápka si bude třeba dát pozor.

„Nuže,“ řekl Crawley. „Je mi potěšením setkat se s novým vůdcem národa Navahů. Vůbec jsem nevěděl, že jste tady ve městě. Gratuluji vám ke zvolení – i vám všem, členům kmenové rady. Vítejte!“

„Jsme rádi, že jsme tady, pane Crawley,“ odpověděl Yazzie tiše a neutrálně.

„Říkejte mi Booker, prosím!“

Yazzie naklonil hlavu, ale nenabídl, aby mu Crawley také říkal křestním jménem. Noy není divu, pomyslel si Crawley, když se někdo jmenuje Delbert…

„Nedáte si někdo něco k pití? Kávu? Čaj? Pellegrino?“

Všichni chtěli kávu. Crawley stiskl tlačítko, sdělil pokyn a o pět minut později vstoupil muž, který tlačil vozík se stříbrnou konvicí, smetanou, cukřenkou a šálky. Crawley s nelibostí sledoval, jak si Yazzie do černé kávy sype jednu lžičku cukru za druhou, dokud jich nebylo pět.

„Bylo pro mě osobně velmi příjemné pracovat s národem Navahů,“ pokračoval Crawley. „Když už je Isabella skoro v provozu, je to důvod k oslavě pro nás pro všechny. Vážíme si našeho vztahu s Navahy a těšíme se, že spolu budeme pracovat ještě dlouho.“

Zaklonil se s přátelským úsměvem a čekal.

„Národ Navahů vám děkuje, pane Crawley.“

Kolem stolu bylo slyšet souhlasné šeptání.

Jsme vám vděční za vše, co jste udělal,“ pokračoval Yazzie. „Pro národ Navahů znamená velké zadostiučinění, že může v tak významné míře přispět americké vědě.“

Mluvil pomalu a rozvážně, jako by si ta slova nacvičil, a Crawley cítil, jak se mu svírá žaludek. Budou chtít osekat jeho cenu. No, jen ať si to zkusí – nemají ponětí, s kým mají tu čest. Ubožáčci pitomí.

„Odvedl jste vynikající práci, když jste zajistil, že Isabella sídlí na naší půdě, dojednal jste správné podmínky s vládou,“ pokračoval Yazzie. Jeho ospalé oči se upíraly ke Crawleymu, ale jakoby ne úplně na něj. „Udělal jste, co jste slíbil. To je něco nového v našich zkušenostech zjednání s Washingtonem. Dodržel jste své sliby.“

Tak o tohle tady šlo? „Děkuji, pane předsedo, vaše chvála mě těší. My své sliby zcela jistě dodržujeme. Upřímně vám mohu sdělit, že uvedený projekt si vyžádal spoustu usilovné práce. Pokud mi dovolíte určitou sebechválu, byl to jeden z nejnáročnějších lobbistických projektů, jakých jsem se kdy účastnil. Ale podařilo se nám to, že?“

Crawley zářil.

„Ano. Doufáme, že odměna, kterou jste obdržel za svou práci, byla dostatečná.“

„Tedy, vlastně nás ten projekt přišel na mnohem víc, než jsme čekali.

Můj účetní z toho byl posledních pár týdnů dost nešťastný! Nestává se ale každý den, abychom pomohli americké vědě a současně přinesli pracovní místa a příležitosti národu Navahů.“

„Čímž se dostáváme k důvodu naší návštěvy.“

Crawley se napil ze svého šálku. „Skvěle. Poslouchám vás.“

Jelikož je práce skončena a Isabella v provozu, nevidíme další nutnost využívat i nadále vašich služeb. Až na konci října vyprší platnost naší smlouvy se společností Crawley and Stratham, neplánujeme její obnovení.“

Yazzie mluvil tak nevýrazně a neobratně, že Crawleymu chvíli trvalo, než jeho úder vstřebal, na jeho úsměvu to však nezanechalo žádné stopy.

„No, tedy,“ řekl, „to mě moc mrzí. Souvisí to s nějakým naším postupem, nebo jsme snad něco zanedbali?“

„Ne, je to prostě tak, jak jsem říkal: projekt je u konce. K čemu teď lobbování?“

Crawley se zhluboka nadechl a odložil šálek. Je to váš názor, neberu vám ho – přece jenom, Window Rock je od Washingtonu dost daleko.“ Předklonil se a hlasem přešel do šepotu. „Něco vám povím, pane předsedo. V tomhle městě není nikdy nic hotové. Isabella ještě není plně v provozu a mezi washingtonskými lobbisty koluje rčení ‚Hodně se vyzradí mezi šálkem a rty4. Naši nepřátelé – vaši nepřátelé – to nikdy nevzdali. Hodně lidí v Kongresu se pořád usilovně snaží projekt zastavit. Tak to ve Washingtonu chodí – nikdy nezapomínat, nikdy neodpouštět. Zítra můžou předložit návrh na ukončení financování Isabelly. Můžou zkusit znovu vyjednat platby za pronájem. Vy potřebujete spojence ve Washingtonu, pane Yazzie. A já jsem tím spojencem. Jsem ten, kdo dodržel slovo. Jestli budete čekat, až se do Window Rocku donesou špatné zprávy, pak už bude moc pozdě.“

Díval se na jejich výrazy, ale neviděl žádnou reakci. „Důrazně bych vám doporučil tu smlouvu prodloužit nejméně o dalšího půl roku – jako takovou pojistku.“

Tenhle Yazzie byl neproniknutelný jako Číňani. Crawley litoval, že už nemůže pracovat s jeho předchůdcem, který měl rád krvavé steaky, suché martini a ženy s rtěnkou na rtech. Jen škoda, že ho přistihli s rukou v pokladničce…

Yazzie konečně promluvil. „Máme spoustu naléhavých otázek, pane Crawley – školy, pracovní místa, zdravotní kliniky, rekreační zařízení pro mladé. Jen šest procent našich silnic je zpevněných.“

Crawley držel úsměv jako před kamerou. Pitomci nevděční. Budou dostávat šest milionů ročně až do soudného dne, a jemu z toho nekápne ani cent. Ale nelhal – tenhle lobbistický úkol byl náročný od začátku až do konce.

„Pokud dojde k tomu ‚vyzrazení mezi šálkem a rty‘,“ pokračoval Yazzie svým pomalým, ospalým tempem, „pak vašich služeb znovu využijeme.“

„Pane Yazzie, my jsme malá lobbistická firma. Jsem tu jen já a můj partner. Máme pouze pár klientů, ale zato dlouhý seznam čekatelů. Pokud odejdete, vaše místo bude okamžitě obsazeno. A pak, když se něco stane a vy budete znovu potřebovat naše služby, potom…?“

„To riziko se nám vyplatí,“ pronesl Yazzie suše, až Crawleyho lehce zamrazilo.

„Dovolím si navrhnout – a skutečně důrazně doporučit – aby smlouva pokračovala ještě dalších šest měsíců. Mohli bychom dokonce hovořit o polovičním honoráři při jejím obnovení. Tím byste si aspoň zaručili své místo u stolu.“

Vůdce kmene se na něj zpříma zadíval. „Dostal jste řádnou odměnu. Patnáct milionů dolarů není málo peněz. Při pohledu na vaše účtované hodiny a výdaje se vynořuje několik otázek. To však pro nás není v současné době problém – vy jste uspěl a my jsme vám vděční. Tak bych to nechal.“

Yazzie vstal a ostatní po něm.

„Vy se nezdržíte na oběd, pane Yazzie? Samozřejmě platím já. Kousek od K Street je vynikající nová francouzská restaurace, Le Zinc, vede ji můj dávný kamarád. Dělají báječné suché martini a steak au poivre combo.“ Nikdy nepotkal indiána, který by odmítl pozvání na drink.

„Děkujeme vám, ale máme tu ve Washingtonu ještě spoustu práce a nemůžeme ztrácet čas.“ Yazzie natáhl pravici.

Crawley nevěřil svým uším. Oni odcházejí – jen tak.

Vstal a všem potřásl pravicí. Když odešli, opřel se o velké dřevěné dveře. Cloumal jím vztek. Žádné varování, žádný dopis, žádný telefon ani schůzka dopředu. Prostě sem napochodovali, vykopli ho a šli si po svých – ukázkové trhni si nohou. A ještě naznačili, že je podvedl! Po čtyřech letech a patnácti milionech dolarů za lobbování jim přinesl slepici, co snáší zlatá vejce, a co oni na to? Skalpovali ho a nechali ho napospas supům. Takhle se to na K Street nedělá. Kdepak. Tady se o kamarády musí postarat.

Narovnal se. Booker Hamlin Crawley nikdy nepadl při první ráně. Pomstí se – a už začínal tušit, jak to asi provede. Vstoupil do své kanceláře, zamkl dveře a vyndal ze spodní zásuvky telefon. Byla to pevná linka hlášená na jméno jedné stařenky z domova důchodců za rohem, platilo se za něj kreditní kartou, o které babička ani nevěděla, že ji má. Nepoužíval jej často.

Stiskl první číslo a pak se zarazil při letmé vzpomínce na minulost, na to proč a jak dorazil jako mladý muž do Washingtonu, plný ideálů a nadějí. V žaludku se mu uhnízdil nepříjemný pocit. Ale vztek se znovu vynořil nad hladinu. Nepoddá se přeci jedinému smrtelnému hříchu, který ve Washingtonu platí: slabosti.

Vyťukal zbytek číslic. „Můžu prosím hovořit s reverendem Donem T. Spatesem?“

Telefonát byl krátký a příjemný, načasování skvělé. Stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a měl pocit vítězství. Za měsíc ti rudoši přicválají zpět k němu do kanceláře a budou prosit, aby jim pomohl – za dvojnásobek honoráře.

Olízl si rty pln radosti a očekávání.

WYMAN FORD SE DÍVAL z okna letounu Cessna Citation: právě přelétali nad pohořím Lukachukai a mířili k hoře Red Mesa. Byl to úžasný kus země, jako ostrov na nebi obklopený útesy a zapuštěný do vrstev žlutého, červeného a čokoládového pískovce. Jak se díval, slunce pronikalo mezerou mezi mraky a dopadalo na stolovou horu a rozsvěcelo na ní oheň. Vypadalo to jako ztracený svět.

Když se blížili, začal vnímat i detaily. Už rozeznal přistávací dráhy, zkřížené jako dva pruhy náplasti, a řadu hangárů a heliportů. Obří sady vysokonapěťového vedení natažené na třicetipatrových sloupech vedly od severu a západu a sbíhaly se k okraji stolové hory, kde byla zabezpečená oblast obehnaná dvojitým plotem. Dva kilometry odsud, v údolí stíněném topoly, vedle zelených polí a skladu, se krčil shluk starých krámků Nakai Rocku. Stolovou horu přetínala od západu k východu zcela nová asfaltová vozovka.

Ford sledoval útesy očima. Asi sto metrů pod ním byl do boku stolové hory vyražen čtvercový otvor a v něm zasazeny kovové dveře. Letoun stále klesal a bylo vidět jen silnici na hoře, lemující stěnu útesu jako had plazící se po kmeni stromu. Dugway.

Cessna nabrala kurz k sestupu. Povrch Red Mesy se jevil zvrásněný a rozdělený vyschlými řečišti, údolími a kamennými moři. Řídce se vyskytující jalovce se střídaly s šedými kostrami borovic mexických, shluky trav a křoví a oblastmi lesklých skal s dunami.

Cessna dosedla na ranvej a dojížděla k plechové boudě terminálu. Za ní stálo několik hangárů lesknoucích se ve slunečním světle. Pilot otevřel dveře. Ford, který měl s sebou jen Lockwoodův kufřík, vystoupil na teplý asfalt. Nikdo ho nepřišel přivítat.

Pilot mávl na rozloučenou, nasedl zpět a malý letoun byl v mžiku zpátky na nebi, jen odlesk hliníku mizející na tyrkysovém nebi.

Ford se díval za letounem a pak vykročil k terminálu.

Na vratech visela dřevěná cedule s ručně namalovanými písmeny ve stylu divokého Západu.

NEVSTUPOVAT

KDO ZÁKAZ PORUŠÍ, BUDE ZASTŘELEN.

TAK JAKO TY, PARDE!

G, HAZELIUS, VELITEL

Prstem do ní strčil a poslouchal, jak se s vrzáním pohupuje tam a zpět. Vedle ní stála na tyčích zapuštěných do betonu jasně modrá značka vlády, která sdělovala suchým úřednickým jazykem v zásadě totéž. Po ranveji se proháněl vítr a vířil prach po asfaltu.

Zkusil otevřít dveře terminálu. Zamčeno.

Ford poodstoupil a rozhlédl se. Připadal si, jako by se ocitl na začátku westernu Hodnýy zlý a ošklivý.

Vrzání cedule a kvílení větru ho na chvíli zanesly zpět ve vzpomínkách – zpátky k těm washingtonským dnům, kdy se vracel ze školy, sundal si klíč z krku, odemkl dveře rodinného domu a zůstal stát uvnitř rozlehlého prostoru, kde se rozléhal každý zvuk. Jeho matka byla pořád na nějaké recepci nebo dobročinné akci, otec pracoval pro vládu.

Hluk blížícího se vozu jej vrátil zpět do přítomnosti. Na kopec vyjel Jeep Wrangler, zmizel za terminálem a znovu se objevil na ploše. Se skřípěním pneumatik zatočil a prudce zastavil přímo před ním. Z vozu seskočil muž s úsměvem na tváři a s paží napřaženou na pozdrav. Gregory North Hazelius. Díval se stejně jako na fotce ve složce, překypoval energií.

„Yaáťééh ši éí, Gregory! M pronesl Hazelius a sevřel Fordovu pravici.

»Yaáťééh“ odpověděl Ford. „Neříkejte mi, že umíte navažsky.“

Jen pár slovíček, co jsem se naučil od bývalého studenta. Vítám vás.“

Ford si z rychlého prostudování Hazeliovy složky vybavoval, že ten člověk prý umí dvanáct jazyků včetně fársí, dvou čínských dialektů a svahilštiny. O jazyce Navahů tam nebylo nic.

Ford, který měřil metr devadesát tři, se obvykle musel dívat ostatním mužům do očí směrem dolů. Tentokrát však musel pohlédnout ještě níže. Hazelius měřil metr šedesát pět, byl to nedbale elegantní muž ve vyžehlených zelených kalhotách, krémové hedvábné košili a s indiánskými mokasínami na nohou. Oči měl tak modré, že vypadaly jako střípky podsvíceného barevného skla. Orlí nos se klenul pod vysokým hladkým čelem a vlnité hnědé vlasy měl pečlivě učesané. Byl malý, ale překypující energií.

„Nečekal jsem hned samotného šéfa.“

Hazelius se zasmál. „Všichni jedeme na směny. Já plním roli místního řidiče. Nastupte si.“

Ford se nasoukal na sedadlo spolujezdce a Hazelius naskočil za volant s ptačí lehkostí. „I když je Isabella v provozu, nechtěl jsem, aby tady pobíhalo moc pomocného personálu. A kromě toho…“ Hazelius se na něj otočil s rozzářeným úsměvem, „chtěl jsem vás poznat osobně. Jste náš Jonáš.“

„Jonáš?“

„Bylo nás dvanáct. Teď je nás třináct. A kvůli vám budeme muset asi někoho poslat po prkně se zavázanýma očima.“ Ušklíbl se.

„Ale pověrčiví nejste, že?“

Hazelius se zasmál. „To ještě poznáte! Já neudělám ani krok bez mé zaječí pacičky.“ Vytáhl starou, ohyzdnou a skoro opelichanou packu z kapsy. „Dal mi ji můj otec, když mi bylo šest.“

„Krása.“

Hazelius dupl na pedál a džíp vyrazil vpřed. Ford se zabořil do sedačky. Wrangler letěl po ploše a přejel na čerstvě položenou vozovku mezi jalovci. Je to tady jako na táboře, Wymane. Všichni si děláme všechno sami – vaříme si, pereme, jezdíme. Všecko. Máme tady teoretika řetězců, který griluje ucházející svíčkovou, psycholog nám pomáhal zakládat vynikající vinný sklep a je tu kupa dalších lidí mnoha talentů.“

Ford se chytil madla, zatímco džíp letěl do zatáčky za kvílení gum.

„Nervy?“

„Až tam budeme, tak mě vzbuďte.w

Hazelius se zasmál. „Těm prázdným silnicím nikdy neodolám – žádný policajt a výhled na míle daleko. A co vy, Wymane? Na co máte zvláštní nadání vy?“

„Báječně myju nádobí.“

„Skvěle.“

„Umím štípat třísky.“

„Báječné! a

Hazelius jel jako šílenec, vybíral si pruh a jel po něm maximální rychlostí zcela bez ohledu na správnou stranu. „Omlouvám se, že jsem nepřijel přímo k letadlu. Právě dokončujeme jeden zkušební cyklus Isabelly. Můžu vás zběžně provést?“

„S radostí.“

Džíp vyjel obrovskou rychlostí na vrcholek. Ford si připadal jako ve stavu beztíže.

„Nakai Rock,“ řekl Hazelius a ukazoval na kamennou spirálu, kterou Ford viděl z letadla. „Stará obchodní stanice získala pojmenování podle téhle skály. I my jsme si naši vesnici pojmenovali Nakai Rock. Nakai – víte, co to znamená? Odjakživa jsem to chtěl vědět.“

„Navažsky to znamená ‚mexický“

„Díky. Jsem strašně rád, že jste dorazil tak narychlo. Podařilo se nám bohužel trošku si to rozházet u místních. Lockwood na vás pěl samou chválu.“

Silnice se svažovala do zastíněného údolí, kde rostly spousty topolů a jež lemovaly balvany červeného pískovce. U silnice stálo asi deset či více domů z falešných vepřovic, které byly důmyslně rozmístěny mezi keři, ke každému náleželo pár metrů trávníku a laťkový plot. Smaragdové hřiště uprostřed vsi prudce kontrastovalo s kamením. Na protější straně údolí čněl velký kamenný totem.

„Postupně vybudujeme ubytování až pro dvě stě rodin. Bude to menší městečko hostujících vědců, rodin a pomocného personálu,“

Džíp proletěl kolem domů širokou zatáčkou. „Tenisový kurt.“ Hazelius pokynul doleva. „Stáj se třemi koňmi.“

Dojeli k malebné stavbě z dřevěných klád a vepřovicových cihel, již stínily vzrostlé topoly. „Bývalý obchod přeměněný na jídelnu, kuchyň a společenskou místnost. Kulečník, stolní tenis, fotbálek, filmy, knihovna, bufet.“

„Kde se vzal obchod v téhle pustině?“

„Než Navahy vyhnala těžební společnost, chovali ovce na Red Mese.

V obchodě prodávali potraviny a pomůcky na výrobu koberců, co tkali z vlny. Koberce z Nakai Rocku nejsou tak populární jako z Two Grey Hills, ale kvalita je stejná – možná o něco lepší.“ Otočil se na Forda. „Kde jste prováděl terénní výzkum?“

„V Ramahu, v Novém Mexiku. „A bylo to jen přes léto a ještě jsem ani neměl po studiích, nechal si pro sebe.

„V Ramahu. Nebylo to tam, kde antropolog Clyde Kluckhohn prováděl výzkum pro svou slavnou knihu Šamanismus u Navahů}“

Hazeliovy hluboké vědomosti Forda překvapily. „Je to tak.“

„Mluvíte plynně navažsky? w zeptal se Hazelius.

„Dost na to, abych si to uměl zavařit. Navažština je asi nejtěžší jazyk na světě.“

„Jako takový mě vždycky zajímala – pomohla nám vyhrát druhou světovou válku.“

Vůz zastavil před malým a úhledným domkem s oploceným dvorem s uměle zeleným trávníkem, terasou, piknikovým stolkem a grilem.

„Fordova rezidence,“ oznámil Hazelius.

„Kouzlo.“ Vlastně to jediné to nebylo. Dům působil jako na předměstí, taková mrňavá imitace historických puebel. Ale scenérie byla úžasná.

„Vládní ubytování je všude stejné,“ řekl Hazelius. „Ale bude se vám tu žít pohodlněl

„Kde jsou všichni?“

„Dole v bunkru. Tak říkáme podzemnímu komplexu, v němž se nachází Isabella. Mimochodem, kde máte věci?“

„Přivezou mi je zítra.“

„Asi spěchali, abyste tady byl co nejdřív.“

„Ani jsem si nestačil vzít kartáček na zuby.“

Hazelius sešlápl plyn a projel poslední zatáčku obrovskou rychlostí.

Pak zastavil, přeřadil na pohon všech čtyř kol a sjel z asfaltu na nerovnou stezku mezi keři.

„Kam jedeme?“

„Uvidíte.“

Vůz projížděl stržemi a narážel na balvany, zatímco stoupali zvláštním, nezvyklým lesem z jalovců a suchých borovic. Takhle ujeli několik kilometrů. Před nimi se zvedal dlouhý prudký svah z červeného pískovce.

Jeep zastavil a Hazelius seskočil. „Je to tudy.“

Ford se s rostoucí zvědavostí vydal za ním k vrcholu zvláštního pískovcového skaliska. Na vršku ho čekalo velké překvapení. Nečekaně se ocitl na okraji stolové hory, srázy pod ním měřily na hloubku k třem stům metrům. Neviděl žádné varování, že se blíží k okraji: nečekal, že sráz je takhle blízko.

„Pěkné, že?“ zeptal se Hazelius.

„Trošku to děsí. Člověk by mohl sjet ze srázu, ani by si to neuvědomil.“

„Vypráví se tu i legenda o navažském pasákovi, co honil zatoulané tele na koni, a zřítil se dolů. Říká se, že jeho čindiiy jeho duch dodnes za bouřek a temných nocí padá z útesu.“

Výhled byl neskutečný. Pod nimi se rozprostírala starodávná zem, vyvýšeniny a skaliska z krvavě červeného kamene ošlehané větrem a s prapodivnými tvary. Za nimi bylo vidět mesas, náhorní plošiny na pozadí hor. Mohlo jít o okraj samotného světa, kde Bůh praštil se stvořením ze zoufalství, že nedokázal vdechnout pořádek nezdolné zemi.

„Ta velká stolová hora v dálce,“ řekl Hazelius, „je hora Nikoho, třináct kilometrů dlouhá a kilometr a půl široká. Prý je tam tajná stezka na vrchol, kterou žádný běloch nikdy nenašel. Nalevo je hora Piute. Shonto je ta vpředu. Dál pak jsou údolí řeky San Juan, hora Cedar, Medvědí uši a pohoří Manti-La Sal.“

Po vzdušném víru vystoupala dvojice havranů, pak slétli dolů a plachtili zpět do záhadných hloubek. Jejich křik se rozléhal kaňonem.

„Red Mesa je přístupná jen ze dvou míst – příjezdovou cestou Dugway, tady za námi, a stezkou, která začíná pár kilometrů odsud. Navahové jí říkají Půlnoční stezka. Končí v Blackhorsu, té malé osadě dole.“

Když se chystali odejít, Ford si všiml řady značek na velkém balvanu, který přehrazoval planinu.

Hazelius sledoval jeho pohled. „Vidíte tam něco?“

Ford přešel k balvanu a přejel rukou po nerovném povrchu. „Zkamenělé kapky deště. A… nějakou hmyzí cestičku zakletou do kamene.“

„No tohle,“ řekl vědec tiše. „Všichni se sem přišli pokochat výhledem. Ale vy jste první, kdo si všiml tohohle – kromě mě, samozřejmě. Zkamenělé kapky deště z přeháňky z éry dinosaurů. A pak, po dešti, přešel po vlhkém písku nějaký brouk. A kdoví proč se zrovna tenhle nepatrný okamžik z dějin zachoval.“ Hazelius po balvanu přejel rukou. „Z toho, co jsme my lidé na zemi vytvořili, žádné z našich výjimečných děl – ani Mona Lisa, ani katedrála v Chartres ani pyramidy v Egyptě – nepřetrvá tak dlouho jako stopa toho brouka ve vlhkém písku.“

Forda ta myšlenka zvláštním způsobem dojala.

Hazelius přejížděl prstem po cestičce, již po sobě zanechal pravěký brouk, a pak se narovnal. „Tak vidím,“ řekl, chytil Forda za rameno a kamarádsky jím zatřásl, „že my dva si budeme rozumět.“

Ford nezapomněl na Lockwoodovo varování.

Hazelius se otočil k jihu a kývl hlavou zpět přes vrchol stolové hory. „V prvohorách tady všude byl obrovský močál. Díky tomu se zde vytvořily jedny z největších zásob uhlí v Americe. Vytěžily se v padesátých letech. Ty staré štoly dokonale posloužily pro umístění Isabelly.“

Hazelius se podíval na Forda s úsměvem na sluncem ozářené tváři. „Lepší místo jsme najít nemohli, Wymane – izolované, nerušené, neobydlené. Ale pro mě byla nejzásadnější krása téhle krajiny, protože krása a tajemství mají ve fyzice výsadní postavení. Jak říkal Einstein,,Nejkrásnější, co můžeme zažít, je tajemno. To je zdrojem vší skutečné vědy.“

Ford se díval, jak slunce pomalu pohasíná v hlubokých kaňonech na západě, jako když se zlato přetavuje na měď.

Pak řekl Hazelius: „Jste připraven na cestu do podzemí?“

DŽÍP SE VYDRÁPAL ZPĚT NA SILNICI. Hned za přistávací plochou Hazelius prudce zrychlil na sto třicet kilometrů v hodině a Ford se zoufale chytil stropního madla a pokoušel se vypadat nonšalantně.

„Vidíte tu snad poldy?“ zeptal se Hazelius a zakřenil se.

Onecelé dva kilometry dál přehrazovaly cestu dvě brány za sebou a na ně napojené rovnoběžné řetězové ploty s ostnatým drátem na vrchu, které oddělovaly jako neprostupná přehrada na okraji plošiny chráněnou oblast od zbytku světa. V doprovodu vřeštění pneumatik zabrzdil až na poslední chvíli.

„Všechno odsud dál už je bezpečnostní zóna,a řekla Hazelius a vyťukal do klávesnice na sloupku u silnice kód. Zapištěla siréna a brána se pomalu otevřela. Hazelius vjel dovnitř a zaparkoval džíp hned vedle řady dalších aut. „Výtah,“ prohlásil a kývnul k vysoké věži poseté anténami a satelity, tyčící se na okraji útesu. Došli až k ní a Hazelius projel svou bezpečnostní kartou terminálem vedle ocelových dveří a položil dlaň na čtečku otisků. Po chvilce se ozval zastřený ženský hlas: „Zdravíčko, drahouši, co to s sebou vedeš za kocoura?

„To je Wyman Ford.“

„Plácni mě, Wymane.“

Hazelius se usmál. „Chce po vás, abyste položil dlaň na čtečku.“

Ford bezmyšlenkovitě položil dlaň na zahřáté sklo. Světelná linka sjela odshora dolů.

„Ještě vydrž, než si tě ověřím u šéfa.“

„Jak se vám líbí naše softwarová šéfka ochranky?“ zeptal se pobaveně Hazelius.

„Je taková… jiná.“

Jmenuje se Isabella. Většinou se počítačové hlasy podobají HALovi z Vesmírné odyssey, ale na můj vkus nemají dost šťávy.“ Napodobil bezbarvý nudný hlas: „‚Pozor, dveře se zavírají.’Isabelle jsme ovšem dali do vínku skutečný hlas, její programátor Ken Dolby si vypůjčil hlas od nějaké raperky.“

„Takže jak se jmenuje skutečná Isabella? u

„Nemám ponětí. Ken je v tomhle tajemnější než Bermudský trojúhelník,“

„Šéf říká, že je všechno v pořádku, už jseš v systému, tak se tu koukej chovat,“ ozval se z reproduktoru Isabellin hlas.

Ocelové dveře se se zasyčením otevřely a odhalily výtah, v němž se spustili dolů podél horského úbočí. Scenérii si mohli při jízdě prohlížet z malého bočního okénka.

Když výtah konečně zastavil, Isabella je nezapomněla varovat, aby dávali pozor, kam šlapou.

Stanuli na rozlehlé plošině vytesané do skalnatého úbočí přesně před obřími titanovými vraty, která zahlédl Ford z letadla. Mohla mít šest metrů na šířku a alespoň dvanáct metrů na výšku.

„To je konstrukční plošina. Další slušná vyhlídka, že jo?“

„Měl byste tu postavit hotel, vydělal byste jmění.“

„Tady býval vstup do podzemí k velké uhelné sloji Wepo. Jen z ní se podařilo vytěžit přes padesát milionů tun uhlí. Památkou na ni už jsou jen obří štoly. A to se nám báječně hodí. Isabella musí být hluboko pod zemí, protože na plný výkon vyzařuje dost životu nebezpečné radiace.“

Hazelius přistoupil k titanovému portálu zabudovanému do skály.

„Téhle pevnosti říkáme prostě Bunkr.“

„Nechceš mi dát svý číslo, drahouši?“ řekla Isabella.

Hazelius vyťukal na malé klávesnici sled číslic, a jen o chviličku později je hlas v reproduktoru pozval dál a obří vrata se začala zvedat vzhůru.

Je to tu jak ve Fort Knoxu,“ prohodil Ford.

Jinak to nejde, musíme chránit těch čtyřicet miliard investic do projektu. Navíc dost velká část našeho vybavení a softwaru podléhá utajení.“

Vrata se v doprovodu mnohonásobné ozvěny otevřela do gigantické jeskyně vysekané do skály. Uvnitř to páchlo prachem, kouřem a plesnivinou, která Fordovi připomněla sklep v domě jeho babičky. Po vroucím slunci venku mu však chlad uvnitř velmi vyhovoval. Vrata se za nimi s rachotem zavřela a Ford musel zamrkat, aby jeho oči přivykly světlu zářivek. Jeskyně byla neuvěřitelně rozlehlá, měla snad dvě stě metrů na délku a strop se tyčil do výšky celých dvaceti metrů. Na opačném konci jeskyně uviděl Ford oválný vchod do tunelu plného ocelových trubek a kabelových svazků. Z něj se po podlaze linuly pramínky kondenzované páry a mizely do ztracena o kus dál. Nalevo od nich se v cihlové zdi vybudované kolem dalšího otvoru ve skále nacházely ocelové dveře, označené stručným nápisem Můstek.

Kousek opodál u strany jeskyně se vedle těžkého vybavení a půl tuctu golfových vozíků válely hromady zbytků stavebních materiálů, ocelových beden, nosníků.

Hazelius ho popadl za paži. „Ten oválný tunel přímo před námi je průchodem do Isabelly. Ta mlha pochází ze supravodivých magnetů. Musíme je chladit pomocí tekutého helia až na teplotu blížící se absolutní nule, aby se podařilo udržet supravodivost. Tunel vede hlouběji do hory a tvoří anuloid o průměru dvacet čtyři kilometrů, kterým proháníme oba dva částicové proudy. Flotila golfových vozíků nám slouží k přepravě po komplexu. A teď vzhůru za ostatními.“

Když celou jeskyni naplnila ozvěna jejich kroků, zeptal se Ford nenápadně: „Takže jde všechno hladce?“

„Kdepak,“ řekl Hazelius, „máme jeden problém za druhým.“

„Co třeba?“

„Momentálně software.“

Došli až ke dveřím označeným nápisem Můstek. Hazelius Fordovi otevřel a umožnil mu tak vstoupit do cihlové chodby vymalované světle zeleně a osvětlené tenkými zářivkami zavěšenými na stropě.

„Druhé dveře napravo. Počkejte, otevřu vám.“

Ford vešel do přesvětlené oválné místnosti. Podél stěn visely obří ploché počítačové monitory a dodávaly tak místu nádech můstku vesmírné lodi s okny do vesmíru, protože na všech zároveň běžel spořič obrazovky znázorňující průlet hvězdokupou. Pod obrazovkami se nacházely celé baterie ovladačů a kontrolních panelů. Uprostřed místnosti byla prohlubeň s retro-futuristickým otočným křeslem. Většina vědců se odvrátila od svých přístrojů a zvědavě pohlédla na Forda. Úplně ho zaskočil jejich zanedbaný vzhled, zmačkané oblečení a vyčerpané výrazy v obličejích, které asi již dlouho nezažily skutečné sluneční paprsky. Vypadali hůř než banda univerzitních studentů ráno po večírku na konci zkouškového období. Pohledem instinktivně zapátral po Kate Mercerové a hned si za něco takového vynadal.

„Není vám to tu povědomé?“ zeptal se Hazelius s šibalským úsměvem na tváři.

Ford se rozhlédl a skutečně si s překvapením uvědomil, kde stojí.

„Odvážně se pouštět tam, kam se člověk dosud nevydal,“ řekl.

Hazelius se spokojeně zasmál. „Přesně tak! Je to napodobenina můstku vesmírné lodi Enterprise ze seriálu Star Trek. Čirou náhodou se designově ideálně hodil pro kontrolní místnost urychlovače částic.“

Iluzi můstku vesmírné lodi U.S.S. Enterprise částečně hatil odpadkový koš přetékající plechovkami od limonád a krabicemi od mražené pizzy.

Po podlaze ležely haldy papírků a listin a jedna neotevřená láhev Veuve Clicquot se povalovala převržená hned vedle stěny.

„Omlouvám se za ten nepořádek, zrovna končí směna. Je tu jen půlka týmu – se zbytkem se můžete setkat při večeři.“ Otočil se ke svým lidem. „Pánové a dámy, dovolte mi, abych vám představil Wymana Forda, nejnovějšího člena našeho týmu. Je to antropolog, o kterého jsem požádal, aby nám posloužil jako prostředník při jednání s místními.“

Zaslechl pár tichých pozdravů, zaregistroval letmý úsměv nebo dva – neznamenal nic víc než jen pouhé vyrušení. A přesně to mu vyhovovalo.

„Jen vám krátce představím lidi tady v místnosti. U večeře se s nimi můžete seznámit lépe.“

Všichni unaveně čekali.

„To je Tony Wardlaw, náš rozvědčík. Máme ho tu, abychom se nedostali do problémů.“

Muž s postavou jako vykovanou z ocelového bloku přistoupil blíž. „Rád vás poznávám.“ Měl tradiční mariňácký sestřih s krátkými prošedivělými vlasy po stranách, pevné vojenské držení těla, v obličeji mu sice chyběl jakýkoli výraz, ale jeho pobledlá kůže svědčila o vyčerpání. Přesně jak Ford předpokládal, stiskl mu ruku silou průmyslového svěráku. Ford se pokusil o totéž.

„Tohle je George Innes, psycholog našeho týmu. Má na starosti pravidelné týdenní pohovory a náš duševní stav jako takový. Co bychom si bez něj jenom počali.“

Pár výměn pohledů a obrácené oči v sloup Fordovi naznačily, že by si ostatní milerádi poradili bez něj. Innesův stisk ruky byl uvolněný a profesionální co do správného trvání i použité síly. V pečlivě vyžehlených khaki kalhotách od L. L. Beana a kostkované košili připomínal turistu. Fit, upravený, sebevědomý, přesně ten typ člověka, který si myslí, že problémy mají všichni kolem, jen ne on.

„Rád vás poznávám, Wymane,“ řekl a zamžoural přes horní okraj želvovinových obrouček svých brýlí. „Musíte se tady cítit trochu jako student nastupující do nové školy uprostřed školního roku.“

„Tak trochu.“

„Jsem k dispozici, kdybyste si o tom nebo čemkoli jiném chtěl promluvit.“

„Díky.“

Hazelius ho zavedl k mladému muži kolem třiceti s dlouhými mastnými světlými vlasy a postavou tak vyzáblou, že by ji mohl pochroumat i závan větru. „To je Peter Volkonsky, specialista na software. Peter k nám zavítal z Ruska z Jekatěrinburgu.“

Volkonsky se váhavě „odlepil“ od svého terminálu, nad kterým se do té chvíle skláněl. Jeho neklidné trošku bláznivé oči se na okamžik podívaly na Forda, ani mu nepodal ruku, jen roztržitě přikývnul a úsečně pozdravil.

„Těší mě, Petře.“

Volkonsky se odvrátil a něco vyťukával do klávesnice. Z ošuntělého trička trčela jeho kostnatá dětská ramena.

„A tady je Ken Dolby, šéfinženýr a hlavní konstruktér Isabelly. Jednoho dne bude ve Smithsonově institutu stát jeho socha.“

Dolby k nim ochotně popošel. Byl to mohutný, vysoký a přátelský

Afroameričan kolem čtyřicítky, pohybující se s nenuceností kalifornského surfaře. Fordovi padl okamžitě do oka, už od pohledu to nebyl typ, který si potrpí na zbytečné řeči. Vypadal zdrchaně a stejně jako ostatní měl oči zarudlé vyčerpáním. Podal mu ruku.

„Vítejte mezi námi,“ řekl, „snad nám prominete ten zjev, někteří jsou na nohou už šestatřicet hodin.“

Popošli o kousek dál. „Tohle je Alan Edelstein, náš matematik.“

Toho muže si Ford skoro nevšiml, seděl kousek stranou od ostatních. Odtrhl pohled od knihy, Joyceových Placek nadFinneganem, zaostřil na Forda a zvedl prst namísto pozdravu. Už to naznačovalo, jak pohrdlivě smýšlí o svém okolí.

„Dobré čtení?“ zeptal se Ford.

„Úplný trhák.“

„Alan toho moc nenamluví,“ řekl Hazelius. „Ale jazyk čísel ovládá dokonale. Navíc je výjimečně dobrým uspávačem hadů.“

Edelstein přijal kompliment blahosklonným přikývnutím.

„Uspávač hadů?“

„Alan má poněkud nezvyklého koníčka.“

„Chová chřestýše jako své domácí mazlíčky,“ doplnil Innes, „moc si s nimi rozumí,“ řekl sice šibalsky, ale Ford v jeho hlase zachytil náznak hořkosti.

Aniž by vzhlédl od své knihy, Edelstein prohlásil: „Plaz je zajímavý a užitečný tvor. Požírá krysy, kterých tu máme spousty.“ Výmluvně střelil pohledem po Innesovi.

„Alan nám tak pomáhá hned dvojnásobně,“ poznamenal Hazelius. „Ty Havahartovy pasti, co uvidíte v Bunkru a všude možně po celém zařízení, nás chrání před hantaviry i hlodavci, kterými pak krmí ty svoje hady.“

„A jak se chytá takový chřestýš?“ zeptal se Ford.

„Velice opatrně,“ odpověděl Innes za Edelsteina s trpkým úsměvem a posunul si brýle na nose.

Edelstein se znovu podíval přímo na Forda. „Až nějakého potkáte, dejte mi vědět, ukážu vám to.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Tak dohodnuto,“ ukončil Hazelius netrpělivě rozhovor. „A teď vám představím Rae Chenovou, je to naše počítačová technička.“

Mladičká Asiatka, na jejíž občance snad ještě ani neuschla barva, seskočila ze svého křesla a její ruka vystřelila dopředu, až se její černé vlasy dlouhé až po pás zavlnily. Měla oblečení typické pro studentku z Berkeley – ušmudlané tričko s velkým znakem hippies vpředu a obnošené džíny záplatované kusy britské vlajky.

„Zdravíčko, moc mě těší, Wymane.“ V jejích mladých černých očích zahlédl až překvapivou chytrost i něco jako opatrnost. Nebo možná byla prostě přepracovaná jako všichni ostatní.

„Mě též.“

„Tak fajn, a teď zpátky do práce,“ řekla s předstíranou agilitou a kývla směrem ke svému počítači.

„No a my jsme skoro hotoví,“ oznámil Hazelius, „ale kde je Kate? Měl jsem dojem, že prováděla výpočty Hawkingova záření.“

„Odešla dneska dřív,“ prozradil Innes. „Chtěla začít s přípravou večeře.“

Hazelius se vrátil ke svému křeslu uprostřed místnosti a spokojeně je poplácal po opěradle. „Když je Isabella v chodu, můžeme klíčovou dírkou nahlédnout do tajemství stvoření samotného vesmíru.“ Zakřenil se. „Už jen když sedím v křesle kapitána Kirka a sleduju, jak vstupujeme tam, kam ještě nikdo nikdy nevkročil, cítím vždycky nával vzrušení.“

Ford sledoval, jak si sedá do křesla a dává s úsměvem nohu přes nohu, a pomyslel si, že je to vlastně jediný člověk v celé místnosti, který nevypadá ustaraně nebo unaveně.

V NEDĚLI VEČER SE ROZLOŽITÝ REVEREND Don T. Spates opatrně posadil do křesla u kosmetičky, aby si při tom neušpinil kalhoty a bavlněnou košili ručně šitou až v Itálii. Za doprovodu kakofonie vrzání a skřípotu pod váhou svého pozadí se konečně uvelebil na koženém polstrování. Pomalu zaklonil hlavu a opřel se o opěrku. Wanda k němu přistoupila ze strany s připravenou zástěrou.

„Dejte si záležet, Wando,“ řekl a zavřel oči, „dneska je důležitá neděle, neskutečně důležitá neděle.“

„Bude vám to slušet, reverende,“ odpověděla Wanda, přehodila přes něj zástěru a pečlivě mu ji upravila kolem krku. A potom se za doprovodu cinkání a rachtání lahviček, hřebenů a štětečků dala do práce. Obzvláště si dávala záležet na reverendových jaterních skvrnách a pavoukovitě vypadajících naběhlých žilách na tvářích a na nose.

V tom, co dělala, byla dobrá, a věděla to. Ať už si ostatní mysleli cokoli, ona pokládala reverenda za slušného a milého muže. Její dlouhé bílé ruce úsporně, rychle a přesně pracovaly na jeho zkrášlení, ale ty uši, ty byly vždycky výzvou. Od hlavy odstávaly možná až moc a měly světlejší barvu než okolní kůže. Když na pódiu přecházel z místa na místo a světlomety je prosvítily odzadu, vypadaly, jako kdyby byly z růžového flekatého skla. Aby jim dodala ten správný odstín, musela v tlusté vrstvě nanést základní líčidlo o tři stupně tmavší, než byl jeho obličej, a teprve potom je pomocí pudru zneprůsvitnit.

Jak vyhlazovala, vyrovnávala, barvila a poklepávala, kontrolovala svou práci na monitoru, jenž zobrazoval ve věrných barvách záznam z kamery zamířené na reverendův obličej. Bez něčeho takového se nemohla obejít, musela vidět to samé, co uvidí později diváci. Lidskému oku se jistý odstín může jevit perfektní, ale televize ho může snadno proměnit v absolutní katastrofu. Reverenda líčila dvakrát týdně, v neděli před jeho televizním kázáním a v pátek před jeho pravidelnou talk show na Křesťanské kabelové televizi.

Ach ano, reverend byl slušný člověk.

Reverenda Dona T. Spatese její profesionální přístup uklidňoval. Byl to mizerný rok. Nepřátelé mu šli po krku, překrucovali každé jeho slovo a bez ustání na něj útočili. Po každém kázání mohl počítat s vlnou nactiutrhačských pomluv od levičáckých ateistů. Špatná to doba, když na muže šířícího slovo Boží útočí proto, že říká tu nejzákladnější pravdu. Jistě, byl tu také ten nešťastný incident s motelem a dvěma prostitutkami. Bezbožní štváči se na tom vyřádili. Ale tělo je slabé, jak Bible opakovaně stvrzuje. V očích Ježíše jsme všichni hříšníky. Spates poprosil Boha o odpuštění a dostal je. Ale pokrytecký a zlý svět odpouštěl pomalu… pokud vůbec.

yyA teď zoubky, reverende.“

Spates otevřel ústa a cítil, jak Wanda zkušeně nanáší bělící roztok.

V silném světle kamery se budou jeho zuby lesknout jako brány nebeské. Hned potom se vrhla na jeho účes. Pečlivě rozčesávala jednotlivé pramínky, dokud nevypadaly přesně podle její představy. Letmo účes přestříkala sprejem na vlasy a aplikovala maličko pudru, aby reverendova zrzavá kštice nabyla důstojnějšího odstínu.

„Vaše ruce, reverende?“

Spates vysoukal své kropenaté ruce zpod zástěry a položil je na podložku. Hned se na ně vrhla se základním líčidlem navrženým k potlačení vrásek a rozdílů v odstínech. Ruce musely mít stejnou barvu jako obličej. Spates ve skutečnosti velmi důsledně trval na tom, aby byly jeho ruce dokonalé. Právě ony dodávaly jeho slovům na důrazu. Zpackané líčení na nich by mohlo snadno znevážit jeho sdělení. Přiblížení kamery lehce odhalí vady, které zůstávají běžnému oku skryté.

Na rukou pracovala celou čtvrthodinu. Zpod nehtů odstranila veškerou špínu a vyleštila je, vyhladila škrábance a odstranila záděry, a nakonec dílo korunovala nanesením líčidla vhodného odstínu.

Poslední kontrola na televizní obrazovce, pár úprav a Wanda ustoupila.

„Tak hotovo, reverende.“ Otočila k němu obrazovku.

Spates se chvíli prohlížel – kromě tváří nezapomněl ani na oči, uši, rty, zuby a ruce.

„Co ta skvrna na krku, Wando? Zase jste na ni zapomněla.“

Rychlé setření houbou, tah štětečkem a skvrna byla pryč.

Spates spokojeně zabrumlal.

Wanda z něj sundala zástěru a postavila se stranou. Ode dveří přiběhl Spatesův asistent Charles s reverendovým sakem. Spates vstal a strnule čekal, až mu Charles sako oblékne, rychle ho urovná, srovná, okartáčuje a vytáhne ho v ramenou, upraví kravatu a límeček.

Jak vypadají boty, Charlesi?“

Charles vyleštil boty několika tahy hadříku.

„Čas?“

„Sedm padesát čtyři.“

Před lety dostal Spates nápad, že bude vysílat své nedělní kázání v hlavním čase, aby se vyhnul ranní evangelické smršti. Říkal mu Víra v hlavním čase. Nikdo nečekal, že by mu to mohlo vyjít, vždyť měl proti sobě ty nejlepší pořady z celého týdne. Ale on jim všem ukázal.

Spates vykročil z pokoje směrem k pódiu, Charles ho poslušně následoval. Jak se přiblížil, uslyšel lomoz a šepot tisíců věrných, kteří se usazovali v Silver Cathedral, odkud probíhalo každou neděli dvouhodinové vysílání Víry v hlavním čase.

„Tři minuty,“ zašeptal mu Charles do ucha.

Spates se ve stínu zákulisí zhluboka nadechl. Když se nachýlil čas a na obrazovkách se objevila upozornění, dav se ztišil.

Cítil, jak se do jeho těla vlévá sláva Boží a Svatého ducha. Ten okamžik těsně před kázáním miloval, to náhlé vzplanutí ohně v jeho nitru, spojené s triumfálním pocitem blížící se extáze: tomu se nemohlo nic na světě vyrovnat.

„Co publikum?“ zeptal se šeptem Charlese.

„Šedesát procent.“

Jako kdyby někdo vrazil ledový nůž do samotného srdce jeho nadšení. Šedesát procent – ještě minulý týden to bylo sedmdesát. A jen před půl rokem se neděli za nedělí stály na lístky tak dlouhé fronty, že se zdaleka nedostalo na všechny. Ale od té záležitosti s motelem se vysílací dotace snížily o polovinu a ratingy klesly o čtyřicet procent. Ti parchanti z křesťanské kabelovky se navíc chystali zrušit jeho Kulatý stůl Ameriky. Jeho duchovní úřad zažíval tu nejhlubší krizi od chvíle, kdy jej před třiceti lety založil ve vystěhované budově JCPenney. Pokud brzy nedostane vydatnou finanční injekci, nebude schopný dostát svému závazku z „Vlastního kousku Ježíše“ – dluhopisů prodávaných po telefonu statisícům věrných farníků za účelem nashromáždit prostředky na stavbu Silver Cathedral.

Vzpomněl si na to, co mu dříve toho dne řekl lobbista Booker Crawley. Muselo být šťastným řízením osudu, že Crawley se svým nápadem přišel právě za ním. Pokud to správně zařídí, mohlo by to zotavit duchovenstvo a přinést finanční podporu. Věčný souboj evoluce se stvořením už byla ohraná písnička a získat z něj nějaký kredit by bylo obtížné – obzvláště s tak silnou konkurencí televizních kazatelů.

Crawleyho téma bylo na druhou stranu něco zcela nového, zralého k nakousnutí.

Musel by být blázen, kdyby tohle šťavnaté ovoce nenakousl právě teď.

„Už je čas, pane reverende,“ ozval se zezadu tichý Charlesův hlas.

Rozsvítila se světla a dav mohutně zaburácel, když reverend Spates vkráčel na pódium s hlavou skloněnou, rukama sepjatýma nad hlavou.

,>Nadešel čas víry v hlavním čase!* vykřikl svým dunivým hlubokým hlasem plným vibrata. „Čas Boha! Nyní nadešel čas Boží slávy! a Uprostřed pódia se prudce zastavil, zvedl hlavu a otevřel svou náruč ke svým ovečkám, jako kdyby je o něco žádal. Konečky jeho prstů se třásly. Jeho slova zazněla halou.

„Ve jménu našeho Pána a spasitele Ježíše Krista vás vítám!“

Obrovskou katedrálou znovu zaburácel dav. Reverend zdvihl ruce nad hlavu s dlaněmi vzhůru. Jásot povzbuzovaný nápisy na obrazovkách neustával. Spustil paže podél těla a sál okamžitě utichl.

Sklopil oči k modlitbě a pak tichým pokorným hlasem řekl: „Neboť kde jsou dva nebo tři shromáždění ve jménu mém, tam jsem já uprostřed nich.“

Potom pomalu pozvedl zrak a nechal tak vyniknout svůj profil. Postupně zvedal ruku, aby zdůraznil každé slovo pronesené tím nejsytějším a nejprocítěnějším hlasem.

„Na počátku,“ zaburácel, „stvořil Bůh nebe a zemi. Země byla pustá a prázdná a nad propastnou tůní byla tma.“

Odmlčel se a dramaticky se nadechl. „Ale nad vodami se vznášel duch Boží.“

Jeho hlas náhle zahřměl katedrálou jako píšťaly varhan. „I řekl Bůh: Budiž světlo/“

Následoval mohutný potlesk, a reverend pokračoval tichounkým šepotem. „A bylo světlo.“

Dokráčel až k okraji pódia a oblažil věřící svým přátelským úsměvem.

„Všichni známe tato úvodní slova První knihy Mojžíšovy. Jsou to jedny z nejpůsobivějších vět, které kdy byly napsány. Nejsou o nich žádné pochyby. To jsou slova samotného Boha, přátelé. Bůh k nám promlouvá a svými slovy nám říká, jak stvořil vesmír.“

Nenuceně popošel po kraji pódia. „Přátelé, možná pro vás bude šokem, když vám povím, že vaše těžce vydělané daně utrácí naše vláda, aby dokázala, že Bůh lže.“

Otočil se ke ztichlému obecenstvu.

„Nevěříte?“

V oceánu tváří to zašumělo.

Vytáhl z kapsy list papíru, zamával s ním ve vzduchu a jeho hlas náhle zaburácel jako hrom. „Tady se to píše. Z internetu jsem tuto informaci stáhnul ani ne před hodinou.“

Další zašumění.

„A co jsem zjistil? Naše vláda utratila čtyřicet miliard dolarů, aby dokázala, že nám kniha Genesis lže – čtyřicet miliard vašich dolarů za útok na nejposvátnější knihu Starého zákona. Ano, přátelé, je to státem dotovaná špinavá válka světských humanistů proti všemu křesťanstvu.“

Nervózně přešel po pódiu. Sevřel papír v pěsti.

„Právě tady se píše, že postavili v Arizonské poušti stroj jménem Isabella. Mnozí z vás o něm jistě slyšeli.“

Sálem to souhlasně zašumělo.

„A já též, ovšem domníval jsem se, že se jedná jen o další z četných vládních nejistých projektů. Teprve nedávno jsem se dozvěděl o jeho skutečném ÚČELU.“

Zastavil se na místě a pomalu otočil svou hlavu k publiku.

„ÚČELEM, přátelé, je zkoumání takzvané teorie Velkého třesku. Přesně tak, slyšeli jste správně, zase to slovo ‚teorie‘!“

Jeho hlas se ztratil v pohrdavém výsměchu davu.

„Teorie Velkého třesku zní takto: Před třinácti miliardami lety si droboulinký bod v prostoru usmyslel, že exploduje a vytvoří tak vesmír – bez zásahu ruky Boží. Slyšeli jste správně – stvoření světa bez přičinění Boha. Ateistické stvoření.w

Čekal, až nevěřícné ticho vyvrcholí. Znovu zatřásl ve vzduchu papírem.

„Přesně to se tam píše! Celý internetový portál, stovky stránek, na nichž se popisuje vznik vesmíru, ale o Bohu tam není ani zmínka! w

Rozhlédl se po sále.

„Tato teorie Velkého třesku se nijak neliší od té teorie, která tvrdí, že našimi praprapředky byly opice. Nebo té teorie, která nám vnucuje názor, že život vznikl jen náhodným přeskupením molekul v nějaké blátivé louži. Teorie Velkého třesku je jen další světskou, humanistickou, protikřesťanskou a protináboženskou teorií, která se neliší od teorie evoluční, jen je mnohem horší. Mnohem, mnohem horší/“

Otočka, změna směru, ostrá chůze.

„Protože tato teorie útočí na samotné tvrzení, že Bůh stvořil vesmír. Zapamatujte si jedno: Isabella je útokem na samotnou křesťanskou víru. Teorie Velkého třesku nám tvrdí, že tento překrásný, tento dokonalý, Bohem stvořený vesmír vznikl jen tak sám od sebe, pouhou náhodou před třinácti miliardami let. A kdyby snad nebyla tato nekřesťanská teorie dost velkou urážkou, ještě navíc chtějí utratit čtyřicet miliard našich dolarů, aby ji potvrdili!“

Přejel publikum přísným pohledem.

„Co kdybychom si u washingtonských vědců zažádali o stejné podmínky? Co kdybychom si řekli o čtyřicet milionů dolarů, abychom potvrdili knihu Genesis? To by bylo něco! Ti washingtonští liberálové, co nesnášejí Ježíše, by skřípali zuby a z úst by se jim řinula pěna! Určitě by znovu oprášili tu starou povídačku o rozdělení duchovní a světské moci. Jsou to ti sami lidé, kteří vypověděli Ježíše ze škol i s deseti přikázáními, postavili mimo zákon i vánoční stromky, vysmívali se naší víře a plivali na ni. Tyto bezvěrče nenapadlo nic lepšího než utrácet naše peníze, ab y popřeli slova Bible a proměnili je v lež!“

Halas zesílil. Několik lidí povstalo, potom další a potom všichni. Vztyčili se jako obří tsunami a jejich hlasy se spojily v jeden souvislý nesouhlasný a pobouřený výkřik.

Informační obrazovky zůstaly tmavé, teď už nebyly třeba.

„Toto je válka proti křesťanství, přátelé, a myji platíme z vlastních kapes! Opravdu je necháme plivat na Ježíše Krista a účet za to posílat nám?“Reverend Don T. Spates se zastavil uprostřed pódia, těžce oddychoval a díval se na rozzuřené publikum v katedrále na Virginia Beach, ohromený dopadem vlastních slov. Slyšel to, viděl to, cítil to – dav zuřící spravedlivým hněvem, vzduch prosycený rozhořčením. Jen stěží tomu dokázal uvěřit. Celý život házel kameny, a teď najednou z ničeho nic vrhl granát. Tohle je to téma, za které se modlil a pátral po něm, po němž z celého srdce toužil.

„Chvalme Boha a Ježíše Krista!“ vykřikl a prudce rozpažil a vzhlédl směrem k třpytícímu se stropu katedrály a k nebesům. Pak padl na kolena a třesoucím se hlasem se modlil. „S Tvou pomocí, Ježíši Kriste, zabráníme urážce Tvého otce. Zničíme ten pekelný stroj skrytý v poušti. Nepřipustíme rouhání v podobě věci zvané Isabella!“

Ve Čtvrt na osm vyšel Wyman Ford ze své ubikace, stanul uprostřed příjezdové cesty a vdechl do plic doušek voňavého nočního vzduchu. Okna jídelny připomínala žluté obdélníčky vznášející se v temnotě. I přes přerušované syčení zavlažovače fotbalového hřiště zaslechl vzdálené hlasy a boogie-woogie hranou na klavír.

Kate si stále vybavoval jen jako rebelantskou nejhašteřivější postgraduální studentku na mariánce, kterou kdy znal. Ale musela se přece změnit – a to dost – aby se stala zástupkyní ředitele nejdůležitějšího experimentu v dějinách fyziky.

Jeho vzpomínky zabloudily do dob, kdy ještě bývali spolu, a velmi brzy myslel i na věci, které spolu dělali a o jakých se ve slušné společnosti nemluví. Také proto je rychle zapudil. To by rozhodně jeho vyšetřování nemělo ovlivňovat.

Obešel stříkající zavlažovač, až se dostal k bývalému obchodnímu středisku, nynější jídelně. Vstoupil dovnitř. Z odpočinkové místnosti po jeho pravici se linula záplava světla a hudby. Nakoukl dovnitř. Hrály se tam karty a šachy, někdo si četl, někdo pracoval na laptopech. Mimo Můstek vypadali skoro odpočatě.

Hazelius seděl u klavíru, zahrál pár dalších tónů a vstal.

„Wymane, vítejte! Zrovna dodělali večeři.“ Popadl Forda za paži a odtáhl ho do jídelny. Ostatní se také postupně zvedli a následovali je.

Místnosti dominoval bytelný stůl z borového dřeva prostřený i se svíčkami, čerstvými květinami a stříbrnými příbory. V krbu hořel oheň. Na stěnách visely přikrývky a koberečky kmene Navahů; podle geometrických tvarů Ford usoudil, že se jedná o styl Nakai Rock. Z kuchyněse linula vábná vůně grilovaných steaků a na stole už na ně čekalo několik otevřených lahví s vínem.

Hazelius se choval jako dokonalý hostitel – všechny usazoval, smál se, vtipkoval. Uvedl Forda k jeho místu vprostřed stolu hned vedle štíhlounké blondýny.

„Melisso? Představuji ti Wymana Forda, našeho nového antropologa. Melissa Corcoranová, kosmoložka.“

Potřásli si rukama. Vodopád dlouhých blond vlasů jí volně splýval přes ramena. Pohlédla na něj svýma bledýma očima barvy malachitu. Malinké pihy zdobily její nahoru mírně zdvihnutý nosík; měla na sobě obyčejné kalhoty a košili a přes ni prostou, ale stylovou indiánskou vestu. Její zarudlé oči však naznačovaly, že je na tom podobně jako ostatní.

Místo po jeho pravici zůstalo prázdné.

„Než se do Wymana pustíš, rád bych ho představil ještě pár lidem,“ řekl Hazelius Corcoranové.

„Jasně.“

„Tohle je Julie Thibodeauxová. Její specialitou je kvantová elektrodynamika,“

Žena hned naproti věnovala Fordovi strohé „ahoj“ a hned se vrátila ke svému monologu určenému drobnému muži se šedivými vlasy, jenž seděl hned vedle ní. Thibodeauxová svým vzezřením představovala stereotyp vědkyně: bez smyslu pro módu, zato s nadváhou a příliš velkým ošumělým bílým pláštěm, s krátkými, mastnými, nepříliš často mytými vlasy. Celkový dojem završoval plastový chránič náprsní kapsy se zastrkanými propiskami. V její osobní složce se psalo, že trpí „hraniční poruchou osobnosti“.

Forda velmi zajímalo, jak se to bude projevovat.

„Ten pán hovořící k Julii je Harlan St. Vincent, šéfinženýr elektrické sítě. Když Isabella běží na plný výkon, Harlan se stará o těch devět set megawattů, které do ní proudí jako Niagarské vodopády,“

St. Vincent se postavil a natáhl paži přes stůl. „Rád vás poznávám, Wymane,“ Když se znovu posadil, Thibodeauxová pokračovala ve svém výkladu o něčem, co se mělo jmenovat Bose-Einsteinův kondenzát.

„A ten, co sedí tamhle vzadu, je Michael Cecchini, fyzik standardního modelu elementárních částic.“

Malý tmavý mužík vstal a podal Fordovi ruku. Ford mu s ní potřásl. Zarazily ho jeho prázdné lesklé šedivé oči. Vypadal vyhasle a takový byl i jeho stisk – studený a bez života. I přes odevzdanost a nihilismus, které ovládly jeho nitro, dával si Cecchini úzkostlivě pozor na svůj oděv; jeho košile byla tak běloskvoucí, až z toho oči přecházely, na kalhotách měl puky jako podle pravítka a pěšinku ve vlasech učesanou s vojenskou pečlivostí. Dokonce i ruce měl bez poskvrnky, jemné a čisté jak poprášené hladkou moukou, nehty čisté, upravené a vyleštěné. Ford ucítil jemnou vůni drahé kolínské, ale ani celý sud by nedokázal přehlušit odér zoufalství, který kolem sebe šířil.

Hazelius dokončil představování a zmizel v kuchyni, a hlasy opět zesílily.

Ford se stále ještě neviděl s Kate a začal si říkat, jestli je to jen náhoda.

„Myslím, že s antropologem jsem se ještě nikdy nesetkala,“ řekla Melissa Corcoranová za jeho zády.

Otočil se k ní. „Já zase s kosmoložkou.“

„Asi by vás překvapilo, kolik lidí se domnívá, že barvím vlasy a leštím nehty.“ Na tváři se jí objevil úsměv, který vypadal jako příslib zajímavé noci. „A co tu vlastně budete dělat?“

„Budu se seznamovat s místními a vysvětlovat jim, co se tu děje.“

„Aha, a vy víte, co se to tu vlastně děje?“ V hlase jí zazněl laškovný tón.

„Možná byste mi s tím mohla pomoct.“

Usmála se, natáhla se nad stůl a popadla jednu z lahví. „Víno?“

„Jistě.“

Přečetla si vinětu. „Villa di Capezzana, Carmignano, 2000. Nemám ponětí, co to znamená, ale je dobré. Na vína je tu odborník George Innes. Georgi? Povíš nám něco o tom víně?“

Innesovi vůbec nevadilo, že musel až na druhém konci stolu přerušit rozhovor. Na jeho tváři se objevil úsměv, posunul si brýle na nose a řekl: „Měl jsem kliku, že se mi jich podařilo ukořistit celou bednu. Na dnešní večer jsem chtěl něco pořádného. Capezzana je jedno z mých nejoblíbenějších, pochází ze staré vinice ve svahu na západ od Florencie.

Právě ono získalo jako první kupážovaný cabernet sauvignon akreditaci DOC. Má sytou barvu, vůně červeného a černého rybízu se mísí s třešňovou, a celkově ovocnou chuť.“

Corcoranová se otočila nazpět k Fordovi a zašklebila se na něj. „George je na vína děsnej snob,“ řekla a štědře nalila jemu, potom sobě. Pozvedla sklenku a prohlásila: „Vítej v Red Mese, tom nejpříšernějším místě.“

Jak to myslíš?“

„Vzala jsem si sem kočku, nedokázala jsem ji nechat doma. Dva dny po příjezdu jsem zaslechla vytí a uviděla kojota, jak s ní v hubě utíká pryč.“

„To je hrozné.“

Jsou tu všude kolem, ty prašivý, slizký bestie. Pak tu jsou ještě tarantule, škorpioni, medvědi, rysové, dikobrazi, skunci, chřestýši a černý vdovy. Nesnáším tohle místo.“ Zdálo se, že se jí tím projevem ulevilo.

Ford se pokusil rozpačitě usmát a položil jí tu nejhloupější otázku, jaká ho napadla. Koneckonců nestál o to, aby si ostatní mysleli, že je chytrý. „Takže co má Isabella vlastně dělat? Jsem jen antropolog.“

„Teoreticky se jedná o prostou záležitost. Isabella koliduje subatomické částice při téměř rychlosti světla, aby se vytvořily energetické podmínky Velkého třesku. Dva odlišné částicové proudy zrychlují v opačných směrech v obří cyklické rouře dlouhé po obvodu sedmdesát pět kilometrů. Částice se postupně zrychlují uvnitř prstence, dokud nedosáhnou 99,99 % rychlosti světla. To pravé divadlo nastane ve chvíli, kdy oba proudy svedeme přímo proti sobě do obrovské srážky. A přesně tak stvoříme sílu Velkého třesku.“

Jaké částice do sebe narazí?“

„Hmota a antihmota – protony a antiprotony. Když se srazí – prásk! E se rovná m krát c na druhou, energetický výboj provází vznik mnoha dalších různých částic, ty pak zachytíme na detektorech a analyzujeme, co je každá částice zač a jak vznikla.“

„A odkud máte antihmotu?“

„Washington nám ji posílá doporučeně balíkovou poštou.“

Ford se zasmál. „A já měl dojem, že vedou jen černé díry.“

„Ve skutečnosti si antihmotu tvoříme přímo tady ostřelováním zlaté desky částicemi alfa. Antiprotony pak svádíme do sekundárního prstence a do hlavního je dávkujeme podle potřeby.“

„A kde se v tomhle procesu uplatní taková kosmoložka?“ zeptal se Ford.

Já tu provádím temná studia!“ dramaticky vykulila oči. „Temnou hmotu a temnou energii.“ Usrkla víno.

„To zní děsivě.“

Zasmála se. Sledoval, jak po něm její zelené oči nepokrytě bloumají hodnotícím pohledem. Kolikpak jí asi bude? Třicet tři? Třicet čtyři?

„Asi před třiceti lety si astronomové uvědomili, že většina hmoty ve vesmíru není ten typicky viditelný a hmatatelný ‚sajrajť. Pojmenovali ji temnou hmotou. Vypadá to tak, že se nachází všude kolem nás. Nevidíme ji, ale ona prochází naprosto nenápadně i skrz naše těla jako nějaký ‚stínový vesmír. Galaxie plavou uprostřed obrovských bazénů temné hmoty. Nevíme, co to je, proč to tu je nebo odkud to přišlo. Vzhledem k tomu, že musela temná hmota vzniknout během Velkého třesku jako běžná hmota, tak doufám, že by jí mohla Isabella trochu vyprodukovat.“

„A temná energie?“

„To je něco úžasného a zároveň strašidelného. V roce 1999 kosmologové zjistili, že nějaké neznámé energetické pole nutí vesmír, aby se stále rychleji a rychleji zvětšoval, jako by ho dofukovalo jako obrovský balon. Pojmenovali to jako temnou energii. Naprosto nikdo nemá ponětíy co to je a odkud to pochází. Mohlo by to být něco zlovolného.“

Volkonsky na druhé straně stolu si odfrkl: „Zlovolný? Vesmír na nás nemá vlastní názor. Ten na nás sere.“

„Každopádně,“ prohlásila Corcoranová, „temná energie nakonec zničí vesmír takzvaným Velkým křachem.“

„Velký křach?“ Až do té chvíle Ford svou neznalost předstíral, ale o Velkém roztržení vskutku nikdy nic neslyšel.

Je to nejnovější teorie o osudu vesmíru. Dost brzy se rozpínání vesmíru zrychlí natolik, že se roztrhnou galaxie, potom hvězdy, potom planety, my dva – a tak dále až na úroveň samotných atomů. Všechno pryč, pápá! Realita zmizí. Napsala jsem o tom článek na Wikipedii. Koukni na něj.“

Upila a Ford si všiml, že nebyla zdaleka jediná, kdo si užíval vína. Všichni kolem se náramně bavili a půl tuctu prázdných lahví již čekalo jen na vrácení zálohy.

„Slyšel jsem správně? Řeklas ‚dost brzy?“

„Ani ne za dvacet, dvacet pět miliard let do budoucna.“

„Brzy je relativní pojem,“ řekl Volkonsky a drsně se zasmál.

Corcoranová prohlásila: „My kosmologové hledíme hodně do budoucna.“

„A nám odborníkům na počítače záleží na každé milisekundě.“

„Jen milisekundě?“ zeptala se Thibodeauxová pohrdavě. „Já se v kvantové elektrodynamice pohybuju v řádech femtosekund.“

Hazelius vyšel z kuchyně a nesl tác přetékající grilovanými svíčkovými řezy. S pochvalnými hlasy ze všech stran ho položil na stůl. Za ním se vynořila Kate Mercerová a nesla v míse hranolky. Aniž by se na Forda podívala, položila ji na stůl a zmizela zpět v kuchyni. Na první pohled na ni od doby, co se rozešli, ho nemohlo připravit vůbec nic. V pětatřiceti jí to slušelo ještě mnohem víc než ve třiadvaceti, jen namísto dlouhého nepoddajného vodopádu černých vlasů měla krátký a stylový účes; zanedbaná doktorandka v sepraných džínách a příliš velkém pánském triku rozhodně dospěla. Naposledy ji sice viděl před dvanácti lety, ale připadalo mu to jako pár dní. Ucítil rýpnutí v žebrech, otočil se a uviděl, jak mu Corcoranová podává tác. „Doufám, že nejsi vegetarián, Wymane.“

„To teda nejsem.“ Napíchnul na vidličku obzvláště krvavý plátek, podal tác dalšímu a snažil se vypadat nonšalantně. Přítomnost Kate v místnosti ho vyvedla z míry.

„Hlavně si nemysli, že takhle hodujeme každý den,“ řekla. „To slavíme tvůj příjezd.“

Ozvalo se zacinkání lžičky o sklo a Hazelius povstal se zdviženou sklenkou.

Ruch ustal.

„Rád bych tímto přípitkem uvítal…“ Rozhlédl se. „Tak kdepak je naše zástupkyně ředitele?“

Rozletěly se kuchyňské dveře, Kate vběhla dovnitř, prkenně se usadila vedle Forda a strnulým pohledem provrtávala protější stěnu.

„Tak tedy, rád bych tímto přípitkem přivítal nejnovějšího člena našeho týmu, Wymana Forda.“

Ford se díval přímo na Hazelia a pokusil se nevnímat Kate a teplo jejího těla vedle sebe, její vůni.

„Jak již mnozí z vás vědí, Wyman je antropolog, zabývá se lidskou povahou – mnohem komplexnější problematikou, než je ta naše.“ Pozvedl sklenku. „Velmi se těším na naši spolupráci, Wymane. My všichni se těšíme na spolupráci.“

Ozval se potlesk.

„A teď, než se posadím, rád bych řekl pár slov k včerejšímu zklamání…,“ odmlčel se. „Stali jsme se součástí snažení, které lidstvo podstoupilo od chvíle, kdy někdo poprvé zvedl hlavu, podíval se na hvězdy a pomyslel si, kde se tam asi vzaly. Hledání pravdy patří už odedávna k nejdůležitějším lidským dobrodružstvím. Je to přesně to, co lidstvo motivuje už od dob objevu ohně až po objev kvarků. My jsme ti praví následníci Promethea, jenž ukradl oheň bohům a dal ho lidstvu.“

Dramaticky se odmlčel.

„A vy víte, že Promethea za tento čin bohové na věčné časy přikovali ke skále. Každý den přilétali orli, rozsápali mu bok a požili jeho játra. Ale díky nesmrtelnosti nemohl zemřít a musel trpět navždy.“

V místnosti zavládlo ticho. Ford slyšel jen praskání ohně.

„Hledání pravdy očividně není nic jednoduchého, jak se v současnosti můžeme přesvědčit.“

Hazelius znovu pozvedl sklenku. „Na Prometheovy následníky.“

A na to si všichni připili.

„Další pokus spustíme ve středu v poledne. Až do té chvíle se musíme všichni naprosto soustředit na to, co je před námi.“

Posadil se. Všichni se znovu chopili nožů a vidliček a pokračovali v rozhovorech.

Když okolní šum zesílil dostatečně, řekl Ford tiše: „Ahoj, Kate.“

„Ahoj, Wymane.“ Nepodívala se na něj. „Říct, že jsem tě tu nečekala, ani zdaleka nemůže vystihnout moje překvapení.“

„Sluší ti to.“

„Díky.“

„Zástupkyně ředitele, dotáhla jsi to vysoko.“ Když četl její složku, cítil se jako šmírák. Ale neodolal, bylo to příliš poutavé čtení. Od jejich rozchodu urazila kus cesty, a nebyla to zrovna procházka růžovou zahradou.

„A co ty – co se stalo s tvou kariérou u CIA?“

„Vzdal jsem se jí.w

„A teď jez tebe antropolog?“

„Přesně tak.“

Ani jeden z nich už nic neřekl. Její hlas, ta zvláštní tónina, v níž mluvila, ho zasáhly mnohem více než její vzhled. Znovu se nechtěně ocitl na řece vzpomínek a uvědomil si, jak byla jeho reakce na její chování a přítomnost nepatřičná, vždyť se rozešli už tak dávno. Od té doby prožil pár jiných vztahů a dokonce jedno manželství. Pravda, nebyl to zrovna pěkný rozchod, žádné „co takhle, kdybychom zůstali přáteli“, kdepak. Navzájem si řekli věci, které se nedají prominout.

Kate k němu seděla zády a mluvila s někým jiným. Zamyšleně se napil a jeho mysl zabloudila k té první chvíli, kdy ji uviděl na MIT. Jednoho odpoledne pátral za Barker Engineering Library po nějakém tichém místečku na čtení, když zahlédl mladou dívku spící pod stolem, což bývalo relativně běžné. Hlavu měla položenou na pravé ruce, levou ruku přehozenou přes sebe, dlouhé mastné vlasy rozprostřené po koberci. Byla štíhlá a dokonalá, měla ty zvláštní křivky, kterými se vyznačují lidé s asijskými předky. Vypadala jako spící gazela.

Bledá prohlubeň na místě, kde její klíční kost přecházela v ladné křivky krku, mu připadala jako ta nejerotičtější věc na světě. Lačným pohledem přejížděl její spící tělo a nepokrytě vstřebával každou vzrušující podrobnost. Nějak se mu nedařilo pohnout se z místa, prostě na ni jen zíral.

Najednou jí na tváři přistála moucha. Cukla sebou a její oči jako z mahagonu se prudce otevřely a podívaly se na něj. V tu chvíli už se definitivně cítil jako šmírák.

Zrudla a neohrabaně se vyškrábala zpod stolu. „Máš problém?“

Zamumlal něco o tom, že měl starost, jestli jí něco není.

Trochu se uklidnila a zčervenala ještě víc. „No jo, musela jsem na tý podlaze vypadat divně. Obvykle tu v tuhle dobu nikdo není. Stačí mi si dáchnout deset minut, a pak jsem jako rybička.“

Znovu jí zopakoval, že o ni měl jenom starost, jestli třeba neomdlela. Nadhodil něco o tom, že by to chtělo dva hrnky presa, než začne zase s knížkami, on že by si taky jeden dal… a bylo z toho první rande.

Neměli snad nic společného. Možná to je tak lákalo. Ona pocházela z malého města, ze střední třídy, on se narodil se stříbrnou lžičkou v puse. Ona milovala Blondie, on Bacha. Ona občas kouřila trávu, což on považoval za ostudné chování. On byl katolík, ona nezlomná ateistka. On si dával pozor na své chování, ona byla nepředvídatelná, spontánní a divoká. Na druhém rande po něm vyjela. Navíc byla pekelně dobrá studentka, možná dokonce geniální. Byla tak chytrá, že ho to zároveň děsilo i vzrušovalo. Neomezovala se na fyziku, snažila se zoufale porozumět i lidské povaze. Partyzánka tělem i duší, rozčilená na veškerou nespravedlnost celého světa. Podepisovala petice, účastnila se pochodů a psala editorům. Vzpomínal si na jejich hádky o politice a náboženství, které se táhly třeba až do rána. Dokázala ho vždycky překvapit, jak i přes svou prudkou povahu a názory umí chápat lidskou psychiku.

Když se rozhodl vstoupit do CIA, museli se rozejít. V jejím černobílém světě mohl být buď jen jedním z těch zlých, nebo dobrých. CIA rozhodně patřila do první kategorie. Když se snažila být slušná, říkávala jí Centrální Idiotská Agentura.

„Wymane,“ oslovila ho Kate, „proč jsi odešel?“

Ford se vrátil do reality. „Cože?“

„Proč jsi skončil u CIA. Co se stalo?“

Kéž by jen mohl tak lehce procedit přes zuby: Protože moji manželku zabila bomba v autě, když jsme pracovali v utajení.

„Nebylo to ono,“ řekl trpce.

„Hm. Asi nemůžu doufat, žes přehodnotil své názory?“

Asi nemůžu doufat, žes přehodnotil své názory? pomyslel si rozladěně Ford, ale raději to nechal být. Taková prostě byla, přes mrtvoly vždycky rovnou k jádru pudla. Tuhle její vlastnost miloval, ale zároveň ji i nenáviděl.

„Večeře vypadá skvěle,“ řekl, když se pokusil udržet konverzaci v mezích slušného rozhovoru. „Co si já pamatuju, bývalas mistryní mikrovlnky.“

„To nebylo jídlo, nabírala jsem z toho na váze.“

Znovu zavládlo ticho.

Ford ucítil šťouchnutí do žeber, a když se otočil na druhou stranu, uviděl Melissu Corcoranovou, jak mu chce dolít sklenku. Trochu se červenala.

„Steak je skvělej,w řekla. „Moc se ti poved, Kate.“

„Díky.“

„Krvavěj, přesně tak ho mám ráda. Ale koukám,“ řekla a ukázala na Fordův talíř, „toho svýho ses ani nedotknul!“

Ford spolknul sousto, ale nějak ho přešla chuť.

„Vsadila bych se, že ti Kate povídá o teorii strun. Je to zajímavý téma, i když se zakládá jen na samých spekulacích.“

„Na rozdíl od temné energie,“ doplnila Kate břitce.

Ford okamžitě vycítil, že ty dvě mají mezi sebou jistě pár nevyřešených záležitostí.

„Temnou energii se podařilo objevit experimentálně,“ řekla Corcoranová chladně, „pouhým pozorováním, teorie strun je přesný opak, existuje jen jako spousta rovnic bez výsledků ověřitelných pokusem. Se skutečnou vědou to má pramálo společného.“

Volkonsky se naklonil nad stůl. Ford ucítil závan cigaretového kouře.

„Temná energie, struny, pche! Koho to zajímá? Já chci vědět, co dělá antropolog.“

Ford s povděkem přivítal uvolnění atmosféry. „Prostě se sebereme, nějakou dobu žijeme s poloztraceným kmenem a ptáme se na spoustu hloupých otázek.“

„Ha-ha!“ zasmál se Volkonsky. „Možná víš, že se rudoši vracejí do Red Mesy. Já jen doufám, že nás nehodlají skalpovat!“ Vydal indiánský pokřik a čekal, jestli se ostatní nepřidají.

„To není k smíchu,“ řekla Corcoranová jedovatě.

„Klídek, Melisso,“ vyštěkl náhle velice rozezlený Volkonsky, až se mu třásly vousy na bradě. „Nepokoušej se mě vychovávat.“

Corcoranová se podívala na Forda a řekla: „Nemůže si pomoct, je to magor s diplomem.“

A další nevyřešená záležitost, pomyslel si Ford. Bude si muset dát zvláštní pozor, aby se nedostal do křížové palby, než zjistí, jaké vztahy tu mezi jednotlivými lidmi vlastně panují.

Volkonsky poznamenal: „Mám dojem, že Melisse dněska véčer víno obzvláště chutná. Koneckonců jako obvykle.“

„No samozřejmě,“ zaskřehotala v odzbrojující nápodobě Volkonského přízvuku. „To ábych do sebe lila vódku po nócich!“ Pozvedla sklenku, prohlásila: „Za vas!“ a vypila ji až do dna.

„Tak kdybych vám do toho mohl vstoupit,“ promluvil Innes strojeným hlasem psychologa. „Přestože je dobré v sobě nedusit pocity, přece jenom…“

Hazelius mávl rukou, aby ho umlčel, a upřeně se podíval střídavě na Volkonského a Corcoranovou tak přísným pohledem, až nastalo ticho. Volkonsky se zhroutil zpět na židli a v koutku úst mu škubalo. Corcoranová v obranném gestu založila ruce na hrudi.

Hazelius nechal trapné ticho ještě chvilku gradovat, než promluvil: „Všichni jsme hodně unavení a trochu deprimovaní.“ Mluvil tichým a mírným hlasem, takže bylo dobře slyšet praskání dřeva v krbu.

„Není to tak, Petře?“

Volkonsky nic neřekl.

„Melisso?“

Úsečně přikývla, tváře měla rudé.

„Teď na to zapomeňte… zakopejte válečnou sekeru… pro dobro našeho projektu.“

Řekl to klidně, líbivě, rytmicky, téměř hypnoticky – skoro jako trenér chlácholící vyplašeného koně. Na rozdíl od Innese nezněl povýšeně.

„Přesně tak,“ skočil mu bohužel Innes do řeči a dokonale narušil atmosféru, kterou pracně vytvořil Hazelius. „Přesně tak. Byl to ozdravný dialog. Všechny tyto problémy můžeme probrat na našem příštím skupinovém sezení. Jak jsem říkal, není dobré držet takovéhle věci uvnitř.“

Volkonsky se vymrštil tak rychle, až se jeho židle převrhla na zem. Zmačkal ubrousek a hodil ho na stůl. „Seru vám na sezení, mám spoustu práce.“

Nezapomněl za sebou bouchnout dveřmi.

Nikdo nic neříkal, ozvalo se jen zašustění papíru, když Edelstein dojedl večeři a otočil na další stránku Placek nad Finneganem.

PASTOR RUSS EDDY VYSTOUPIL z obytného přívěsu, přehodil ručník přes vyzáblé rameno a zastavil se na zápraží. Pondělí probudilo misii pronikavou září, vycházející slunce svými zlatými paprsky políbilo pískovcové stěny údolí a větve mrtvého topolu hned vedle menšího obytného přívěsu. Ne zas tak daleko za ním se nad horizontem tyčila ve vší své velikosti Red Mesa – rudý sloup v ranním slunci.

Zdvihl oči k obloze, sepjal ruce, sklonil se a promluvil silným a zřetelným hlasem: „Děkuji ti, Pane, za dnešní den.“

Po chvíli ticha se odšoural k staré ruční pumpě a přehodil ručník přes rezavé zábradlí. Několikrát usilovně zapumpoval pákou. Proud ledově chladné vody se rozstříkl po pozinkovaném umyvadle. Russ si chrstl trochu do obličeje, do vany hodil kostku mýdla, rozvířil vodu, dokud v ní nebylo dost mydlinek, oholil se a vyčistil si zuby. Pak si chrstl víc vody na hruď a do obličeje, umyl se a osušil ručníkem ze zábradlí. Potom se pečlivě prohlédl v zrcadle zavěšeném na rezavém hřebíku na kůlu od plotu. Obličej měl malý, a z lebky mu trčely chomáče řídkých vlasů. Své tělo nenáviděl. Vypadal jako věchýtek. Kdysi dávno řekl doktor jeho matce, že je „neschopný dalšího růstu“. Už jenom náznak, že by si za špatný zdravotní stav mohl on sám, ho i po letech v nitru velmi bolel.

Pečlivě si přečesal vlasy přes prořídlá místa, zakřenil se a prohlédl si křivé zuby, jejichž nápravu si nikdy nebude moct dovolit. Nějak mu to připomnělo jeho syna Luka – ten rok by mu bylo jedenáct let – a propadl se do bažiny zoufalství ještě hlouběji. Už šest let Luka neviděl. Před jeho očima náhle proběhl výjev, jak jeho chlapec jednoho horkého letního dne pobíhal kolem zavlažovače trávníku… Ta vzpomínka jím projela jako nůž indiánky hrdlem jehněte, které stále mečelo a házelosebou, přestože byl jeho osud již dávno zpečetěn. Tento nedávný výjev, jejž zahlédl, se mu také vryl pevně do paměti.

Otřásl se při pomyšlení na nespravedlnost, finanční obtíže, nevěru své ženy, rozvod. Byl znovu a znovu šikanován, i když to nebyla jeho vina.

Přišel do rezervace jen s vírou a dvěma krabicemi knih. Bůh zkoušel jeho oddanost bídnou existencí a soustavným nedostatkem peněz. Eddy nesnášel, že dlužil peníze skoro všem v okolí, hlavně indiánům. Bůh ale ví, co dělá. Eddy si pomalu budoval vlastní náboženskou obec i přesto, že lidi zajímalo víc oblečení rozdávané zdarma než kázání. Nikdo nevložil do košíku na příspěvky víc než pár babek, některé týdny tam našel třeba jen dvacet dolarů. Většina peněz putovala do sbírky katolické misie na zásoby dioptrických brýlí a bezplatných léků, nebo na jídlo pro ty, kteří to v kostele církve Svatých posledních dnů v Rough Rocku potřebovali nejvíce. S Navahy byl problém v tom, že neviděli rozdíl mezi mamonem a Bohem.

Eddy si dal na chvilku pauzu, aby se podíval po Lorenzovi, ale jeho navažský pomocník se zatím neukázal. Při pomyšlení na Lorenza zrudl vzteky. Peníze z košíku zmizely potřetí a Eddy už nepochyboval o tom, že je zlodějem právě Lorenzo. Bylo to jen něco málo přes padesát dolarů, ale ty peníze jeho misie zoufale potřebovala. Navíc to kradl Bohu. Lorenzova duše byla v nebezpečí pro mizerných padesát babek. Eddy toho měl dost. Už minulý týden se rozhodl, že Lorenza vyhodí, ale potřeboval důkaz. Teď ho měl. Předcházejícího dne označil mezi sbírkou a koncem bohoslužby bankovky v košíku žlutým zvýrazňovačem a pak požádal prodavače v Blue Gapu, aby pohlídal, kdo je utrácí.

Když si oblékl tričko, protáhl si hubené ruce a pohlédl na svou misii s hrdostí i s nechutí. Obytný přívěs, ve kterém žil, se rozpadal. Nedaleko stála stodola na seno od firmy ProPanel, kterou koupil od farmáře v Shiprocku. Rozebranou ji postupně převezl a znovu postavil, aby se z ní stal jeho kostel. Byla to vyčerpávající práce. Plastové židle různých velikostí, tvarů a barev nahradily kostelní lavice. „Kostel“ byl otevřený ze tří stran. Během posledního kázání řádil vítr tak, že nafoukal dovnitř písek.

Eddyho přívěs skrýval jen jednu jedinou cennost – dvoujádrový počítač iMac Intel s dvacetipalcovou obrazovkou. Poslal mu ho turista, který putoval zemí Navahů a byl uchvácen Eddyho misií. Počítač byl darem z nebe. Bylo to Eddyho „záchranné lano“, jeho spojení se světem za hranicemi indiánské rezervace. Trávil na něm mnoho hodin denně. Navštěvoval stránky a diskusní fóra křesťanských spolků, odesílal a přijímal e-maily a organizoval distribuci oblečení zdarma.

Eddy vešel do kostela a začal srovnávat židle do přesných řad a smetáčkem smetal písek ze sedadel. Jak tak pracoval, vzpomněl si na Lorenza a začal s židlemi vztekle bouchat, když je stavěl na místo. Tohle má být přece Lorenzova práce! Když srovnal židle, začal zametat písek z dřevěné kazatelny na vzdálenějším konci kostela. Při zametání zahlédl na dvoře Lorenza. Konečně! Indián to měl od Blue Gapu pěšky tři kilometry. Vždycky přicházel nečekaně a potichu jako duch.

Eddy se narovnal a opřel se o násadu koštěte, když mladý Navaho vstoupil do stínu kostela.

„Ahoj, Lorenzo,“ řekl Eddy neutrálním hlasem, „ať ti dnes Bůh požehná a provází tě.u

Lorenzo si hodil copy dozadu: „Ahoj.“

Eddy si zkoumavě prohlížel jeho nevlídný obličej, jestli tam nejsou známky po pití nebo drogách, ale odvrátil oči, když si Lorenzo beze slova vzal koště a začal zametat. Navahy bylo těžké pochopit a Lorenza obzvláště. Tichý samotář, který se drží jen svých lidí. Těžko říct, co se mu honí hlavou mimo myšlenek na drogy a alkohol. Eddy si nemohl vzpomenout na jediný případ, kdy Lorenzo řekl celou větu. Vůbec si nedokázal představit, jak mohl někdo takový kdy studovat na Kolumbijské univerzitě, i když se mu ji nepodařilo dokončit.

Eddy poodešel a díval se, jak Lorenzo uklízí. Zametal pomalu a špatně, protože po něm zůstávaly pruhy písku. Eddy se snažil nezmínit se o penězích ze sbírky. Sám kolikrát neměl co jíst nebo si musel půjčovat peníze na plyn. A tady Lorenzo krade peníze od Boha, za které si nepochybně kupuje drogy nebo chlast. Když pomyslel na to, jak postaví Lorenza před hotovou věc, byl o to nervóznější. Nejdřív ale musel počkat, co mu řekne prodavač, aby měl důkaz. Kdyby Lorenza obvinil a on to popřel, což by určitě udělal, jak by ho mohl bez důkazu usvědčit?

„Lorenzo, až tady skončíš, mohl bys roztřídit oblečení, které právě dorazilo?“ Ukázal na několik krabic, které mu v pátek přišly z kostela v Arkansasu.

Navaho zavrčel na znamení, že rozuměl. Eddy se zadíval na Lorenzovo neohrabané zametání a bylo mu jasné, že je pod vlivem nějakého svinstva. Byl si v tu chvíli jisty, že peníze ze sbírky ukradl. Eddy si teď bude muset půjčit na jídlo a na plyn, aby přežil do konce týdne. Chvěl se zlostí, ale neřekl nic. Strnule odešel do svého přívěsu udělat si skromnou snídani.

FORD SE ZASTAVIL NA PRAHU STODOLY. Bylo pondělí ráno a paprsky slunce osvětlovaly oblaka prachu uvnitř. Slyšel, jak koně ve stáji přešlapují a přežvykují krmení. Vešel dovnitř a vydal se prostřední uličkou. Zastavil se, aby si prohlédl zvířata v první stáji. Strakatý kůň s plnou tlamou ovsa se na něj podíval.

„Jak se jmenuješ, kámo?“

Kůň zařehtal a sklonil hlavu pro další sousto. Na druhém konci stodoly zarachotil kbelík. Otočil se a uviděl, jak ze zadní stáje vystrčila hlavu Kate Mercerová.

Zírali na sebe.

„Dobré ráno,“ řekl Ford a pokusil se o nenucený úsměv.

„Dobré…“

„Zástupkyně ředitele, výzkumnice teorie strun, kuchařka a ošetřovatelka koní v jednom? Ty jsi žena mnoha talentů,w snažil se vtipkovat. Měla nadání i na další věci, ale na ty chtěl spíš zapomenout.

„Když to říkáš…“

Otřela si čelo hřbetem ruky v rukavici a poponesla kbelík zrní o kousek dál. V lesklých vlasech měla zamotané stéblo slámy. Oblékla si upnuté džíny, bílou pánskou nažehlenou košili a přes ni odřené džínové sako. Měla rozepnutý knoflíček u krku a Ford zahlédl její plná ňadra.

Polkl a neschopný slova jen přihlouple poznamenal: „Ostříhala sis vlasy.“

„Jo, jo, vlasy mají tendenci růst.“

Nenechal se nachytat.

„Takhle ti to sluší,“ nevzrušeně poznamenal.

„Je to tak trochu moje verze tradičního japonského sestřihu, zvaného umano-o.“

Pro Kate byly vlasy vždycky citlivou záležitostí. Její matka sice byla Japonka, ale všechno japonské své dceři odpírala. Zakazovala jí mluvit doma japonsky a trvala na tom, aby Kate nosila své vlasy dlouhé a rozpuštěné jako americké dívky. Kate se tedy s vlasy podvolila. Když ale její matka začala naznačovat, že by byl Ford ideální americký manžel, úporně začala hledat jeho vady.

Fordovi bylo jasné, co novy účes znamená.

„Co tvá matka?“

„Zemřela před čtyřmi lety.“

„To je mi líto.“

Odmlčeli se.

„Chceš si zajezdit?“

„Přemýšlel jsem o tom.“

„Ani nevím, že umíš jezdit.“

„Když mi bylo deset, strávil jsem léto na ranči u kamaráda.“

„V tom případě ti nedoporučuju jet na Snortovi,“ kývla směrem ke strakatému koni. „Kam chceš jet?“

Ford vyštrachal z kapsy mapu a rozložil ji.

„Chtěl jsem jet do Blackhorsu a navštívit místního šamana. Autem by to bylo asi třicet kilometrů po špatných silnicích, ale pokud to na koni vezmu zadem po stezce kolem stolové hory, pak to bude jen deset kilometrů.“

Kate vzala mapu a prohlédla si ji.

„To je Půlnoční stezka. Nic pro začátečníky.“

„Ale ušetří mi to spoustu hodin.“

„I tak bych si být tebou vzala raději džíp.“

„Nechci tam přijet s autem vyzdobeným vládními znaky…“

„Hm, vím, co tím myslíš.“

Ztichli.

„Dobře,“ řekla Kate, „správný kůň pro tebe bude Ballew.“

Sundala z háku ohlávku, vešla do stáje a vyvedla z ní příšerně špinavého koně. Měl krk od bahna, vypelichaný ocas a vypasené břicho.

„Vypadá, jako by ho odmítli v továrně na psí žrádlo.“

„Nehodnoť koně podle vzhledu. Starej Ballew je odolnej. A dost chytrej na to, aby byl klidnej, když jde dolů po Půlnoční stezce. Vezmi sedlo a podložku z poličky a vyrazíme.“

Vykartáčovali a osedlali koně, připevnili uzdu a vyšli ven.

„Umíš nasednout?“ zeptala se.

Ford se na ni podíval. „Nohu do třmenu, vyšvihnout se… je to tak?“ Podržela mu uzdu.

Ford po ní nemotorně šmátral, potom se mu ji podařilo přehodit koni přes hlavu. Nahmatal třmen a vsunul do něj nohu.

„Počkej, musíš…“

Už se ale vyhoupl. Sedlo sklouzlo na stranu a Ford spadl přímo na zadek do hlíny. Ballew tam lhostejně stál a sedlo mu viselo na boku.

„Chtěla jsem ti říct, že si musíš zkontrolovat řemen od sedla,“ bylo vidět, jak zadržuje smích.

Ford vstal a oprašoval se. „Takhle tady lámeš chlapy?“

„Chtěla jsem tě varovat.“

„No, bylo by nejlepší, kdybych už byl pryč…“

Kroutila hlavou: „Ze všech míst na světě bych tě nejmíň čekala tady.“

„Ty nemáš radost, viď?“

„To nemám.“

Potlačil ostrou odpověď, měl jiné starosti.

„Dávno jsem se z toho dostal, doufám, že ty taky.“

„Neboj, je to úplně za mnou. Hlavně teď žádné podobné komplikace.“

„Jaké komplikace?“

„Zapomeň na to.“

Ford nic neříkal. Nechtěl se s Kate zaplést do něčeho osobního – drž se úkolu! Po chvíli se opatrně zeptal: „Pojedeš dnes zpátky do Bunkru?“

„Nejspíš ano.“

„Další problémy?“

Měl dojem, že se dost ostražitě vyhnula jeho pohledu.

„Možná.“

„Jaké problémy?“

Podívala se na něj, pak zase uhnula očima: „Drobná závada s hardwarem,“

„Hazelius mi říkal, že je to software.“

„To taky.“ Znovu uhnula pohledem.

„Můžu s něčím pomoct?“

Podívala se na něj zpříma a její mahagonové oči byly zastřené a velmi ustarané.

„Ne.“

„Je to něco vážného?“

Váhavě řekla: „Wymane, hleď si své práce a nech nás dělat tu naši, dobře?“

Náhle se otočila a zamířila zpátky směrem ke stodole. Ford se za ní díval, dokud nezmizela uvnitř.

BĚHEM JlZDY SE FORD UVOLNIL a snažil se odpoutat své myšlenky od Kate, protože už na ni na svůj vkus myslel až příliš. Byl to jeden z těch nádherných dní pozdního léta s nádechem melancholie, který mu připomněl, že léto brzy skončí. Rdesno zlatě kvetlo v suché trávě. Opuncie se ježily ostny a květy na větvičkách apačských švestek nenávratně zmizely a daly všem najevo, že je podzim už za dveřmi.

Stezka se pomalu vytrácela a Forda napříč terénem navigoval jen kompas. Se starodávnými pokroucenými jalovci a kamennými útvary, co přinášejí smůlu, vypadal vrchol stolové hory prehistoricky. Ford projel kolem stopy medvěda, otisknutá tlapa vypadala skoro jako lidská. Vzpomněl si na navažský výraz pro medvěda, myslel si, že na něj už dávno zapomněl, šuš.

Očtyřicet minut později se dostal k okraji stolové hory. Kolmý sráz strmě klesal pár desítek metrů, než přešel v pozvolné klesání po pískovcových plošinách k Blackhorsu, nacházejícímu se o šest set metrů níže. Osada, ležící asi kilometr od úpatí hory, vypadala jako shluk různě velkých krabiček od sirek rozesetých po poušti.

Ford vyrazil k okraji útesu, aby nalezl místo, kde se do úbočí zařezávala Půlnoční stezka. Na mapě byla vyznačena jako stará těžební uhelná cesta, ovšem vlivem štěrku, sesuvů půdy a stálého působení eroze se proměnila v nebezpečnou a záludnou stezičku. Klikatila se přes útes až k hřebenu hory a pak cik cak dolů. V místech, kde byla stěží metr široká, se mu točila hlava. Možná měl přece jenom jet tím džípem. Ale přece to teď nevzdá!

Dovedl Ballewa k okraji útesu a vlekl ho za uzdu dolů. Kůň sklonil hlavu, odfrkl si trochu nespokojeně a následoval pána. Ford tohošmudlu obdivoval, dokonce k němu cítil jistou náklonnost. Za půl hodiny byli dole.

Ford nasedl na Ballewa a poslední kousek cesty jeli mělkým kaňonem ve stínu tamaryšků. Chlévy pro krávy, ohrady, větrný mlýn, nádrž na vodu a tucet zchátralých obytných přívěsů, to bylo městečko Blackhorse. Za jedním z přívěsů stálo několik tradičních osmibokých navažských domků z cedrových štěpů s hliněnými střechami. Kousek od středu městečka dovádělo asi půl tuctu předškolních dětí na rozpadlých houpačkách a jejich ječivé hlasy prořezávaly pouštní prázdnotu. U přívěsů parkovaly dodávky. Ford ostruhou pobídl Ballewa a starý kůň šel pomalu po rovině až k okraji města. Vítr nepřestával foukat. Když ho uviděly přijíždět, děti si přestaly hrát, ztuhly jako miniaturní sochy a zíraly na něj. Jak se dalo čekat, po chvilce s vřískotem utekly.

Ford zastavil Ballewa dvacet metrů od nejbližšího přívěsu a čekal. Z Ramahu věděl, že soukromí a osobní prostor Navahů začíná dost daleko před prahem. Po chvíli práskly dveře a z jednoho přívěsu vyšel velký muž v kovbojském klobouku. Kulhal a měl nohy do O. Podal Fordovi ruku.

„Támhle si uvažte koně,“ snažil se překřičet vítr.

Ford sesedl, uvázal Ballewa a uvolnil sedlový řemen. Muž k němu přistoupil a kryl si oči před jasem slunce.

„Kdo jste?“

Ford mu podal ruku.

Jíaáťééh si éí Wyman Ford yinišyé.“

„Ó né, zase další bilagaanay který zkouší mluvit navažsky!“ řekl muž vesele. Pak dodal: ‚Aspoň máte přízvuk lepší než většina ostatních.“

„Díky!“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Hledám Nelsona Begaye.“

„Právě jste ho našel…“

„Máte chvilku?“

Begay přimhouřil oči a podíval se zblízka na Forda: „Vy přicházíte ze stolové hory?“

„Ano.“

„Pane jo!“

Bylo ticho.

Begay po chvíli řekl: „Odtamtud vede děsně obtížná stezka!“

„Není, když se kůň vede.“

„Chytrý muž!“

Nastala další trapná pauza.

„Vy… vy jste teda od vlády?“

„Jo, jsem.“

Begay na něj chvíli mhouřil oči, odfrknul si, nakonec se otočil, odkulhal do přívěsu a práskl dveřmi. Po městečku Blackhorse se rozhostilo ticho, jen vítr zvedal oblaka prachu a vypadalo to, jako by kolem Forda někdo rozvlnil žlutou deku.

Co teď?

Ford stál ve zvířeném prachu a připadal si jako idiot. Kdyby zaklepal na dveře, Begay by stejně neotevřel, a dosáhl by jedině toho, že by vypadal jako další vlezlý bilagaana. Na druhou stranu – přece sem přišel právě proto, aby si s Begayem promluvil.

Sakrciy ten chlap přece nemůže navždycky zůstat v přívěsu.

Ford se posadil. Minuty se vlekly, vítr foukal a vířil prach: uteklo asi deset minut. Ploštice si to mašírovala prachem za nějakým tajným úkolem, a jak se vzdalovala, stávala se z ní menší a menší černá tečka, až zmizela úplně. Fordova mysl se kdesi toulala, myslel na Kate a jejich vztah a na tu dlouhou cestu, kterou jeho život od té doby urazil. Nevyhnul se tomu, že se jeho myšlenky uchýlily k manželce, jejíž smrt nabourala všechnu jistotu, kterou v životě cítil. Předtím neměl ani tušení, jak svévolný umí život být, ale věděl, že se neštěstí stalo i jiným. Fajn, dostal lekci! Mohl to odnést i on sám. Život jde dál.

Záchvěv záclony v okně mu napověděl, že ho Begay pozoruje. Byl zvědavý, jak dlouho tomu chlápkovi bude trvat, než pochopí, že se odsud ani nehne. Doufal, že brzy. Písek mu začínal pronikat do kalhot a propracovával se do bot a pomalu vnikal i do ponožek.

Bouchly dveře a Begay, očividně namíchnutý, vyšel s dupáním a založenýma rukama na dřevěnou terasu. Zašilhal na Forda, sešoural se z vratkých dřevěných schodů a přišel blíž. Podal Fordovi ruku a pomohl mu vstát.

„Zatraceně, vy jste nejtrpělivější běloch, kterýho jsem kdy potkal. Myslím, že musíte jít dovnitř… a oprašte se předtím, než mi zničíte pohovku!“

Ford si otřepal šaty a následoval Begaye do obývacího pokoje.

„Dáte si kafe?“

„Dík.“

Begay se vrátil s hrníčky jakési nemastné neslané tekutiny připomínající čaj. Ford si to pamatoval – Navahové používali stejnou kávovou usazeninu víckrát, aby ušetřili.

„Mléko? Cukr?“

„Ne, díky.“

Begay si nasypal do poloprázdného hrníčku hromadu cukru a dolil jej mlékem.

Ford se rozhlížel po pokoji. Hnědý odřený sametový gauč, na němž seděl, vypadal všelijak, jen ne nově. Begay se pohodlně usadil do rozbitého křesla. V jednom rohu stála drahá televize s velkou obrazovkou. Co Ford zatím viděl, byla to jediná věc, která měla v tomto domě nějakou cenu. Stěna za televizí byla polepena rodinnými fotografiemi a na většině z nich byl mladý muž ve vojenské uniformě.

Ford se otočil a zvědavě zíral na Begaye. Šaman vůbec nevypadal tak, jak si ho Ford představoval. Nebyl ani mladý, ani horlivý aktivista, ani moudrý a vrásčitý stařec. Byl vysoký a hubený, s úhledně zastřiženými vlasy a vypadal na necelých čtyřicet. Místo kovbojských bot, které nosí v Ramahu většina navažských mužů, měl Begay vybledlé odřené tenisky s odloupnutou gumovou špičkou. Jediným důkazem toho, že patří k domorodým indiánům, byl náhrdelník s velkým tyrkysem.

„Tak fajn, co ode mě chcete?“ promluvil měkkým, jakoby dřevěným hlasem, s příznačným navažským akcentem, který dával každému slovu váhu.

Ford pohnul hlavou směrem ke zdi.

„Vaše rodina?“

„Synovci.“

Jsou ve vojsku?“

„V armádě. Jeden slouží v Jižní Koreji a ten druhý, Lorenzo, má za sebou misi v Iráku a teď je…,“ zaváhal, „doma.“

„Musíte na ně být hrdý!“

„To jsem.“

Zase bylo ticho.

„Slyšel jsem, že vedete protestní akci proti projektu Isabella.“

Šaman neodpověděl.

„No, to je vlastně důvod, proč jsem tady. Abych si poslechl vaše obavy.“

Begay si založil ruce. „Na to už je pozdě.“

„Zkuste to.“

Begay rozhodil rukama a předklonil se.

„Tady se lidí nikdo neptal, jestli chtějí Isabellu. Celá dohoda se podepsala ve Window Rocku a oni dostanou všechny peníze, my nedostaneme nic. Řekli nám, že tady bude práce, a potom jste si přivezli konstruktéry odjinud. Tvrdili, že to přinese ekonomický rozmach, ale vy si přivážíte jídlo a zásoby z Flagstafiu, ani jednou jste nenakupovali v našich místních obchodech v Blue Gapu nebo Rough Rocku. Stavíte si domy v údolí Anasazi, znesvěcujete hroby a bez jakékoli kompenzace zabíráte pastviny, které jsme dosud užívali. A teď slyšíme o tříštění atomu a radiaci.“

Dal si velké ruce na kolena a pronikavým pohledem se zadíval na Forda.

Ford kývl. „Poslouchám vás.“

Jsem rád, že nejste hluchý. Vy nás zatraceně ignorujete a já se vsadím, že ani nevíte, kolik je hodin,“ žertovně pozvedl obočí. „Tak dělejte a řekněte mi, kolik si myslíte, že je hodin?“

Ford věděl, že ho chce nachytat, ale hrál tu hru s ním.

„Devět.“

„Špatně,“ řekl Begay triumfálně, „je deset!“

„Deset?“

„Správně, tady ve velké rezervaci jsme půl roku v jiném časovém pásmu než zbytek Arizony. Druhý půlrok jsme ve stejné zóně. V létě, když přijedete do rezervace, máme o hodinu víc než zbytek státu. Hodiny a minuty jsou stejně vynález bilagaana., ale důležité je, že vy géniové tam nahoře o nás víte tak málo, a ještě nemáte správně nastavené hodinky.“

Ford si ho měřil klidným pohledem.

„Pane Begayi, jestli se mnou chcete pracovat na tom, aby se něco skutečně změnilo, slibuji, že udělám vše, co bude v mých silách. Máte právo být rozhořčený.“

„Kdo jste, vědec?“

Jsem antropolog.“

Náhle bylo ticho. Pak se Begay uvolnil a suše se zasmál.

„Antropolog. Jako bychom byli nějaký primitivní kmen. Ó, to je vtipný,“ přestal se smát. Jsem Američan stejně jako vy, mám příbuzné, kteří bojují za mou zemi. Nemám rád vás lidi, co přicházíte na mou stolovou horu a stavíte tady stroj, který děsí všechny kolem, slibujete hory doly a pak nic nedodržíte. A teď sem pošlou antropologa, jako bychom byli divoši s kostí v nose.“

„Poslali mě sem, protože jsem nějakou dobu strávil v Ramahu. Rád bych vás pozval na prohlídku projektu Isabella, abyste se seznámil s Gregorym Hazeliem. Abyste viděl, co děláme, a seznámil se s naším týmem.“

Begay zavrtěl hlavou. „Na prohlídky už je pozdě…,“ odmlčel se a pak se zeptal skoro neochotně: „Co za výzkum tam děláte? Slyšel jsem zvláštní historky.“

„Zkoumáme teorii Velkého třesku.“

„Co to je?“

Je to teorie toho, že vesmír vznikl před třinácti miliardami let díky explozi a od té doby se rozpíná.“

„Takže jinými slovy – vy fušujete do řemesla stvořiteli!“

„Stvořitel nám nedal mozek pro nic za nic.“

„Takže vy nevěříte, že Bůh stvořil vesmír?“

Jsem katolík, pane Begayi, z mého pohledu byl Velký třesk prostě způsob, jak to Bůh udělal.“

Begay si povzdechl: „Takže, konec mluvení a můžete vyřídit vašemu týmu, že v pátek jedeme na stolovou horu. Teď, když dovolíte, mám něco na práci.“

* * *

FORD SE NA BALLEWOVl vracel k místu, odkud se zvedala stezka. Podíval se nahoru na balvany, převislé skály a útesy. Teď, když věděl, že Ballew mohl absolvovat serpentiny a těžká místa, nebyl důvod jít pěšky. Pojede tedy na staříkovi.

Když o hodinu později projeli skalní branou, otevírající se na vrcholu stolové hory, Ballew začal nedočkavě cválat, aby byl co nejdřív doma ve stáji. Vystrašený Ford se držel zuby nehty sedla a v duchu děkoval, že nikdo nevidí, jak hloupě asi vypadá.

Kolem jedné hodiny se objevil Nakai Rock a nízké kolmé útesy kolem údolí. Chvíli nato už projížděli topolovým hájem. Uslyšel drsný smích a uviděl postavu, jak vztekle rázuje po cestě od Isabelly k osadě. Ten rozcuchaný muž s dlouhými mastnými vlasy byl Volkonsky, počítačový programátor. Vypadal zničeně a naštvaně, ale i tak se šklebil jako blázen. Ford zastavil Ballewa, rychle seskočil a použil koně k zablokování stezky.

„Ahoj.“

„Promiňte,“ řekl Volkonsky, zatímco se mu snažil vyhnout.

„Pěkný den, nemyslíte?“

Volkonsky zastavil, zíral a zubil se jako šílenec.

„Vy se ptáte, jestli je hezkej den? Já vám to teda řeknu – nikdy nebyl lepší!“

„Vážně?“ ptal se Ford.

„A proč se o to staráte, pane antropologu?“ naklonil Rus hlavu a v grimase falešného veselí se ukázaly jeho hnědé zuby.

Ford přistoupil tak blízko, že se ho mohl dotknout. „Podle toho, jak vypadáte, bych řekl, že máte všechno, jenom ne hezký den.“

Volkonsky se předklonil a položil ruku na Fordovo rameno přehnaným naoko přátelským způsobem. Forda zahalil opar likéru a těžkého tabákového dechu.

„Předtím jsem měl obavy. Ale teď už jsem v pohodě.“ Zaklonil hlavu a drsně se zasmál, až jeho neholený ohryzek poskočil.

Zezadu bylo slyšet kroky a Volkonsky se napřímil.

„A, Peter!“ Po cestě přicházel Wardlaw. „A Wyman Ford, zdravím\“Jeho hlas byl příjemný a zvláštně ironický. Zdůraznil poslední slovo.

Volkonsky zasalutoval.

„Jdeš z Bunkru, Petře?“ Z Wardlawových slov zaznívala skrytá hrozba. Volkonskému vydržel přihlouplý škleb, ale Ford teď viděl v jeho očích nejistotu – nebo že by strach?

„Podle bezpečnostního záznamu jsi tam byl celou noc,“ pokračoval Wardlaw. „Dělám si o tebe starosti. Doufám, že dost spíš, Petře!“

Volkonsky jej tiše obešel a strnule kráčel dolů stezkou. Wardlaw se otočil k Fordovi, jako by se nic nestalo. „Pěkný den na vyjížďku.“

„Právě jsme o tom mluvili,“ řekl suše Ford.

„Kam jste jel?“

„Do Blackhorsu za šamanem.“

»A?“

„Setkali jsme se.“

Wardlaw zakroutil hlavou. „Ten Volkonsky… toho vždycky něco rozčílí…“ Poodstoupil ze stezky a zastavil se. „Neříkal nic… divného, že ne?“

Jako co?“ zeptal se Ford.

Wardlaw pokrčil rameny: „Kdo ví? Ten muž je dost labilní.“

Ford se díval za Wardlawem, jak s rukama v kapsách odchází. Ten chlap byl na pokraji zhroucení jako všichni ostatní, ale uměl to mnohem lépe skrývat.

EDDY STÁL PŘED PŘÍVĚSEM, v ruce držel sklenici studené vody a mžoural do slunce zapadajícího za vzdálený horizont. Lorenza nebylo nikde vidět. Zmizel někdy kolem poledne, ztratil se tak tiše, jak přišel, aniž by dokončil svou práci. Hromada neroztříděného oblečení ležela na stole, a ani písek kolem kostela nezametl. Eddy se díval na vzdálený horizont a užíral se zlostí. Nikdy neměl souhlasit s tím, že Lorenza zaměstná. Mladý muž byl ve vězení za neúmyslné zabití – pobodal někoho v opilecké rvačce v Gallupu. Dohodou o přiznání viny si za vraždu druhého stupně odpykal jen osmnáct měsíců. Eddy na žádost místní rodiny souhlasil, že Lorenza zaměstná, aby splňoval předpoklady pro podmínečné propuštění.

Velká chyba!

Eddy si usrkl chladné vody a pokoušel se potlačit palčivou zlost a vztek, které se v něm vařily. Ještě se mu neozval prodavač z Blue Gapu, ale nepochyboval o tom, že to bude brzy. A až se to stane, bude mít potřebný důkaz, aby se mohl Lorenza nadobro zbavit – poslat ho, kam patří: do vězení. Osmnáct měsíců za vraždu! Není divu, že kriminalita v rezervaci stoupla až k nebesům.

Znovu se napil a s údivem se díval na nezřetelnou siluetu muže, jak ozářena sluncem kráčí po silnici k misii. Díval se upřeně a mhouřil oči.

Lorenzo.

Jak se blížil, poznal z jeho nejisté chůze, že je opilý. Eddy si založil ruce a čekal. Jeho srdce se rozbušilo při pomyšlení na nadcházející konflikt, ale nechtěl to nechat jen tak. Tentokrát ne!

Lorenzo přišel k bráně, mírně se uklonil a vešel.

„Lorenzo!“

Navaho pomalu otočil hlavu. Oči měl podlité krví, jeho směšné copánky byly z poloviny nedodělané a šátek měl šejdrem. Vypadal hrozně, hrbil se, jako by všechna tíha světa ležela na jeho bedrech.

„Pojď sem prosím, chci si s tebou promluvit.“

Lorenzo se na něj jen podíval.

„Lorenzo, tys mě neslyšel?“

Indián se otočil a šoural se k haldě oblečení.

Eddy rychle vyskočil a postavil se Lorenzovi do cesty. Indián se zastavil, zvedl hlavu a díval se na něj. Eddyho praštil do nosu kořeněný pach bourbonu.

„Lorenzo, ty víš, že pitím alkoholu porušuješ svou podmínku.“

Lorenzo jen tupě zíral.

„Taky jsi odešel a nedodělal jsi, cos měl. Mám podávat zprávy tvému kurátorovi, že tady děláš plnohodnotnou práci, a nebudu mu lhát. Lhát prostě nebudu a nechám tě na holičkách.“

Lorenzo sklonil hlavu. Na chvíli si Eddy myslel, že to je kajícné gesto, ale pak uslyšel chrchlání a Lorenzo jako nevychovanec vyplivl chrchel do písku přímo k Eddyho nohám.

Eddy byl rozzuřený a cítil, jak mu buší srdce. „Neflusej, když s tebou mluvím!“ zvýšil hlas.

Lorenzo se pokusil Eddyho obejít, ale pastor mu vkročil znova do cesty.

„Posloucháš mě, nebo jsi tak opilej?“

Indián tam jen tak stál.

„Kde jsi vzal peníze na pití?“

Lorenzo zvedl ruku, ale zase ji ztěžka spustil.

„Na něco jsem se tě ptal.“

„Kámoš mi dlužil,“ odpověděl Lorenzo chraplavým hlasem.

„Vážně? Který?“

„Neznám jeho jméno.“

„Ty neznáš jeho jméno,“ zopakoval Eddy.

Lorenzo se váhavě pokusil znova ho obejít a Eddy ho zarazil. Cítil, že se mu třesou ruce.

Já náhodou vím, kde jsi vzal ty peníze. Ukradls je ze sbírkového košíku.“

„V žádným případě!“

„Ale ano, ukradl jsi je, bylo tam přes padesát dolarů.“

„Kravina!“

„Neklej, Lorenzo, viděl jsem tě, jak je bereš.“

Lež byla venku dřív, než si uvědomil, že ji vůbec řekl. Na tom ale nezáleželo, vidět ho mohl, však měl vinu napsanou přímo na čele.

Lorenzo neřekl nic.

„Bylo to padesát dolarů, které misie zoufale potřebuje, ale tys je neukradl misii nebo mně, ale Bohu“

Žádná odpověď.

„Jak si myslíš, že na to bude Bůh reagovat? Přemýšlel jsi o tom, Lorenzo, když jsi ty peníze bral? A pakli tvá pravá horší tě, utniž ji a vrz od sebe. Neboť užitečněji jest tobě, aby zahynul raději jeden úd tvůj, nežli by všecko tělo tvé uvrženo bylo do pekelného ohně.“

Lorenzo se zprudka otočil a vydal se jiným směrem zpátky k městu. Eddy se nadechl a chytl ho za triko na rameni. Lorenzo se mu vysmekl a kráčel dál. Náhle se otočil a šel směrem k přívěsu.

Eddy zakřičel: „Kam jdeš? Nechoď tam!“

Lorenzo zmizel uvnitř. Eddy běžel za ním a zastavil se u dveří.

„Vypadni odtud!“

Váhal jít za ním, bál se, aby ho nenapadl.

„Jsi zloděj!“ zařval, „to je to, co jsi – obyčejný zloděj. Okamžitě vypadni z mého domu, nebo zavolám policii!“

V kuchyni byl slyšet rachot. Lorenzo mrštil šuplík se stříbrnými příbory přes celý pokoj.

„Tu škodu zaplatíš! Každej cent!“

Znova rána a další vybavení pokoje se rozletělo. Eddy byl zoufalý. Chtěl jít dovnitř, ale bál se. Aspoň že byl ten opilý indián v kuchyni a ne v ložnici, kde měl počítač.

„Vypadni odtamtud, ty ožralo! Ty lidská špíno! Jsi smetí v Ježíšových očích! Udám tě kurátorovi a to ti garantuju, že poletíš zpátky do vězení!“

Najednou se Lorenzo objevil ve dveřích s dlouhým kuchyňským nožem v ruce.

Eddy couvl a sestoupil z terasy.

„Lorenzo, ne!“

Lorenzo stál na terase, nejistě mával nožem a mžoural do sluníčka. Ani se nepohnul.

„Polož ten nůž, Lorenzo. Polož ho!“

Dal ruku dolů.

„Hned ho polož!“ Eddy viděl, jak křečovitý stisk nože povoluje. „Polož ho, nebo tě Ježíš potrestá!“

V Lorenzově hrdle náhle zachrčelo zuřivostí: „Ať mi Ježíš políbí zadek, asi takhle!“ Zabodl nůž do prázdného vzduchu tak prudce, že ztratil balanc.

Eddy zavrávoral. Slova, která k němu doléhala, byla jako rána pěstí do břicha.

„Jak se odvažuješ brát jméno Boží nadarmoT vyjekl Eddy. „Ty chorý ďáble! Shoříš v pekle, satane! Ty…!“ Záchvat hysterie ho připravil ohlas.

Z Lorenzova hrdla vyrazil chraplavý smích. Mával kolem sebe nožem a šklebil se, jako by se bavil Eddyho hrůzou.

„Přesně tak, ať mi políbí zadek!“

„Shoříš v pekle!“ zařval Eddy v přívalu odvahy. „Budeš volat Ježíše, aby ti svlažil vyprahlé rty, ale neuslyší tě. Protože jsi verbež. Lidská verbež!“

Lorenzo si znovu odplivl. „Jen do mě!“

„Stihne tě trest boží, Bůh tě potrestá a zatratí, rouhači! Zapamatuj si má slova! Ty jsi okradl Boha, ty špinavý indiánský zloději!“

Lorenzo se za Eddym rozběhl, ale kněz byl malý a rychlý, a jak se k němu indián zbytečně širokým obloukem blížil, Eddy uskočil a popadl oběma rukama jeho předloktí. Navaho zápasil a pokusil se obrátit nůž proti Eddymu, ale ten se ho držel jako teriér. Kroutil a lomcoval mu rukou ve snaze mu nůž vytrhnout.

Lorenzo vrčel a dál nadával, ale kvůli opilosti neměl dost síly. Ruka mu náhle ochabla, Eddy se jí však držel dál.

„Pusť ten nůž!“

Lorenzo nejistě stál. Eddy se chopil šance a prudce do něj strčil ramenem, odhodil ho stranou a sebral mu nůž. Ztratil rovnováhu, svalil se na záda a Lorenzo spadl na něj. Eddy však stačil chytit nůž za rukojeť a indián dopadl přímo na ostří. Nůž mu projel srdcem. Eddy cítil horkou krev, která se mu řinula po rukách, s výkřikem pustil nůž a vysoukal se zpod mrtvého těla. Nůž trčel Lorenzovi z hrudi.

„Ne!“

Lorenzo i s nožem v srdci překvapivě vstal. Potácel se a z posledních sil chytil střenku nože oběma rukama. Chvilku tam stál a s ubývajícími silami se snažil nůž rychle vytáhnout. V obličeji měl prázdný výraz a oči mu vyhasínaly. Zhroutil se ztěžka do písku a nůž mu projel zády.

Eddy zíral a jeho rty se bezhlesně pohybovaly. Pod ležícím tělem viděl zvětšující se kaluž krve, která se mísila s pískem a vsakovala do vyprahlé země. Zůstávaly jen rosolovité chuchvalce.

Hlavou mu kolovala jediná myšlenka: Nebudu znovu oběť.

Slunce zapadalo pomalu a vzduch byl chladný, když Eddy dokončoval výkop. Písek byl jemný a suchý a on musel kopat velmi, velmi hluboko.

Přestal a zbrocený potem se roztřásl. Vylezl z díry, vytáhl žebřík a shodil tělo dolů. Přistálo s vlhkým žuchnutím. Pečlivě sházel lopatou všechen zakrvácený písek do díry. Kopal tak hluboko, jak to jen šlo, a nevynechal ani zrníčko. Pak se zbavil oblečení a také je hodil dolů. Konečně přišel na řadu kbelík krvavé vody, v němž si umyl ruce a vymáchal ručník, do kterého se utřel.

Stál a třásl se na okraji tmavé díry, nahý a ztuhlý. Měl by se pomodlit? Ale rouhač si nezasloužil žádnou modlitbu – co by mohla modlitba udělat pro někoho, kdo se už svíjí a ječí v pekelném kotli? Eddy řekl, že ho Bůh potrestá, a neuběhlo ani čtvrt minuty a Bůh to udělal. Eddy byl svědkem toho, když vedl ruku rouhače proti sobě samému – viděl zázrak!

Stále nahý zahazoval hlubokou díru. Pracoval rychle, aby se zahřál, a kolem půlnoci byl hotov. Odklidil stopy po své práci, odložil nástroje a šel domů.

Ležel v posteli a modlil se tak, jak se nikdy v životě nemodlil. Jako obvykle slyšel vzdouvající se noční vítr, který sténal, kolébal a rachotil starým přívěsem, a syčení písku vrhaného proti oknům. Eddy myslel na větrem očištěný dvůr. Spásná písečná smršť smazala všechny stopy po incidentu.

Pán za mě čistí zemi, jako že mi promíjí a očišťuje mou duši od hříchu.

Eddy ležel ve tmě, třásl se, ale měl pocit vítězství.

Toho veCera následoval Booker Crawley číšníka do zadní části zešeřelé restaurace v McLean ve Virginii. Reverenda D. T. Spatese zastihl usazeného u stolu, jak si prohlíží obsáhlé menu svázané v kožených deskách.

„Reverende Spatesi, jak rád vás opět vidím.“ Potřásl mu rukou.

Je mi potěšením, pane Crawley.“

Crawley se usadil, sebral elegantně složený látkový ubrousek a rozložil si ho na klín.

Ke stolu přistoupil číšník. „Mohu vám nabídnout něco k pití, pánové?“

„Pro mě seven and seven,“ objednal si reverend.

Crawley se podvědomě přikrčil. Byl rád, že vybral restauraci, kde ho nikdo neznal. Reverend byl cítit Old Špice a jeho kotlety byly mírně přerostlé. Ve skutečnosti vypadal o dvacet let starší než v televizi. Vystupující žilky na obličeji a zarudlé skvrny, jež připomínaly smirkový papír, dávaly tušit, že se reverend rád napije. Rezavé vlasy se mu leskly v matném světle. Jak mohl člověk s takovými mediálními schopnostmi připustit tak laciný účes?

„A vy, pane?“

„Bombay Sapphire martini, velmi suché, s citronem.“

„Hned to bude, pánové.“

Crawley nasadil široký úsměv. „Viděl jsem vaše včerejší vysílání, reverende. Bylo to… úžasné.“

Spates přikývl a pěstěnou rukou poklepal na ubrus. „Pán mi byl nápomocen.“

Jsem zvědavý, jestli to vyvolalo nějakou odezvu.“

„To rozhodně ano, má kancelář zaznamenala osmdesát tisíc e-mailů za posledních čtyřiadvacet hodin.“

Zavládlo ticho. „Říkal jste osmnáct tisíc?“

„Nikoli, vážený pane. Osmdesát tisíc.“

Crawley nebyl schopen slova. „Od koho?“ vypravil ze sebe nakonec.

„Od diváků, pochopitelně.“

„A mám pravdu, když předpokládám, že je to neobvykle velký ohlas?“

„To rozhodně máte. Kázání ťalo do živého. Když vláda utrácí peníze daňových poplatníků, aby zpochybnila slovo Boží, pak povstanou křesťané všude.“

„Ano, samozřejmě.“ Crawley nasadil souhlasný úsměv. Osmdesát tisíc. Z toho se podělá strachy každý kongresman. Odmlčel se, protože jim číšník přinesl pití.

Spates sevřel baculatou rukou ledovou sklenici, zhluboka se napil a pak ji postavil na stůl.

„Teď tady máme tu věc, týkající se vašeho slibu ohledně Víry v hlavním čase.“

„Samozřejmě.“ Crawley sáhl do vnitřní kapsy svého saka. „Všechno má svůj čas.“

Spates si dopřál další doušek. „Jaká je reakce ve Washingtonu?“

Crawley díky svým kontaktům věděl, že značný počet e-mailů obdrželi i různí kongresmani. Stejně tak došlo i na mnohé telefonáty. Ale nehodilo se mu naplnit Spatesovo očekávání. „Věc, jako je tato, je třeba nějakou dobu prosazovat, než dolehne až k uším Washingtonu.“

„Od svých diváků jsem ale slyšel něco jiného. Mnoho z těch e-mailů bylo přeposláno do Washingtonu.“

„O tom není nejmenších pochyb,“ pospíšil si Crawley s odpovědí.

Přišel k nim číšník a napsal si jejich objednávku.

„Pokud nyní dovolíte,“ prohlásil Spates, „rád bych vyřešil váš dar ještě před večeří. Není třeba to příliš rozmazávat.“

„Ne, to rozhodně není.“ Crawley vytáhl obálku z kapsy a nenápadně ji položil na stůl. Přikrčil se, když se po ní reverend natáhl a ostentativně ji zvedl. Rukáv Spatesova saka se odhrnul a odhalil masité zápěstí zcela pokryté rezavými chloupky. Ta rezavá barva byla tedy přece jen přirozená. Jak se mohla věc, jež se na Spatesovi jevila na první pohled jako nejfalešnější, nakonec ukázat jako jediná pravá? Bylo tu něco jiného, naléhavějšího, co o tomhle muži nevěděl? Crawley potlačil své podráždění.

Spates převrátil obálku v ruce a nalakovaným nehtem ji roztrhl. Vytáhl z ní šek, podržel ho na světle a zblízka si ho prohlížel.

„Deset tisíc dolarů,“ přečetl pomalu.

Crawley se rozhlédl okolo a uklidnil se, když se ujistil, že jsou v zadní části restaurace sami. Ten chlap neměl vůbec úroveň.

Spates pokračoval ve zkoumání šeku. „Deset tisíc dolarů,“ zopakoval.

„Doufám, že je to v pořádku.“

Reverend vrátil šek do obálky a zastrčil si ji do kapsy u saka. „Máte vůbec tušení, kolik stojí provoz mého pořadu? Pět tisíc denně. Třicet pět tisíc týdně a téměř dva miliony ročně.“

„To už je nějaká práce,“ řekl Crawley nevýrazně.

„Věnoval jsem tomu problému celou hodinu svého kázání. Mám v plánu na ně navázat v Kulatém stolu Ameriky tento pátek. Sledujete to?“

„Nevynechám jediný díl.“ Crawley věděl, že Křesťanská kabelová televize vysílá Spatesovu týdenní talk show, ale v životě ji neviděl.

„Mám v plánu držet se tohoto tématu, dokud nevzbudím oprávněné rozhořčení křesťanů v celé zemi.“

„Jsem vám velmi vděčný, reverende.“

„Za takové úsilí je deset tisíc dolarů pouhou kapkou v moři.“

Zatracenejpámbíčkář, pomyslel si Crawley. Upřímně nesnášel jednání s takovými lidmi. „Promiňte, reverende, ale měl jsem za to, že se chopíte této problematiky na oplátku za jednorázovou částku.“

„To jsem udělal. Jeden dar, jedno kázání. Teď ale mluvím o navázání spolupráce.“ Reverend pozvedl skleničku k vlhkým rtům a dopil zbytek drinku skrz kostky ledu. Poté položil sklenici na stůl a otřel si ústa.

„Našel jsem vám skvělé téma. Vzhledem k reakci se zdá, že má cenu v něm pokračovat bez ohledu na… ehm, finanční aspekty.“

„Drahý příteli, venku se odehrává válka proti víře. Bojujeme proti volnomyšlenkářským humanistům na mnoha frontách. Svoji válečnou strategii mohu měnit každým okamžikem. Pokud chcete, abych bojoval také na vaší straně, budete muset přispět.“

Vrchní přinesl vepřové medailonky. Spates si je objednal hodně propečené a kus masa v ceně třiceti devíti dolarů měl nyní velikost, tvar i barvu hokejového puku. Spates sepjal ruce a sklonil se nad talířem. Crawleymu chvíli trvalo, než mu došlo, že k jídlu nečichá, ale krátce se modlí.

„Mohu vám, pánové, nabídnout ještě něco?“ zeptal se vrchní.

Reverend zvedl hlavu a podal mu sklenici. Ještě jednou.“ Přimhouřil oči a zadíval se za odcházejícím číšníkem. „Řekl bych, že je to homosexuál.“

Crawley se zhluboka nadechl. „Takže jakou máte představu o spolupráci, reverende?“

„Protislužbu. Já pomůžu vám a vy mně.“

Crawley vyčkával.

„Dejme tomu pět tisíc týdně se zárukou, že zmíním projekt Isabella při každém kázání a minimálně v jedné televizní show.“

Tak takhle to tedy mělo být. „Deset tisíc dolarů měsíčně,“ prohlásil Crawley chladně, „se zárukou minimálně deseti minut věnovaných tomuto tématu v každém kázání. A co se týká televizní show, očekávám, že nejbližší pořad bude celý věnován Isabelle a další pokračování budou tento případ rozvíjet dál. Můj příspěvek vám přijde na účet na koná měsíce po odvysílání. Každá platba bude náležitě zaznamenána a označena jako charitativní dar. Tohle je má první, poslední a také jediná nabídka.“

Reverend Don T. Spates se na Crawleyho zadumaně díval. Pak se náhle přehnaně usmál a natáhl pihovatou ruku přes stůl, čímž opět odhalil rezavé chlupy na ruce.

„Bůh vás za vaše dary odmění, můj drahý příteli.“

V ÚTERÝ ČASNÉ RÁNO PŘED SNÍDANÍ seděl Ford ve svém domku u kuchyňského stolu a zíral na stoh dokumentů před sebou. Neexistuje důvod, proč by měl být někdo, kdo má vysoké IQ, ušetřen nejrůznějších životních těžkostí, ale tahle banda zjevně překročila obvyklý počet problémů. Těžké dětství, nefungující rodiny, problémy se sexuální orientací, osobní krize, i několik bankrotů. Thibodeauxová se léčila od svých dvaceti let s nespecifikovanými poruchami osobnosti, o kterých už četl. Cecchini se v mládí zapletl s náboženskou sektou. Edelsteih měl návaly deprese. St. Vincent byl alkoholik. Wardlaw trpěl posttraumatickými stresovými poruchami od té doby, kdy v pohoří Tora Bora viděl, jak veliteli jeho oddílu ustřelili hlavu. Corcoranová se ve svých třiceti čtyřech letech stačila už dvakrát vdát a zase rozvést. Innes byl kázeňsky trestán za sex se svými pacienty.

Vypadalo to, že pouze u Rae Chenové je všechno v pořádku – prostě první generace čínské Američanky, jejíž rodina vlastnila restauraci. Také Dolby se zdál být relativně normální. Tedy kromě toho, že vyrůstal v jedné z nejhorších čtvrtí ve Wattsu a jeho bratr ochrnul poté, co ho při přestřelce tamního gangu zasáhla zbloudilá kulka.

Spis Kate toho odhaloval ze všeho nejvíc. Ford jej fascinovaně pročítal, byť s trochu zvláštním pocitem provinění. Její otec spáchal sebevraždu krátce poté, co se s matkou rozešli – zastřelil se poté, co zkrachoval. Její matka pak začala postupně chřadnout a v sedmdesáti skončila v sanatoriu v takovém stavu, že nebyla schopná rozpoznat vlastní dceru. Po matčině smrti zela v jejích záznamech dvouletá mezera. Kate zaplatila nájem za byt v Texasu na dva roky dopředu a zmizela, aby se po dalších dvou letech náhle vrátila. Fordovi málem vyrazilodech, že FBI ani CIA nebyly schopné zjistit nic o tom, kam odešla, ani co tam dělala. Kategoricky odmítla zodpovědět jejich dotazy i za cenu toho, že by nedostala bezpečnostní prověrku, kterou na pozici asistentky ředitele projektu Isabella potřebovala. Hazelius si ji ovšem prosadil a důvod nebylo těžké najít – měli spolu poměr. Byl zřejmě spíše kamarádský než vášnivý, takže vztah ukončili v přátelském duchu.

Odložil dokumenty, znechucený mírou zásahu do soukromí. Složky před ním představovaly skutečně brutální vetření se vlády do osobního života. Sám se divil, jak mohl mít tak dlouho žaludek na to, aby pracoval celá ta léta pro CIA. Pobyt v klášteře ho změnil víc, než si sám přiznával.

Vyndal Hazeliovu složku a otevřel ji. Předtím ji prolétl pouze zběžně a nyní se jí začal prokousávat mnohem pečlivěji. Byla seřazena chronologicky. Jak ji Ford postupně četl, pomalu se před ním vynořovaly střípky Hazeliova života. Hazelius pocházel z překvapivě obyčejného prostředí. Byl jediným dítětem solidní středostavovské rodiny se skandinávskými kořeny z Minnesoty. Otec měl malý obchod, matka byla v domácnosti. Představovali skromnou, nevýraznou rodinu, co pravidelně chodila do kostela. Netypické prostředí pro výchovu mnohostranného génia. Hazelius začal rychle projevovat neobyčejné schopnosti.

V sedmnácti absolvoval s vyznamenáním na vysoké škole Johnse Hopkinse, doktorát z Caltechu získal ve dvaceti, už o šest let později se stal řádným profesorem na Columbii a ve třiceti obdržel Nobelovu cenu.

Jinak však bylo velmi těžké Hazelia pochopit. Rozhodně nebyl běžným upjatým akademikem. Na Columbii ho studenti zbožňovali pro jeho suchý humor, veselou povahu a překvapivé, tajuplné rysy osobnosti. Hrál boogie-woogie a „stride piano“ ve skupině s názvem Quarkové v putyce na 110. ulici, kam přitáhl spoustu nadšených vysokoškoláků. Se studenty kouřil trávu. Pro obchodování na burze vymyslel teorii „zvláštní přitažlivosti“ a vydělal miliony, než systém prodal investičnímu fondu.

Když získal Nobelovu cenu za práci na kvantové síti, dostal se jednoduše do pozice dědice hlavní fyzikální hvězdy Richarda Feynmana. Publikoval více než třicet článků o nedokonalosti kvantové teorie, čímž otřásl samými kořeny této vědecké disciplíny. Získal Fieldsovu medaili za matematiku za potvrzení Laplaceovy třetí hypotézy. Jako jediný na světě tak získal Nobelovu cenu i Fieldsovu medaili najednou. Na seznam ocenění přidal i Pulitzerovu cenu za knihu básní, v níž s podivuhodným umem spojil expresivní jazyk s matematickými rovnicemi a vědeckými poučkami. V Indii zřídil záchranný program, který měl poskytovat zdravotní pomoc dívkám v regionech, kde bylo běžné nechat nemocné ženy umřít. Jeho plán obsahoval i propracované a intenzívní vzdělávací programy, které měly změnit společenské smýšlení o ženách. Přispěl miliony na kampaň, jež měla vymýtit ženskou obřízku v Africe. Také patentoval – což přišlo Fordovi skutečně vtipné – vylepšenou past na myši, která byla efektivní, ale humánní.

Často se objevoval v Page Six, společenské příloze newyorského PostUypopíjel s bohatými a slavnými, oblečen ve značkových oblecích ze sedmdesátých let s širokými klopami a masivní kravatou. Chlubil se, že je koupil u Armády spásy a nikdy nezaplatil víc než pět dolarů. Byl pravidelným hostem u Lettermana, kde se vždy mohlo počítat, že si neodpustí nějaké nevhodné výroky, které nazýval „nepohodlné pravdy“, a kde vášnivě řečnil o svých utopických vizích.

Ve věku třiceti dvou let všechny překvapil svatbou s o deset let mladší topmodelkou a bývalou hvězdou Playboye Astrid Gundovou, známou svou roztomilou prostoduchostí. Bral ji potom všude s sebou, dokonce i do televizních diskusních pořadů, kde na ni zbožně zíral, zatímco ona nadšeně vykládala o svých bláznivých politických názorech. Slavnou se stala její reakce v diskusním pořadu 9/11, kde prohlásila: „Ach, proč spolu lidé prostě nedokážou vycházet?“

To bylo samo o sobě dost mizerné, ale v té době prohlásil Hazelius něco, co vyvolalo skutečně nezapomenutelné pobouření, asi jako když Beades tvrdili, že jsou slavnější než Ježíš. Reportér se ho tehdy zeptal, proč si vzal ženu, která je „tak hluboko pod jeho intelektuální úrovní“. Hazelius se hrozně urazil. „Koho byste chtěl, abych si vzal?“ řval na novináře. „Každý je pod mou intelektuální úrovní! Přinejmenším Astrid umí milovat, což je víc, než můžu říct o vás ostatních, pitomých lidských bytostech.“

Nejchytřejší muž na světě označil všechny ostatní za pitomce. Pobouření bylo nesmírné. The Postpřinesl památný titulek:

HAZELIUS ŘÍKÁ SVĚTU:

VŠICHNI JSTE PITOMCI

Všichni rozhlasoví rozumbradové a chytráci začali běsnit. Hazelius byl odsouzen snad z každého řečnického pultíku a každé kazatelny v Americe. Byl pranýřován jako protiamerický, protináboženský, nevlastenecký škarohlíd a jako nejopovrženíhodnější druh levičáckého elitáře se stříbrnou lžičkou odtrženého od reálného života.

Ford odložil papíry a nalil si další šálek kávy. Informace ze složky zatím nijak neodpovídaly muži, kterého poznal. Muži, který zvažoval každé slovo a působil jako usmiřovatel, diplomat a šéf týmu. Ještě musel zjistit jeho osobní politický názor.

Hazelius prožil před několika lety osobní tragédii. Snad ta ho změnila. Ford listoval složkou, dokud ji nenašel.

Před deseti lety, když bylo Hazeliovi třicet šest, zemřela náhle Astrid na krvácení do mozku. Její smrt ho zdrtila. Na další roky se pak stáhl ze světa do ústraní po vzoru Howarda Hughese. Potom se zcela nečekaně vynořil zpět s plánem na Isabellu. Byl skutečně jako vyměněný. Žádné talk show, žádná výboj ná prohlášení, utopické plány ani prohrané spory. Zahodil kontakty se smetánkou i nemožné obleky. Gregory North Hazelius dospěl.

Neobyčejně obratně, s trpělivostí a taktem, prosazoval projekt Isabella, získával spojence ve vědecké komunitě, vábil velké nadace a okouzloval mocné. Nikdy neopomněl jedinou příležitost, aby zdůraznil Američanům, že Spojené státy v oblasti jaderné fyziky vážně zaostávají za Evropou. Tvrdil, že Isabella může vést k levnému vyřešení světových energetických potřeb, se všemi patenty a know-how v amerických rukou. S tím vším dokázal nemožné: vymámil z Kongresu čtyřicet miliard dolarů v období rozpočtového schodku.

Byl hotovým mistrem v přesvědčování, jak se alespoň zdálo, pracoval tiše v zákulisí jako opatrný vizionář, přesto ochotný směle podstoupit vypočtený risk. Tohle byl Hazelius, kterého Ford znal.

Isabella byla Hazeliovým nápadem, jeho duchovním dítětem. Zcestoval celou zemi a osobně si vybral tým z předních řad fyziků, inženýrů a programátorů. Všechno šlo hladce. Až doposud.

Ford zavřel složku a přemýšlel. Stále cítil, že ještě neoloupal všechny skryté vrstvy, aby se dostal k jádru Hazeliovy osobnosti. Génius, showman, muzikant, utopický snílek, oddaný manžel, arogantní elitář, brilantní fyzik, trpělivý lobbista. Co z toho byl skutečně on? Nebo za všemi těmito podobami byla nečitelná postava, která jen měnila převleky?

Některé etapy Hazeliova života se příliš nelišily od jeho vlastního. Oba přišli o své ženy za hrozivých okolností. Když zemřela Fordova žena, ztratil spolu s ní celý život, který dosud vedl, a zůstal užasle stát mezi jeho troskami. Hazelius však reagoval zcela opačně. Zdálo se, že mu manželčina smrt umožnila se náhle koncentrovat. Ford ztratil smysl života, Hazelius ho naopak našel.

Byl zvědavý, jak by se mu asi četla jeho vlastní složka. Vůbec nepochyboval o tom, že existuje a že ji Lockwood četl, stejně jako on teď čte ty jejich. Jak asi vypadá? Privilegované dětství\ Choatey Harvardy Massachusettský technologický instituty CIAy svatba. A pak: Bomba.

A co po bombě? Klášter. A nakonec Moderní bezpečnost a zpravodajství – ]méno ]eho nové vyšetřovací společnosti. Náhle to znělo domýšlivě. Koho tím chtěl oklamat? Svůj firemní štít vyvěsil před čtyřmi měsíci a měl zatím jedinou zakázku. Po pravdě řečeno to byla luxusní práce, ale byly zde zvláštní důvody, proč byl vybrán. A těmi se nemohl veřejně chlubit v životopise.

Mrkl na hodinky, na snídani už bylo pozdě a on tu ztrácel čas sebelítostnými úvahami.

Fascikl zastrčil do kufříku, zamkl jej a zamířil do jídelny. Slunce právě vycházelo nad rudými útesy, sluneční paprsky zářily skrze listy amerického topolu a rozzářily je jako střípky zeleného a žlutého skla.

Jídelna byla prosycena vůní skořicových buchet a slaniny. Hazelius seděl na svém obvyklém místě v čele stolu zabraný do rozhovoru s Innesem. Kate seděla na druhém konci blízko Wardlawa a nalévala si kávu.

Ford cítil, jak se mu při pohledu na ni svírá žaludek.

Usadil se na jediné volné místo blízko Hazelia a naložil si z velkého tácu míchaná vajíčka a slaninu.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho Hazelius. „Spal jste dobře?“

„Nikdy jsem nespal líp.“

Byli tu všichni s výjimkou Volkonského.

„Kdepak je Peter?“ odvážil se zeptat Ford. „Neviděl jsem jeho auto u vjezdu.“

Konverzace pomalu utichla.

„Zdá se, že nás doktor Volkonsky opustil,“ prohlásil Wardlaw.

„Opustil? Proč?“

Nejprve zavládlo ticho. Potom Innes promluvil nepřirozeně hlasitě. „Jako týmový psycholog mohu zřejmě tuhle otázku objasnit. Aniž bych porušil povinnou profesní mlčenlivost, mohu myslím bez zábran říci, že Peter zde nebyl nikdy šťastný. Měl velké problémy, aby se přizpůsobil odloučení a stresujícímu programu. Postrádal svoji ženu a dítě, které zůstaly v Brookhavenu. Není překvapením, že se rozhodl odejít.“

„Říkali jste, že se zdáy že odešel.“

Hazelius klidně odpověděl. „Je to naše domněnka. Jeho auto zmizelo, chybí jeho kufr i většina oblečení.“

„A to nikomu nic neřekl?“

„Vypadáte vyděšeně, Wymane,“ odtušil Hazelius a podíval se na Forda více než významně.

Ford se zarazil. Začal být příliš nápadný a tak všímavému muži, jako byl Hazelius, to těžko mohlo uniknout.

„Vyděšený nejsem, jen překvapený,“ konstatoval Ford.

„Obávám se, že jsem to mohl pozorovat už nějakou dobu,“ prohlásil Hazelius. „Peter neměl předpoklady pro tenhle způsob života. Jsem si jistý, že se nám ozve, jakmile se dostane domů. A teď nám, Wymane, řekněte, jak proběhla vaše včerejší návštěva u Begaye.“

Všichni se k němu otočili a naslouchali.

„Begay je naštvaný. Má celý seznam stížností proti projektu Isabella.“

„Jaké například?“

„Řekněme, že bylo dáno mnoho slibů, které nebyly dodrženy.“

„Nikomu jsme nic neslibovali,“ prohlásil Hazelius.

„Zdá se, že ministerstvo energetiky slíbilo spoustu pracovních míst a ekonomických výhod.w

Hazelius znechuceně zakroutil hlavou. Já neovládám ministerstvo. Podařilo se vám aspoň rozmluvit mu tu protestní jízdu?“

„Ne.“

Hazelius se zakabonil. „Doufám, že můžete udělat něco, abyste jí zabránil.“

„Možná by bylo lepší, aby proběhla.“

„Wymane, i nepatrný náznak problémů se může dostat na první stránky novin,“ řekl Hazelius. „Nemůžeme si dovolit žádnou špatnou publicitu.“

Ford se na něj pevně zadíval. Jste zalezlí tady nahoře, zabraní do tajného vládního projektu, vyhnuli jste se jakémukoli kontaktu s místními, zcela přirozeně tu musí vznikat fámy a nedůvěra. Co proboha čekáte?“ Vyznělo to poněkud ostřeji, než zamýšlel.

Všichni na něj zírali, jako by se dopustil svatokrádeže. Ale uvolnili se, když Hazelius smířeně prohlásil: „V pořádku, po pravdě přiznávám, že si tuhle výtku zasloužím. Možná jsme to nevyřešili tak dobře, jak jsme mohli. Takže… jaký bude další krok?“

„Chystám se navštívit místního navažského představitele v Blue Gapu a zjistím, jestli by šlo svolat schůzi obecní rady s místními, kterou byste navštívili.“

„Pokud mi zbude čas.“

„Obávám se, že si ho budete muset udělat.“

Hazelius mávl rukou. „Když už jsme k tomu mostu došli, nezbývá než ho přejít.“

„Taky bych si s sebou rád vzal jednoho vědce.“

„Někoho konkrétního?“

„Kate Mercerovou.“

Hazelius se rozhlédl kolem. „Kate, dneska nemáš nic rozdělaného, že?“

Kate zčervenala. „Mám moc práce.“

„Když nemůže jít Kate, půjdu já,“ prohlásila Melissa Corcoranová a s úsměvem hodila svými zlatými vlasy. „Ráda na pár hodin vypadnu z týhle bohem zapomenutý hory.“

Ford pohlédl na Kate a zpátky na Corcoranovou. Zdráhal se jim říct, že by se v Blue Gapu s blonďatou, modrookou, metr osmdesát vysokou krasavicí radši neukazoval. Kate alespoň se svými černými vlasy a napůl asijským obličejem vypadala skoro jako indiánka.

„Jsi skutečně tak zaneprázdněná, Kate?“ zeptal se Hazelius. „Říkalas, že jsi nové propočty černé díry už téměř dokončila. Tohle je důležité a koneckonců jsi asistentkou ředitele projektu.“

Kate se podívala na Corcoranovou neproniknutelným pohledem. Corcoranová jí pohled chladně oplatila.

„Dejme tomu, že bych ty záležitosti s černou dírou mohla dokončit později,“ svolila Kate nakonec.

„Výborně,“ prohlásil Ford. „Za hodinu vás budu čekat venku s džípem.“

Zamířil ke dveřím v neobvykle radostné náladě.

Když procházel kolem Corcoranové, afektovaně se na něj usmála. „Tak příště,“ řekla.

KDYŽ SE VRÁTIL DO SVÉHO DOMKU, zamkl Ford dveře, kufřík odnesl do ložnice, zatáhl záclony, vytáhl satelitní telefon a zavolal Lockwooda.

„Nazdar, Wymane, máte nějaké novinky?“

„Znáte vědce Petra Volkonského, softwarového inženýra?“

„Ano.“

„Minulou noc se vypařil. Jeho auto zmizelo a tvrdí mi tu, že si sbalil svoje věci. Můžete mi zjistit, jestli se někde neukázal nebo někoho nekontaktoval?“

„Dobře, zkusíme to.“

„Potřebuju to vědět. Okamžitě.“

„Zavolám vám hned, jak něco zjistíme.“

„Mám ještě pár dalších věcí.“

„Povídejte.“

„Michael Cecchini – v jeho složce stojí, že se jako mladík stal členem nějaké sekty. Chtěl bych o tom vědět víc.“

„Dobrá, ještě něco?“

„Rae Chenová, zdá se mi… jak to říct? Až příliš normální.“

„Není moc po čem pátrat.“

„Podívejte se víc na její zázemí, jestli tam není něco divného.“

O deset minut později zablikalo na telefonu světýlko. Ford zmáčkl tlačítko pro přijetí hovoru a ve sluchátku uslyšel Lockwoodův hlas. Zněl značně nervózně. „Co se týká Volkonského, zavolali jsme jeho ženě a kolegům v Brookhavenu, ale nikdo o něm ani neslyšel. Říkal jste, že zmizel minulou noc? V kolik hodin?“

„Tuším, že někdy kolem deváté.“

„Do jeho auta i identifikačního štítku jsme dali APB. Než se dostane domů do státu New York, zabere to čtyřicet hodin jízdy. Pokud skutečně směřuje tímhle směrem, najdeme ho. Stalo se s ním něco?“

„Narazil jsem na něj včera. Strávil celou noc u Isabelly a byl opilý. Předstíral dobrou náladu. Řekl mi:,Předtím jsem měl obavy, ale teď už jsem v pohodě/ ovšem rozhodně nevypadal, že by byl v pohodě.“

„Máte nějakou představu, co tím myslel?“

„Vůbec.“

„Chci, abyste prohledal jeho byt.“

Chvíli bylo ticho. „Udělám to dnes v noci.“

Ford položil sluchátko a zadíval se na topoly tyčící se před oknem. Lhát, slídit, podvádět a teď ještě lézt někomu do bytu. Skvělý způsob, jak zahájit první rok mimo klášter.

FORD ZASTAVIL V MĚSTEČKU Blue Gap vArizoně a letmo se rozhlédl kolem sebe. Leželo v prašném údolí, obklopeném skalami a šedými zbytky odumřelých mexických borovic. Město mělo jen dvě vzájemně se protínající špinavé ulice vyasfaltované pouze na vzdálenost nějakých sto metrů od křižovatky. Stála tu benzinová pumpa z popelavých nepálených cihel a malý krámek s rozbitým oknem. Igelitové sáčky se třepetaly jako vlajky napíchnuté na plotě z ostnatého drátu obklopujícím čerpací stanici. Kousek od obchodu se nacházela malá střední škola obehnaná drátěným plotem. Na sever a na východ se táhly dvě symetrické řady prefabrikovaných domků pokrytých červeným prachem. Nedaleko se k horizontu vypínala silueta stolové hory Red Mesa.

„Takže,“ zeptala se Kate, když auto přirazilo k chodníku, „co máš v plánu?“

„Natankovat.“

„Natankovat? Nádrž je ještě z půlky plná a nahoře u Isabelly máme zadarmo tolik benzinu, kolik jen potřebujeme.“

„Jen to nech na mně.“

Přijel k pumpě, vystoupil a natankoval. Pak zaklepal na okénko u Kate. „Máš nějaké peníze?“ zeptal se.

Poplašeně se na něj podívala. „Nevzala jsem si s sebou peněženku.“

„V pořádku.“

Vešli dovnitř. Za přepážkou stála statná navažská žena. Pár dalších zákazníků – všichni Navahové – brouzdalo po krámě. Ford sebral balíček žvýkaček, kolu, pytlík čipsů a noviny Navajo Times. Došel k pultu a všechno na něj položil. Žena mu naúčtovala benzin.

Ford sáhl do kapsy a jeho vyraz se změnil. Ostentativně se podíval do všech kapes.

„Zatraceně, zapomněl jsem si peněženku.“ Podíval se na Mercerovou. „Máš nějaký peníze?“

Udiveně k němu vzhlédla. „Víš, že žádný nemám.“

Ford rozhodil ruce a nesměle se usmál na ženu za pultem. „Zapomněl jsem si peněženku.“

Chladně se na něj podívala. „Musíte zaplatit, alespoň za benzin.“

„Kolik to dělá?“

„Osmnáct padesát.“

Znovu předvedl velkou show při prohledávání kapes. Ostatní zákazníci se zastavili a sledovali, co se děje.

„Podívejte, nemám ani vindru. Vážně se moc omlouvám.“

Následovalo trapné ticho. „Musím dostat zaplaceno,“ pronesla žena.

„Je mi to vážně hrozně líto. Opravdu. Podívejte, zajedu si domů pro peněženku a hned se vrátím. Slibuju. Sakra, připadám si jak idiot.“

„Nemůžu vás nechat odejít bez placení,“ prohlásila žena. „To je moje práce.“

Malý, vyzáblý mužík s uhlově černými vlasy po ramena v šedivém kovbojském širáku a v motorkářských botách vypadal neklidně, když vytáhl otrhanou peněženku připevněnou řetízkem ke kapse džínsů. „Doris? Tohle by to mělo spravit,“ řekl důležitě a podal jí dvacetidolarovku.

Ford se k muži otočil. „To je od vás ale úžasně velkorysé. Samozřejmě vám to vrátím.“

„To víte, že vrátíte, nemějte obavy. Až příště přijedete, dejte prostě peníze Doris. Jednou mi to určitě splatíte, mám pravdu?“ Napřáhl ruku, mrkl a prstem namířil na Forda.

„To se vsaďte.“ Ford k němu natáhl ruku. „Wyman Ford.“

„Willy Becenti.“ Willy mu ruku stisknul.

„Jste solidní chlap, Willy.“

„To je naprostá pravda. No není to tak, Doris? Nejlepší chlap v Blue Gapu.“

Doris protočila oči.

„Tohle je Kate Mercerová,“ představil Ford Kate.

„Ahoj, Kate, jak se daří?“ Becenti stiskl nabídnutou ruku a políbil ji jako šlechtic.

„Hledáme místní úřad. Rádi bychom mluvili s místním představitelem kmene.“

„Myslíte starostku Marii Atcittyovou. Jo, sakra. Klubovna je v támhlety ulici. Na poslední odbočce před koncem asfaltový cesty zahněte doprava. Je to ten starej dřevěnej barák s plechovou střechou hned vedle vodojemu. Pozdravujte ji ode mě.“

„Tenhle trik v rezervaci nikdy neselže,“ vysvětlil Ford, když odjížděli od benzinové pumpy. „Navahové jsou ti nejvelkorysejší lidé na světě.“

„Za cynickou manipulaci dostáváš jedničku s hvězdičkou.“

Je to pro dobrou věc.“

„Fajn, ale ten chlapík vypadal spíš jako podvodník. Vsadila bych se, že z toho chce něco vytěžit.“

Zastavili na parkovišti vedle úřadu kousek od řady zaprášených pick-upů. Na vstupní dveře někdo připíchl jednu z pozvánek na Begayovu protestní jízdu. Druhý se třepetal na nedaleké telefonní budce. Zeptali se po místní představitelce kmene. Objevila se upravená statná žena v tyrkysové blůze a hnědých šatech.

Potřásli si rukou a představili se.

„Mám vás pozdravovat od Willyho Becentiho.“

„Vy znáte Willyho?“ zdála se být překvapená. A potěšená.

„Tak trochu.“ Ford se nesměle zasmál. „Půjčil mi dvacet babek.“

Atcittyová pokývala hlavou. „Starý dobrý Willy. Dal by posledních dvacet babek kdejakému vandrákovi a pak přepadl obchod, aby se odškodnil. Pojďte dál, udělám vám kafe.“

Z konvice na přepážce si nalili do hrníčků slabou navažskou kávu a pak následovali Atcittyovou do malé kanceláře zavalené stohy papírů.

„Takže co pro vás můžu udělat, chlapče?“ zeptala se a zeširoka se usmála.

„No, skoro se to stydím přiznat, ale jsme z projektu Isabella.“

Její úsměv zmizel. „Aha.“

„Kate jako asistentka ředitele projektu a já jsme přijeli jako takoví styční důstojníci.“

Atcittyová neříkala nic.

„Paní Atcittyová, vím, že se lidé zajímají, co se tam nahoře asi tak děje.“

„V tom máte rozhodně pravdu.“

„Potřebuji vaši pomoc. Kdybyste sem mohla lidi sezvat, dejme tomu některý večer v tomhle týdnu, přivedu šéfa projektu Gregoryho Northe Hazelia, aby osobně odpověděl na dotazy a vysvětlil, co se nahoře děje.“

Zavládlo dlouhé ticho. „Tenhle týden je příliš brzy. Nechrne to na ten příští. Ve středu.“

„Skvělé. Mnoho věcí se změní. Od nynějška budeme některé věci nakupovat tady dole u vás a v Rough Rocku. Budeme tu brát benzin, nakupovat potraviny a materiál.“

„Wymane, skutečně si nemyslím…,“ začala Mercerová, ale položil jí jemně ruku na rameno, aby ji umlčel.

„To by pomohlo,“ řekla Atcittyová.

Vstali a potřásli si rukou.

Když džíp vyjel a nechal za sebou Blue Gap v oblaku zvířeného prachu, obrátila se Mercerová na Forda. „Příští týden ve středu je příliš pozdě, aby se zabránilo té jízdě.“

„Nemám žádný zájem na tom, abych té jízdě zabránil.“

Jestli si myslíš, že budeme nakupovat dole v tom krámě a jíst doritos, skopový a fazole z konzervy k večeři, tak jsi blázen. A ten benzin tam dole stojí majlant.“

„Tohle není New York ani Washington,“ prohlásil Ford. „Tohle je venkov v Arizoně a ti lidi tady jsou vaši sousedi. Je potřeba, abyste taky vylezli ven a ukázali jim, že nejste jen parta šílených vědců, co chce zničit svět. A že z vás kouká taky nějaký obchod.“

Zavrtěla hlavou.

„Kate,“ zeptal se Ford, „co se stalo se všemi tvými pokrokovými názory? Kde jsou tvé sympatie pro všechny chudé a utlačované?“

„Nepoučuj mě.“

Je mi líto,“ prohlásil Ford, „ale potřebuješ poučit. Stala ses součástí toho velkého zlého establishmentu a ještě to ani netušíš,“ uzavřel s lehkým smíchem, aby udržel rozhovor v trochu odlehčené formě. Až příliš pozdě pochopil, že ťal přímo do živého.

Zírala na něj s bledými rty, pak se odvrátila a dívala se z okénka. Vyjeli nahoru po příjezdové cestě a vydali se dlouhou černou silnicí vedoucí k Isabelle. V polovině cesty přes stolovou horu Ford náhle zpomalil džíp a zamhouřil oči skrz čelní sklo auta.

„Co se děje?“

„Tamhle je pořádné hejno krkavců.“

„No a?“

Zastavil a ukázal. „Podívej, čerstvé stopy pneumatik vedoucí ze silnice a mířící k západu. Přímo k tomu hejnu.“

Nepodívala se.

Jdu se tam kouknout.“

„Skvělý, už takhle budu nepochybně muset pracovat na výpočtech pomalu celou noc.“

Zastavil ve stínu jalovce a vydal se po stopách auta. Pod nohama mu křupalo ztvrdlé bláto. Ještě pořád z něj sálalo horko, jak země vydávala teplo, které přijímala celý den. V dálce bylo vidět kojota, jak mizí pryč s čímsi v tlamě.

Po deseti minutách došel Ford k hraně hluboké úzké prolákliny a podíval se dolů. Na dně leželo auto obrácené na střechu. Krkavci byli usazení v koruně uschlé pinie a čekali. Druhý kojot měl hlavu prostrčenou skrz rozbité přední sklo auta a něco trhal a škubal. Když uviděl Forda, nechal toho a utekl. Z huby mu visel zakrvácený jazyk.

Ford sešplhal po pískovcových balvanech k autu s košilí přetaženou přes nos, aby zmírnil hnilobný zápach, který se mísil s pachem benzinu. Krkavci vzlétli v celém hejnu. Skrčil se a zadíval se do rozbitého vnitřku auta.

Tělo bylo napříč zaklíněné v sedačce. Oči a rty chyběly. Jedna paže ležící směrem k rozbitému okénku byla rozdrásána do masa a chyběla jí dlaň. Přes tato poškození se dalo rozeznat, komu tělo patřilo.

Volkonsky.

Ford zůstal klidný, očima si prohlížel každý detail. Pak se stáhl zpět, opatrně, aby místo nepoškodil, otočil se a vyšplhal zpátky po stěně prolákliny. Když se dostal na vrchol, několikrát se zhluboka nadechl svěžího vzduchu a pak se klusem rozběhl směrem k silnici. V dálce mohl proti svahu vidět siluety dvou vřískajících kojotů, jak se přetahují o měkký kus masa.

Dostal se k autu a opřel se o otevřené okénko. Na Kateině tváři se zračila zlost.

Je tam Volkonsky,“ řekl. Je mi líto, Kate…, je mrtvý.“

Vyděšeně se na něj podívala a zalapala po vzduchu. „Můj bože… jsi si jistý?“

Přikývl.

Rty jí zacukaly. Potom se přiškrceným hlasem zeptala. „Nehoda?“

„Ne.“

Ford cítil, jak se mu zvedá žaludek. Ze zadní kapsy vytáhl telefon a namačkal číslo 911.

LOCKWOOD VSTOUPIL DO OVÁLNÉ PRACOVNY a jeho kroky nebyly na tlustém koberci vůbec slyšet. Cítil vzrušení jako vždy, když se ocitl v samém centru moci současného světa.

Prezident Spojených států k němu přicházel zpoza stolu s napřaženou rukou a uvítal ho jako pravý politik.

„Stantone, jsem rád, že vás vidím. Jak se má Betsy a děti?“

„Skvěle, děkuji, pane prezidente.“

Zatímco si potřásali rukou, uchopil prezident Lockwooda za předloktí a vedl ho ke křeslu, které bylo nejblíže stolu. Lockwood se posadil a položil si složku na kolena. Oknem směřujícím na východ mohl vidět Růžovou zahradu, která se halila do kouzelného soumraku pozdního léta.

Vedoucí prezidentovy kanceláře, Roger Morton, vstoupil do pracovny a usadil se do křesla, zatímco prezidentova sekretářka Jean se uvelebila v dalším křesle se stenografickým blokem, připravena dělat poznámky staromódním způsobem.

Vešel obtloustlý muž v tmavě modrém obleku a bez pozvání se posadil do nejbližšího křesla. Byl to Gordon Galdone, šéf prezidentovy volební kampaně. Lockwood ho nesnášel: v těchto dnech byl úplně všude, na každé schůzi, zkrátka všudypřítomný. Bez jeho požehnání se nemohlo nic stát ani rozhodnout.

Prezident si sedl na své místo za stolem.

„Tak dobrá, Stane, začněte.“

„Ano, pane prezidente.“ Lockwood vzal složku. „Znáte televizního kazatele Dona T. Spatese? Rozjel na Virginia Beach pořad nazvaný Víra v hlavním čase“

„Myslíte toho chlápka, co ho načapali, jak provětrává zadnice dvou šlapek?“

Místností zazněl tlumený smích. Prezident, původně právník z Jihu, byl dobře známý svým barvitým slovníkem.

„Ano, pane, to je on. V neděli se během kázání na Křesťanské kabelové televizi zmínil o projektu Isabella. Byla to síla. Tvrdil, že vláda utratila čtyřicet miliard dolarů z peněz daňových poplatníků za pokus zpochybnit Genesis.“

„Projekt Isabella nemá nic společného s Genesis.“

„Samozřejmě že ne. Ale vypadá to, že se dotkl citlivého místa. Dozvěděl jsem se, že spousta senátorů a kongresmanů dostává e-maily a telefonáty. Náš úřad také. Úplně stačí, že se na ně musí odpovídat.“

Prezident se obrátil na svého šéfa administrativy. „Projevuje se to u vás, Rogere?“

„Zatím je zaregistrováno téměř dvacet tisíc e-mailů, devadesát šest procent negativních.“

„Dvacet tisíc.“

„Ano, pane.“

Lockwood pohlédl na Gordona. Z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Jeho taktika byla čekat a mluvit jako poslední. Lockwood takové lidi nesnášel.

„Ještě horší je zjištění,“ pokračoval Lockwood, „že padesát dva procent Američanů nevěří v evoluci, a mezi těmi, kteří se hlásí k republikánům, je to dokonce šedesát osm procent. A ten útok na Isabellu to jen zhoršuje. Mohlo by to být velmi nebezpečné.“

„Odkud jste vzal ta čísla?“

„Z Gallupova průzkumu.“

Prezident potřásl hlavou. „Budeme pokračovat dál. Projekt Isabella je klíčový pro to, aby si americká věda a technika udržela konkurenceschopnost ve světě. Po letech zaostávání za Evropou a Japonskem jsme postoupili dopředu. Projekt Isabella je dobrý pro hospodářství, pro vědu a rozvoj, pro byznys. Mohl by vyřešit naše energetické potřeby a zbavit nás závislosti na ropě z Blízkého východu. Stane, vydejte tiskové prohlášení v tomto smyslu, zorganizujte tiskovou konferenci, udělejte kolem toho rozruch. Stojíme si na svém.“

„Ano, pane prezidente.“

Nyní přišla řada na Galdoneho. Nadzdvihl své objemné tělo v křesle. „Kdyby přicházely z projektu Isabella dobré zprávy, nebyli bychom tak lehce zranitelní.“ Obrátil se na Lockwooda. „Můžete nám říct, doktore Lockwoode, kdy budou ty problémy vyřešeny?“

„Během týdne nebo dříve,“ odpověděl Lockwood. „Máme to dobře zařízené.“

„Týden je příliš dlouhá doba, když se jedná o chlapíka, jako je Spates, který buší na válečné tamtamy a leští si zbraně.“

Lockwood sebou při té metafoře trhl. „Pane Galdone, dovolte, abych vás ujistil, že děláme vše, co je v našich silách.“

Galdoneho tučný obličej se svraštil, když promluvil. „Týden,“ řekl a z jeho hlasu zněl nesouhlas.

Lockwood uslyšel nějaký hlas u dveří Oválné pracovny a srdce se mu málem zastavilo, když uviděl, že je dovnitř uváděna jeho vlastní asistentka. To se muselo stát něco mimořádného, když ho vyrušuje ze schůzky s prezidentem. Šla a cestou se ukláněla s téměř komickou servilností, podala Lockwoodovi lístek a zase rychle odešla. Lockwood s obavami otevřel zprávu.

Pokusil se polknout, ale nemohl. Chvíli uvažoval, že nic neřekne, ale potom změnil názor: raději teď než později. „Pane prezidente, dostal jsem zprávu, že jeden z vědců zabývajících se projektem Isabella byl právě nalezen mrtvý v rokli u Red Mesy. Před třiceti minutami o tom byla informována FBI. Agenti už vyrazili na místo.“

„Mrtvý – jak?“

„Střelen do hlavy.“

Prezident na něho beze slova zíral. Lockwood dosud nikdy neviděl prezidenta tak rozrušeného, a to ho skutečně vyděsilo.

KDYŽ KMENOVÁ POLICIE NAVAHŮ dorazila, Ford se díval, jak se slunce postupně ztrácí v kudrnatých mracích barvy bourbonu. Čtyři policejní auta a dodávka s hukotem sjížděly se zapnutými majáčky po lesknoucím se asfaltu a zabrzdily se zaskřípěním gum takřka naráz.

Z prvního auta vystoupil navažský detektiv, zachmuřený robustní muž kolem šedesátky s prošedivělými, po vojensku střiženými vlasy. Doprovázel ho zástupce navažských kmenových policistů. Kráčel shrbený v zaprášených kovbojských botách po stopách pneumatik až k okraji rokle, ostatní ho následovali a začali kolem místa činu napínat pásku. Hazelius a Wardlaw přijeli džípem, zastavili na kraji silnice, vystoupili a tiše sledovali počínání policistů.

Wardlaw se podíval na Forda: „Říkáte, že byl zastřelen?“

„Z bezprostřední blízkosti do levého spánku.“

„Jak to víte?“

„Podle výrazné spáleniny od střelného prachu.“

Wardlaw na něj přísně pohlédl očima přimhouřenýma nedůvěrou. „Často sledujete v televizi Kriminálku Las Vegas, pane Forde? Anebo je ohledávání místa činu jen vaším koníčkem?“

Po zajištění prostoru přistoupil navažský detektiv s diktafonem v ruce až k nim. Šel velmi opatrně, jako by ho bolel každý pohyb. Podle odznaku se jmenoval Bia a měl hodnost poručíka. Nosil zaoblené zrcadlové sluneční brýle a vypadal v nich jako idiot. Ford nicméně tušil, že je cokoli, jen ne hlupák.

„Kdo objevil tělo?“ zeptal se Bia.

„Já.“

Zrcadlovky se obrátily přímo k němu. „Vaše jméno?“

„Wyman Ford.“

V jeho tónu Bia cítil něco podezřelého, jako by mu snad Ford od prvního okamžiku lhal.

Jak jste ho našel?“

Ford popsal okolnosti.

„Tak vy jste uviděl krkavce, zahlédl stopy a rozhodl jste se jít stovky metrů ve čtyřicetistupňovém vedru, abyste zjistil, jestli se tu náhodou něco neděje? Prostě jenom tak?“

Ford přikývl.

„Hmm…“ Bia si zapsal pár poznámek a našpulil rty. Pak se v zrcadlovkách mohl vidět Hazelius. „A vy jste?“

„Gregory North Hazelius, ředitel projektu Isabella. A toto je náš velitel bezpečnosti Wardlaw. Vy povedete vyšetřování?“

„Povede ho FBI, já v něm zastupuji rezervaci.“

„FBI? A kdy dorazí?“

Bia kývl směrem k nebi. „Teď.“

Vrtulník se objevil na jihozápadě a vrčení jeho rotorů stále sílilo. O několik set metrů dál zůstal stát na místě a udržoval výšku‘, pak sestoupil bouří vzedmutého prachu a dosedl na silnici. Vystoupili dva muži. Oba měli sluneční brýle, rozhalenky s krátkým rukávem a baseballové čepice s vyšitým „FBI“. Navzdory tomu, že měli rozdílnou barvu pleti a každý jinou výšku, vypadali skoro jako dvojčata.

Když přišli blíž, ten vyšší vytáhl odznak. „Pověřený zvláštní agent Dan Greer,“ řekl, „oddělení FBI ve Flagstaffu. To je zvláštní agent Franklin Alvarez.“ Strčil si odznak zpátky do kapsy a kývnul na Biu: „Poručíku.“

Bia pozdrav opětoval.

Hazelius přikročil. „A já jsem Gregory North Hazelius, ředitel projektu Isabella,“ potřásl Greerovi rukou, „oběť byl vědec z mého týmu. Chci vědět, co se tady stalo, a chci to vědět hned!“

„Budete, jakmile skončíme s vyšetřováním.“

Greer se obrátil k Biovi: Je místo činu zajištěno?“

„Ano.“

„Dobře, teď mě poslouchejte, požádám všechny z projektu Isabella, aby se vrátili na základnu. Doktore Hazelie, chci aby se všichni shromáždili na jednom místěpodíval se na nebe, pak na hodinky,

„v sedm hodin. Budu chtít každého vyslechnout.“

Je mi líto, ale to nebude možné,w řekl Hazelius, „nemůžeme se obejít bez všech lidí ve stejné chvíli. Budete si nás muset vyslechnout ve dvou směnách.“

Greer si sundal brýle a přísně se na Hazelia podíval. „Budu očekávat všechny na jednom místě v sedm hodin. Rozuměl jste?“ Precizně vyslovoval každé slovo.

Hazelius mu pohled oplatil, ale jeho obličej byl vlídný a bez výhrůžek. „Pane Greere, mám tady na povel čtyřicetimiliardový stroj, který je uvnitř hory, a jsme uprostřed důležitého vědeckého experimentu. Jsem si jist, že byste byl nerad, aby se něco pokazilo, navíc, kdybych musel říct vyšetřovatelům ministerstva energetiky, že stroj byl ponechán na váš příkaz bez dozoru. Musím dnes v noci nechat v hoře tři lidi z týmu. K výslechu vám budou k dispozici zítra ráno.“

Nastala dlouhá pauza, pak Greer úsečně kývnul. „Fajn.“

„Budeme v sedm hodin v obchodním středisku,“ řekl Hazelius, „je to starý dům z dřevěných klád, ten nepřehlédnete.“

Ford se vrátil k džípu, vlezl dovnitř a Kate hned za ním. Nastartoval a vyrazili.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ byla bledá a hlas se jí třásl. Šmátrala v kapse, vytáhla kapesník a otřela si oči. „To je hrůza,“ řekla, „já prostě… tomu nemůžu uvěřit!“

Jak tak džíp bručel dolů po silnici, Ford na poslední chvíli letmo zahlédl dva kojoty, kteří dožrali svou kořist, loudavě odcházeli z loviště a vyhlíželi něco dalšího k snědku. Přes všechnu svou krásu, pomyslel si, byla Red Mesa drsné místo.

PŘESNĚ V SEDM HODIN poručík Joseph Bia následoval Greera a Alvareze do bývalého obchodního střediska v Nakai Rocku. Pamatoval si to místo ještě z dětství: tehdy tu prodával starý Weindorfer, vzpomněl si s bolestnou nostalgií. V mysli si vybavil ten starý krámek, pytle s moukou, roury ke kamnům, ohlávky a lasa, sklenice s cukrovinkami. Vzadu byla halda koberečků, které Weindorfer přijímal do komisního prodeje.

Sucho v roce 1954 a 55 zabilo polovinu ovcí na stolové hoře, ale zemi ještě stačily spást. To bylo tehdy, když Peabodyho uhelná těžila dvacet tisíc tun za den. Penězi z uhelné společnosti Rada rezervace vyplatila každého, kdo žil na stolové hoře. Přemístili je do speciálních domků v Blue Gapu, Piňonu a Rough Rocku, které přiděloval Úřad pro bydlení a místní rozvoj. Jeho rodiče patřili k těm, kteří se museli přestěhovat. Bia sem zavítal poprvé po padesáti letech. Místo vypadalo úplně jinak, ale stále cítil tu starou vůni kouře z hořícího dřeva, prachu a ovčí vlny.

Devět vědců se sešlo s napětím a očekáváním. Vypadali hrozně a Bia měl podezření, že mimo Volkonského smrti visí ve vzduchu ještě něco. Už delší dobu se dělo cosi špatného. Přál si, aby Greer ten případ neprotahoval. Kdysi byl Greer dobrým agentem, ale jen do té doby, dokud se mu nestalo to, co se stává všem dobrým agentům – povýšili ho na pověřeného zvláštního agenta. Jeho zkázu představoval nepřetržitý přesun lejster z bodu A do bodu B.

„Dobrý večer, přátelé,“ řekl Greer, sundal si tmavé brýle a podíval se významně na Biu, aby udělal totéž. Bia si brýle nechal. Neměl rád, když mu někdo říká, co má dělat. Vždycky byl takový, měli to v rodině. Dokonce i jméno Bia vzniklo jenom proto, že mu dědeček odmítl dát své příjmení. Když byl poslán do internátní školy, zapsali ho jako „BIA“ – což byla zkratka Úřadu pro indiánské záležitosti. Mnoho dalších Navahů udělalo to samé – Bia tedy bylo v rezervaci běžné jméno. Byl na své jméno hrdý. Biové, i když nebyli příbuzní, měli něco společného – nenechali sebou manipulovat.

„Nebudeme vás zdržovat déle, než to bude nutné,“ oznámil Greer. „Jeden po druhém v abecedním pořadí.“

„Něco nového?“ ptal se Hazelius.

„Málo,“ odpověděl Greer.

„Byl doktor Volkonsky zavražděn?“

Bia čekal na Greerovu odpověď, ale marně. Stopy z místa činu musely být analyzovány, zatím se dávaly otázky typu kdo a kde. Na posudek ze soudního se ještě čekalo. Všechno se odehrávalo ve Flagstaffii a Bia pochyboval, že mu dají do ruky víc než stručnou zprávu.

Byl začleněn do vyšetřování jen proto, že nějaký byrokrat z FBI potřeboval zaplnit kolonku ve formuláři. Stál tam na důkaz toho, že se s rezervační policií „spolupracuje“. Byl to u FBI oblíbený termín.

Bia si řekl, že ho případ stejně nezajímá. Nešlo o jeho lidi.

„Melissa Corcoranová?“ pronesl Greer.

Vstala blondýna s atletickou postavou. Vypadala spíše jak profesionální tenistka než vědkyně. Bia je následoval do knihovny, kde Alvarez přerovnal stůl, několik židlí a namířil digitální kameru. Greer a Alvarez kladli otázky, Bia poslouchal a psal si poznámky. Otázky šly rychle, jedna za druhou, a netrvalo dlouho a udělali si odpovídající představu. Všichni byli pod tlakem, věci se nedařily, Volkonsky byl vznětlivý typ a bral to obzvlášť těžce. Začal pít a existovalo i podezření na tvrdší drogy. Corcoranová řekla, že jí jednou v noci klepal opilý na dveře a chtěl se s ní vyspat. Innes, psycholog týmu, mluvil o jeho samotě a sdělil, že Volkonsky byl uzavřený a v depresi. Wardlaw, velitel bezpečnosti, vypověděl, že ten Rus se choval nevyzpytatelně a nedbal na bezpečnost. Toto všechno potvrdila prohlídka Volkonského domku, kde nalezli prázdné lahve od vodky, stopy po denaturovaném amfetaminovém prášku v hmoždíři, popelníky přetékající špačky, hromady DVD s pornem, a to všechno v jedné malé zchátralé chajdě.

Výpovědi se shodovaly a dalo se jim věřit, rozporů tak akorát, vše vypadalo nepřipraveně. Za ta léta práce v rezervaci viděl Bia mnoho sebevražd. Tahle vypadala dost jasně až na několik drobností. Není jen tak, zastřelit se a současně skutálet auto do rokle. Na druhou stranu, kdyby to byla vražda, vrah by auto zapálil, pokud by byl dost chytrý, což ostatně většina vrahů nebývá. Bia kroutil hlavou – místo toho, aby poslouchal, přemýšlel. Byl to jeho nejhorší zlozvyk.

Kolem půl deváté byl Greer hotov. Hazelius je viděl odcházet ke dveřím, kde se Bia, který zatím nic neřekl, zastavil. Sundal si brýle a ťukal s nimi o nehet palce. „Mám otázku, doktore Hazelie.“

„Ano?“

„Řekl jste, že Volkonsky i vy ostatní jste pod velkým tlakem, kvůli čemu přesně?“

Hazelius klidně odpověděl: „Protože jsme postavili stroj, který má cenu čtyřicet miliard dolarů, a nemůžeme tu zatracenou věc uvést do chodu,“ usmál se. „Je to dostatečná odpověď na vaši otázku, poručíku?“

„Děkuji – a ještě jedna věc, jestli vám to nevadí.“

„Poručíku,“ řekl Greer, „nemyslíte, že jsme se už zeptali na všechno?“

Bia pokračoval, jako kdyby ho neslyšel: „Zaměstnáte někoho nového, aby převzal Volkonského povinnosti?“

Hazelius zabubnoval do stolu a pak řekl: „Ne, postará se o to Rae Chenová a já.“

Bia si nandal brýle a odcházel. Něco se mu na tom případu nelíbilo. K čertu! Kdyby se do toho mohl vložit…

BYLY TŘI HODINY Ráno. Ford zlehka otevřel zadní dveře přívěsu a s ruksakem na zádech vyklouzl do tmy. Nebe bylo poseté hvězdami, v dálce znělo unisono kojotího jekotu, které po chvíli ustalo. Měsíc byl téměř v úplňku a pouštní vzduch byl tak čistý, že měsíční světlo postříbřilo každý detail krajiny. Krásný večer, pomyslel si Ford, škoda že neměl čas to ocenit.

Zběžně pohlédl na malou osadu. Tma byla všude, jen u Hazelia se svítilo. Záclonami pronikalo ven žluté světlo.

Volkonského příbytek stál čtyři sta metrů opačným směrem. Ford v rychlosti přešel dvůr ozářený měsíčním svitem a došel až do stínu pod topoly. Pohyboval se pomalu a snažil se vyhýbat měsíčnímu svitu, dokud nedorazil až k Volkonského domku. Rozhlédl se kolem, ale nic neviděl ani neslyšel.

Zahnul za dům a vplížil se do stínu vedle zadních dveří. Byly zapečetěné policejní páskou. Prohledal ruksak a vytáhl kožené rukavice a nůž. Vyzkoušel kouli na dveřích – samozřejmě zamčeno. Krátce zvážil důsledky roztržení pečetící pásky a rozhodl se, že to za to stojí. Rozřízl pásku, z batohu vytáhl ručník, omotal jím kámen a tlačil do okna tak dlouho, dokud se sklo nevysypalo. Když odstranil zbylé střepy, prostrčil oknem ruku, odemkl dveře a vplížil se dovnitř.

Udeřil ho zápach Volkonského beznaděje – starého kouře z cigaret a marihuany, pach levné kořalky, vařené cibule a žluklého oleje. Vyndal baterku a svítil jen nízko kolem sebe. V kuchyni byl velký nepořádek, na papírovém talíři vařeného zelí a mini papriček, které tam musely ležet už několik dní, rostla šedozelená plíseň. Z přetékajícího koše na tříděný odpad se vysypaly lahve od piva a malé lahvičky odvodky. Některé se roztříštily o podlahu z keramických dlaždic a střepy vletěly do kouta.

Ford se přesunul do obývacího pokoje s kuchyní, špinavým kobercem a pohovkou plnou skvrn. Na stěnách nevisely žádné dekorace kromě dětských malůvek přilepených na dveře. Na jedné byla vesmírná raketa a na druhé atomový hřib. Mimo to tu nebyly žádné fotky manželky ani dětí, žádné sentimentální detaily. Proč si Volkonsky nevzal ty kresby? Nejspíš jako otec nestál za nic. To, že byl otcem, si Ford vůbec neuměl vysvětlit.

Dveře ložnice byly otevřené do chodby, ale vzduch v místnosti páchl zatuchlinou. Postel vypadala šíleně, jako kdyby nebyla nikdy ustlaná, a povlečení na ní zůstalo snad ještě původní. Špinavé prádlo přetékalo z koše. V poloprázdné skříni nahmatal Ford oblek a ucítil kvalitní materiál. Prohledal poličku a zjistil, že Volkonsky si do divočiny přivezl hodně oblečení. Asi neměl tušení, do jaké společnosti se dostane. Ale proč si oblečení nevzal s sebou, když odcházel?

Ford se přesunul z chodby do druhého pokoje, kterým byla pracovna. Počítač zmizel, zůstaly po něm rozpojené USB a FireWire kabely a tiskárna, speciální vysokorychlostní modem a anténa wi-fi adaptéru. Cédéčka do počítače se válela kolem a vypadalo to, že se jimi někdo spěšně probíral a ta nechtěná odhodil.

Otevřel vrchní šuplík stolu s dalším nepořádkem – vyteklá pera, okousané tužky a plno papírů popsaných instrukcemi v programovacím jazyce. Analýza něčeho takového by trvala roky. V dalším šuplíku nalezl neuspořádanou hromadu složek. Probral se jimi a našel další vytištěné fragmenty kódu, poznámky v ruštině a software. Zvedl hromadu a pod tím vším byla v půlce roztržená zalepená obálka se známkou a bez adresy.

Ford oba kusy vytáhl a obálku rozlepil. Nenašel dopis, ale stránku s ručně napsaným šestnáctkovým počítačovým kódem. Datum nahoře bylo pondělní. Byl to den, kdy Volkonsky odešel. Nic víc.

Fordovi se hlavou prohnala řada otázek. Proč to Volkonsky napsal a pak to roztrhl? Proč na obálku lepil známku, ale adresu nenapsal? Proč to tu nechal? A co vlastně ten kód znamená? A vůbec – proč to psal ručně? Nikdo přece nepíše počítačový kód ručně! Trvá to příšerně dlouho a je to až absurdně náchylné k chybám.

Forda napadlo, že ve vysoce zabezpečeném počítačovém prostředí, jako je projekt Isabella, vlastně nikdo nemohl bez záznamu o události kopírovat, tisknout, přenášet nebo posílat data mailem. Ale počítač by nezjistil, kdyby data někdo opsal ručně. Ford si oba kusy papíru strčil do kapsy. Ať kódy znamenaly cokoli, byly důležité.

Ze zadní verandy zaslechl praskavý zvuk kroků. Zhasl baterku a ztuhl. Ticho. Pak slabounké zavrzání podrážky o podlahu v kuchyni. Nebyly tu žádné dveře, kterými by mohl uniknout nespatřen. Nešlo to ani předem ani kuchyní. Ozvalo se další tiché vrznutí, tentokrát blíž. Vetřelec věděl, že tam je, a šel si pro něj. Pohyboval se velmi pomalu, nepochybně doufal, že ho překvapí.

Ford tiše přešel po koberci k zadnímu oknu a sáhl nahoru. Otočil kličkou, sevřel vrchní část a snažil se okno vytlačit nahoru. Zaseklo se. Už neměl dost času. Tvrdě se do něj opřel a posuvný rám okna to vzdal. Vteřinu nato vetřelec vtrhl do místnosti. Ford bleskově vyskočil z okna a urval plastovou síťku právě ve chvíli, kdy rychlé výstřely ze zbraně malé ráže s tlumičem rozbily okno nad ním. Kutálel se po zemi a sklo se sypalo kolem něj. Bleskově vstal a utíkal, kličkoval mezi stíny topolů, na konci přesprintoval otevřený prostor a uháněl nahoru k údolí. Měsíc byl tak jasný, že viděl svůj stín, jak běží s ním.

Rychlé projektily z pistole mu s tlumeným hvízdnutím prosvištěly kolem uší. Musel to být Wardlaw – nikdo jiný neměl tlumič a tak dobře nestřílel. Ford pádil k tmavé siluetě Nakai Rocku a zatočil doleva za skálu. Běžel nahoru po stezce až k vrcholu nízkých kolmých útesů. Další kulka proletěla s vosím bzukotem nalevo od něj. Rychle uskočil ze stezky a vydrápal se přes napadané balvany k okraji útesu. Stále se kryl a za chvíli stál na vrcholku. Nohy ho palčivou bolestí upozorňovaly, že už by to pro dnešek stačilo. Zastavil se a opatrně se ohlédl zpátky. Dvě stě metrů pod sebou zahlédl tmavou postavu, jak se za ním drápe přes balvany.

Rozběhl se po hladké svažující se skále. Nebyla tam žádná vegetace, takže si o úkrytu mohl nechat jen zdát, ale alespoň nezanechával stopy.

Rozeznal několik malých stružek, které se klikatily ke vzdálenému okraji stolové hory. Za moment dorazil k první z nich. Přeskočil ji a běžel v suchém bahně na jejím dně, dokud ostře neodbočila u okraje hory. Přimáčkl se za výběžek skály a podíval se za sebe.

Jeho pronásledovatel se zastavil na okraji útesu a prozkoumával baterkou písčitý terén. Byl to nepochybně Wardlaw. Bezpečnostní důstojník chvíli zkoumal okolí kuželem světla. Stál na místě a svítil sem a tam, a nakonec sešplhal dolů do rokle. Šel směrem k Fordovi s odjištěnou zbraní. Ten se vydrápal o kus výš tak, aby se udržel z jeho dohledu. Jakmile se dostal k vrcholu rokle, na chvíli se odkryl, a okamžitě následovaly další dva výstřely. Jedna kulka odštípla z blízké skály spršku odštěpků.

Ford běžel přes nechráněný písečný prostor a doufal, že se dostane na opačnou stranu dřív, než Wardlaw dospěje na vrchol kaňonu. Přebíhal přes písečnou plochu s obrovskou námahou a měl pocit, že mu někdo rve plíce hrdlem a hrudí ven. Na konci zatočil ke skalnaté pustině. Byla ze všech stran otevřená a za ní ležela nakloněná hromada kamenů, které by Fordovi poskytly úkryt a příležitost k útěku do všech možných směrů. Seskočil z poslední duny a rozběhl se přes skalnatou pustinu. Wardlaw ho ze své pozice v tu chvíli nemohl vidět.

Náhle si uvědomil další spásnou možnost a změnil plán. V polovině cesty přes nízké skalky zela dutina ve skále, dostatečně zastíněná, aby se v ní mohl skrýt. Rychle zahnul, skočil dovnitř a schoulil se. Nebyla to zrovna ideální skrýš: stačilo, aby Wardlaw namířil baterku správným směrem. To ale neudělá, usoudil Ford: určitě si myslí, že si to namířím rovnou k těm prokletým skalám před sebou, kde se můžu krásně zašít.

Uběhlo pár minut. Ford uslyšel, jak Wardlawovi uklouzla noha po kamení, za chvíli ho míjel jeho chraplavý dech. Počítal do šedesáti, pak opatrně vykoukl ze stínu. Ve skalách před sebou viděl světlo baterky, jak po něm Wardlaw pátral ve skalnatém labyrintu.

Ford vyskočil a rozběhl se zpátky směrem k údolí Nakai.

Na konci klikaté cesty se nepozorovaně připlížil ke svému obydlí. Obešel ho kolem dokola, aby se ujistil, že Wardlaw někde nečíhá, a vklouzl zadními dveřmi dovnitř. Měsíc zapadal a úsvit ozařoval východní stranu nebe. Náhorní plošinou se ozval vzdálený řev pumy. Šel do ložnice a doufal, že si před snídaní chvíli zdřímne. Zastavil se a zíral na postel. Na polštáři ležela obálka. Roztrhl ji a vytáhl vzkaz: Je mi litoy že jsem tě nezastihla. Četl oblé písmo samá kudrlinka a podpis – Melissa.

Ford položil dopis zpátky na polštář a usilovně přemýšlel o rizicích tohoto úkolu, která si teprve nyní začal uvědomovat v plném rozsahu.

O HODINU POZDĚJI FORD DORAZIL NA SNÍDANI. Vůně kávy, slaniny a lívanců ho probudila k životu. Zastavil se ve dveřích. V jídelně sedělo jen pár lidí. Někteří členové týmu pracovali dole v Bunkru a ostatní byli v nahrávací místnosti vyslýcháni FBI. Hazelius seděl na svém obvyklém místě v čele stolu.

Ford se zhluboka nadechl a vstoupil do místnosti. Jestli vědci předtím vypadali vyčerpaně, teď už se zdálo, jako by vylezli z hrobu. Jedli potichu a jejich rudě lemované oči zíraly do prostoru. Zvlášť Hazelius vypadal příšerně.

Ford si nalil hrnek kafe. Když o pár minut později dorazil Wardlaw, pozoroval ho koutkem oka. Na rozdíl od ostatních působil odpočatě, klidně a cestou ke svému místu neobvykle přátelsky na všechny kýval.

Kate chodila z kuchyně sem a tam a nosila mísy s jídlem. Ford se snažil na ni nedívat. Kolem sebe vnímal velmi povrchní konverzaci, samé prkotiny. Nikomu se nechtělo hovořit o Volkonském. Cokoli, jen ne Volkonsky.

Corcoranová si sedla vedle něj. Cítil její pohled v zátylku, podíval se na ni a přivítal ho vlídný a tázavý úsměv. Naklonila se k němu a tlumeně se zeptala: „Kdepak jsi byl včera v noci?“

„Procházel jsem se venku.“

„Jo, jasně,“ uculila se a její oči sklouzly na Kate.

Ona si myslí, že spím s Kate.

Corcoranová se otočila na celou skupinu. „Dneska ráno jsme byli všichni ve zprávách,“ řekla, „víte o tom?“

Všichni přestali jíst.

„Nikdo?“ Corcoranová se triumfálně podívala kolem. „Není to to, cosi myslíte, ve zprávách nic nebylo o Volkonském – alespoň zatím ne,“ přelétla pohledem skupinu a její pozornost ji pobavila. „Tohle je něco jiného, něco zvláštního. Znáte z televize toho evangelického faráře Spatese, který spravuje ten obrovský kostel ve Virginii? Tak v Times online byl dneska ráno příběh o něm a o nás.“

„Spates?“ Innes se naklonil přes stůl, „ten farář, co byl za katrem kvůli prostitutkám? Co ten může mít s námi společného?“

Corcoranová se široce usmála. „Jeho kázání minulou neděli bylo celé / « o nas.

„Nechápu proč,“ řekl Innes.

„Prohlásil, že jsme banda bezbožných vědců a snažíme se lživě zpochybnit knihu Genesis. Celé kázání je dostupné na jeho webové stránce. Ve jménu našeho pána a spasitele Ježíše Krista vás vítám!“ intonovala v téměř perfektní imitaci jeho jižanského zdlouhavého přízvuku. Zase jednou všem dokázala, že na šaškárny ji užije.

„Ty kecáš!“ řekl Innes.

Šťouchla Forda nohou pod stolem: „Tys to neslyšel?“

»Ne.“

„Kdo má čas surfovat po zprávách,“ poznamenala Thibodeauxová vysokým a podrážděným hlasem. „Nestíhám ani svoji práci!“

„To nechápu,“ řekl Dolby, „jak napadáme knihu Genesis?“

„Zkoumáme teorii Velkého třesku – světskou humanistickou teorii, která tvrdí, že vesmír byl stvořen bez božího zásahu. Jsme součástí války s vírou, nenávistníci Ježíše.“

Dolby zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Podle Times kázání způsobilo poprask. Několik jižanských kongresmanů volá po vyšetřování a vyhrožuje, že zastaví finanční podporu.“

Innes se otočil k Hazeliovi: „Věděl jsi o tom, Gregory?“

Hazelius unaveně kývl.

„Co s tím budeme dělat?“

Hazelius položil svůj hrnek s kávou a protřel si oči. „Stanford-Binetova křivka ukazuje, že sedmdesát procent lidí spadne do průměrné nebo podprůměrné úrovně inteligence. Jinak řečeno – průměrných lidí jsou dvě třetiny, což znamená, že to jsou hlupáci nebo prostě blbci.“

„Nejsem si jistý, jestli ti rozumím,“ řekl Innes.

Já jen říkám, že takový je svět, Georgi, nauč se s tím žít.“

„Ale určitě potřebujeme vydat prohlášení a vyvrátit to nařčení!“ namítl Innes. „Podle mě není teorie Velkého třesku s vírou v Boha v rozporu, jedno přece nevylučuje druhé!“

Edelsteinovy oči se zvedly od knížky a pobaveně jiskřily. Jestli si vážně tohle myslíš, Georgi, pak nerozumíš ani Bohu, ani Velkému třesku.“

„Vteřinku, Alane,“ přerušil ho Ken Dolby, „můžeš brát v úvahu plně fyzikální teorii, jako je Velký třesk, a stále věřit, že za ní stojí boží ruka.“

Edelsteinovy oči na něj pohlédly. Jestli teorie Velkého třesku všechno plně objasňuje – což by dobrá teorie měla – pak by Bůh už nebyl potřeba. Pouhý pozorovatel! Na co takový neužitečný Bůh?“

„Alane, proč nám neřekneš, co si doopravdy myslíš?“ řekl Dolby sarkasticky.

Innes promluvil svým hlasitým profesionálním hlasem: „Na světě je určitě dost místa pro Boha i vědu.“

Corcoranová jen valila oči.

„Měl bych námitku k jakémukoli prohlášení poskytnutému k projektu Isabella, který zmiňuje Boha,“ řekl Edelstein.

„Dost diskuzí,“ skončil hovor Hazelius, „nebudou žádná prohlášení. Nechrne to na politicích.“

Dveře se otevřely a tři vědci následováni zvláštními agenty Greerem a Alvarezem a poručíkem Biou vešli dovnitř. Místnost ztichla.

„Chtěl jsem vám poděkovat za spolupráci,“ řekl Greer strnule a s deskami v ruce se obrátil ke skupině. „Máte moji vizitku. Jestli budete něco potřebovat nebo si na něco vzpomenete, prosím, zavolejte mi.“

„Kdy už budete něco vědět?“ zeptal se Hazelius.

„Za dva tři dny.“

Po chvíli ticha se ozval Hazelius: „Můžu se na něco zeptat?“

Greer čekal.

„Byla nalezena v autě zbraň?“

Greer zaváhal a pak řekl: „Ano.“

„Kde?“

„Na podlaze u řidiče.“

Jak to tak chápu, doktor Volkonsky byl zastřelen zblízka do pravého spánku, zatímco seděl za volantem, je to tak?“

„Správně.“

„Byla některá okénka auta otevřená?“

„Všechna byla zavřená.“

„A motor běžel?“

„Ano.“

„Dveře byly zamčené?“

„Ano, byly.“

„Klíčky v zapalování?“

„Ano.“

„Byla pravá ruka doktora Volkonského pozitivní na reziduum střelného prachu?“

Ticho. „Výsledky ještě nemáme,“ řekl Greer.

„Děkuji.“

Ford si uvědomil význam otázek a bylo jasné, že Greer také. Agenti odešli z místnosti a snídaně pokračovala v napjatém tichu. Nevyřčené slovo „sebevražda“ viselo ve vzduchu.

Jakmile dojedli, Hazelius vstal. „Několik slov.“ Jeho unavené oči cestovaly po místnosti. „Vím, že jste všichni hluboce otřeseni jako já.“

Všichni si znepokojeně poposedli. Ford se letmo podíval na Kate. Byla víc než otřesena, byla úplně zničená.

„Problémy s Isabellou nejvíc dopadaly na Petera, a to z důvodů, které všichni známe. Učinil nadlidský výkon, aby opravil softwarové problémy. Zřejmě to vzdal. Rád bych se podělil o pár veršů na jeho památku. Jsou z jedné Keatsovy básně o mimořádném momentu objevu.“ Recitoval zpaměti:

„A pak já byl jak vzdušný tvor,

když nový svět on zň>

neb jak chrabrý Cortéz s okem jestřábím

Pacifik zhléd a muži jeho s divokou myslí

tiše, tam na vršku v Dárienu.“

Hazelius skončil a podíval se na kolegy. Jak jsem řekl už předtím, každý nový objev má svou cenu. Každé velké zkoumání neznámého je nebezpečné fyzicky i psychicky. Vzpomeňte si na Magalháesovu cestu kolem světa nebo objevení Antarktidy kapitánem Cookem. Vzpomeňte si na program Apollo nebo raketový výzkum. Včera jsme ztratili muže kvůli obtížnosti našeho bádání. Bez ohledu na to, jak vyšetřování dopadne, a myslím, že spousta z nás už tuší jak, vždycky budu považovat Petera za hrdinu.“ Ztichl a rozechvěl se dojetím. Po chvíli si odkašlal. „Další zkouška Isabelly začíná zítra v poledne. Všichni víte, co máte dělat. Ti, kteří ještě v hoře nebyli, se sejdou tady v nahrávací místnosti v 11.30 a vyrazí jako skupina. Dveře Bunkru se zavřou a zamknou v 11.45. Teď přísahám, dámy a pánové, že budeme zírat jako chrabrý Cortéz na Pacifik,“ dodal s horlivostí, která Forda zarazila.

Téhož rána se reverend D. T. Spates pohodlně posadil do svého kancelářského křesla. Stlačil páku, nastavil si zádovou opěrku a s ostatními páčkami si pohrával tak dlouho, dokud mu sezení nebylo dostatečně příjemné. Cítil se dobře. Ukázalo se, že je projekt Isabella žhavé téma. Vzal si ho za své a peníze se sypaly a telefony nepřestávaly drnčet. Otázkou zůstávalo, jak toto téma podat na páteční křesťanské talk show Kulatý stůl Ameriky. V kázání se dá hrát na city, může se chrlit krev a burácet jako hrom, ale Kulatý stůl Ameriky, ta byla víc na intelektuální úrovni, byla to respektovaná show. Proto potřeboval solidní fakta. Mimo těch, která mohl stáhnout z webové stránky projektu Isabella, jich měl poskrovnu. Zrušil hosty, které si domluvil před mnoha týdny, a našel si nového – fyzika, který o projektu Isabella mohl zasvěceně mluvit. Ale potřeboval víc, potřeboval nějakou bombu.

Jeho asistent Charles vešel s ranními složkami. „E-maily, které jste požadoval, reverende, zprávy a rozvrh.“ Pečlivě je rozložil jednu vedle druhé.

„Kde je moje káva?“

Vešla sekretářka. „Dobré ráno, reverende!“ řekla vesele. Nalakované natupírované vlasy jí poskakovaly a třpytily se v ranním slunci. Položila před něj tác se stříbrnou konvicí s kávou, podšálkem, cukrem, smetanou, makadamovými sušenkami a čerstvým vydáním Virginia Beach Daily Press.

„Až budete odcházet, zavřete dveře.“

V poklidném tichu, které nastalo, si Spates nalil kávu a opřel se v křesle. Dal si šálek k ústům a usrkl první hořký, ale příjemný lok. Poválel nápoj v ústech, polkl, labužnicky vydechl a šálek odložil.

Charles a tři pomocníci se každý den probírali tisíci došlými e-maily. Vybírali takové, kde lidi dávali nebo byli připraveni dát dar vyšší nežtisícovku, a ty od politiků, kteří potřebovali podporu. Někdy byla třeba osobní odpověď, obvykle poděkování za peníze, nebo naopak žádost o ně. Spates sejmul z hromady první e-mail, prohlédl si ho, naškrábal odpověď a odložil. Potom bral další a další, až se tímto způsobem propracoval celou haldou. Když se v hromadě hrabal už čtvrt hodiny, narazil na mail, který Charles označil poznámkou „vypadá velmi zajímavě“. Kousl si sušenky a četl:

Vážený reverende Spatesi, pozdraven buď Pán Ježíš Kristus, mé jméno je Russ Eddy a jsem pastor. Píši Vám z misie Shromážděných ve Tvém jménu z Blue Gapu v Arizoně. Přináším slovo Boží do navažské země od roku 1999, kdy jsem misii založil. Je malá – vlastně jsem to jenom já.

Vaše kázání, reverende, o projektu Isabella, zde udeřilo jako blesk. Vysvětlím Vám proč – Isabella je náš soused. Nachází se kousek nade mnou na Red Mese, vidím na ni z okna dokonce i teď, když píšu. Dostávám od svých oveček co proto! Koluje tady spousta ohavných fám, a tím myslím opravdu ohavných. Lidé se bojí a jsou z toho, co se tam nahoře děje, vyděšeni.

Nebudu Vás déle zdržovat, pane reverende. Jenom slůvko díků za dobrý boj a upozorňování křesťanů na ten neznabožský stroj tady v poušti. Vytrvejte.

Váš v Kristu, pastor Russ Eddy misie Shromážděných ve Tvém jménu Blue Gap, Arizona

Spates přečetl tento mail, pak ještě jednou, dopil poslední doušek a položil šálek na tác. Zmáčkl palcem poslední navlhlý drobek sušenky a slízl jej. Opřel se a přemýšlel. 7.15 v Arizoně… Vesničtí pastoři vstávají brzy, že?

Zvedl sluchátko a vyťukal telefonní číslo z konce e-mailu. Několikrát to zazvonilo, než se ozval pisklavý hlas: „Pastor Russ u telefonu.“

jyÁ, pastor Russ! Tady reverend Don T. Spates z Víry v hlavním čase z Virginia Beach. Jak se dnes máte, pastore?“

„Velmi dobře, děkuji.“ Hlas zněl pochybovačně, až podezřele. „Kdo jste říkal, že jste?“

„Reverend Don T. Spates! Víra v hlavním čase! tí

„Ó, reverend Spates, jaké překvapení, musel jste dostat můj e-mail!“

„Zajisté! Bylo to velmi zajímavé.“

„Děkuji, reverende.“

„Říkejte mi Done, prosím. Rozumím vašim obavám z těsného sousedství s tím strojem, chápu i váš přístup k tomuto vědeckému experimentu. Ale možná je to dar od Boha.“

Jak to myslíte?“

„Potřebuji zdroj informací zevnitř, někoho přímo na scéně, musím vědět, co se tam děje. Možná Bůh chce, abyste ten zdroj byl právě vy. Bůh vás nepřiměl napsat ten dopis jen tak, Russi. Je to tak?“

„Ano, pane… vlastně ne, pane. Poslouchám vaše kázání každou neděli. Nemáme tu televizní příjem, ale mám vysokorychlostní internetové spojení přes satelit a poslouchám bezchybný webový přenos.“

„To rád slyším, Russi, jsem rád, že nový webový přenos má takový dosah. A teď, Russi, zmínil jste fámy ve svém mailu. A jaké fámy kolují?“

„Všechny možné. O experimentech s radiací, explozích, zneužívání dětí. Říká se, že tam nahoře vytvářejí zrůdy a monstra. Ze vláda testuje nové zbraně, aby zničila svět.“

Vlna zklamání ochromila Spatesovo nadšení. Tento takzvaný pastor mluvil jako blázen. Není divu, když žije v poušti s bandou indiánů.

„Něco trochu víc… závažnějšího!“

„Včera se tam zabíjelo. Jeden z vědců byl nalezen s kulkou v hlavě.“

„Vážně?“ Tohle bylo lepší, chválabohu. Jak to víte?“

„Ve venkovské oblasti, jako je tahle, se fámy šíří rychle. Stolová hora se hemžila agenty FBI.“

„Viděl jste je?“

Jistě. FBI přichází do rezervace jen tehdy, když tu zabijí člověka. Většinu ostatních zločinů řeší kmenová policie.“

Spatesovi přeběhl mráz po zádech.

„Jedna z mých oveček má bratra u kmenové policie. Poslední fáma je, že to byla vlastně sebevražda, ale navenek se o tom samozřejmě nemluví.“

„Jak se jmenoval ten vědec?“

„To nevím.“

„Jste si jist, Russi, že to byl jeden z vědců a ne někdo jiný?“

„Věřte mi, kdyby byl ten mrtvý Navaho, věděl bych to. Je to velmi soudržná komunita.“

„Přišel jste do styku s některým vědcem z týmu?“

„Ne, moc se s nikým nedruží.“

„Je nějaký způsob, jak je můžete kontaktovat?“

„Ano, jistě. Mohl bych se tam zastavit a hodně laskavě a přátelsky se představit jako zdejší pastor.“

„Russi, to je vynikající nápad! Potřebuji zjistit víc o tom člověku, co vede Isabellu, jmenuje se Hazelius. Neslyšel jste o něm?“

„To jméno je mi povědomé.“

„Prohlásil se nejchytřejším mužem planety. Řekl, že mu nikdo nesahá ani po kotníky a nazval nás bandou pitomců, pamatujete?“

„Myslím, že ano.“

Je to drzost, ne?! Obzvlášť, když to řekne někdo, kdo nevěří v Boha.“

„Mě to nepřekvapuje, reverende. Žijeme ve světě, který uctívá ďábla.“

„To je pravda, synu… zatím. Mohu s vámi počítat?“

„Ano, pane reverende, to si pište!“

„Aleje tady něco důležitého – potřebuji tyto informace do dvou dnů, abych to mohl použít v pátečním vysílání Kulatého stolu Ameriky. Posloucháte někdy moji show?“

„Od doby, co jste ji dal na web, nevynechám ani jeden díl.“

„Tento pátek máme v show fyzika, člověka s křesťanským rozhledem, aby promluvil o projektu Isabella. Musím mít víc informací, ale ne běžné zprávy z tiskovek. Mluvím o špíně. Třeba jako ta smrt a co se tam dělo. Promluvte si s navažským poldou, kterého jste zmínil. Rozumíte, Russi?“

„Absolutně. Můžete se spolehnout, reverende.“

Spates odložil sluchátko do vidlice a zadumaně se díval z okna. Všechno do sebe zapadalo. Vůle Boží nezná mezí.

KDYŽ SE FORD VRACEL ZE SNÍDANÉ a chystal se vejít do svého domku, nečekaně vyšel zpoza domu Wardlaw a zastoupil mu cestu. Ford něco podobného očekával.

„Nevadilo by vám, kdybychom si promluvili?“ řekl Wardlaw. Jeho hlas zněl naoko přátelsky. Zvykal žvýkačku, jeho svaly nad ušima se rytmicky vzdouvaly.

Ford čekal. Nebyl sice ten správný moment pro odkrývání karet, ale když Wardlaw mermomocí chce, má to mít.

„Nevím, na co si, Forde, hrajete nebo kdo doopravdy jste. Domnívám se, že jakési polooficiální oprávnění tady pracovat máte. Tušil jsem to od prvního dne, kdy jste sem dorazil.“

Ford čekal.

Wardlaw přikročil tak blízko, že bylo cítit jeho vodu po holení. „Mým úkolem je chránit Isabellu – dokonce i před vámi. Hádám, že jste v přestrojení, protože nějaký byrokrat ve Washingtonu si potřebuje chránit zadek. Ten vám asi moc ochrany neposkytuje, co?“

Ford mlčel a nechal ho mluvit.

„Neřeknu nikomu o vaší malé eskapádě včera v noci. Možná že to budete hlásit nadřízeným. Ale když přijde na věc, víte, co bude moje obhajoba? Vy jste narušitel a já mám rozkazy zabít narušitele. Jo, a jestli si myslíte, že rozbité okno nebo rám zneklidní Greera, tak už je to opravené. Zůstane to jen mezi námi.“

Na Forda to udělalo dojem, Wardlaw myslel opravdu na všechno. Byl rád, že velitel bezpečnosti není blbec. Vždycky se mu zdálo jednodušší jít proti inteligentnímu soupeři, protože hloupí lidé jsou nevyzpytatelní. Řekl: „Už jste skončil s tím proslovem?“

Na Wardlawově tlustém krku bušila tepna. „Kryj si záda, poldo!“ Ukročil stranou a jen tak tak že dovolil Fordovi projít.

Ford popošel a zastavil se. Byl tak blízko k Wardlawovi, že by vyššího důstojníka mohl kolenem nakopnout do rozkroku. Podíval se na něj a řekl pobaveně: „Víte, co je sranda? Nemám nejmenší tušení, o čem to tady mluvíte.“

Když Ford vešel do domu a prásknul dveřmi, Wardlawovou tváří se mihl stín pochybnosti. Teď si vůbec nebyl jistý, že Ford byl ten muž, kterého honil. Ta nejistota ho oslabovala, musí být opatrnější. Fordovo utajení bylo sice kompromitováno, ale nikoli prozrazeno.

Když se Ford ubezpečil, že Wardlaw odešel, otrávený a frustrovaný se svalil na pohovku. Byl tady na stolové hoře už čtvrtý den, ale stěží věděl víc, než když seděl v Lockwoodově kanceláři. Přemýšlel o tom, jak si mohl myslet, že to bude jednoduchý úkol.

Teď nastal čas udělat další krok. Od té doby, co mu Lockwood ukázal Katein spis, doufal, že se tomu vyhne.

O HODINU POZDĚJI NAŠEL KATE VE STÁJÍCH, jak krmí a napájí koně. Stál ve dveřích a pozoroval ji, jak plní kbelíky ovsem, jak roztrhla žok vojtěšky a hrst či dvě hodila do každého stání. Sledoval, jak se pohybuje. Navzdory očividnému vyčerpání vykonávalo její štíhlé a pružné tělo všechny ty banální činnosti s půvabem a jistotou. Bylo to jako před dvanácti lety, když se na ni díval, jak spí pod stolem. Tlumená rocková hudba pronikala zevnitř stáje. Kate hodila poslední hrst, pak se otočila a všimla si ho.

Jdeš se zase projet?“ zeptala se tlumeným hlasem.

Vešel do chladného stínu. Jak se máš, Kate?“

Ruce v rukavicích dala v bok. „Nijak zvlášť.

Je mi líto, co se stalo Peterovi.“

Jo.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Všechno už je hotovo.“

V pozadí jemně hrála hudba, poznal ji.

„Blondie?“

„Často si pouštím muziku, když pracuju s koňmi, líbí se jim to.“

„Pamatuješ…?“ začal.

Jo,“ přerušila ho.

Tiše se na sebe podívali. Na MITu obvykle začínala den v LEESu, laboratoři elektromagnetických a elektrických systémů tak, že pustila „Atomic“ na plné pecky, takže řvali na celé nádvoří Killian. Když tam Ford přišel, obvykle tancovala po místnosti se sluchátky na uších a hrnkem kafe v ruce a předváděla se. Ráda dělala vylomeniny, třeba vylila olej do Murphyho kašny a pak ho zapálila. Náhle zase pocítil vlnu nostalgie, ale ty časy už byly dávno pryč. Jak bývala plná naděje, jak si byla jistá, že život bude vždycky komedie a hýření. Ale život to posléze natřel všem, a jí obzvlášť.

Nechal vzpomínky vzpomínkami a soustředil se na svou misi. Nejlepší bylo jednat s Kate vždycky na rovinu, nenáviděla lidi, co chodí kolem horké kaše. Ford polkl. Odpustí si vůbec někdy, co má v plánu udělat?

„Tak jo, co všichni tajíte?“ zeptal se na rovinu.

Upřeně se na něj podívala. Žádné hrané překvapení, žádný protest, žádné předstírání nevědomosti. „To není tvoje věc!“

Je to moje věc, jsem součástí týmu.“

„Pak se zeptej Gregoryho.“

„Vím, že ty ke mně budeš upřímná. O Hazeliovi nevím, co si mám myslet.“

Její obličej roztál. „Důvěřuj mi, Wymane, ty to nechceš vědět.“

„Ale chci^potřebuju to vědět, je to moje práce. To přece není tvůj styl, Kate, držet tajemství.“

„Proč si myslíš, že máme tajemství?“

„Od doby, co jsem sem dorazil, cítím, že něco tajíte. Volkonsky dělal narážky a ty taky. Je to něco opravdu vážného s Isabellou, že jo?“

Kate zavrtěla hlavou. „Bože, Wymane, ty se nikdy nezměníš, pořád ta tvoje zatracená zvědavost.“

Podívala se na tričko, z ramene si sundala kousek slámy a svraštila čelo.

Znovu se odmlčeli. Pak soustředila své inteligentní hnědé oči na něj a Ford viděl, že se rozhodla.

„Ano, s Isabellou něco je, ale není to tak, jak si možná myslíš. Je to nezajímavé. Hloupé. Nemá to nic společného s tebou ani s tvou prací. Nechci, abys to věděl…, protože by ses mohl dostat do problémů.“

Ford neřekl nic, čekal.

Kate se krátce a hořce zasmála. „Dobře, řekl sis o to, ale nečekej žádné velké odhalení.“

Forda zaplavil mimořádně nehezký pocit viny. Rychle emoci potlačil, vyrovná se s ní později.

„Porozumíš tomu, až uslyšíš důvod, proč jsme to tajili,“ pevně se na něj podívala. „Isabella byla sabotována. Nějaký hacker si z nás dělá blázny.“

„Jak to?“

„Někdo nasadil do superpočítače červa. Vypadá to jako logická bomba, která se spustí právě ve chvíli, když Isabella chce dosáhnout stoprocentního výkonu. Nejdřív to ukazuje prapodivný obrázek na Vizualizátoru, pak to vypne superpočítač a napíše hloupou hlášku. Je to neuvěřitelně frustrující a extrémně nebezpečné. Kdyby na takhle vysoké energetické úrovni utvořily paprsky smyčku nebo se vymrštily z dráhy, všichni vylítneme do vzduchu. Dokonce hůř! Náhlý energetický výkyv by mohl vést k vzniku nebezpečných částic nebo miniaturní černé díry. Je to Mona Lisa hackerů, skutečné mistrovské dílo. Musí jít o práci neuvěřitelně šikovného programátora. Nemůžeme toho červa najít.“

„Co je to za hlášku?“

„Ale znáš to, Zdravím, nebo Dobrý deny nebo Je tam někdo?“

„Je to jako ta stará programátorská průpovídka: Ahoj, světe?

„Přesně. Vtip.“

„A co dál?“

„To je všechno.“

„Víc to neříká?“

„Nemá čas říkat víc, s rozbitým počítačem jsme nuceni systém nouzově odstavit.“

„A konverzaci jsi s ním nenavázala? Nedonutilas ho mluvit?“

„Děláš si srandu? Se čtyřicetimiliardovým strojem a rizikem exploze? Stejně by to nepomohlo, jen by to vyplivlo další hovadinu. A spouštění Isabelly s rozbitým superpočítačem, to je jak jet v noci bez světel na mokré silnici dvoustovkou. Byli bychom blázni, kdybychom jen tak posedávali a povídali si s ním.“

„A ten obrázek?“

„Děsně zvláštní. Je to těžké popsat – skutečně efektní, má sytou barvu a mihotá se jako duch. Ať ho vytvořil kdokoli, byl to umělec s vlastním rukopisem.“

„Vy tedy toho červa nemůžete najít?“

„Ne. Je ďábelsky chytrý. Zdá se, že se pohybuje po systému a maže po sobě stopy, naprosto se vyhýbá odhalení.“

„Proč to neříct ve Washingtonu a přivézt specializovaný tým, aby to opravil?“

Na moment ztichla. ‚Je příliš pozdě. Kdyby se přišlo na to, že jsme se nechali zblbnout hackerem, byl by to skandál. Projekt Isabella jen taktak nesmetli v Kongresu ze stolu. To by byl konec.“

„Proč jste to nehlásili okamžitě? Proč to tajíte?“

„Chtěli jsme!“ prohrábla si vlasy, „ale pak jsme se rozhodli, že než to ohlásíme, bude lepší červa vymazat, a pak bychom mohli říct, že jsme se o problém už postarali. A tak šel den za dnem a pořád jsme nic nenašli. Uběhl týden, deset dní, až nám došlo, že jsme čekali moc dlouho. Kdybychom to teď ohlásili, obvinili by nás ze zatajování skutečnosti.“

„To byl hrubý omyl.“

„To ti řeknu. Ani nevím, jak se to stalo, byli jsme skoro šílení stresem a jeden spouštěcí cyklus zabere minimálně čtyřicet osm hodin,“ zakroutila hlavou.

„Máte ponětí, kdo za tím je?“

„Gregory si myslí, že je to nějaká sofistikovaná skupina hackerů, která to naplánovala. Ale vždycky je tu ten nevyslovený strach, že by hacker mohl být jeden z nás.“ Přestala mluvit a těžce dýchala. „Chápeš, v jaké jsme pozici, Wymane?“

Ve stínu tiše zaržál kůň.

„To je asi důvod, proč si Hazelius myslí, že Volkonského smrt byla sebevražda,“ řekl Ford.

„Samozřejmě že to byla sebevražda. Bylo pro něj jako pro softwarového inženýra ponížení být obětí hackera. Nedokázal to unést. Chudák

Peter. Byl tak křehký a přecitlivělý, jako hyperaktivní, nejisté dítě v příliš velkém tričku.“ Kroutila hlavou. „Nezvládl tlak. Ten člověk vůbec nespal. Byl zavřený s tím počítačem ve dne v noci. Nemohl najít ten kód. Zničilo ho to. Začal pít a nedivila bych se, kdyby začal s něčím tvrdším.“

„A co Innes? Nemá náhodou být týmovým psychologem?“

„Innes.“ Svraštila obočí. „Myslí to dobře, ale je beznadějný. Myslím ta sezení jednou za týden, takové to – ‚pojďme si popovídať. To může fungovat s obyčejnými lidmi, ale ne s námi. Je tak jednoduché prokouknout jeho triky, to, kam míří otázkami, a jeho malé strategie. Peter ho nenáviděl.“ Otřela si slzu hřbetem ruky v rukavici. „Všichni jsme Petera měli moc rádi.“

„Všichni až na Wardlawa,“ řekl Ford, „a Corcoranovou.“

„Wardlaw… no, ten nemá rád nikoho z nás, kromě Hazelia. Ale musíš si uvědomit, že on je ještě pod větším tlakem. On je ten, kdo má na povel bezpečnost. Kdyby se na to přišlo, šel by do vězení.“

Žádný div, ze je malinko nervózní‘

„Stejně jako Melissa, ta měla pár výstupů s několika členy týmu. Nebyl to jenom Volkonsky. Dávala bych si na ni pozor.“

Ford se nad tím zamyslel, ale nic neřekl.

Sundala si rukavice a hodila je do koše pověšeného na zdi. „Spokojen?“ zeptala se a v hlase jí zazněl vyčítavý podtón.

Ford šel zpátky do přívěsu a stále si opakoval její otázku.

Spokojen?

Pastor Russ Eddy nastoupil do svého omšelého fordu pickupu, zadíval se na ukazatel paliva a snažil se odhadnout, zda mu benzin vystačí na cestu na stolovou horu a zpátky, když vtom uviděl na obzoru vír prachu, jenž byl neklamnou známkou blížícího se vozidla. Vystoupil z auta, opřel se o něj a čekal.

Za okamžik před pickupem zastavilo auto kmenové policie Navahů. Oblak prachu se rozptýlil ve větru. Dveře se otevřely, objevila se zaprášená kovbojská bota a nad ní vysoký muž.

„Dobré ráno, pastore,“ pozdravil a dotkl se svého klobouku.

„Dobré ráno, poručíku Bio,“ řekl Eddy a snažil se, aby jeho hlas zněl nenuceně a uvolněně.

Jedete někam?“

„Ale ne, jenom jsem chtěl zkontrolovat palivo v nádrži,“ řekl Eddy. „Vlastně jsem uvažoval o projížďce na stolovou horu, že bych se tam seznámil s těmi vědci a promluvil si s nimi. To, co se tam děje, mi dělá starosti.“

Bia se rozhlédl kolem a všude, kam se podíval, se v jeho zrcadlových slunečních brýlích odrážel nekonečný obzor. „Lorenza jste tu náhodou někde nezahlídnul?“

„Ne,“ odpověděl Eddy. „Neviděl jsem ho od pondělního rána.“

Bia si povytáhl kalhoty a jeho na pásku visící policejní výstroj cinkala jako obrovský kouzelný náramek. „Zvláštní je, že v pondělí kolem čtvrté hodiny jel stopem do Blue Gapu. Lidem tam řekl, že vyráží na cestu, aby dokončil práci. Viděli ho, jak vyráží po misijní cestě, a pak se po něm slehla zem.“

Eddy si narážky nevšímal. „No, já jsem ho neviděl. Myslím tím, že jsem ho potkal ráno, ale odcházel v poledne nebo možná ještě dřív a od té doby jsem ho neviděl. Jistě že pro mě pracoval, ale…“

„Dneska je pěkný horko, co?“ Bia se otočil, zazubil se na Eddyho a zahleděl se na přívěs. „Můžu si s vámi promluvit nad hrnkem kafe?“

„Samozřejmě.“

Bia následoval Eddyho do kuchyně a posadil se ke stolu. Eddy nalil vodu do konvice s kávou a zapnul hořák. Navahové běžně vařili kávu z lógru a Eddy počítal s tím, že to Biovi nebude vadit.

Bia si zatím položil klobouk na stůl. Vlasy měl zpocené a přilepené k hlavě.

„No, vlastně tu ani nejsem kvůli Lorenzovi. Osobně si myslím, že se zase zdekoval. Lidi z Blue Gapu tvrdí, že byl namol, když tam v pondělí přišel.“

Eddy přikývl. „Všiml jsem si, že začal nasávat.“

Bia vrtěl hlavou. „Moc špatný. Ten kluk už byl na dobré cestě, ale jestli se brzy neukáže, zruší jeho podmínečné propuštění a pošlou ho zpátky do Alamedy.“

Eddy znovu přikývl. „Škoda.“

Kafe se začalo vařit. Eddy využil příležitosti a šel ho připravit. Vyndal hrnky, cukr, smetanu v prášku a všechno postavil na stůl. Nalil dva hrnky a znovu si sedl.

„Ve skutečnosti,“ řekl Bia, „jsem tu kvůli něčemu jinému. Včera jsem mluvil s obchodníkem v Blue Gapu, a ten mi řekl o… problému, co máte s vybíráním peněz.“

„Dobře.“ Eddy polkl kafe a spálil se, jak bylo horké.

„Řekl mi, že jste označil některé peníze a požádal ho, aby je ohlídal.“

Eddy čekal.

„Takže včera se svazek těch bankovek objevil.“

„Aha.“ Eddy polkl. Včera?

Je to trochu trapná situace,“ řekl Bia, „což je ostatně důvod, proč to obchodník řekl mně místo toho, aby volal vám. Doufám, že rozumíte, co vám chci říct. Nechci z toho dělat událost.“

Jasná věc.“

„Znáte starou paní Benallyovou? Elizabeth Benallyovou?“

„Jistě, chodí ke mně do kostela.“

„Každé léto pásla ovce na stolové hoře a mívala starý srub poblíž Piute Spring. Nebyla to její půda, nikdy na ni neměla žádná práva, ale užívá ji celý svůj život. Když kmenová vláda zabrala stolovou horu pro projekt Isabella, o tyhle pastviny přišla a musela prodat ovce.“

„To je mi opravdu líto.“

„Nebylo to pro ni tak špatné. Je jí už něco přes sedmdesát a dole v Blue Gapu dostala od vlády fajn domek. Problém je v tom, že s domem, jako je tenhle, máte najednou účty za elektriku a za vodu – víte, jak to myslím? Nikdy v životě nemusela platit účty. Teď její příjmy tvoří jen vládní dávky, protože už nemůže mít ovce.“

Eddy řekl, že tomu rozumí.

„Hm, tenhle týden bude mít její vnučka desáté narozeniny a včera jí stará paní Benallyová koupila jako dárek v obchodě videohru, nechala ji zabalit a tak vůbec.“ Odmlčel se, a přitom se stále díval na Eddyho.

„Zaplatila za to vašimi označenými bankovkami.“

Eddy seděl a zíral na Bia.

„Já vím. Taky mě to překvapilo.“ Bia vytáhl peněženku ze zadní kapsy. Velkou zaprášenou rukou vytáhl z kapsy padesátidolarovku a položil ji před Eddyho. „Není důvod dělat z toho událost.“

Eddy se nedokázal ani pohnout.

Bia vstal a vrátil peněženku do kapsy. „Jestli se to bude opakovat, dejte mi vědět a já uhradím ztráty. Jak říkám, není důvod plíst do toho zákon. Stejně si nejsem jistý, jestli je duševně úplně v pořádku.“ Zvedl klobouk a nasadil si ho přes zpocené otisky na prošedivělé vlasy.

„Dík za vaše pochopení, pastore.“

Otočil se a odcházel, pak se zarazil. „A jestli uvidíte Lorenza, dejte mi vědět, OK?“

„Jistě že dám, poručíku.“

Pastor Russ Eddy se díval, jak poručík Bia vychází předními dveřmi a mizí a pak se znovu objevuje v okně, kráčí po předzahrádce přímo kolem místa, kde bylo pohřbeno tělo, a jeho kovbojské boty víří obláčky prachu.

Jeho oči padly na ušpiněnou padesátidolarovou bankovku a udělalo se mu špatně. Pak ho však přemohl vztek. Velký vztek.

FORD VEŠEL DO OBÝVACÍHO POKOJE a postavil se k oknu. Upřeně se zadíval na křivolaké tvary hory Nakai Rock, která se zvedala nad vrcholky stromů. Svůj úkol dokončil a teď před ním stálo rozhodnutí, jestli to má oznámit.

Zhroutil se do křesla a složil hlavu do dlaní. Kate měla pravdu: jestli se ta zpráva dostane ven, může fatálně ohrozit celý plán. Může to totálně zničit jejich životy – včetně Kateina. Ve vědecké oblasti znamenal náznak spiknutí nebo lži konec kariéry.

Spokojen? zeptal se znova sám sebe.

Vstal a rozzlobeně přešel pokoj. Lockwood přece věděl celou dobu, že se stačí zeptat Kate, aby dostal patřičnou odpověď. Nenajali ho proto, že býval skvělým agentem CIA, ale prostě kvůli tomu, že před dvanácti lety chodil s jistou ženou. Měl nechat Lockwooda ve štychu, když ještě byla ta možnost, ale tehdy mu ten úkol lichotil. A po pravdě řečeno, byl to také až příliš lákavý způsob, jak se znovu setkat s Kate.

Na okamžik opět zatoužil po životě v klášteře. Těch třicet měsíců se mu život zdál tak jednoduchý a jasný. Během té doby téměř zapomněl na děsivou šeď světa a krutou morální volbu, které nás neustále vystavuje. Ale nikdy se nechtěl stát mnichem. Odešel do kláštera, aby získal svou ztracenou jistotu, svou víru. Stal se však pravý opak.

Sklonil hlavu a pokoušel se modlit, ale byla to jen slova. Slova pronášená do ticha.

Možná takové věci jako dobro a zlo ani neexistují – lidé jen dělají, co musí. Rozhodl se. Nebylo o čem přemýšlet. Nemínil udělat nic, co by Kate mohlo stát kariéru. Už tak si toho prožila dost. Dá jim dva dny, aby mohli vystopovat škodlivý software, pomůže jim. Měl silné podezření, že je sabotérem jeden z nich. Nikdo jiný neměl přístup ani dostatečné znalosti.

Ford vyšel předními dveřmi a nenápadně se prošel kolem domu, jako by se chtěl nadýchat čerstvého vzduchu, ale ve skutečnosti se chtěl ujistit, že se nikde kolem nepotlouká Wardlaw. Pak vešel do své ložnice, odemkl skříň a vyndal kufřík. Vyťukal kód, aby se vyklopila klávesnice, a zadal číslo.

Lockwood odpověděl tak rychle, až si Ford pomyslel, že vědecký poradce musel u telefonu úpěnlivě vyčkávat.

„Něco nového?“ zeptal se Lockwood tiše.

„Nic moc.“

Lockwood si cosi nervózně zamumlal. „Měl jste čtyři dny, Wymane.“

„Jednoduše nemůžou Isabellu rozchodit. Začínám si myslet, že jste se zmýlil, Stane. Neskrývají nic. Je to přesně tak, jak říkají – prostě jen nemůžou tu mašinu správně rozchodit.“

„Zatraceně, Forde, tak tomu nevěřím!“

Mohl slyšet, jak Lockwood na druhém konci těžce oddechuje. Byla to rána i pro jeho kariéru. Ale ve skutečnosti mu na tom chlápkovi vůbec nezáleželo. Jen ať si jde ke dnu. Kate byla to, na čem teď záleželo. Kdyby jim tak mohl zajistit ještě pár dní, aby našli ten škodlivý software. Lockwood by to nikdy nezjistil.

Lockwood pokračoval. „Slyšel jste o tom kazateli Spatesovi a jeho kázání?“

„Ano.“

„Tohle nám zkrátilo i tu trochu času, kterou máme. Máte tak dva, možná tři dny, než budeme muset celý projekt zavřít. Wymane, musíte zjistit, co skrývají, slyšíte mě? Zjistěte to!“

„Rozumím.“

„Prohledal jste to u Volkonského?“

„Ano.“

„Našel jste něco?“

„Nic zvláštního.“

Lockwood se odmlčel. „Právě jsem dostal předběžnou pitevní zprávu o Volkonském. Čím dál víc to vypadá jako sebevražda.“

„Aha.“

Ford slyšel na druhé straně linky šustění papírů.

„Taky jsem vyštrachal ty údaje, které jste po mně chtěl. Pokud jde o Cecchiniho… sekta se jmenovala Nebeská brána. Možná si pamatujete sektu, která v roce 1997 spáchala hromadnou sebevraždu. Její členové si mysleli, že se jejich duše nalodí na mimozemskou kosmickou loď, která se přibližuje k Zemi za Hale-Boppovou kometou. Cecchini se k té sektě připojil v devadesátém pátém, zůstal tam necelý rok a odešel ještě před masovou vraždou.“

„Máme nějaký důkaz, že tomu stále věří? Ten chlápek se chová trochu jako robot.“

„Ta sekta už neexistuje a nejsou ani žádné náznaky, že by v její učení ještě věřil. Od té doby vede normální život, i když trochu osamělý. Nepije ani nekouří, nemá žádné přítelkyně, co by stály za řeč, a jen velmi málo přátel, pokud se tak vůbec dají nazvat. Zaměřil se výhradně na kariéru. Je to výborný fyzik, naprosto oddaný své práci.“

„A Chenová?“

„Ve složce stojí, že byl její otec negramotný dělník, který zemřel dříve, než ona s matkou emigrovaly z Číny. Ale tak to není. Je to fyzik, který se zabýval výzkumem čínských jaderných zbraní v Lop Noru a stále žije v Číně.“

„Jak se ta falešná informace dostala do složky?“

„Z přistěhovaleckých záznamů a pohovoru s Chenovou.“

„Takže lhala?“

„Možná ne. Matka ji odvezla z Číny, když jí byly dva roky. Možná lhala matka. Ale pro tu lež může existovat i nevinné vysvětlení, matka by nedostala americké vízum, kdyby řekla pravdu. Chenová třeba vůbec neví, že její otec žije. Nejsou důkazy, že by tu informaci záměrně vynechala.“

„Hmm.“

„Náš čas uplynul, Wymane. Nepřestávejte pátrat dál. Vím, že tají něco velkého, prostě to vím?

Lockwood zavěsil.

Ford se vrátil k oknu a znovu se zadíval směrem k Nakai Rocku.

Teď už byl jedním z nich – spiklenec. Ale ne úplně jako oni, neskrýval jen jedno tajemství.

V JEDENÁCT DVACET UJÍŽDĚL pastor Russ Eddy po zbrusu nové asfaltové cestě, která protínala vršek Red Mesy, ve svém otlučeném F-150 pickupu roku výroby 1989. Vítr foukal otevřeným oknem a pohrával si se stránkami Bible krále Jakuba ležící na zadním sedadle, zatímco jeho srdce bylo plné zmatku, vzteku a úzkosti. Takže to nakonec nebyl Lorenzo. Vždyť se opíjel a choval se drze – proklínal Pána tím nejhnusnějším způsobem. Eddy neměl s jeho smrtí nic společného, zabil se sám. Koneckonců byl to Boží plán. A Bůh ví, co dělá. Cesty Boží jsou nevyzpytatelné.

Říkal si to znovu a znovu. Celý svůj život čekal na znamení, v němž mu Bůh vyjeví, jaké s ním má záměry. Byla to dlouhá a obtížná cesta. Bůh ho zkoušel tak těžce, jako kdysi zkoušel Joba. Rozvodem mu vzal ženu a dítě, připravil ho o kariéru, peníze a sebeúctu.

A teď ta věc s Lorenzem. Lorenzo proklínal Boha a Ježíše, používal ta nejodpornější a nejohavnější slova a Bůh ho srazil k zemi mrtvého Eddymu před očima. Předjeho vlastníma očima. Ale Lorenzo nebyl zloděj, Eddy ho obvinil neprávem. Co to tedy znamenalo? Kde v tom všem byla Boží vůle? Jaký plán pro něj Bůh měl?

Cesty Bozi jsou nevyzpytatelné‘

Motor zakašlal, ale pickup rachotil dál po lesknoucím se asfaltu, vybral širokou zatáčku a projel mezi pískovcovými útesy, pod nimiž se rozkládalo několik domů z vepřovic, zpola skrytých mezi stromy. Napravo, asi tak půldruhého kilometru daleko, ležely dvě nové startovací dráhy a řada hangárů. Za tím vším, na okraji stolové hory, se nacházel komplex Isabella obklopený dvojitým plotem.

Věděl, že se většina Isabelly nachází hluboko pod zemí. Vchod tedy musí být v prostoru za plotem.

Drahý nebeský Otce, prosím, veď mne, modlil se.

Eddy sjel do malého zeleného údolí. Na samém konci stálá dřevěná bouda, která kdysi musela být obchodním místem v Nakai Rocku. Zrovna k ní kráčeli dva muži a jedna žena. Ostatní se potloukali kolem dveří. Bůh je pro něj shromáždil.

Zhluboka se nadechl, přibrzdil a zaparkoval před budovou. Ručně malovaný znak nad dveřmi hlásal: Obchodní stanice Nakai Rock, 1888.

Přes moskytiéru ve dveřích napočítal uvnitř osm lidí. Zaklepal na dřevěný rám. Žádná odpověď. Zaklepal silněji. Muž nejblíže k němu se otočil a Russe provrtal ostrým pohledem. Jeho oči byly tak modré, že vypadaly jako nabité elektřinou.

Hazelius. To musí být on.

Russ zašeptal rychlou modlitbu a vstoupil dovnitř.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se muž.

„Jmenuji se Russ Eddy. Jsem pastorem misie Shromážděných ve Tvém jménu v Blue Gapu,“ vychrlil. Cítil se divně, ale sebevědomě.

Muž se zvedl z křesla, na kterém se rozvaloval, a s vlídným úsměvem vykročil k němu. „Gregory North Hazelius,“ řekl a srdečně mu potřásl rukou. „Rád vás poznávám, Russi.“

„Děkuji, pane.“

„Co pro vás můžu udělat?“

Russ cítil, jak se ho zmocňuje panika. Kde byla ta slova, jež si zkoušel, když pickup šplhal po příjezdové cestě? Pak je však nalezl. „Slyšel jsem o projektu Isabella, tak jsem se rozhodl povědět vám o své misii a nabídnout vám všechny výhody mé duchovní podpory. Scházíme se každou neděli v deset hodin nad Blue Gapem, asi tak tři kilometry na západ od vodárenské věže.“

„Velice vám děkuji, Russi,“ řekl Hazelius. Jeho hlas zněl vřele a upřímně. „Někdy brzy vás přijdeme navštívit – a vy si zase možná někdy přijdete prohlédnout Isabellu. Bohužel právě teď máme velmi důležitou schůzi. Ale možná byste měl zájem stavit se tu příští týden?“

Russův obličej zalilo horko. „No, děkuji, pane, ale nemyslím…,“ polkl, „víte, mou kongregaci a mne znepokojuje to, co se tady děje. Přišel jsem si pro nějaké odpovědi.“

„Chápu vaše obavy, Russi, opravdu chápu.“ Pan Hazelius pohlédl na vysokého ošklivého muže s hranatým obličejem před sebou. „Pastore, dovolte, abych vám představil Wymana Forda, našeho prostředníka pro styk s veřejností.“

Muž udělal malý krok dopředu a podal mu ruku. „Rád vás poznávám, pastore.“

Hazelius byl na odchodu.

„Přišel jsem si promluvit s ním, ne s vámi,“ řekl Eddy nervózním pisklavým hlasem, který tak nesnášel.

Hazelius se otočil. „Omluvte mě, pastore. Nechtěli jsme vás urazit. Jenom jsme zrovna teď dost zaneprázdnění… Mohli bychom se potkat zítra touhle dobou?“

„Ne, pane.“

„Mohu se vás zeptat, proč je tak důležité zabývat se tím právě teď?“

„Protože, jak jsem pochopil, došlo zde k… náhlému úmrtí a myslím, že je třeba si o tom promluvit.“

Hazelius se na něj podíval. „Myslíte smrt Petera Volkonského?“ Ztišil hlas.

„Pokud je to ten, který spáchal sebevraždu, potom ano, pane.“

Muž jménem Ford znovu postoupil o další krok. „Pastore, rád bych s vámi tuto záležitost probral. Problém je ale v tom, že zrovna teď hodlá doktor Hazelius spustit další test Isabelly a nemá proto tolik času, kolik by vám chtěl věnovat. Ovšem já ten čas mám.“

Eddy se nechtěl nechat vystrnadit nějakým „prostředníkem“. Jak říkám, potřebuji mluvit s ním, ne s vámi. Není to snad on, kdo tvrdil, že je nejchytřejší člověk na zemi? Co řekl, že my ostatní jsme pitomci? Ten, který postavil tuhle mašinu, aby zpochybnil Slovo Boží?“

Následovalo krátké ticho.

„Projekt Isabella nemá co dělat s náboženstvím,“ řekl ten prostředník, „je to přísně vědecký pokus.“

Eddy cítil, jak ho zaplavuje vztek, spravedlivý, zuřivý vztek na Lorenza, na svou bývalou ženu, na rozvodový soud, na všechnu tu nespravedlivost světa. Nějak tak se musel cítit Ježíš v chrámu, když vyhnal kupce.

Namířil třesoucí se prst na Hazelia. „Bůh vás znovu potrestá.“

„Tak to by stačilo…,“ řekl prostředník ostře, ale Hazelius ho přerušil.

„Co myslíte tím ‚znovu?“

„Nastudoval jsem si vás. Vím o vaší ženě, která pornograficky obnažila své tělo v Playboyiy která se chvástala a žila v přepychu jako babylonská nevěstka. Bůh vás potrestal, když vám ji vzal. Nikdy jste ho však nepožádal o odpuštění.“

Místnost zaplavilo hrobové ticho. Prostředník po chvíli řekl: „Pane Wardlawe, prosím, vyprovoďte pana Eddyho z areálu.“

„Ne! Ještě ney“ řekl Hazelius a se strašlivým úsměvem, který zmrazil kazatelovu duši, se obrátil k Eddymu. „Řekněte mi, Russi. Vy jste pastor zdejší misie?“

„Tak jest.“

„K jaké církvi patříte?“

„Žádné přímo nepodléháme, ale jsme evangelíci.“

„Ale vy jste co? Protestant? Katolík? Mormon?“

„Nic z toho. Jsme znovuzrození, fundamentalističtí křesťané.“

„Co to znamená?“

„Že přijímáme Ježíše Krista do svých srdcí jako Pána a Spasitele a že se zrodíme znovu skrze vodu a ducha, jediným skutečným způsobem spasení. Věříme, že každé slovo Bible je svaté a neomylné slovo Boží.“

„Takže si myslíte, že protestanti a katolíci nejsou opravdoví křesťané a Bůh je pošle do pekla, mám pravdu?“

Eddy se při své odbočce do fundamentalistického dogmatu cítil nejistě. Ale pokud tohle bylo to, o čem s ním chtěl nejchytřejší muž na světě mluvit, pak je vše v pořádku.

„Pokud se znovu nezrodí, potom ano.“

„Židé? Muslimové? Buddhisti? Hinduisti? Nerozhodní, hledači? Ztracení? Všichni zatracení?“

„Ano.“

„Takže většina lidí na téhle malé hromádce hlíny na vnějším okraji malé galaxie půjde do pekla kromě vás a několika málo vyvolených, stejně smýšlejících jedinců?“

„Musíte pochopit…“

„Proto vám kladu tyto otázky, Russi, abych pochopil. Opakuji tedy otázku – věříte v Boha, který pošle většinu lidstva do pekla?“

„Ano, věřím.“

„A víte to zcela jistě?“

„Ano. Písmo svaté to opakovaně potvrzuje. Ti, co věří a jsou pokřtěni, budou ušetřeni. Ti> co nevěří\ budou zatracenuť

Hazelius se otočil ke skupině. „Dámy a pánové, zřete, zde tento hmyz – ne, bakterie – předstírá, že zná vůli Boží.“

Eddyho obličej zrudl. Jeho mozek překypoval úsilím najít příhodnou odpověď.

Ošklivý muž jménem Ford se obrátil na Hazelia. „Gregory, prosím, nezadělávejte si na problémy.“

Jen se ptám na pár věcí, Wymane.“

„Co děláte, je zadělávání si na problémy.“ Muž se znovu obrátil na vedoucího bezpečnosti. „Pane Wardlawe? Znovu vás žádám, abyste pana Eddyho vyvedl z komplexu.“

Bezpečnostní důstojník klidně odvětil: „Vedoucím je doktor Hazelius a já přijímám rozkazy od něj,“ otočil se, „pane?“

Hazelius mlčel.

Eddy se svým projevem, který si v hlavě připravil cestou sem, ještě neskončil. Ovládl svůj hněv a mluvil s chladnou, studenou jistotou, přičemž se přímo díval do těch modrých očí. „Myslíte si, že jste ten nejchytřejší člověk na světě. Ale jak chytrý opravdu jste? Jste tak chytrý, že si myslíte, že svět byl stvořen během nějaké náhodné exploze, Velkého třesku, a všechny atomy se jen tak seskupily a stvořily život bez jakékoli Boží pomoci. Jak chytré to je? Řeknu vám, jak chytré to je: je to tak chytré, že vás to pošle přímo do pekla. Jste vojáky války proti víře, vy a vaše bezbožné teorie. Vy lidé chcete opustit křesťanský stát vytvořený našimi Otci zakladateli a přeměnit tuto zemi na chrám chlácholivého světského humanismu, kde je všechno možné – homosexualita, potraty, drogy, předmanželský sex, pornografie. Ale teď sklízíte, co jste zaseli. Už tu byla sebevražda. Tam vás zavedlo rouhání a boží nenávist. Sebevražda. A Boží vůle na vás znovu sešle Boží hněv, Hazelie. Pomsta je ma, pravil Pán.u

Eddy skončil, ztěžka oddechoval. Vědci na něj podivně zírali: jeho oči se třpytily jako pár vyleštěných ocelových ložisek.

Slova se ujal Hazelius. „Teď byste měl odejít,“ řekl podivně tichým hlasem.

Eddy neodpověděl. Svalnatý velitel bezpečnosti hrozivě vykročil kupředu. „Tak jdeme, kámo.“

„To nebude nutné, Tony. Russ nám tu odrecitoval svůj malý projev. Ví, že je čas odejít.“

Hlídač stejně udělal další krok směrem k němu.

„Se mnou si hlavu nedělejte,“ vyhrkl Eddy. „Už se nemůžu dočkat, až se dostanu z tohoto bezbožného místa.“

Když se za ním zavřely vstupní dveře, zaslechl Eddy tichý hlas, jak říká: „Bakterie se nám začaly pohybovat bičíkem.“

Otočil se, přitiskl obličej k drátěnému plotu a zvolal: „A poznáte pravdu a pravda vás vysvobodí‘ Jan 8:32.“

Otočil se a toporně kráčel ke svému autu. Levá strana obličeje mu cukala ponížením a bezmezným, prudkým vztekem.

FORD SLEDOVAL, jak vyzáblá postava pastora zamířila přes parkoviště směrem ke starému oprýskanému pickupu. Muž jako tento, pokud by měl následovníky, by mohl projekt Isabella hodně ohrozit. Litoval, že ho Hazelius vyprovokoval, a uvědomoval si, že s pastorem ani zdaleka ještě neskončili.

Když se vrátil k ostatním, Hazelius se díval na hodinky, jako by se nic nestalo.

„Máme zpoždění,“ řekl vědec rázně a strhl bílý laboratorní plášť z háčku. Rozhlédl se. „Pojďme.“ Jeho pohled dopadl na Forda. „Obávám se, že teď to tu budete muset příštích dvanáct hodin zvládnout sám.“

„Vlastně,“ řekl Ford, „docela rád bych viděl, jak to tam u vás vypadá během zkoušky.“

Hazelius si oblékl plášť a zvedl kufřík. „Lituju, Wymane, to nejde. Během zkoušky má každý v Bunkru vlastní úkol a kromě toho je to tam dost těsné. Zkrátka tam nemůžeme mít lidi navíc. Doufám, že chápete.“

„Omlouvám se, Gregory, ale k tomu, abych mohl dělat svou práci, musím vědět, jak to vypadá za zkoušky.“

„V pořádku, ale obávám se, že zrovna dneska to nebude. Máme spoustu problémů, jsme ve stresu, a než vyřešíme technické záležitosti, nemůžeme si dovolit na Můstku nějaké pozorovatele.“

Ford tiše řekl: „Je mi líto, ale musím na tom trvat.“

Hazelius se odmlčel a rozhostilo se nepříjemné ticho. „Proč ke své práci potřebujete vidět, jak vypadá zkouška?“

„Najali mě, abych se místním lidem zaručil za bezpečnost Isabelly. A nezaručím nikomu nic, dokud se o tom sám nepřesvědčím.“

„Takže vy vlastně pochybujete o bezpečnosti Isabelly?“

„Musím si to prostě ověřit sám.“

Hazelius pomalu zavrtěl hlavou.

„Navahové potřebují vědět, že jsem součástí celého projektu a že přede mnou nic netajíte.“

„Jako vedoucí bezpečnosti,“ řekl náhle Wardlaw, „vám musím, pane Forde, sdělit, že z bezpečnostních důvodů je vám přístup do Bunkru odepřen. Konec diskuze.“

Ford se otočil k Wardlawovi. „Opravdu chcete zacházet až takhle do krajnosti, pane Wardlawe?“

Hazelius zavrtěl hlavou. „Wymane, vím, co se nám snažíte říct. Opravdu. Problém je…“

Kate Mercerová mu skočila do řeči. „Jestli se bojíš, že přijde na problém se škodlivým softwarem, tak s tím si nelámej hlavu. Už o tom ví.“

Všichni se na ni podívali. Zavládlo ticho.

„Všechno jsem mu řekla,“ dodala Mercerová. „Myslela jsem, že by to měl vědět.“

„No to je teda skvělý,“ hlesla Corcoranová a obrátila oči v sloup.

Kate se na ni podívala. „Je členem týmu. Má právo to vědět. Můžu se za něj stoprocentně zaručit. Nikomu naše tajemství nevyzradí.“

Obličej Corcoranové zrudl. „Asi všichni víme, co se nachází mezi řádky toho tvého srdečního výlevu.“

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekla Mercerová chladně.

Corcoranová se samolibě ušklíbla. „A co si jako myslím?“

Hazelius si odkašlal. „No tak, no tak.“ Otočil se k Fordovi a položil mu, ne nevlídně, ruku na rameno. „Takže Kate už vám všechno vysvětlila.“

„Ano.“

Přikývl. „Dobře…“ Zamyslel se, pak se otočil a usmál se na Kate. „Vážím si tvého úsudku a budu ti důvěřovat i v tomto případě.“ Podíval se na Forda. „Vím, ze jste čestný chlap. Vítejte do týmu, tentokrát doopravdy, když už víte o našem malém tajemství.“ Jeho modré oči se do něj zabodávaly jako drobné jehličky.

Ford cítil, jak rudne, a snažil se ovládnout. Podíval se na Kate a její výraz ho vyděsil. Byla to snad naděje? Očekávání? Nevypadala uraženě, že se s tou záležitostí vytasil.

„Promluvíme si o tom později, Wymane.“ Hazeliova ruka sklouzla z Fordova ramene, obrátil se k Wardlawovi. „Tony, vypadá to, že pan Ford se přece jen zúčastní příští zkoušky.“

Wardlaw neodpověděl. Jeho tvář zůstávala netečná a bez výrazu, oči upřeny vpřed.

„Tony?“

„Ano, pane,“ přišla podrážděná odpověď, „rozumím, pane.“

Ford se schválně podíval na Wardlawa, když kolem něj procházel. Muž mu vrátil pohled chladnýma, prázdnýma očima.

KEN DOLBY SLEDOVAL, jak se ohromné titanové dveře Bunkru s dutým zaduněním zavřely. Nápor vlhkého vzduchu mu zavanul do obličeje: ucítil pach podzemních chodeb, vlhkého kamení, horké elektroniky a uhelného prachu. Zhluboka se nadechl. Byl to opojný silný pach – tak voněla Isabella.

Na cestě k Můstku se setkal s ostatními vědci. Dolby zastavil Hazelia a poznamenal: „Kontrolka Magnetu 140 svítí červeně, vyvolalo to tichý poplach, nic vážného, ale půjdu to zkontrolovat.“

Jak dlouho myslíš, že to bude trvat?“ zeptal se Hazelius.

„Do hodiny to bude v čajku.“

Hazelius ho pochvalně poplácal po zádech. „Tak se na to vrhni, Kene, a pak mi dej vědět, jak to vypadá. Isabellu nespustím, dokud se neozveš.“

Dolby přikývl. Zůstal stát v obrovské jeskyni, dokud ostatní neodešli na Můstek. Dveře se za nimi zavřely s klapnutím, jehož ozvěna se opakovaně nesla rozlehlou místností. Po chvilce nad vším opět zavládlo ticho. Dolby znovu vdechl voňavý vzduch.

To on velel celému inženýrskému týmu, jenž vyprojektoval Isabellu. Měl pod dohledem tucet vědců s titulem a skoro stovku najatých externích designérů, kteří vytvořili plány subsystémů a celého superpočítače. Přestože se na projektu podílelo tolik lidí, vždy zůstal pevně u kormidla, všechno měl pod kontrolou. Na Isabelle důvěrně znal každý šroubek, každou drážku a každou drobnou nedokonalost, každou linii a proláklinku. Isabellu stvořil on, byl to jeho stroj.

Oválný průchod do tunelu Isabelly připomínal vyříznutý kus obrovské koblihy osvětlený zevnitř světle modrými zářivkami. Z průchodu vycházela bílá mlha. Uvnitř tunelu hned za otvorem si mohl Dolbyprohlédnout modrošedou ochrannou stěnu z vyhořelého uranu, za ní se nacházelo SNula, Isabellino srdce.

SNula. Souřadnice nula. Byl to malinkatý prostor stěží velikosti špendlíkové hlavičky, kde se dohromady svedené proudy hmoty a antihmoty, pohybující se rychlostí světla, střetly a navzájem se ničily za doprovodu obrovského energetického výboje. Když běžela Isabella na plný výkon, bylo to to nejžhavější a nejjasnější místo v celém vesmíru, tedy pokud někde nejsou nějací ufoni s větším urychlovačem částic, pomyslel si Dolby s úsměvem.

Spíše se domníval, že to možné není.

Většina energie vyvolané explozí antihmoty v SNula se přeměnila prakticky okamžitě zpět na hmotu přesně podle Einsteinova vzorce E=mc2 a přešla v úchvatnou spršku exotických subatomárních částic: některé z nich se objevily ve vesmíru poprvé od jeho stvoření Velkým třeskem před 13,7 miliardami let.

Zavřel oči a představil si sám sebe na místě jednoho z protonů obíhajících prstencem stále dokola, zrychlovaných obřími supermagnety až na 99,999 % rychlosti světla. Oběhl okruh dlouhý sedmdesát šest kilometrů čtyřtisíckrát za jedinou sekundu. Viděl se, jak zakřiveným tunelem uhání kupředu a každý magnet ho popožene ještě o trochu rychleji, třímilionkrát za sekundu, rychleji a rychleji… Dodávalo mu to silný pocit vzrušení, když na to jen pomyslel. A ve vzdálenosti pouhého centimetru proudily v opačném směru stejnou závratnou rychlostí antiprotony.

Představil si okamžik střetu, když byl jeho proud vychýlen do cesty druhému paprsku v SNula. Srážka hmoty a antihmoty při rychlosti světla. Jako jedna malá částice v SNula pocítil ten náraz a jeho čistou a absolutní ničivost. Cítil své znovuzrození jako zcela nové částice proudící do všech směrů a prorážející četné vrstvy filtrů, které počítaly a zaznamenávaly každou částici nově vzniklé hmoty.

Deset bilionů částic za sekundu.

DOLBY OTEVŘEL OČI a probral se ze svého snění. Připadal si tak trochu jako blázen.

Vykročil přes shromaždiště vstříc golfovým vozíkům a kontroloval si kapsy, zda v nich nemá něco feromagnetického. Supravodivé magnety Isabelly měly tisíckrát větší sílu než ty, které se používaly v MRI. Dokázaly protáhnout minci skrz tělo člověka nebo ho rozpůlit kvůli kovové sponě na pásku.

Isabella představovala nebezpečí a respekt byl na místě.

Nasoukal se za volant, stiskem tlačítka zmáčkl spojku a zařadil první rychlostní stupeň.

Vozík navrhoval sám a bylo to úplně úžasné vozítko. Sice s ním mohl jet nanejvýš čtyřicet kilometrů v hodině, ale stálo jako Ferrari Testarossa. Mohly za to nemagnetické materiály, ze kterých muselo být kompletně postaveno – plasty, keramika a nízko diamagnetické kovy. Měl tam komunikační systém, palubní počítač, radarová čidla vepředu, po stranách i vzadu, radiační snímač, feromagnetický výstražný systém a stabilizovanou protivibrační přihrádku na převoz citlivých vědeckých přístrojů.

Rychle projel po betonové podlaze a skrz oválný otvor vjel do tunelu Isabelly. Za prudkou zatáčkou se na místě zastavil.

„Ahoj, Isabello.“

Zajel do betonových brázd vedoucích na podlaze tunelu hned vedle klikatících se trubek. Potom hned zrychlil a kola zůstala bezpečně v oněch brázdách. Všechno kolem ozařovaly zelenomodré zářivky. Cestou sledoval největší trubku ze slitiny aluminia 7000, která měla na každém metru své délky manžetu přišroubovanou k betonu. Uvnitř se nacházelo mnohem poctivější vakuum než na povrchu Měsíce. Musela těsnit, jediný náhodný atom zatoulaný v SNula by byl jako kůň pobíhající po okruhu závodních tahačů.

Zrychlil na nejvyšší rychlost. Gumová kola se dunivě protáčela v brázdách. Každých pětadvacet metrů projel kolem magnetu obtočeného kolem trubky jako obrovský cukrový věneček. Z každého magnetu chlazeného jen pár stupňů nad absolutní nulu vycházela bílá mlha. Dolby každým bílým mrakem proletěl a nechal ho za zády v divokých vírech. Pravidelně míjel ocelové dveře do starých důlních šachet, zamýšlené jako nouzové východy, kdyby se něco přihodilo. Ale ono se nic nepřihodí. Tohle je přece Isabella.

Magnet 140 se nacházel dvanáct kilometrů a dvacet minut jízdy daleko. Nebude s ním nic vážného. Dolby byl skoro rád – ty chvilky, kdy měl stroj jen pro sebe, si oblíbil.

„Docela slušné,“ řekl nahlas, „na syna obyčejného mechanika z Watts, že, Isabello?“

Vzpomněl si na tátu, který dokázal přestavět snad každý motor na světě. Nikdy si nevydělal víc než na prosté živobytí – byl to skoro hřích, že mechanik jako on nikdy nedostal opravdovou šanci. Dolby se už dávno rozhodl, že to znovu nedopustí. Když mu bylo sedm, daroval mu otec stavebnici rádia. Byl to pro něj tehdy úplný zázrak. Stačilo sešroubovat a spájet trochu plastu a kovových součástek, a najednou slyšel, jak z toho vychází něčí hlas. Když mu bylo deset, už měl sestavený svůj první počítač. Potom dal dohromady teleskop, přidal pár CCD čipů, připojil ho k počítači a začal sledovat asteroidy. S pomocí elektronky ze staré televize vytvořil na pracovním stole svůj první urychlovač částic a dosáhl alchymistického snu, jenž unikal i samotnému Isaacu Newtonovi – bombardoval olověnou fólii elektrony tak dlouho, až vytvořil možná i několik set atomů zlata. Jeho chudý otec, budiž mu země lehká, obětoval každý možný dolar ze své hubené výplaty, aby mu koupil stavebnice, vybavení a součástky. Ken Dolby vždycky snil o tom, že se mu jednoho dne podaří zkonstruovat ten největší, nejzářivější a nejdražší stroj na světě.

A nakonec se mu to povedlo.

Jeho stroj byl dokonalý, i když se nějakému parchantovi podařilo nabourat se do počítačového softwaru.

Když uviděl Magnet 140, prudce zabrzdil. Vytáhl z přihrádky speciální laptop a připojil ho kabelem ke konektoru na boku magnetu. Vkleče pracoval na laptopu a povídal si sám pro sebe. Odšrouboval kovovou desku na boku pouzdra magnetu a červeným a černým kabelem připevnil ke konektorům uvnitř další přístroj.

Podíval se na obrazovku počítače a zamračil se. „Kýho výra, mrcha jedna nevděčná.“ Kryogenní pumpa, která patřila k izolačnímu systému, vynechávala. „To jsem rád, že jsem tě podchytil včas.“

Klidně znovu složil nářadí, zasunul laptop zpět do neoprenového pouzdra a usedl za volant vozíku. Z palubní desky vystrčil vysílačku a zmáčkl tlačítko.

„Dolby Můstku.“

„Tady Wardlaw,“ ozval se tiše hlas z reproduktoru.

„Dej mi Gregoryho.“

Po chvíli se ozval Hazelius.

„Můžeš nahodit Isabellu.“

„Kontrolka přehřívání mi tu stále bliká.“

Ticho. „Však víš, že bych nikdy neriskoval poškození své mašinky, Gregory.“

„Tak fajn. Nastartujeme ji.“

„Budeme muset namontovat další kryogenní pumpu, ale máme spoustu času. Vydrží ještě jednu nebo dvě zkoušky.“

Dolby zavěsil vysílačku do držáku, dal ruce za hlavu, sedadlo sklopil dozadu a nohy natáhl na palubní desku. Co se jiným jevilo jako ticho, Dolby vnímal jako koncert zvuků – šumění klimatizačního systému, hukot kryogenních pump, syčení tekutého dusíku při průchodu vnější izolační vrstvou, tiché kníkání motoru golfového vozíku, jenž se musel chladit, a zvuky samotné hory, v níž se nacházeli.

Dolby zavřel oči a čekal, potom uslyšel zcela nový zvuk. Zněl jako hluboký tichý zpěv, temné a zpěvné pobrukování.

Isabella je v chodu.

Pocítil nepopsatelný záchvěv zvědavosti a bázně při pomyšlení, že sestrojil něco, co umožní spatřit zrození vesmíru – něco, co zrození vesmíru vlastně opakovalo.

Boží stroj.

Isabella.

FORD VYLIL DO DŘEZU HOŘKÝ ZBYTEK KÁVY ze svého hrnku a podíval se na hodinky – blížila se půlnoc. Zkouška zatím byla jedna velká nuda, nastavování a štelování se táhlo dlouhé hodiny. Jak sledoval ostatní při práci, říkal si: Jestlipak je jeden z vás sabotér?

Hazelius popošel k němu. „Za chvíli svedeme oba proudy proti sobě. Sledujte Vizualizátor – tu obrazovku vpředu.“

Fyzik zamumlal nějaký příkaz a po chvilce se ve středu obrazovky ukázala světlá tečka doprovázená barevnými vlnami směřujícími směrem k okrajům displeje.

Ford kývl směrem k obrazovce. „Co mají všechny ty barvy představovat?“

„Počítač takhle zobrazuje srážku částic v SNula. Každá barva představuje určitý druh částic, pruhy zase sílu energetického výboje a ty zářící tvary jsou trajektorie částic unikajících z SNula. Tohle je výborný způsob, jak můžeme na první pohled bez nějakých složitých výpočtů zjistit, co se v urychlovači děje.“

„To je chytrý.“

„Byl to Volkonského nápad.“ Hazelius smutně zakroutil hlavou.

„Výkon na devadesáti procentech,“ řekl hlasitě Ken Dolby.

Hazelius pozvedl svůj prázdný hrnek od kávy. „Co takhle další?“

Ford se zamyslel. „Co takhle sehnat si sem kvalitní kávovar?“

Hazelius odkráčel s uchechtnutím. Všichni ostatní v místnosti byli potichu jako myšky a soustředili se na své úkoly až na Innese, který přecházel sem a tam a neměl co na práci, a Edelsteina, jenž seděl v rohu a četl si Placky nad Finneganem. Krabice od pizzy, kterou měli k večeři, přetékaly z odpadkového koše u dveří. Na všech možných bílých plochách se nacházely hnědavé kroužky od hrnků od kávy. Láhev od Veuve Clicquot stále ležela u zdi.

Bylo to dlouhých dvanáct hodin – nekonečné chvíle ubíjející nudy vrcholící kratičkým úsekem horečné aktivity a pak další nudou.

„Částicový proud stabilní, kolimovaný, svítivost čtrnáct celých devět TeV,“ řekla Rae Chenová, naklonila se nad klávesnici a její lesklé černé vlasy se nespoutané rozprostřely po klávesách.

Ford přešel po vyvýšené části Můstku. Když míjel Wardlawa u jeho monitorovacího pultu, zachytil slabě nepřátelský úsměv a chladně jej oplatil. Ten chlap ho pozoroval a trpělivě vyčkával.

Uslyšel, jak Hazelius tichým hlasem říká: „Zvyš to na devadesát pět procent, Rae.“

Ve ztichlé místnosti bylo slyšet i kliknutí těch několika kláves.

„Proud stabilní,“ hlásila Chenová.

„Harlane? Jak jsme na tom?“

St. Vincentův skřítkovský obličej se ukázal na obrazovce. „Jde to sem jako přílivová vlna, plynule a silně.“

„Michaeli?“

„Zatím dobrý. Žádné anomálie.“

V podobném duchu to pokračovalo dál, Hazelius se postupně všech zeptal, jaká je u nich situace, potom celý proces zopakoval. A takhle se to táhlo celé hodiny, ale v tu chvíli Ford konečně ucítil, jak ve všech vzrůstá neklid spojený s očekáváním.

„Devadesát pět procent výkonu,“ řekl Dolby.

„Proud stabilní. Kolimovaný.“

„Svítivost sedmnáct TeV.“

„Tak milí zlatí, vstupujeme na neprobádané území,“ oznámila Chenová s rukama na systému ovladačů.

„Takže jdeme na to,“ prohlásil Hazelius.

Obrazovka se utápěla v celém reji barev: připomínalo to donekonečna rozkvétající květinu. Ford byl uchvácen. Podíval se na Kate. Tiše pracovala na macintoshi s programem Wolfranťs Mathematica. Na obrazovce měla složitý vchlípený objekt.

Došel k ní a podíval se jí přes rameno.

„Vyrušuju?“

Povzdechla si a otočila se k němu. „Vůbec ne, už jsem to chtěla vypnout a dívat se na poslední fázi.“

„A co to je?“ Kývl k obrazovce.

„Kaluza-Kleinův model prostoru s jedenácti rozměry. Prováděla jsem nějaké výpočty ohledně miniaturních černých děr.“

„Slyšel jsem o tom, že pomocí Isabelly by se měla zkoumat možnost generovat energii právě pomocí miniaturních černých děr.“

„Přesně tak, bude to jeden z projektů, pokud se nám podaří uvést Isabellu do chodu.“

„A jak by to mělo fungovat?“

Zachytil nervózní pohled, který si vyměnila s Hazeliem. Netrval dlouho.

„No, Isabella by mohla být dost silná na to, aby vytvořila miniaturní černé díry. Podle Stephena Hawkinga by se měly miniaturní černé díry rozplynout během několika biliontin sekundy a uvolnit přitom jistou energii.“

„Tím chceš říct, že explodují?“

„Přesně. V podstatě chceme tu energii využít.“

„Takže existuje možnost, že Isabella stvoří černou díru, která exploduje?“

Kate mávla rukou. „Ani ne. Černé díry, které by teoreticky mohla stvořit Isabella, by byly tak malé, že se rozplynou během biliontiny sekundy a uvolní přitom mnohem méně energie, než třeba prasknutí mýdlové bubliny.“

„Ale ta exploze by mohla být větší.“

„Skoro jistě ne. Teoreticky se dá říct, že kdyby miniaturní černá díra vydržela, řekněme, několik sekund, mohlo by to být dost dlouho, aby vstřebala víc hmoty a potom explodovala.“

„Jak silný by ten výbuch byl?“

„Těžko říct. Tak přibližně jako malá atomovka.“

Corcoranová se přitočila k Fordovi. „A to není ani ta nejhorší varianta,“ řekla.

„Melisso.“

Usmála se na Kate a nasadila beránčí výraz. „A já měla dojem, že tady před Wymanem nebudeme nic skrývat.“ Podívala se na Forda. „Ta opravdu strašidelná alternativa je, že Isabella vyrobí miniaturní černou díru, která bude zcela stabilní. V tom případě se propadne až do středu Země, tam zůstane a bude pohlcovat víc a víc hmoty, až nakonec… křup! Pá, pá, Země!“

„Ona snad existuje možnost, že se tohle stane?“ zeptal se Ford.

„Ale ne,“ odpověděla podrážděně Kate. „Melissa si z tebe jen střílí.“

„Devadesát sedm procent,“ zazněl do ticha Dolbyho hlas.

„Svítivost na sedmnácti celých devíti TeV.“

Ford zašeptal: „Kate… Nemyslíš, že i ta sebenepatrnější možnost je příliš riskantní? Tady se přece jedná o zničení světa.“

„Vědu nemohou zastavit nějaké fantasmagorie.“

„Copak tebe to neznervózňuje?“

Kate se rozohnila. „Sakra, Wymane, to víš, že jo. Na týhle planetě koneckonců žiju, pokud sis nevšiml. To si myslíš, že bych ji riskovala?“

„Pokud není pravděpodobnost něčeho takového přesně nulová, pak ji riskuješ.“

„Pravděpodobnost je nulová.“ Zavrtěla se na židli a obrátila se k němu zády.

Ford se narovnal a všiml si, že ho Hazelius pořád sleduje. Fyzik vstal z křesla, došel k němu a s klidným úsměvem řekl: „Wymane. Dovolte mi, abych vás uklidnil následující skutečností – pokud by existovaly stabilní miniaturní černé díry, pak bychom je tu po Velkém třesku vídali všude. Ve skutečnosti by pravděpodobně už dávno všechno pohltily. Takže už jen naše existence je důkazem, že jsou miniaturní černé díry nestabilní.“

Corcoranová se spokojeně uculila, když viděla, jak její slova zapůsobila.

„Nějak mě to úplně neuklidnilo.“

Hazelius Forda chlácholivě poplácal po rameni. „Není možné, aby Isabella vytvořila černou díru, která by zničila svět. To se prostě nemůže stát?

„Příkon stabilní,“ prohlásil St. Vincent.

„Proud kolimovaný. Svítivost osmnáct celých dva TeV.“

Hovor v místnosti získal na intenzitě. Ford zaslechl nový zvuk – slabý a vzdálený zpěv.

„Slyšíte to?“ řekl Hazelius. „To je zvuk bilionu malinkatých částic, které sviští Isabellou. Vlastně nevíme, jak je možné, že vydávají zvuk, protože se pohybují vakuem. Nějakým způsobem musí vytvářet harmonickou rezonanci, kterou pak vysílají silná magnetická pole.“

Atmosféra na Můstku nyní překypovala napětím.

„Kene, dostaň ji na devadesát devět přesně a čekej,“ přikázal Hazelius.

„Jdu na to.“

„Rae?“

„Svítivost těsně nad devatenácti TeV a stoupá.“

„Harlane?“

„V klidu a beze změny.“

„Michaeli?“

„Bez anomálií.“

Tlumenou atmosféru narušil Wardlawův hlas, který zazněl naplno z opačné strany místnosti. „Mám tu narušitele.“

„Cože?“ Hazelius nevěřícně vstal z křesla. „Kde?“

„Nahoře u plotu poblíž výtahu. Zaostřím na něj.“

Hazelius k němu rychle došel, Ford se také přidal. Na jednom z Wardlawových displejů se objevil zelenavý obraz bezpečnostního plotu, podle úhlu ho musela snímat kamera připevněná vysoko na stožáru výtahu. Byl na něm muž nepokojně přecházející podél plotu.

„Můžete ho přiblížit?“

Wardlaw zmáčkl tlačítko a na displeji naskočily záběry z kamery umístěné na plotě.

„To je ten kazatel!“ řekl Hazelius.

Postava Russe Eddyho připomínající svou vychrtlostí strašáka do zelí se zastavila, sepjala ruce a zírala do prázdna s úpěnlivým výrazem v obličeji. Za ním vrhal svit měsíce zelenavou záři na vyprahlou stolovou horu.

„Postarám se o něj,“ řekl Wardlaw a chystal se vstát.

„Nic takového,“ zastavil ho Hazelius.

Je na našem pozemku.“

Jen ho nech. Je neškodný. Pokud se pokusí vyšplhat na plot, pak na něj můžeš z reproduktorů zakřičet, aby zmizel.“

„Ano, pane.“

Hazelius se otočil. Jak jsme na tom, Kene?“

„Držíme se na devadesáti devíti.“

Jak je na tom superpočítač, Rae?“

„Zatím dobrý. Sleduje spolehlivě částicový tok.“

„Zvedni to o desetinu, Kene.“

Kytice na obrazovce se rozjasnila, třásla se a rozrůstala a zářila všemi barvami duhy. Ford hypnotizované hleděl na výjev před sebou.

„Teď už vidím nejnižší konec rezonance,“ oznámil Michael Cecchini. „Má rozhodně sílu.“

„Nahoru o další desetinu,“ řekl Hazelius.

Zmítající se květ narostl a po obou stranách středu se objevily dva slabé třpytící se laloky razící si cestu ven víc a víc jako dvě úpěnlivé paže.

„Všechny energetické systémy v pořádku,“ řekl St. Vincent.

„Další desetinu,“ zavelel Hazelius.

Chenová zaťukala na klávesnici. „Už to začínám vidět – časoprostorové zakřivení v SNula.“

„Další desetina.“ Hazelius mluvil klidným, vyrovnaným hlasem.

„Tady je!“ vykřikla Chenová.

„Vidíš ji?“ zeptala se Kate Forda. „Ta černá tečka uprostřed SNula. Vypadá to, jako kdyby částicová sprška na okamžik unikla z našeho vesmíru a vrátila se hned zpět.“

„Dvacet dva celých pět TeV.“ Dokonce i jinak vždy klidná Chenová se zdála být nervózní.

„Stabilní na devadesáti devíti celých čtyři.“

„Další desetina.“

Květ sebou zmítal, vrtěl se, vrhal do prostoru závoje a barevné spršky. Temná díra ve středu obrazovky se ještě zvětšila a její okraje se roztřepily a třásly se. Rezonance náhle vytryskla směrem ven až za okraj obrazovky.

Ford uviděl, jak z Hazeliovy tváře spadla kapka potu.

„To je ten zdroj nabitého proudu při dvaceti dvou celých sedmi TeV,“ řekla Kate Mercerová. „Právě teď se to celé rozjíždí.“

„Další desetinu.“

Díra se zvětšovala, podivně pulzovala, jako tlukoucí srdce. Její střed byl černý jako noc. Ford na ni naprosto uchváceně zíral.

„Nekonečné zakřivení na SNula,“ sdělila Chenová.

Díra se zvětšila natolik, že pohltila větší část prostřední části obrazovky. Ford náhle zahlédl záblesky v jejím nitru, připomínající malé rybky míhající se pod vodní hladinou.

„Jak je na tom počítač?“ zeptal se zostra Hazelius.

„Pomalu z toho magoří,“ odpověděla Chenová.

„Další desetina,“ zavelel hlubokým hlasem Hazelius.

Množství teček na obrazovce se zvětšilo. Zpěv, který postupně sílil, získal navíc syčivý harmonický tón.

„Počítač se chová čím dál víc podivně,“ oznámila Chenová napjatým hlasem.

Jakpak?“

„Podívej.“

Všichni se postavili před obří displej, všichni kromě Edelsteina: ten si dál četl. Něco se začínalo objevovat uvnitř díry, zhmotňovalo se to a za doprovodu barevných záblesků svíjelo rychleji a rychleji. Vynořovalo se to z nekonečné hloubky a získávalo tvar zatím tak nerozlišitelný, že si Ford nebyl jistý, jestli ho jeho mozek zpracovává správně.

Hazelius si k sobě přitáhl klávesnici a rychle na ní vyťukal příkaz. „Isabella nestíhá zpracovat datový tok. Rae, ukonči kontrolní procesy, to by mělo CPU trochu odlehčit.“

„Moment,“ řekl Dolby. „Vždyť CPU je náš systém včasné výstrahy.“

Je to záloha zálohy. Rae? Do toho.“

Chenová naťukala příkaz.

„Počítač se pořád chová divně, Gregory.“

„Souhlasím s Kenem, měli bychom kontrolní procesy zase nahodit,“ prohlásila Kate.

Ještě ne. Vezmi ji o další desetinu výš, Kene.“

Chvilka zaváhání.

„Desetinu.“

„Fajn,“ řekl Dolby nejistě.

„Harlane?“

„Energie silná, čistá a stabilní.“

„Rae?“

Chenová zapištěla. „Je to tu zas. Počítač mi tady blbne jako onehdy Volkonskému.“

Blikání nabralo na intenzitě.

„Částicové proudy kolimované,“ doplnil Cecchini. „Zářivost dvacet čtyři celých devět. Vše v pořádku.“

„Devadesát devět celých osm,“ řekla Chenová.

„Další desetinu.“

Jindy málomluvný Dolby promluvil a jeho hlas zněl nezvykle napjatě. „Gregory, jseš si jistý…?“

„O desetinu.“

„Ztrácíme počítač,“ řekla Chenová. „Ztrácíme ho. Je to tu zas.“

„To není možné’Nahoru o další desetinu!“

„Blížíme se devadesáti devíti celých devět,“ oznámila Chenová poněkud roztřeseným hlasem.

Zpěv zesílil a Fordovi začal připomínat zvuk monolitu z filmu 2001: Vesmírná odysea.

„Tak a teď na devadesát devět celých devadesát pět.“

yjA je to! Nepřijímá to žádné moje příkazy.“ Chenová prudce zaklonila hlavu a vlasy jí zavlály jako zlověstný černý mrak.

Ford stál s ostatními hned za Hazeliem, Cecchinim, Chenovou a St. Vincentem, kteří byli přikovaní ke svým klávesnicím. Věc uprostřed Vizualizátoru postupně nabývala konkrétních tvarů, stále rychleji se chvěla, dlouhé rudé šipky vylétaly z ní a zase nazpět. Podivný barevný roj, hluboký a trojrozměrný.

Vypadalo to skoro jako živé.

„Můj bože,“ vydechl Ford nevědomky. „Co to je?“

„Pár zatoulaných řádků kódu,“ řekl nezaujatě Edelstein, aniž by vzhlédl od své knihy.

V ten okamžik Vizualizátor zcela pohasl.

„Ale ne. To ne,“ zachroptěl Hazelius.

Uprostřed obrazovky se objevilo jediné slovo:

Zdravím.

Hazelius praštil do klávesnice. „Ksakru!“

„Počítač zamrznul,“ řekla Chenová.

Dolby obrátil hlavu k Chenové. „Vypni to, Rae, hned teď.“

„Ne!“ Hazelius se k němu otočil. „Až na sto procent!“

„Zbláznil ses?“ vykřikl Dolby.

Hazelius se zničehonic uklidnil. „Kene, my ten škodlivý program musíme najít. Musí to být nějaký bot, migruje systémem. Není v hlavním počítači. Tak kde by mohl být? I čidla mají vlastní vestavěné mikroprocesory, takže migruje čidly. To znamená, že ho můžeme najít. Odizolujeme výstup každého čidla a pak ho dostaneme do pasti. Je to tak, Rae?“

„Rozhodně, to je geniální nápad.“

„Pro pána krále,“ řekl Dolby s úplně zpoceným obličejem, „létáme v mlze a naslepo. Jestli se proudy dekolimují, můžou se proříznout třeba až sem a rozkrájejí nás na kusy. A to ani nemluvím o tom, že usmaží čidla za dvě stě padesát milionů dolarů.“

„Kate?“ zeptal se Hazelius.

„Stojím za tebou, Gregory.w

„Dostaň ji na stovku, Rae,w pronesl Hazelius klidně.

„Fajn.“

Dolby se vrhl ke klávesnici, ale Hazelius mu zastoupil cestu.

„Kene,“ řekl kvapně, „teď mě poslouchej! Kdyby měl počítač selhat úplně, už by se to stalo. Na pozadí musí běžet všechny ovládací programy, my je jen nevidíme. Dej mi deset minut, abych tu věc našel.“

„Ani náhodou.“

„Tak tedy pět minut. Prosím. Tohle není svévolné rozhodnutí. Moje zástupkyně se mnou souhlasí a my tomu tady velíme.“

„Nikdo jiný nevelí mé mašině, jen já.“ Dolby těžce oddechoval a zíral postupně na Hazelia, potom na Mercerovou, potom zase na Hazelia. Ruce měl svěšené podél těla, pěsti sevřené.

Hazelius se ani neotočil a řekl: „Kate? Vyzkoušíme to, o čem jsme už mluvili. Naťukej do klávesnice jakoukoli otázku. Schválně, jestli to donutíme s námi mluvit.“

Jaký má sakra smysl pokládat otázky?“ trochu se zklidnil Dolby. „Má to dialogové rutiny.“

„Možná se nám díky nim podaří vypátrat zdrojový kód. Pěkně až k logické bombě.“

Dolby na něj zíral.

„Rae,“ řekl Hazelius, „pokud to bude mít nějaký výstup, budeš mezi čidly hledat zdroj signálu.“

Jasně.“ Chenová vystřelila od svého počítače, přeběhla k jinému a začala vyťukávat něco do klávesnice.

Všichni naprosto šokované přihlíželi, neschopni pohybu. Ford uviděl, jak Edelstein konečně odložil knihu a začal sledovat okolní dění se zájmem.

Hazelius a Dolby na sebe i nadále zírali. Hazelius mu stále nehodlal uhnout z cesty ke kontrolnímu panelu napájení.

Já tě taky zdravím, napsala Kate.

Obraz LED displeje nad počítačem se zachvěl, potemněl a brzy se na něm ukázala odpověď:

Těší mě, že s tebou mohu mluvit.

„Odpovídá!“ zakřičela Kate.

„Slyšelas, Rae?“ zavolal Hazelius na Chenovou.

Jasně,“ řekla Chenová vzrušeně. „Napojila jsem se na výstup. Měls pravdu, přichází to z čidla! To je ono! Máme to! Jen tak dál!“

Mě taky těší, že s tebou můžu mluvity napsala Kate. Ježíš, co mu mám napsat?“

„Zeptej se, co je zač,“ řekl Hazelius.

Kdo jsi? psala Kate.

Nemám lepší termín, řeknu tedy, že jsem Bůh.

Hazelius se ušklíbl. „Stupidní hackeři!“

Pokud jsi skutečně Bůh, napsala Kate, tak to dokaž.

Na důkazy nemáme dostatek času.

Myslím si číslo odjedné do deseti. Které to je?

Je to transcendentální číslo e.

Kate dala ruce z klávesnice a opřela se do křesla.

Jak jsi na tom, Rae?“ zavolal Hazelius na Chenovou.

„Zaměřuju! Jen s tím dál mluvte!“

Kate se narovnala, sklonila se nad klávesnici a začala znovu psát.

Teď si myslím číslo mezi nulou a jedničkou.

Chaitinovo číslo: Omega.

Kate vyskočila na nohy a ustoupila od klávesnice. Rukou si zakrývala ústa.

„Co se děje?“ zeptal se Ford.

„Piš dál!“ křičela Chenová, shrbená nad terminálem.

Kate zavrtěla hlavou. Obličej měla bílý jako křída, ruku přes ústa a ustupovala od stroje.

„Proč tomu sakra někdo neodpoví?!“ křičela Chenová.

Hazelius se otočil k Fordovi. „Wymane, vezměte to po Kate.“

Ford přistoupil ke klávesnici. Pokud jsi Bůh… Na co by se tak zeptal? Potom rychle vyťukal:… co je smyslem existence?

Neznám definitivní smysl.

„Už to vidím!“ zakřičela Chenová. „To je ono, jen tak dál!“

To je pěkné, napsal Ford, Bůh, který nezná smysl existence.

Kdybych jej znal\ existence by ztratila význam.

Jak to?

Pokud by byl konec vesmíru přítomen v jeho počátku –pokud jsme pouze uprostřed deterministického odvíjení počátečních podmínek –pak by vesmír byl jen zbytečným pokusem.

„Tak fajn,“ řekl Dolby hlubokým a výhružným tónem. „Čas vypršel. Chci Isabellu nazpátek.“

„Kene, potřebujeme víc času,“ namítl Hazelius.

Dolby se pokusil Hazelia obejít, ale ten mu opět zastoupil cestu. Ještě ne.“

„Už to skoro mám!“ křičela Chenová. „Pro Kristovy rány, dej mi ještě minutu!“

„Ne!“ řekl Dolby. „Vypnu to teď hned!“

„Ani nápad,“ trval na svém Hazelius. „Sakra, Wymane, pošlete tomu nějaká data!“

Objasni to, napsal Ford ve spěchu.

Pokud jsi v cíli, k čemu je ti cesta? Když znáš odpověď, k čemu je klást otázku? Právě proto budoucnost je – a musí být – důkladně skrytá, a to i před Bohem. Jinak by život neměl žádný smysl.

To je metafyzický, ne fyzický argument, napsal Ford.

Fyzický argument je, že žádná část vesmíru nevypočítá nic rychleji než vesmír samotný. Vesmír „předpovídá budoucnost“tak rychle, jak to dovede.

Dolby se pokusil Hazelia obejít, ale ten skočil do strany a nedovolil mu to.

„Jen ať to dál posílá data, už to skoro mám!“ křičela Chenová a bušila do klávesnice jako nepříčetná.

Co je vesmír? napsal Ford a vysázel pár otázek rychle a zcela náhodně. Kdo jsme my? Co tu děláme?

Dolby vyrazil kupředu a odstrčil Hazelia stranou. Hazelius zavrávoral, ale brzy znovu získal rovnováhu a pověsil se inženýrovi na záda, až ho s překvapivou silou odtáhl od ovládacího panelu.

„Zbláznil ses?“ křičel Dolby a snažil se ho setřást. „Zničíš mi stroj…!“

Zápolili. Drobný fyzik se jako klíště držel na inženýrově hřbetu. Nakonec klopýtli a spadli na podlahu, přičemž s hlasitým lomozem převrhli židli.

Ostatní rvačka zaskočila. Nikdo nevěděl, co si počít.

„Ty bláznivej parchante!“ křičel Dolby, válel se po podlaze a snažil se vymanit z pevného sevření odhodlaného fyzika.

Logická bomba nepřestávala psát přímo na obrazovku Vizualizátoru.

Vesmír je jeden velký, neredukovatelný a trvalý výpočet, který směřuje ke stavu, který neznám a znát nemohu. Smyslem existence je dosáhnout tohoto finálního stavu. Ale tento finální stav je pro mě tajemstvím a musí tomu tak být, protože kdybych znal odpověď, k čemu by to všechno bylo?

„Pusť mě!“ zakřičel Dolby.

„Pomozte mi někdo!“ křičel Hazelius. „Nedovolte mu dotknout se klávesnice!“

Co myslíš tím, že jde o výpočet? Jsme snad všichni uvnitř počítače?

Výpočtem rozumím přemýšlení. Celá existence, vše, co se děje –padající list, vlna na pláži, pád hvězdy – to všechno jsem jen já, přemýšlení.

„Mám to!“ zvolala vítězoslavně Chenová. „Už jsem…! Moment… Co to je, k čertu?!“

O čem přemýšlíš? napsal Ford.

S posledním vzepětím se Dolby vykroutil z Hazeliova sevření a vrhl se na ovládací panel.

„Ne!“ vykřikl Hazelius. „Nesmíš ji vypnout! Počkej! a

Dolby se usadil a těžce oddychoval. „Vypínání zahájeno.w

Zpěv, jenž naplňoval celou místnost, utichal, obraz na displeji před Fordem se zachvěl a slova zmizela. Jen náhodou se mu podařilo zahlédnout postupně se rozpadající tajuplný tvar, jak náhle zmizel v bodu uprostřed obrazovky, která následně potemněla.

Hazelius se oklepal, upravil se, oprášil prach z ramen, otočil se k Chenové a klidným hlasem se zeptal: „Rae? Podařilo se ti to?“

Chenová se na něj podívala, ale výraz v obličeji měla naprosto nečitelný.

„Rae?“

‚Jo,“ řekla. „Podařilo.“

„Takže? Z jakého procesoru to přichází?“

„Z žádného.“

Místnost ovládlo ticho, které by se dalo krájet.

„Co tím chceš říct? Z zádnéhoT

„Přicházelo to přímo z SNula.“

„Co je to za nesmysl?“

„Je to tak. Výstup přicházel z časoprostorové trhliny v SNula.“

Ford se v nastalém tichu rozhlédl, kde je Kate. Nakonec ji objevil, jak osamoceně a netečně stojí v zadní části Můstku. Rychle k ní došel a velmi potichu se jí zeptal, jestli je v pořádku.

„Ten stroj to věděl,“ zašeptala a v obličeji byla neskutečně bledá. „Ten stroj to věděl? Nahmátla jeho ruku a roztřeseněji stiskla.

EDDY BYŠEL Z PŘÍVĚSU S RUČNÍKEM PŘES RAMENO a sadou na holení v ruce a díval se na krabice netříděných oděvů, jež sem dorazily přes víkend. Po půlnočním výletu na stolovou horu nemohl spát a většinu noci strávil na internetu, kde procházel noční křesťanské chaty.

Párkrát zapumpoval, zachytil studenou vodu rukou a chrstl si ji na obličej ve snaze probrat se. V hlavě mu hučelo nedostatkem spánku.

Namydlil se a oholil, v umyvadle si umyl břitvu a vodu vylil do písku. Díval se, jak se vsakuje a chuchvalce pěny zůstávají na povrchu. Najednou mu to připomnělo Lorenzovu krev. S pocitem paniky ten obraz zadupal do země. Lorenza zlikvidoval Bůh – ne on. Nebyla to jeho vina – bylo to z vůle Boží. A Bůh nikdy nedělal nic bezdůvodně. Odůvodněním byl projekt Isabella – a Hazelius.

Hazelius. Přistihl se, že si v duchu přehrává včerejší setkání. Při té vzpomínce se začervenal a ruce se mu roztřásly. Pořád si dokola omílal v hlavě, co mohl říct jinak; při každém opakování byl jeho projev delší, výmluvnější, plný spravedlivého vzteku. Hazelius jej přede všemi nazval hmyzem, bakterií – jen proto, že je křesťan. Ten člověk byl příkladem všeho špatného v Americe, velekněz v chrámu světského humanismu.

Eddy zabloudil pohledem ke krabicím, které sem přivezli včera. Když už byl Lorenzo mimo hru, měl více práce. Čtvrtek byl „den oděvů“, kdy zdarma rozdával oděvy indiánům. Přes internet se Russ dohodl s půltuctem kostelů v Arkansasu a Texasu na sběru použitého oblečení, které mu pak vozili k distribuci potřebným rodinám.

Kapesním nožem Eddy rozřízl horní stranu první krabice a začal se probírat svršky. Tady vytáhl bundu, tamhle džíny a rozvěšoval je na ramínka nebo je rozkládal na plastové stoly pod stodolou. Pracovalv chladném ranním vzduchu, třídil, věšel, skládal. V pozadí se tyčila obrovitá hmota hory Red Mesa, v ranním světle narůžovělá. V mysli pořád narážel na Hazelia, přehrával si jejich výstup. Bůh mu ukázal, co potká rouhače, jako byl Lorenzo. Jak by asi naložil s Hazeliem?

Podíval se nahoru na stolovou horu nad sebou, jež působila mírně výhružně, a vybavoval si temnotu včerejší noci, tu opuštěnost, prázdnotu. Hučení a praskání elektrického vedení, vůni ozonu. Tam nahoře cítil přítomnost Satana.

Výmluvný mrak na obzoru prozrazoval, že se blíží auto. Eddy mžoural do vycházejícího slunce a z prachu se brzy vynořil pickup poskakující a vrzající po děravé silnici. Otřásl se a zastavil. Vystoupila z něj rozložitá indiánka a dva chlapci. Jeden měl v ruce pušku z Hvězdných váleky druhý plastovou uzi. Uháněli mezi křovisky a hráli si na vojáky. Russ je sledoval očima a přemýšlel o svém synovi, který vyrůstá bez něj, a jeho vnitřní vztek se ještě zvýšil.

„Dobrej, pastore, jak se vede?“ pozdravila ho žena vesele.

„Kristus s tebou, Muriel,“ odpověděl Eddy.

„Co dneska máte?“

„Pojď si vybrat.“ Zadíval se zpět na chlapce, kteří po sobě stříleli zpoza trsů křoví.

Zvonek, který namontoval na bok přívěsu, se rozezněl, takže pochopil, že uvnitř zvoní telefon. Odběhl dovnitř a mezi hromadami knih hledal sluchátko.

„Haló?“ zeptal se bez dechu. Skoro nikdy mu nikdo nevolal.

„Pastor Russ Eddy?“ Byl to reverend Don Spates.

„Dobré dopoledne, pane reverende. Kristus s v…“

„Chci se zeptat, jestli jste se trošku víc poptával, jak jsem vás žádal.“

„Ano, pane reverende. Včera v noci jsem byl na stolové hoře. Domy a vesnice byly zcela opuštěné. Vedení vysokého napětí, všechna tři, duněla proudem. Úplně jsem z toho měl zježené vlasy.“

„Skutečně?“

„Pak asi o půlnoci jsem zaslechl vibrace nebo zpěv pod zemí. Trvalo to asi deset minut.“

„Dostal jste se za bezpečnostní zábrany?“

„To… to jsem se neodvážil.“

Další zabručení a dlouhé ticho. Eddy slyšel, jak se blíží další pickupy a někdo volá jeho jméno. Nedbal na to.

„Povím vám, co mě trápí,w řekl Spates. „Zítra v šest večer mám vystoupení v televizi – Kulatý stůl Ameriky – a mým hostem bude lékař z Liberty University. Musím mít něco k projektu Isabella.“

„Chápu, reverende,“

„Takže jak jsem vám už říkal, musíte najít něco solidního. Jste můj člověk Ta sebevražda je slibný začátek, ale nestačí to. Potřebujeme lidi něčím vystrašit. Co se tam doopravdy děje? Neprosakuje tam radiace, jak naznačují ty zvěsti, o nichž jste se zmínil? Nechtějí vyhodit zem do povětří?“

„To nemůžu vědět…“

„A o to jde, Russi! Běžte tam a zjistěte to. Trošku porušte nařízení, můžete porušit lidské zákony, abyste posloužil zákonu Božímu. Já na vás spoléhám“

„Děkuji, pane reverende. Děkuji. Udělám to.“

Po telefonátu pastor Russ vyšel zpět do jasného slunce a přešel k místu, kde se několik lidí prohrabovalo v oblečení – většinou svobodné matky s dětmi. Zvedl ruce. „Přátelé, je mi líto, ale musíme to dneska ukončit. Něco mi do toho vlezlo.“

Slyšel zklamané šeptání a neměl dobrý pocit – věděl, že některé z těch matek jely dalekou cestu bez ohledu na cenu benzinu.

Když odešly, Russ vyvěsil ceduli, že den oblečení byl zrušen, a nasedl do svého pickupu. Podíval se na ukazatel: osmina nádrže, nemá dost benzinu na cestu na stolovou horu a zpátky. Přehraboval se v peněžence a našel tři dolary. Na čerpací stanici v Blue Gapu dlužil už pár stovek dolarů, v Rough Rocku skoro stejnou sumu. Bude se muset modlit, aby dojel do Piňonu a natankoval tam, snad mu navýší úvěr.

Otom neměl pochyby – Navahové vždycky dají na úvěr.

Nemělo smysl jezdit za Isabellou během dne – viděli by ho. Pojede tam po západu slunce, ukryje pickup za Nakai Rockem a porozhlédne se potmě. Mezitím se pokusí získat informace v Pinonu o té sebevraždě na hoře.

Zhluboka a spokojeně se nadechl. Bůh ho konečně povolal. Gregory North Hazelius, nepřítel křesťanů plný žluče, musí být zastaven.

FORD SEDĚL VE STARÉM KOŽENÉM KŘESLE vrohu přijímací místnosti a sledoval zbytek týmu, který se vrátil z Bunkru vyčerpaný a demoralizovaný. První sluneční paprsky překonaly obzor a pražily východními okny do budovy: místností se rozlévalo zlatavé světlo. Lidé usedali do židlí s roztěkanými pohledy. Hazelius vstoupil jako poslední. Šel ke krbu a zapálil předem nachystané dřevo. Pak se i on svezl do křesla.

Chvíli seděli mlčky, jediným zvukem bylo praskání ohně. Nakonec Hazelius pomalu vstal. Všichni se k němu otočili. Modré oči mu rámovala kůže zrůžovělá únavou, rty měl bílé napnutím. Přejel všechny přítomné pohledem. „Mám plán,“ oznámil.

Po jeho slovech následovalo ticho. V jednom z polen zapraskalo, až všichni nadskočili.

„Zítra v poledne připravíme další pokus,“ pokračoval Hazelius, „při stoprocentním výkonu. Teď to zásadní: budeme se držet pokusu, dokud nevystopujeme ten poškozený kód až ke zdroji/“

Ken Dolby vytáhl kapesník a otřel si obličej. „Hele, Gregory, už takhle jsi mi málem zničil mašinu. Nemůžu dovolit, aby se to opakovalo.“

Hazelius naklonil hlavu. „Dlužím ti omluvu, Kene. Vím, že někdy naléhám až nesnesitelně. Byl jsem naštvaný a zklamaný. Choval jsem se jako blázen. Odpusť.“ Napřáhl k němu ruku.

Dolby ji po chvíli váhání přijal.

„Kamarádi?“

„No jasně,“ řekl Dolby. „To ale nic nemění na tom, že nedovolím další pokusy ve stoprocentním výkonu, dokud neodstraníme problém s hackerem.“

„A jak máme podle tebe odstranit ten problém, když nepojedeme na stoprocentní výkon?“

„Možná nadešel čas přiznat si neúspěch a ohlásit to do Washingtonu. Ať si s tím poradí oni.“

Následovalo dlouhé ticho, načež Hazelius řekl: „Má ještě někdo nějaký názor?“

Melissa Corcoranová se otočila na Dolbyho. „Kene, pokud uznáme neúspěch teď, spláchneme všichni svou kariéru do záchodu. Nevím, jak ostatní, ale pro mě tohle byla životní šance. A já ji odmítám pustit k čertu.“

Ještě někdo?“ zeptal se Hazelius.

Rae Chenová vstala. Její drobná postava stěží převyšovala ostatní, kteří seděli, ale fakt, že si stoupla, přidával jejímu gestu váhu. Já mám názor.“

Podívala se svýma černýma očima kolem stolu.

„Vyrostla jsem v zadním traktu čínské restaurace v Culver City v Kalifornii. Moje matka se napůl udřela, aby mě poslala na studia. Je na mě pyšná, protože jsem to v téhle zemi dokázala. A teď jsem tady. Celý svět nás sleduje.“ Zlomil se jí hlas. „Radši umřu, než to vzdát. To jsem vám chtěla říct. Radši umřu?

Rychle se posadila.

Do nastalého ticha promluvil Wardlaw. Já vím, jak to chodí na ministerstvu energetiky. Pokud to teď ohlásíme, můžou nás obvinit z krytí trestného činu a možná i obžalovat.“

„Obžalovat?“ podivil se Innes, sedící naproti. „Proboha, Tony, nebuď absurdní.“

„Myslím to celkem vážně.“

„To je bohapustá poplašná zpráva.“ Innesova bledá tvář neodpovídala jeho zamítavému tónu. Díval se kolem stolu. „A i kdyby to byla pravda, já jsem psycholog týmu. Nemám co mluvit do rozhodnutí zadržovat informace.“

Jo, ale taky jsi je neohlásil,“ řekl Wardlaw a přimhouřil oči. „Nic si nenalhávej, jedeš v tom s námi.“

Ticho přerušoval jen zpěv ptáků.

„Souhlasí někdo s Kenem?“ zeptal se Hazelius nakonec. „Abychom hodili ručník do ringu a ohlásili problém do Washingtonu?“

Nikdo se nepřihlásil.

Dolby se rozhlédl. „Uvědomte si to riziko!“ zvolal. „Vždyť můžeme Isabellu celou zničit! Nejde jen ji zapnout a nechat běžet!“

„To je pravda, Kene,“ pronesl Hazelius. „Můj plán s tím počítá. Chcete to slyšet?“

„Slyšet neznamená s tím souhlasit,“ řekl Dolby.

„Rozumím. Jak víte, zařízení pro projekt Isabella řídí tři špičkové servery IBM p5 595. Tys je sám dozoroval, Kene. Řídí telekomunikace, e-maily, LAN a kupu dalších věcí. Je to počítačové zdvojení snah – ty servery jsou dost silné na to, aby řídily celý Pentagon. Můj návrh zní, abychom je překonfigurovali jako záložní systém pro Isabellu.“ Otočil se k Rae Chenové. „Jde to?“

„Asi ano.“ Podívala se na Edelsteina. „Co ty na to, Alane?“

Pomalu přikyvoval.

„A jak si to představuješ?“ zeptal se Dolby.

„Hlavním problémem je firewall,“ řekla Chenová. „Musíme vypnout všechna spojení ven. Včetně telekomunikací. Naše pevné linky a mobily přestanou fungovat. Pak se vrhneme na servery a napojíme je přímo na Isabellu. To by šlo.“

„Naprosto žádná komunikace ven?“

„Ne, dokud bude Isabella zapojená. Firewall nelze narušit. Pokud software běží, Isabella vytuší jakékoli spojení ven a vypne se z bezpečnostních důvodů. Proto musíme odpojit všechny komunikace.“

„Kene?“

Dolby bubnoval prsty do stolu a mračil se.

Hazelius se díval po místnosti. „Ještě někdo?“ Zadíval se na Kate Mercerovou, která seděla vzadu a nezapojovala se do diskuse. „Kate? Napadá tě něco?“

Ticho.

„Kate? Jsi v pořádku?“

Její hlas skoro nebylo slyšet. „Ten stroj to věděl.“

Zase ticho. Pak Corcoranová rychle pronesla: „No, nebude to ale takový zázrak, jak se zdá. Zjevně máme co do činění s programem podobným Elize – pamatujete si někdo na Elizu?“

„Ten starý program FORTRAN z osmdesátých let, co s tebou mluvil jako psychoanalytik?“ zeptal se Cecchini.

„Přesně ten,“ řekla Corcoranová. „Program byl jednoduchý – všechno, co jste řekli, změnil na další otázku. Napsal jsi třeba Moje matka mě nenávidí a Eliza odpověděla: Proč si myslíte,, že vás matka nenávidí? Trošku programování a už to jelo.“

„Tohle ale nebyla žádná Eliza,“ řekla Kate. „Ona věděla, na co myslím.“

„Je to v zásadě poměrně prosté,“ pronesla Melissa s povýšeným pohledem. „Ten hacker, který vytvořil tu logickou bombu, ví, že jsme tady sami intelektuálové a vědci, ne? Ví, že nepřemýšlíme jako ostatní lidi. Takže když jsi řekla: ‚Myslím na číslo od jedné do deseti*, hacker už předpokládal, že se někdo na něco takového zeptá. Domníval se, že nemusíš myslet na celé číslo nebo racionální číslo – ne, předpokládal, že budeš myslet na všechna čísla mezi jedničkou a desítkou. A co je nejzajímavější číslo mezi jedničkou a desítkou? Buď^>z nebo e. Z těch dvou je ale e mnohem tajemnější.“ Rozhlédla se po místnosti.

„A co to další, které uhodla?“

„Stejné pravidlo. Co je zdaleka nejdivnější číslo mezi nulou a jedničkou? To je jasné: Chaitinovo číslo pravděpodobnosti – Omega. Je to tak, Alane?“

Alan Edelstein sklopil hlavu.

Melissa se podívala na Kate s rozzářeným úsměvem. „Vidíš?“

„Prdlajs.“

„Aha, takže podle tebe jsme mluvili s Bohem?“

„Nebuď pitomá,“ řekla Kate rozčíleně. Já říkám jenom to, že to věděla.“

Ozvala se Rae Chenová. „Heleďte, já nechci nikomu nadbíhat, ale vysledovala jsem ten výstup až do centra SNula. Nešlo to z detektoru ani jiného hardwaru. Přicházelo to z toho podivného datového mraku v trhlině časoprostoru v SNula.“

„Rae,“ pronesl Hazelius, „víš přece, že to nemůže být pravda.“

„Říkám vám, co jsem viděla. Ten datový mrak chrlil binární kód přímo do detektorů. A nadto se objevil přebytek energie – z SNula vycházelo více energie, než tam přicházelo. Výpočet mám tady.“ Poslala k Hazeliovi složku papírů.

„Vyloučeno. To není možné.a

„Jo, tak pak ty výpočty můžeš dělat ty.“ Chenová rozhodila rukama.

„Právě proto to musíme zopakovat,“ řekl Hazelius. „Ne pod tlakem, ne v pevném termínu. Musíme to znovu zkusit, aby Rae měla nezbytný čas na skutečné vysledování té logické bomby.“

Promluvil Edelstein. „Během výměny jsem byl u konzoly číslo tři. Máte někdo přepis? Rád bych si přečetl, co ten program vysílal.“

„Co na tom záleží?“ zeptal se Hazelius.

Edelstein pokrčil rameny. „Jen mě to zajímá.“

Hazelius se rozhlédl. „Máte někdo zápis?“

„Někde to mám,“ řekla Chenová. „Vytisklo se to společně s daty.“ Probírala se několika papíry, až jeden vytáhla. Hazelius jej vzal.

„Přečti to nahlas,“ řekl St. Vincent. „Já toho taky většinu nezachytil.“

„Já taky ne,“ přidala se Thibodeauxová. Ostatní rovněž přikyvovali.

Hazelius si odkašlal a nezúčastněně četl:

Zdravím.

Já tě taky zdravím.

Těší mě, ze s tebou mohu mluvit.

Mě taky těší\ že s tebou můžu mluvit. Kdo jste?

Nemám lepší termín, řeknu tedy, že jsem Bůh.

Hazelius se odmlčel. „Až dopadnu toho hajzla, co tuhle logickou bombu hodil do systému, tak mu utrhnu koule.“

Thibodeauxová se nervózně zasmála.

„A jak víš, že to nebyla žena?“ zeptala se Corcoranová.

Po chvíli Hazelius pokračoval.

Pokud jsi skutečně Bůh, tak to dokaž.

Na důkazy nemáme dostatek času.

Myslím si číslo odjedné do deseti. Které to je?

Je to transcendentální číslo e.

Teď si myslím číslo mezi nulou a jedničkou.

Chaitinovo číslo: Omega.

Pokud jsi Bůh, co je smyslem existence?

Neznám definitivní smysl.

To je pěkné, Bůh, který nezná smysl existence.

Kdybych jej znal, existence by ztratila význam.

Jak to?

Pokud by byl konec vesmíru přítomen v jeho počátku –pokud jsme pouze uprostřed deterministického odvíjení počátečních podmínek –pak by vesmír byljen zbytečným cvičením.

Objasni to.

Pokud jsi v cíli, k čemu je ti cesta? Když znáš odpověď, k čemu je klást otázku? Právě proto budoucnost je – a musí být – důkladně skrytá, a to i před Bohem. Jinak by život neměl žádný smysl.

To je metafyzický, ne fyzický argument.

Fyzický argument je, že žádná část vesmíru nevypočítá nic rychleji než vesmír samotný. Vesmír „předpovídá budoucnost“tak rychle, jak to dovede.

Co je vesmír? Kdo jsme my? Co tu děláme?

Vesmír je jeden velký, neredukovatelný a trvalý výpočet, který směřuje ke stavu, který neznám a znát nemohu. Smyslem existence je dosáhnoutfinálního stavu. Ale tentofinální stav je pro mě tajemstvím a musí tomu tak být, protože kdybych znal odpověď, k čemu by to všechno bylo?

Co myslíš tím, že jde o výpočet? Jsme snad všichni uvnitř počítače?

Výpočtem rozumím přemýšlení. Celá existence, vše, co se děje – padající list, vlna na pláži, pád hvězdy – to všechno jsem jen já, přemýšlení.

O čem přemýšlíš?

Hazelius sklopil papír. „To je vše, co napsala.“

Edelstein zašeptal: „To je vážně zvláštní.“

„Mně to připadá jako kupa laciných triků ve stylu New Age,“ pronesl Innes. „To všechno jsem jen já, přemýšlení. Ty názory jsou poněkud dětinské. Je to přesně to, co by člověk očekával od sociálně nedovyvinutého počítačového hackera.“

„Myslíš?“ podivil se Edelstein.

„Určitě.“

„Pak ale musím poznamenat, že tenhle program – aspoň prozatím – splnil Turingův test.“

„Turingův test?“

Edelstein zamrkal. „Určitě víš, o co jde.“

„Omlouvám se, ale jsem pouze psycholog.“

„Studie o Turingově testu vyšla v psychologickém časopise Mind.“

Innes změnil výraz na profesionální neutrálnost. „Možná by stálo za to zjistit, proč máš pocit, Alane, že potřebuješ tolik ověřit svou vlastní pravdu.“

„Turing,“ řekl Edelstein, „byl jedním z největších géniů dvacátého století. Vynalezl myšlenku počítačů už ve třicátých letech. Za druhé světové války rozšifroval německý kód Enigma. Po válce se k němu zachovali děsně za to, že byl homosexuál, až spáchal sebevraždu tím, že snědl otrávené jablko.“

Innes se zamračil. „Vysoce nestabilní osobnost.“

„Chceš říct, že homosexuálové jsou nestabilní?“

„Ne, to vůbec ne, určitě ne,“ pronesl Innes spěšně. „Mluvil jsem o jeho způsobu sebevraždy.“

„Turing zachránil Anglii před nacisty – Británie by jinak válku prohrála – a Anglie se mu odvděčila bezcitnou perzekucí. Za daných okolností bych sebevraždu nepovažoval za… nelogickou. A co do způsobu provedení, byla čistá, účinná, výmluvná ve své symbolice.“

Innes zrudl. „Určitě bychom všichni ocenili, Alane, kdybys nám sdělil, kam míříš.“

Edelstein pokračoval: „Turingův test byl pokusem odpovědět na otázku, zda mohou stroje přemýšlet. Turing navrhoval toto: člověk se pustí do rozhovoru se dvěma entitami, které nevidí – jeden je člověk a druhý stroj. Pokud po delší výměně sudí nerozpozná člověka od stroje, pak je stroj označen za ‚inteligentní4. Turingův test se stal standardní definicí umělé inteligence.“

„To je všechno moc zajímavé,“ přikývl Innes, „ale jak to souvisí s naším problémem?“

„Jelikož jsme nevytvořili nic, co by se blížilo umělé inteligenci, a to ani pomocí nejvýkonnějších superpočítačů, udivuje mě, že obyčejný škodlivý program – počítám tak pár tisíc řádek kódu – dokáže uspět v Turingově testu. A v tak abstraktní věci, jako je Bůh a smysl života.“

Ukázal na přepis. „Právě proto to není dětinské – ani trošku.“ Založil si ruce a rozhlédl se.

„A právě proto to musíme zkusit znovu,“ řekl Hazelius. „Musíme ji donutit, ať mluví dál, aby Rae mohla vysledovat zdroj toho všeho.“

Všichni se zabořili do židlí. Nikdo nemluvil.

„Tak co?“ zeptal se Hazelius. „Něco jsem navrhl. Promluvili jsme si o tom. Tak hlasujme: provedeme zítra další pokus s tou logickou bombou, nebo ne?“

V místnosti bylo slyšet nevýrazné souhlasné zvuky, sem tam někdo přikývl.

„Zítra je ta protestní jízda,“ připomněl Ford.

„Nemůžeme to déle odkládat,“ řekl Hazelius. Podíval se všem do očí. „Tak co? Zvedněte ruce!“

Jeden po druhém zvedali ruce. Ford nakonec po zaváhání zvedl ruku s ostatními. Jen Dolby nechal ruku dole.

„Bez tebe to ale nemůžeme provést, Kene,“ řekl Hazelius tiše. „Isabella je tvoje dítě.“

Chvíli bylo ticho, pak Dolby zaklel. „Tak jo, doprdele, jdu do toho.“

„Jednohlasně,“ dodal Hazelius. „Pokus začneme zítra v poledne. Pokud všechno půjde dobře, do soumraku budeme na stoprocentním výkonu. Pak budeme mít celou noc na sledování a likvidaci toho programu. A teď se půjdeme vyspat.“

Cestou zpátky Fordovi neustále zněla hlavou slova Kate: Ona to věděla. Věděla to.

FORD USLYŠEL, jak někdo pronesl jeho jméno, a otočil se. Uviděl drobnou, štíhlou postavu, jak k němu míří. Hazelius.

„To, co se stalo včera večer, pro vás muselo být asi dost šokující,“ řekl a srovnal s Fordem krok.

„To bylo.“

„A co na to říkáte?“ Hazelius naklonil hlavu a díval se na Forda z boku. Ford si připadal jako pod mikroskopem.

„Myslím, že pokud to teď neohlásíte, tak si sami pod sebou řežete větev.“

„Co se stalo, stalo se. Já jsem rád, že vám o tom Kate pověděla. Nerad bych vás zklamal. Doufám, že chápete, proč jsme s vámi jednali dřív s odstupem.“

Ford přikývl.

„Vím, že jste Kate ujistil, že si to necháte pro sebe.“ Hazelius se významně odmlčel.

Ford se neodvážil promluvit. Nevěřil už ve své schopnosti lháře.

„Máte chvilku?“ zeptal se Hazelius. „Rád bych vám ukázal indiánské rozvaliny v údolí, které jsou příčinou sporů. Mohli bychom si popovídat.“

Přešli ulici a kráčeli po cestě mezi topoly, rychle postupovali vyschlým korytem, které bylo odnoží Nakai Wash. Ford cítil, že jeho tělo a smysly jedou po té vyčerpávající noci na maximum. Pískovcové stěny po stranách koryta se zužovaly, až nakonec měli vlnky a záhyby vyryté do měkkého kamene dávnými povodněmi na dosah. Nad okrajem plul po vzdušných vírech orel skalní s rozpětím křídel odpovídajícím Fordově výšce. Zastavili se a dívali se na něj. Když jim zmizel z dohledu, Hazelius poplácal Forda po rameni a ukázal nahoru do kaňonu. Asi patnáct metrů nad nimi v malém výklenku v pískovcovéstěně byly vidět rozvaliny Anasazi. Vedla k nim starodávná cesta vytesaná do skály.

„Když jsem byl mladší,“ řekl Hazelius tiše, „byl jsem arogantní hajzlík. Myslel jsem si, že jsem chytřejší než všichni ostatní. Věřil jsem, že to ze mě udělalo lepšího člověka, cennějšího než ti, kdo se narodili s normální inteligencí. Nevěděl jsem, v co věřím, a bylo mi to jedno. Hnal jsem se životem a hledal důkazy o své ceně – Nobelovka, Fields, čestné doktoráty, oslavy, spousta peněz. Ostatní lidi jsem vnímal jako rekvizity ve filmu o mně. A pak jsem potkal Astrid.“

Odmlčel se, když dospěli k patě staré pěšiny stoupající vzhůru.

„Astrid byla jediný člověk na zemi, kterou jsem kdy doopravdy miloval, kdo mi otevřel oči. A pak umřela. Mladá, plná života, zemřela mi v náručí. Když odešla, měl jsem pocit, že je konec světa.“

Odmlčel se. „Těžko se to popisuje někomu, kdo to nezažil.“

„Já to zažil,“ řekl Ford ještě dřív, než si to stihl rozmyslet. Příšerný chlad ztráty mu znovu sevřel srdce.

Hazelius se opřel paží o kámen. „Přišel jste o manželku?“

Ford přikývl. Přemýšlel, proč o tom s Hazeliem mluví, když se nikdy nedokázal otevřít ani u svého psychologa.

„A jak jste se s tím vyrovnal?“

„Nijak. Utekl jsem do kláštera.“

Hazelius k němu přistoupil blíž. „Jste nábožensky založený?“

„No… ani nevím. Její smrt otřásla mou vírou. Potřeboval jsem zjistit – kde vlastně stojím. V co věřím.“

„Čím víc jsem se snažil, tím menší jistotu jsem měl. Bylo fajn zjistit, že si nikdy nebudu jistý. Ze jsem se nenarodil jako pravý věřící.“

„Možná že žádný racionální, inteligentní člověk si nikdy nemůže být svou vírou naprosto jistý,“ řekl Hazelius. „Nebo v mém případě nedostatkem své víry. Kdoví, třeba Eddyho Bůh skutečně existuje – pomstychtivý, sadistický, genocidní tvor připravený zničit všechny, kdo v něj nevěří.“

„Když vaše žena zemřela…,“ zeptal se Ford, „jak jste se s tím vyrovnal vy?“

„Rozhodl jsem se něco světu vrátit. A jelikož jsem fyzik, napadla mě Isabella. Moje žena říkala:,Pokud ani nejinteligentnější člověk na zemi nedokáže přijít na to, kde jsme se tu vzali, tak kdo to dokáže?4 Isabella je můj pokus o odpověď na tuhle otázku – a mnoho dalších. Je to moje prohlášení o víře.w

V nepatrném světle si Ford všiml malé ještěrky, jak šplhá po kameni. Někde nad nimi stále kroužil orel skalní, jeho vysoký pískot se odrážel od útesů.

„Wymane,“ pokračoval Hazelius, „kdyby se to s tím hackerem dostalo ven, zničilo by to projekt Isabella, naše kariéry, a americkou vědu by to vrátilo o generaci zpátky. To přece víte, ne?“

Ford mlčel.

„Prosím vás z celého srdce, abyste ten problém nevynesl ven, dokud nebudeme mít šanci jej napravit. Zničilo by nás to všechny – Kate nevyjímaje,“

Ford se na něj příkře zadíval.

„Ano, vím, že mezi vámi něco je,“ pokračoval Hazelius. „Něco dobrého. Něco posvátného, pokud smím použít ten termín.“

Kdyby to tak byla pravda, pomyslel si Ford.

„Dejte nám osmačtyřicet hodin na vyřešení problému a záchranu projektu Isabella. Prosím vás.“

Ford přemýšlel, jestli ten rtuťovitý malý muž zná nebo uhodl jeho pravé poslání. Skoro se zdálo, že ano.

„Osmačtyřicet hodin,“ opakoval Hazelius tiše.

„Dobře,“ řekl Ford.

„Děkuju,w řekl Hazelius a hlas měl zastřený emocemi. „A teď vzhůru.“

Ford položil dlaně na schody nad sebou a pomalu následoval Hazelia po strmé stezce. Povětrnostní vlivy poničily a změkčily schůdky, prsty a nohy měly problém se udržet.

Když dospěli k troskám, zastavili se na okraji před vchodem a ztěžka oddychovali.

„Podívejte,“ Hazelius pokynul k místu, kde dávný obyvatel domu vyhladil vnější vrstvu bahna po kamenné stěně. Větší část vrstvy už se odloupla, ale u dřevěného prahu zůstávaly v zaschlém blátě otisky dlaní a čáry.

„Když se podíváte zblízka, vidíte kresbu otisků,“ řekl Hazelius. Jsou tisíc let staré, ale tohle je všechno, co z toho člověka zbylo.“

Otočil se k modrému obzoru. „A tak je to se smrtí. Jednoho dne, prásk. Všecko je pryč. Vzpomínky, naděje, sny, domy, lásky, majetek, peníze. Naše rodina a přátelé uroní slzu, uspořádají obřad a žijí si dál své životy. Po nás zbudou blednoucí fotografie v albu. A pak umřou ti, kdo nás milovali, pak ti, kdo milovali je, najednou už zmizí i vzpomínka na nás. Viděl jste ta stará fotoalba v antikvariátech plná lidí z devatenáctého stolení – muži, ženy, děti. Nikdo už neví, kdo to je. Jako ten člověk, co tu zanechal tenhle otisk. Zmizel v zapomnění. Jaký to má smysl?“

„To kdybych věděl,“ řekl Ford.

Vraceli se zpátky a navzdory rostoucímu horku dne Ford ucítil na zádech mráz. Pocit vlastní smrtelnosti mu pronikl do morku kostí.

KDYŽ FORD DOŠEL KE SVÉMU DOMKU, zamkl dveře, zatáhl závěsy, vytáhl kufřík z knihovny a zadal kombinaci.

Spi, ty blázne, spi, volalo na něj jeho tělo. Místo toho vytáhl z kufru laptop a Volkonského poznámky. Měl první chvíli volna a chtěl se pokusit poznámky dešifrovat. Posadil se do tureckého sedu na postel, opřel se zády o dřevěný pás v hlavě postele a přitáhl si počítač na klín. Vyvolal hexa editor a začal zadávat číslice a písmena do datového souboru. Hexadecimální kód tajemné poznámky musel být zadán do přístroje, než s ním bude moci pracovat.

Kód mohl znamenat cokoli. Krátký počítačový program, datový soubor, textový soubor, malý obrázek, prvních pár not Beethovenovy Páté. Mohlo jít i o soukromý klíč RSA – bezcenný, protože FBI odnesla Volkonského osobní počítač.

Ford přikývl a předklonil se, shodil laptop z nohou. Vstal a šel si do kuchyně udělat kávu. Nespal skoro osmačtyřicet hodin.

Odměřoval zrovna poslední odměrku do filtru, když ucítil bodnutí v žaludku a vzpomněl si na všechno to kafe, které si pumpoval do těla už kolik dní. Odstrčil kávovar a prohraboval se skříní, nakonec našel vzadu krabičku s bio zeleným čajem. Dva sáčky, deset minut louhování – a vrátil se do ložnice s hrnkem zelené tekutiny. Když zadával další části kódu, upíjel horký a hořký čaj.

Chtěl to rychle skončit, aby si mohl zdřímnout, než zajede do Blackhorsu promluvit si naposledy s Begayem před tou protestní jízdou, ale jak tak bolavýma očima přejížděl z obrazovky na papír a zpátky, neustále nacházel chyby.

Musel zpomalit.

O půl jedenácté byl hotov. Posadil se a porovnal datový soubor s Volkonského poznámkou. Zdálo se to v pořádku. Soubor uložil a zapnul modul pro převod hexadecimálního kódu na binární.

Kód se rychle zobrazil jako binární soubor – velký shluk nul a jedniček.

Ford přihrbeně aktivoval modul konverze binárního kódu na ASCII a k jeho překvapení se před ním objevila obrazovka s prostým textem.

Gratuluju, i když nevím komu. Ha ha! Máš IQ o něco vyšší než normální idiot.

No, tak já se teď seberu a vypadnu z tohohle cvokhausu a pojedu domů. Zaparkuju se před televizí s láhví ledové vodky a jointem a budu se dívaty jak opice v pavilonu buší do mříží. Ha ha! A možná napíšu dlouhý dopis tetě Nataše.

Já znám pravduy ty blázne. Prohlédl jsem to šílenství.

Na důkaz svých slov ti sdělím jen jedno jméno: Joe Blitz.

Ha ha!

P. Volkonsky

Ford si zprávu dvakrát přečetl a opřel se. Cítil z ní bouřlivý, manický tón člověka v pokročilém stupni pomatenosti. Jaké šílenství měl na mysli? Ten škodlivý program? Isabellu? Vědce samotné? Proč tu zprávu zašifroval, místo aby ji nechal jen tak?

A Joe Blitz?

Ford zadal to jméno do Googlu a objevilo se mu milion výsledků. Listoval mezi horními, ale neviděl žádnou zjevnou souvislost.

Vytáhl z kufru satelitní telefon a díval se na něj. Oklamal Lockwooda. Ne, lhal mu. A teď slíbil Hazeliovi, že se o tom škodlivém programu nezmíní.

Zatracená práce. Proč si myslel, že po dvou letech v klášteře se jakoby nic vrátí zpět do té staré hry na lež a klam, kterou léta hrál v CIA? Aspoň by mohl Lockwoodovi říct o té zprávě. Možná by měl Lockwood nápad, co znamená ten tajemný Joe Blitz. Zadal jeho číslo.

„Už je to déle než dvacet čtyři hodin,“ ozval se Lockwood v telefonu neradostným hlasem, a ani se nezdržoval obvyklými pozdravy. „Co provádíte?“

„Našel jsem tuhle v noci zprávu u Volkonského a napadlo mě, že by vás mohla zajímat.“

„Proč jste mi o ní neřekl už včera?“

„Byl to jenom kousek utrženého papíru s počítačovým kódem. Neměl jsem pocit, že to je významné. Ale pak se mi to podařilo rozšifrovat.“

„No a? Co tam je napsáno?“

Přečetl zprávu do telefonu.

„Kdo je ten Joe Blitz, hergot?“ zeptal se Lockwood.

„Doufal jsem, že to budete vědět vy.“

„Zadám to svým lidem. A tu tetu Natašu taky.“

Ford pomalu zavěsil. Všiml si ještě jedné věci: ta zpráva na něj vůbec nepůsobila tak, jako by ji napsal někdo na pokraji sebevraždy.

PO KRÁTKÉM ZDŘÍMNUTI a pozdním obědě zamířil Ford ke stájím. Chtěl si vážně promluvit s Kate: jednala s ním na rovinu a teď bylo na něm, aby jí sdělil pravdu.

Našel ji, jak plní koním koryta z hadice. Podívala se na něj. V tváři byla stále bledá, takřka průsvitná strachy.

„Díky, že ses tam za mě zaručila,“ řekl Ford. „Je mi líto, že jsem tě postavil do nepříjemné situace.“

Zavrtěla hlavou. „To nic. Jenom mě těší, že před tebou už nemusím nic skrývat.“

Stál ve dveřích a snažil se sebrat veškerou odvahu, aby jí to řekl. Určitě to nepřijme snadno – to jistě ne. Jeho odvaha se vytrácela. Řekne jí to později, cestou.

„Díky Melisse si všichni myslí, že spolu spíme.“ Kate se na něj zadívala. „Je nemožná. Nejdřív se snažila ulovit Innese, pak Dolbyho a teď tebe. Potřebovala by chlapa jako sůl.“ Ve tváři se jí objevil unavený úsměv. „Možná byste se vy chlapi mohli sejít a losovat.“

„Ne, díky.“ Ford se svezl na balík bavlny. Ve stodole bylo chladno a ve vzduchu se vznášel prach. Z reproduktoru znovu hráli Blondie.

„Wymane, mrzí mě, že jsem na tebe nebyla moc vlídná, když jsi přijel. Chci ti říct, že jsem ráda, že jsi tady. Nikdy mě netěšilo, že jsme se přestali stýkat.“

„Bylo to špatné.“

„Byli jsme mladí a hloupí. Já od té doby hodně dospěla – vážně hodně?

Ford litoval, že četl její materiály, z nichž se dozvěděl o trápení, kterým si musela v těch letech projít.

Já taky.“

Zvedla paže a nechala je klesnout. „A tak jsme tady. Zase.“

Vypadala tak plná naděje, jak tam stála v zaprášené stodole se senem ve vlasech. A neskutečně jí to slušelo. „Nechceš se projet?“ zeptal se. Jedu ještě jednou za Begayem.“

„Mám moc práce…“

„Posledně jsme byli dobrý tým.“

Uhladila si vlasy a dívala se na něj – zkoumavě a dlouho. Nakonec řekla: „Tak dobře.“

Nasedli a zamířili na jihozápad k pískovcovým skalám podél hrany údolí. Kate jela vpředu. Její štíhlá postava se jistě držela koně, pohupovala se rytmickým až erotickým pohybem. Na hlavě měla starý australský kovbojský klobouk a její černé vlasy povlávaly ve větru.

Panebože, jak jí to mám říct?

Když se blížili k okraji stolové hory, kde se Půlnoční stezka stáčela dolů průrvou ve skále, Ford popohnal koně a jel vedle Kate. Zastavili se pět metrů od okraje útesů. Dívala se k obzoru, ve tváři neveselý výraz. Vítr vál nerovnoměrnými poryvy odspodu a přinášel s sebou neviditelný mrak písku. Ford si odplivl a poposedl si. „Pořád myslíš na to, co se stalo včera?“ zeptal se.

„Nemůžu na to přestat myslet. Wymane, jak mohla uhodnout ta čísla?“

np/ a

„i o nevím.

Dívala se přes tu rozlehlou rudou poušť k modrým horám a nekonečnosti vzdušných zámků. „Když se díváš na tohle,u šeptala, „není těžké věřit v Boha. Vždyť kdo to může vědět? Třeba vážně mluvíme s Bohem.“

Odhrnula si vlasy z čela a smutně se na něj usmála.

Ford žasl. Tohle byla zcela jiná Kate než ta zavilá ateistka, již znal na škole. Znovu zapřemýšlel, co se asi stalo během těch chybějících dvou let.

BOOKER CRAWLEY SI DAL DOUTNÍK DO ÚST a rozmýšlel příští šťouch. Když byl spokojen, trefil kouli prudkou ranou a díval se, jak se ostatní koule rozutíkají.

„Pěkně,“ řekl jeho spoluhráč, když trojice koulí spadla do kožené kapsy.

Řadou úzkých oken se od řeky odráželo slunce. Bylo příjemné čtvrteční dopoledne v Potomac Clubu, většina členů byla v práci. Crawley byl taky v práci, či spíše to tak vnímal – bavil potenciálního klienta, který vlastnil ostrov u mysu Hatteras a chtěl, aby mu vláda dala dvacet milionů dolarů na vybudování mostu z pevniny. Takový most by zdvojnásobil až ztrojnásobil celou investici. Pro Crawleyho nebylo co řešit. Ten mladší senátor ze Severní Karolíny mu dlužil laskavost po výletu na golf do St. Andrews. Byl to člověk, na kterého se mohl spolehnout kvůli jeho loajalitě a zachování výhod. Jeden telefonát, jeden přílepek k nesouvisejícímu zákonu, a Crawley vydělá developerovi miliony a sám si naúčtuje taky sedmimístnou odměnu. Pokud může mít Aljaška svůj most do pustiny, Severní Karolína má nárok na totéž.

Díval se, jak developer míří. Byl z toho zvláštního kmene Jižanů, kteří si potrpěli na tři příjmení a římské číslice. Safford se jmenoval, Safford Montague McGrath III. McGrath pocházel ze staré skotsko-irské rodiny, vysoký, plavovlasý vzor jižanské vznešenosti. Jinak řečeno, blbý jak necky. McGrath vystavoval na odiv, jak umí chodit ve washingtonských vodách, ale na první pohled bylo jasné, že mu z bot čouhá sláma. Crawley tušil, že bude kvůli odměně pro něj prskat jako malý kluk. Byl to ten typ, který musí odejít z jednání s pocitem, že to druhé straně parádně natřel, jinak s ním doma nic nebude.

Jak se daří senátoru Strathamovi?“ zeptal se McGrath, jako by toho staříka kdysi znal.

„Dobře, dobře se má.“ Stařík si určitě touhle dobou vychutnává k obědu hrachovou kašičku a brčkem k tomu usrkává nutridrink. Crawley se starým senátorem Strathamem ve skutečnosti nikdy nepracoval; koupil jeho firmu Stratham & Co., když šel Stratham do důchodu. Získal tím auru zavedené firmy, spojení se starými dobrými časy, což jej odlišovalo od ostatních lobbistů na K Street, kteří se po posledních volbách vyrojili jako houby po dešti.

McGrath další ranou narazil do rohu, rozpohyboval koule před kapsou, všechny se však rozutekly po stole. Muž se narovnal, nic neříkal, rty měl sevřené.

Crawley by ho dokázal porazit se zavřenýma očima, ale to nesměl. Kdepak – nejlepší bude držet se těsně ve vedení až do konce a pak prohrát. A s vítězným pocitem soupeře uzavřít dohodu.

Další ránu pokazil s dostatečnou věrohodností.

„Hezký pokus,“ řekl McGrath. Dlouze potáhl z doutníku, položil jej do mramorového popelníku, sehnul se a vzdychl. Pak vystřelil. Zjevně se cítil být špičkovým hráčem kulečníku, ale na snooker neměl grif. Tahle rána ovšem byla jednoduchá a koule zmizela v kapse.

„No páni,“ řekl Crawley. „Koukám, že budu muset zabrat, Safforde.“

Vstoupil sluha a na stříbrném podnose nesl vzkaz. „Pane Crawley?“

Crawley s rozmachem sebral vzkaz. S úsměvem vnímal, že vedení klubu stále používá systém, kdy armáda starých černochů roznáší vzkazy na stříbrných podnosech – jak starodávné. Dostat vzkaz na stříbrném podnosu je na hony vzdáleno tomu, když hledáte kvílející mobil.

„Omluvte mě, Safforde.“ Crawley rozbalil vzkaz. Stálo tam: Delbert Yazzie, předseda, národNavahů, 11.35. Zavolejte co nejdříve. A číslo.

Když se Crawley ucházel o slibného klienta, rád dával najevo, že má nejméně ještě jednoho klienta, který je významnější. Lidi si vás neváží, když mají pocit, že jste jejich klient číslo jedna.

„Moc se omlouvám, Safforde, ale budu muset jít telefonovat. Mezitím nám prosím objednejte dvě martini.“

Odběhl k jedné ze starých dubových telefonních budek, které se nacházely na každém patře, zavřel za sebou a vytočil číslo. Během chvíle měl Delberta Yazzieho na druhém konci.

„Pan Booker Crawley?“ Hlas toho Navaha zněl sklesle, staře, roztřeseně, jako by mluvil až z Timbuktu.

‚Jak se vede, pane Yazzie?“ Crawley hovořil přátelsky, ale odměřeně.

Ticho. „Zdá se, že se objevilo cosi neočekávaného. Slyšel jste o tom knězi, Donu T. Spatesovi?“

Jistěže.“

„Tak jeho kázání už tady vyvolalo zmatek, jen mezi našimi vlastními lidmi. Jak víte, máme v národě Navahů značnou misionářskou aktivitu. Nyní se mi doneslo, že to může působit problémy i ve Washingtonu.“

„Ano,“ řekl Crawley. „Je to tak.“

„Zdá se mi, že by mohlo jít o zásadní překážku pro projekt Isabella.“

„Nepochybně.“ Crawley ucítil pocit vítěze. Spatesovi volal před necelým týdnem. Tohle bude určitě jeden z mistrovských bodů jeho kariéry.

„No, pane Crawley, co s tím můžeme udělat?“

Crawley schválně protahoval mlčení. „Inu, nevím, pokud s tím vůbec něco můžu udělat já. Měl jsem dojem, že mé služby už nepotřebujete.“

„Naše dohoda s vámi platí ještě šest týdnů. Máme zaplaceno až do prvního listopadu.“

„Pane Yazzie, tohle není pronájem nemovitostí. Takhle to ve Washingtonu nechodí. Je mi líto. Naše spolupráce na projektu Isabella už k mé velké lítosti skončila.“

Zapraskání, syknutí. „Ztráta vládních plateb za projekt Isabella by znamenal pro národ Navahů značnou ránu.“

Crawley mlčky držel sluchátko.

„Doslechl jsem se, že Spates má mít zítra večer televizní pořad, kde se znovu opře do projektu Isabella. A slyšel jsem zprávy, že Isabella má problémy. Jeden z vědců spáchal sebevraždu. Pane Crawley, projednám to s radou kmene a zajistím obnovení naší smlouvy. Budeme přece jen potřebovat vaše služby.“

Je mi moc líto, pane Yazzie, ale mezeru po vás jsme zaplnili dalším klientem. Opravdu, moc mě to mrzíy ale pokud dovolíte, tuto eventualitu jsem zmínil. Nemůžu vám sdělit, jak moc mě to mrzí osobně i profesně. Snad se vám podaří najít jinou firmu, která by se vašeho případu ujala. Můžu vám jich několik doporučit.“

Z telefonní linky se do ticha ozývalo praskání. Crawley slyšel tlumenou, tajemnou konverzaci v pozadí. Kristepane, co to tam mají za telefony? Nejspíš pořád používají telegrafní vedení z dob Kita Carsona.

Jiná firma by potřebovala příliš mnoho času, než by se dostala do obrazu. Potřebujeme Crawleyho a Strathama. Potřebujeme vás.“

Potřebujeme vás. Božínku, není tohle hudba pro jeho uši?

Je mi to moc líto, pane Yazzie. Tato činnost s sebou nese spoustu mravenčí práce. Velmi intenzívní. A my máme práce až nad hlavu. Abychom mohli znovu vzít váš případ…, znamenalo by to najmout další lidi, možná pronajmout i víc prostor.“

„My bychom rádi…“

Crawley ho přerušil. „Pane Yazzie, je mi to opravdu velice líto, ale zastihl jste mě těsně před důležitým obchodním obědem. Buďte tak laskav a zavolejte mi v pondělí odpoledne, tak ve čtyři východního času, ano? Vážně vám chci pomoci a slibuji, že o tom budu přemýšlet. Zítra večer se podívám na Spatesův pořad a vy a rada kmene byste měli taky, abychom získali lepší představu o tom, čemu máme čelit. A v pondělí si promluvíme.“

Vyšel z budky, zastavil se, aby znovu zapálil doutník, a zhluboka vdechl. Bylo to jako sladký, omamný parfém. Celá rada kmene se bude dívat na ten pořad – to je síla. Spates by se měl pořádně snažit.

Vrátil se do místnosti s kulečníkem, za sebou oblaka dýmu a připadal si, že má přes dva metry, ale když viděl Safforda, jak se sklání nad stolem a odhaduje všechny úhly, pocítil bodnutí odporu. Nejvyšší čas odříznout návnadu.

Crawley byl na řadě a Safford zastavil kouli v místech, kde s ní šlo střílet.

Během pěti minut bylo po hře. Safford prohrál – na celé čáře.

„Inu,“ pronesl Safford, vzal svou sklenku martini a kurážně se usmíval. „Příště si rozmyslím, než si s vámi zahraju kulečník, Bookere.“ Pokusil se o nepřirozené uchechtnutí. „A teď k vaší odměně,“ pokračoval hlasem westernového hrdiny. „Nepřipadá vůbec do úvahy, abychom debatovali o výši, kterou jste uvedl ve svém dopise. Na to prostě není v rozpočtu místo. Ani se to nezdá být v souladu s množstvím potřebné práce, pokud mohu mluvit upřímně.“

Crawley uklidil své tágo a odhodil doutník do popelníku s pískem. Minul sklenku s martini, ani se nenapil, a bez ohlédnutí řekl: „Omlouvám se, něco mi do toho vlezlo, Safforde, budu muset náš oběd zrušit.“

Pak se otočil a vychutnával si výraz na developerově tváři. Ten člověk tam stál – tágo, doutník, martini a tak – a vypadal, jako by ho někdo přetáhl přes hlavu.

„Kdybyste změnil názor ve věci té odměny, zavolejte mi,“ dodal Crawley a vyšel z místnosti.

Bylo jisté, že se Saffordem Montaguem McGrathem III dneska večer doma nebude nic.

FORD DORAZIL NA ÚPATÍ HORY a zamířil korytem ve směru k Blackhorsu, Kate ho dojela a zařadila se vedle něj. V korytě slyšel zařehtání a otočil se. „Někdo jede za námi,“ řekl a zastavil koně.

Tamaryškovým houštím pronikal zvuk kopyt a o chvíli později se z něj vynořil vysoký muž na velkém koni. Byl to Bia. Poručík kmenové policie zastavil a zasalutoval. „Vyjeli jste si na projížďku?“ zeptal se.

„Jedeme do Blackhorsu,“ odpověděl Ford.

Bia se usmál. „Ideální počasí, není moc horko, pofukuje.“ Položil si ruce na sedlo. „Tuším, že chcete navštívit Nelsona Begaye.“

„Správně,“ řekl Ford.

„Je to fajn chlap,“ oznámil Bia. „Kdybych měl pocit, že se při jeho protestní jízdě dají čekat problémy, nabídl bych vám přítomnost kmenové policie. Ale bylo by to asi kontraproduktivní.“

„Souhlasím,“ řekl Ford a byl vděčný za mužovo vcítění.

„Je lepší je nechat si to odbýt. Budu je ovšem sledovat – potají.“

„Děkujeme.“

Bia přikývl a předklonil se. „Když už jste tady, nevadilo by, kdybych se vás na pár věcí zeptal?“

„Jen se ptejte,“ souhlasil Ford.

„Ten Peter Volkonsky – vycházel s lidmi?“

Kate odpověděla. „Většinou ano.“

„Žádné neshody? Problémy?“

„Byl trošku nervóznější, ale nám to nevadilo.“

„Byl významným členem týmu?“

„Jedním z nejvýznamnějších.“

Bia si posunul klobouk. „Ten člověk si hodil pár kusů oblečení dokufru a odešel. Bylo devět hodin, plus minus hodina, měsíc už svítil. Jel možná deset minut, pak odbočil ze silnice a ujel asi půl kilometru přes poušť. Dojel k hlubokému srázu. Zastavil vůz na okraji, zatáhl parkovací brzdu, vypnul motor a zařadil neutrál. Pak si přiložil pistoli ke spánku pravou rukou, levou uvolnil brzdu, vpálil si kulku do pravého spánku a vůz sjel ze srázu.“

Odmlčel se. Pruh stínu pod okrajem klobouku mu zakrýval oči.

„Podle vás se to seběhlo takhle?“ zeptala se Kate.

„Tak to rekonstruovala FBI.“

„Ale vy tomu nevěříte,“ nadhodil Ford.

Zdálo se, že si ho Bia pozorně prohlíží z tmavého stínu pod kloboukem. „A vy ano?“

„Připadá mi trošku zvláštní, že by sjel s autem z útesu poté, co se střelil,“ namítl Ford. Přemýšlel o dopise. Měl by o tom Biovi říct? Jen ať si to Lockwood vyřídí sám.

„No,“ řekl Bia, „to já vnímám jako uvěřitelný prvek.“

„Mate vás, že si zabalil kufr?“

„U některých sebevražd to tak bývá. Sebevražda je často spontánní.“

„Tak v čem vidíte problém?“

„Pane Forde, jak jste poznal, že je tam auto?“

„Viděl jsem stopy pneumatik a zlomený keř – a pak kroužit ptáky.“

„Ale sráz jste neviděl.“

„Ne.“

„Protože není vidět odnikud ze silnice – ověřoval jsem to. Jak Volkonsky věděl, že tam je?“

„Byl rozrušený, odjel do pouště spáchat sebevraždu, narazil na ten sráz a rozhodl se si to pojistit.“ Ford tomu sám dvakrát nevěřil; přemítal, jestli Bia ano.

„Přesně to je názor FBI.“

„Ale váš ne.“

Bia se narovnal a zasalutoval. „Ještě se uvidíme.“

„Počkejte,“ řekla Kate.

Bia se zastavil.

„Nemyslíte si snad, že ho zabil někdo z nás}“ zeptala se.

Bia smetl ulomenou větývku tamaryšku ze stehna. „Řeknu vám to takhle: pokud nešlo o sebevraždu, pak to byla velmi, velmi inteligentně provedená vražda.“

Pak znovu zasalutoval, patami pobídl koně a předjel je.

Forda napadlo: Wardlaw.

BLACKHORSE VYPADAL JEŠTĚ PUSTŠÍ, než když tu byl Ford v pondělí poprvé – osamocená sbírka zaprášených přívěsů mezi útesy Red Mesy a několik nízkých žlutých kopců. Ve vzduchu cítil vůni rdesna. Na tom prašném plácku, kde si posledně hrály děti, se teď ve větru pohupovala houpačka. Ford přemýšlel, kde asi mají školu – zřejmě v Blue Gapu, padesát kilometrů odsud.

Tady bych nechtěl vyrůstat, napadlo ho, a přesto se mu zdejší klášterní prázdnota navažské osady jevila lákavou. Navahové nehromadili majetek jako jiní lidé. I domy měli skromné.

Když mířili k ohradám, Ford si všiml Nelsona Begaye, jak nasazuje podkovy hnědákovi upoutanému k cedrovému sloupu. Zastudena tvaroval podkovu na kovadlině řadou dobře cílených ran kladiva. Rány se vracely ozvěnou od stěn stolové hory.

Begay odložil kladivo a podkovu a narovnal se. Díval se, jak přijíždějí.

Ford s Kate zastavili, sesedli a uvázali koně k ohradě. Ford zvedl ruku na pozdrav a Begay jim pokynul, aby šli k němu.

„Tohle je doktorka Kate Mercerová, zástupkyně ředitele projektu Isabella.“

Begay na pozdrav zvedl ruku k okraji klobouku. Kate k němu přistoupila a potřásla mu rukou.

Jste fyzik?“ zeptal se Begay a skepticky si ji prohlížel.

„Ano.“

Begay nepatrně zvedl obočí. Velmi rozvážně se pak otočil, drcl ramenem do boku koně, zvedl mu zadní nohu a přikládal mu podkovu na kopyto. Pak ji položil na kovadlinu a ještě párkrát do ní udeřil kladivem.

Ford tam stál a rozjímal o kulturní vnímavosti toho Navaha, a Kateřekla směrem k Begayovým zádům v modrých montérkách: „Doufali jsme, že bychom si s vámi mohli promluvit.“

„Tak mluvte.“

„Nerada mluvím k něčím zádům.“

Begay pustil kopyto a narovnal se. „No, víte, paninko, já vás neprosil, abyste sem přijeli, a teď mám zrovna náhodou práci.“

„Nechte si tu paninku. Jsem doktorka.“

Begay si odkašlal, odložil své nářadí a bez výrazu se k ní otočil.

„Nuže?“ řekla Kate. „Budeme tady stát na slunci, nebo nás pozvete dovnitř na kávu?“

Begayovi se ve tváři mísila rozmrzelost s pobavením. „No dobře, tak jo, pojďte.“

Ford se znovu ocitl v obývacím pokoji zdobeném vojenskými fotografiemi na stěnách. Zatímco Begay naléval kávu, Ford s Kate si sedli na hnědou pohovku. Když měli hrnky plné, Begay se uvelebil do rozbitého ušáku. „To jsou všechny vědkyně jako vy?“

„Jako jaké?“

„Jako moje babička. Ne pro vás není odpověď, že? Vlastně byste mohla být Diné. Poslyšte,“ předklonil se a prohlížel si její tvář, „nejste vy trošku…?“

„Mám japonské předky.“

„To jo.“ Zaklonil se. „Dobře. Tak jsme tady.“

Ford počkal na Kate. Vždycky to s lidmi uměla, jak už prokázala s Begayem. Byl zvědavý, jak si povede dál.

„Říkala jsem si,“ spustila Kate, „co to přesně je, šaman?“

„Jsem takový jakoby doktor.“

„Jak to?“

„Provádím obřady. Léčím lidi.“

„Jaké obřady?“

Begay neodpověděl.

„Omlouvám se, jestli jsem dotěrná,“ řekla Kate a oslnivě se usmála. „Je to tak trochu moje povolání.“

„Vaše otázka mi nevadí, pokud nejde o plytkou zvědavost. Provádím řadu obřadů – obřad požehnání, obřad válečníka, obřad padající hvězdy.“

„Čeho mají obřady dosáhnout?“

Begay zavrčel, napil se kávy a uvelebil se. „Obřad požehnání obnovuje vyváženost a krásu v životě člověka – po problémech s drogami či alkoholem, ve vězení. Obřad válečníka je pro vojáky vracející se z války, jde o obřad, který odstraňuje stíny vraždění. Protože když zabijete, ulpí na vás část toho zla, i když je válka a vy to provedete v souladu se zákonem. Pokud neprojdete obřadem válečníka, to zlo vás pozře.“

„Naši doktoři tomu říkají poruchy vlivem posttraumatického stresu,“ řekla Kate.

„Ano,“ přikývl Begay. „Jako můj synovec Lorenzo, který byl v Iráku… Nikdy už nebude stejný.“

„A dokáže obřad válečníka tyto poruchy odstranit?“

„Ve většině případů.“

„To je velmi zajímavé… A obřad padající hvězdy?“

„To je obřad, o kterém se nemluví,“ pronesl Begay úsečně.

„Byl byste ochoten provést obřad pro někoho, kdo není Navaho?“

„Proč, potřebujete nějaký?“

Kate se zasmála. „Dobrý obřad požehnání by neškodil.“

Begay se zatvářil dotčeně. „Nejde to provést jen tak. Je s tím spojena spousta příprav a musíte tomu věřit, aby to fungovalo. Mnozí bilagaana mají problémy uvěřit tomu, co nevidí na vlastní oči. Nebo jsou to příznivci New Age, kteří nemají rádi náročnou přípravu – potní kůru, půst, sexuální abstinenci. Ale neodmítl bych obřad pro bilagaana jen proto, že je to běloch.“

„Nechtěla jsem se vás dotknout,“ řekla. „Já jen… Už dlouho mi vrtá hlavou, co je smyslem toho všeho. Co tu děláme.“

Přikývl. „Vítejte v klubu.“

Trvalo dlouho, než Kate znovu promluvila: „Děkuju, že jste nám o tom řekl.“

Begay se opřel a položil si dlaně na džíny. „V kultuře Diné věříme na výměnu informací. Pověděl jsem vám pár věcí o své práci. Teď by mě zajímala ta vaše. Pan Ford mi říkal, že v rámci projektu Isabella zkoumáte něco, co se nazývá Velký třesk.“

„Správně.“

„Přemýšlel jsem o tom. Pokud vesmír vznikl při Velkém třesku, co bylo předtím?“

„To nikdo neví. Mnoho fyziků se domnívá, že nic. Vlastně ani žádné ‚předtím‘ neexistovalo. Existence samotná začala až po Velkém třesku.“

Begay hvízdl. „A co Velký třesk způsobilo?“

„To se těžko vysvětluje někomu, kdo není fyzik.“

„Zkuste to.“

„Teorie kvantové mechaniky říká, že věci se prostě dějí, bez příčiny.“

„Jinak řečeno, příčinu neznáte.“

„Ne, jde o to, že žádná příčina není. Náhlý vznik vesmíru z ničeho nemůže porušit žádné zákony nebo být nepřirozený či jakkoli nevědecký. Předtím nebylo vůbec nic. Žádný vesmír, žádný čas, žádná existence. A pak se to prostě stalo – a existence začala existovat.“

Begay se na ni díval a zavrtěl hlavou. „Mluvíte jako můj synovec Lorenzo. Chytrý kluk, stipendium na Columbijské univerzitě, studoval matematiku. Pomátl se z toho – celý svět bilagaana mu popletl hlavu. Vystoupil ze školy, jel do Iráku a vrátil se a ničemu nevěřil. Doslova ničemu. Teď se živí zametáním nějakého pitomého kostela. Tedy živil se tím, než utekl.“

„Myslíte, že za to může věda?“ zeptala se Kate.

Begay zavrtěl hlavou. „Ne, ne, věda ne. Jenom když vás poslouchám, jak povídáte o tom, že svět vznikl z ničeho, připadalo mi to jako ty nesmysly, co plácá on… Jak by se mohlo stvoření jen tak přihodit^

„Zkusím vám to vysvětlit. Stephen Hawking přišel s názorem, že před Velkým třeskem neexistoval čas. Bez času nemůže existovat žádná definovatelná existence. Hawking matematicky dokázal, že neexistence přesto měla určitý druh prostorového potenciálu a že za zvláště podivných podmínek se prostor může změnit na čas a naopak. Prokázal, že pokud by se nepatrný, malinký kus prostoru změnil na čas, výskyt času by mohl spustit Velký třesk – protože najednou se objeví pohyb, objeví se příčina a důsledek, může existovat reálný prostor a reálná energie. Čas je tím, co vše umožňuje. Pro nás je Velký třesk jen jako exploze prostoru, času a hmoty z jediného bodu. Ale vážně zvláštní je jiná věc. Pokud nahlédnete do toho prvního nepatrného zlomku sekundy, uvidíte, že žádný začátek nebyl – čas se zdá existovat odjakživa. A my teď máme teorii Velkého třesku, která v zásadě tvrdí dvě protichůdné věci: za prvé že čas neexistoval vždy, a za druhé že čas nemá začátek. Což znamená, že čas je věčný. Obojí je pravda. A pokud se nad tím seriózně zamyslíte, nemůže být žádný rozdíl mezi věčností a sekundou. Takže jakmile čas začal existovat, existoval vždy. Nikdy nebyl žádný okamžik, kdy by neexistoval.“

Begay zavrtěl hlavou. „To je naprosto šílené.“

Obývacím pokojem se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Mají Navahové verzi stvoření?“ zeptala se Kate.

„Ano. Říkáme jí Diné Bahané. Není zapsána. Musíte si ji uložit do paměti. Její odzpívání trvá devět nocí. To je ten obřad požehnání, o kterém jsem vám říkal – jde o zpěv, který vypráví příběh stvoření světa. Zpívá se v přítomnosti nemocného a ten příběh ho uzdraví.“

„Vy jste si ji zapamatoval?“

„Jistě, naučil mě ji můj strýc. Trvalo mi to pět let.“

„Skoro totéž jako můj doktorát,“ řekla Kate.

Begay vypadal, že ho to srovnání těší.

„Nezazpíváte nám pár veršů?“

Begay namítl: „Obřad požehnání nejde zpívat jen tak na potkání.“

„Ale my jsme se přece jen tak nepotkali.“

Pozorně se na ni zadíval. „Ano, snad máte pravdu.“

Begay zavřel oči. Když pak otevřel ústa, hlas se mu chvěl a byl překvapivě vysoký; zpíval ve zvláštní pětitónové stupnici. Neznámé harmonie a zvuky navažských slov – pár jich znělo povědomě, většina však ne – naplňovaly Forda touhou po něčem, co nedokázal pojmenovat.

Asi po pěti minutách Begay zmlkl. Oči měl zvlhlé. „To je začátek,“ řekl tiše. Je to nejkrásnější poezie všech dob, aspoň podle mého názoru.“

„Mohl byste nám to přeložit?“ požádala ho Kate.

„Doufal jsem, že to nebudete chtít. No nic.“ Zhluboka se nadechl.

Na to myslí, myslí.

Dlouhou dobu na to, na to myslí.

Jak temnota se změní v bytí\ na to myslí.

Jak Země se změní v bytí\ na to myslí.

Jak modré nebe se změní v bytí\ na to myslí.

Jak žlutý úsvit se změní v bytí\ na to myslí

Jak večerní soumrak se změní v bytí\ na to myslí.

Na rosu temných mechů., na koně myslí.

Na řád a krásu věcí\ na to myslí.

Jak všechno povstane bez klesání\ na to myslí.

Odmlčel se. „V překladu to tak nevyzní, ale v zásadě je to tak.“

„Kdo je ten ‚on?“ zeptala se Kate.

„Stvořitel.“

Kate se usmála. „Povězte mi, pane Begayi: kdo stvořil Stvořitele?“

Begay pokrčil rameny. „To se v příbězích neuvádí.“

„Co bylo před ním?“

„Kdo ví?“

Kate řekla: „Zdá se, že obě naše verze stvoření mají problémy s počátkem.“

Z kuchyně se ozvalo kapání vody do dřezu, pak další kapka a další. Nakonec Begay vstal a šel utáhnout kohoutek. „Byl to příjemný rozhovor,“ řekl, když se vracel. „Ale venku čeká reálný svět a v něm je kůň, který potřebuje nové podkovy.“

Vykročili do zářivého slunce. Cestou k ohradě poznamenal Ford: „Chtěli jsme vám říct, pane Begayi, že zítra se plánuje další zkušební provoz Isabelly. Všichni budou pod zemí. Až přijedete se svými jezdci, můžu se s vámi setkat jenom já.“

„Ale nám nejde o to se s někým setkávat.“

„Nechci, abyste si mysleli, že jednáme neuctivě.“

Begay poplácal koně a hladil ho po boku. „Koukněte, pane Forde, my máme vlastní plány. Postavíme si potní chýši, provedeme pár obřadů, promluvíme se zemí. Všechno v míru. Až nás přijede zatknout policie, klidně půjdeme.“

„Policie nepřijde,“ řekl Ford.

Begay se zatvářil zklamaně. „Nepřijde?“

„Máme je snad zavolat?“ zeptal se Ford suše.

Begay se usmál. „Asi se mi zdálo, že mě za naši věc zavřou.“ Otočil se a jednou rukou zvedl koni nohu, v druhé ruce držel nůž na čištění. „Klid, hochu,“ šeptal a začal kopyto čistit.

Ford se podíval na Kate. Na zpáteční cestě vyjde s pravdou ven.

Než Ford s Kate dojeli na stolovou horu, slunce bylo tak nízko, jako by viselo těsně nad obzorem. Projížděli mlčky mezi rozkvetlými rdesny a Ford se už posté snažil zformulovat, co má na srdci. A jestli nepromluví hned, brzy budou na Isabelle – a jeho šance bude ta tam.

„Kate?“ začal a zařadil se vedle ní.

Otočila se.

„Chtěl jsem, abys jela se mnou i z jiného důvodu, než jen kvůli návštěvě Begaye.“

Podívala se na něj. Její vlasy připomínaly ve slunečním světle černé zlato, oči již měla podezřívavě přimhouřené. „A proč mám pocit, že se mi to nebude asi zamlouvat?“

„Jsem tady zčásti jako antropolog, zčásti i z jiného důvodu.“

„To jsem si mohla myslet. A jaképak je to poslání, pane tajný agente?“

„Mám… mám tady prošetřit projekt Isabella.“

„Takže jinak řečeno, jsi špion.“

Zhluboka se nadechl. „Ano.“

„Ví o tom Hazelius?“

„Nikdo to neví.“

„Aha… A se mnou ses skamarádil, protože představuju zkratku k informacím, které potřebuješ.“

„Kate…“

„Ne, počkej – ono je to ještě horší: oni tě najali, protože věděli o našem vztahu z minulosti a doufali, že bys mohl rozdmýchat ohýnek a vymámit ze mě informace.“

Kate si to jako vždy domyslela dříve, než stihl dokončit větu.

„Kate, když jsem souhlasil s tímhle úkolem, neuvědomil jsem si…“

„Co sis neuvědomil? Že budu dělat drahoty?“

„Neuvědomil jsem si… že se vyskytnou komplikace.“

Zastavila koně a zadívala se na něj. „Komplikace? O čem to mluvíš?“

Fordovi hořely tváře. Proč byl najednou život tak nečitelný? Jak jí teď má odpovědět?

Odsunula si vlasy z čela a otírala si tvář rukou v rukavici. „Pořád ještě pracuješ pro CIA, ne?“

„Ne. Odešel jsem před třemi roky, když moje žena… když žena…“ Nedokázal to vyslovit.

„Jo, jasně, odešel jsi. A co – řekl jsi jim o našem tajemství?“

„Ne.“

„Kecáš. Jasně žes jim to řekl. Já ti důvěřovala, otevřela jsem se ti – a teď je to všechno v háji.“

„To jsem jim neřekl.“

„Kéž bych ti tak mohla věřit.“ Pobídla koně a odjela klusem pryč.

„Kate, prosím, poslouchej mě…“ Jeho kůň se také dal do klusu. Ford poskakoval nahoru dolů, jednou rukou se držel sedla.

Kate znovu pobídla koně a pokračovala cvalem. „Zmiz ode mě.“

Fordův kůň se dal do cvalu bez jakéhokoli pobízení. Ford svíral sedlo, jeho tělo poskakovalo na koňském hřbetě jako hadrová panenka. „Kate, prosím – zpomal, musíme si promluvit…“

Vybídla koně k trysku a Fordův kůň znovu zrychlil. Oba koně uháněli po stolové hoře, kopyta bušila do země. Ford se držel zuby nehty celý vystrašený.

„Kate!“ křikl. Z ruky mu vyklouzla otěž. Vrhl se dopředu, snažil se ji zachytit, ale kůň si přišlápl volnou otěž a zastavil se na místě. Ford přeletěl přes jeho hlavu a dopadl na koberec z rdesna.

Když přišel k sobě, díval se na nebe a přemýšlel, kde asi je.

V zorném poli se mu objevila Kate. Klobouk měla dole, vlasy rozcuchané a tvář plnou obav.

„Wymane? Bože můj, jsi v pořádku?“

Zalapal po dechu a zakašlal, jak se mu do plic vrátil vzduch. Pokusil se posadit.

„Ne, ne. Zůstaň ležet.“ Když se svezl zpátky na zem, cítil, jak se mu hlava zabořila do jejího klobouku, a uvědomil si, že mu ho složila pod hlavu místo polštáře. Počkal, až mu hvězdičky zmizí z očí a vrátí se mu paměť.

„Bože, Wymane, chvíli jsem fakt měla pocit, že je po tobě.“

Nedokázal si urovnat myšlenky. Nádech, výdech a znovu, snažil se nasávat vzduch.

Sundala si rukavici, chladnou dlaní mu přejížděla po obličeji. „Nezlomil sis něco? Bolí tě někde? Ach, ty krvácíš!“ Sundala si šátek a otírala mu čelo.

Začínalo se mu rozjasňovat. „Pomoz mi si sednout.“

„Ne, ne. Zůstaň, jak jsi.“ Přitiskla mu šátek pevně na čelo. „Udeřil ses do hlavy. Můžeš mít otřes mozku.“

„To sotva.“ Zavrčel. „Musím vypadat jako blbec. Spadnu z koně jako pytel brambor.“

„Neumíš jezdit, to je všechno. Byla to moje chyba. Neměla jsem takhle odjet. Prostě z tebe občas šílím.“

Tepání v hlavě začínalo ustupovat. „Já tvoje tajemství neprozradil. A ani neprozradím.“

Podívala se na něj. „Proč? Nejsi tady snad kvůli tomu?“

„Vem čert, kvůli čemu jsem tady.“

Znovu mu otřela ránu. „Musíš si ještě odpočinout.“

Ležel. „Nemám se vrátit zpátky na koně?“

„Ten ti utekl do stodoly. Nic si z toho nedělej – každý jednou spadne.“

Její dlaň spočívala na jeho tváři. Ještě chvíli ležel, pak se pomalu posadil. „Promiň.“

Kate po chvíli promluvila: „Říkal jsi něco o manželce. Já… nevěděla jsem, že jsi ženatý.“

„Už nejsem.“

„Musí to být těžké, oženit se s CIA.“

Rychle řekl: „Tak to nebylo. Moje žena zemřela.“

Kate si zakryla ústa. „Ach… promiň. Plácám hlouposti.“

„To nic. Byli jsme spolu v CIA. Zabili ji v Kambodži. Bomba v autě.“

„Bože, Wymane, je mi to moc líto.“

Nečekal, že bude schopen jí to říct. Ale pronesl to tak snadno. „Pak jsem odešel z CIA a vstoupil do kláštera. Něco jsem hledal; myslel jsem, že je to Bůh. Ale nenašel jsem ho. Nejsem na mnišský život stavěný. Odešel jsem a musel se nějak živit, tak jsem si zřídil kancelář soukromého detektiva a najali mě na tuhle práci. Nikdy jsem však neměl souhlasit. Tečka.“

„Pro koho pracuješ? Pro Lockwooda?“

Přikývl. „Ví, že tu něco skrýváte, a já to mám odhalit. Říká, že za dva dny Isabellu zastaví.“

Ježíši.“ Položila mu svou chladnou dlaň znovu na tvář.

Je mi líto, že jsem ti lhal. Kdybych věděl, do čeho se dostanu, nikdy bych tuhle práci nevzal. Nepočítal jsem, že…“ Odmlčel se.

„Co?“

Neodpověděl.

„S čím jsi nepočítal?“ Naklonila se k němu, její stín mu přelétl přes obličej, ucítil její parfém.

Ford řekl: „Ze se do tebe znovu zamiluju.“

V dálce v rostoucím šeru zahoukala sova.

„Myslíš to vážně?“ zeptala se nakonec.

Ford přikývl.

Kate pomalu přiblížila svou tvář k jeho. Nepolíbila ho – jenom se na něj dívala. Užasle. „Tohle jsi mi nikdy neřekl, když jsme spolu chodili.“

„Ne?“

Zavrtěla hlavou. „Slovo ‚milovať jsi neměl ve slovníku. Proč myslíš, že jsme se rozešli?“

Zamrkal. Tohle byl ten důvod? „A co můj nástup k CIA?“

„S tím bych dokázala žít.“

yyA chceš… chceš to zkusit znovu?“ zeptal se Ford.

Podívala se na něj zahalená do zlatavého světla. Nikdy nevypadala tak krásně. „Ano.“

Pak ho políbila, pomalu, lehce, nádherně. Předklonil se, aby ji také políbil, ale přitiskla mu zlehka dlaň na hruď. „Už je skoro tma. Máme před sebou kus cesty pěšky. A…“

„A co?“

Dál se na něj dívala a usmívala se. „Ale nic,“ řekla, předklonila se a znovu ho políbila, pak znovu, dotýkala se ho ňadry. Dlaní mu přejížděla po košili, začala ji rozepínat knoflík po knoflíku. Pak mu košili rozevřela a začala mu rozepínat opasek. Její polibky byly hlubší a měkčí, jako by se její ústa rozplývala v jeho, zatímco večerní stíny na poušti se víc a víc prodlužovaly.

Pastor Russ Eddy zahnul ze silnice a dojel k pískovcovému skalisku, za nímž hodlal skrýt vůz. Byla jasná noc, vypouklý měsíc a vějíř hvězd zdobily noční nebe. Vůz poskakoval a rachotil po holé skále, volný blatník při každém nárazu zařinčel. Jestli si jednoho krásného dne nepůjčí na pumpě v Blue Gapu svářečku, ten blatník mu upadne, ale vždycky se cítil tak trapně, když si půjčoval nářadí od Navahů a žadonil u nich o benzin. Pořád si musel opakovat, že těmhle lidem přináší největší dar ze všech – spásu: jen kdyby ji přijali.

Celý den musel myslet na Hazelia. Čím víc si v paměti přehrával jeho slova, tím víc mu verše první epištoly Jana připadaly vhodné: „Slýchaly jste, že Antikrist přijití má… Tenťjest Antikrist, kdoť zapírá Otce, zapíráť i Syna… toťjest ten duch Antikristův…“

Hlavou mu bleskla vzpomínka na Lorenza, ležícího na zemi, na skvrny od krve, co se ne a ne vsáknout do písku… Zamrkal – proč se mu ten odporný výjev pořád vrací? Zaplašil jej s hlasitým zavrčením.

Zajel s vozem za skálu. Teprve pak si byl jistý, že je z dohledu. Motor zachrchlal a ztichl. Zatáhl parkovací brzdu a zablokoval kola kameny. Potom si vsunul klíče do kapsy, zhluboka se nadechl a vydal se pěšky po cestě. Měsíc svítil tak jasně, že viděl na cestu i bez baterky.

Cítil se rozhodněji než kdy jindy. Bůh ho povolal a on souhlasil. Všechno dosud, všechny problémy v jeho životě, byly jen předehrou. Bůh ho zkoušel a on obstál. Závěrečnou zkouškou byl Lorenzo. Bůh mu sám dal znamení, že ho připravuje na něco velkého. Hodně velkého.

Pán ho to odpoledne zavedl do Piňonu. Nejdřív plná nádrž paliva – zdarma. Potom zbloudilý turista, co hledal Flagstaff a poděkoval mudesetidolarovkou. Pak se od pumpaře dozvěděl, že Bia prošetřuje smrt na projektu Isabella jako vraždu – ne sebevraždu. Vraždu!

V dálce zavyl kojot, z ještě větší dálky mu jiný odpověděl. Znělo to jako osamocené, ztracené výkřiky zatracených. Eddy došel na okraj útesů a trmácel se dolů cestou do údolí Nakai. Temný pahorek Nakai Rocku mu vyrůstal po pravé ruce jako nahrbený démon. Rozptýlená světla pod ním označovala vesnici; okna starého obchodu vrhala do tmy čtverce světla.

Eddy se držel u skalisek a jalovců a kráčel k obchodu. Nevěděl, co hledá, ani jak to najde. Jediným plánem bylo počkat na Boží znamení. Bůh mu ukáže cestu.

Matný zvuk piana se nesl noční pouští. Eddy došel na dno údolí, prošel stíny topolů a přeběhl po trávě k zadní stěně obchodu. Skrz starodávné trámy vycpané sádrou slyšel tlumený rozhovor. S nekonečnou opatrností se přiblížil k oknu a nahlédl dovnitř. Kolem konferenčního stolku sedělo několik vědců, zaujatě spolu hovořili, jako by se hádali. Hazelius seděl u piana a hrál.

Když Russ zahlédl muže, který by mohl být Antikristem, ucítil nával obav a vzteku. Sklonil se pod oknem a snažil se zaslechnout, o čem se baví, ale ten člověk hrál na piano tak hlasitě, že Eddy neslyšel skoro vůbec nic. Pak přes tóny piana a dvojitá okna proniklo do mrazivého podzimního vzduchu do míst, kde se na trávě krčil Russ, slovo, jediné slovo pronesené hlasem jednoho z vědců: Bůh.

A znovu, jiný hlas: Bůh.

Síťové dveře bouchly a dvojice hlasů se linula zpoza rohu až k jeho uším: jeden vysoký a napjatý, druhý váhavý, opatrný.

Eddy se plazil kupředu tmou, až se ocitl za rohem od předních dveří. Srdce mu bušilo. Poslouchal, takřka nedýchal.

„…víš co, Tony, chtěl jsem se tě zeptat – tak jako potají…“ Muž ztišil hlas. Eddy zbytek věty neslyšel, ale neodvažoval se přiblížit.

„…jsme tady jediní, kdo nejsme vědci…“

Vykročili do tmy. Eddy uskočil za roh. Hlasy zmizely a nebylo jim rozumět. Viděl dvě temné postavy, jak kráčí po cestě. Čekal a pak vyrazil přes silnici ke stromům, kde se přitiskl k sukovitému kmeni topolu.

Ucítil na tváři závan větru. Mohl to být Svatý duch, který se změnil na vánek, aby k němu přinesl hlasy zastíněných postav, jež mířily směrem k němu.

„…o těch trestních stíháních, ale já nemám nic společného s funkcí Isabelly.“

Hlubší hlas odpověděl: „Nic si nenamlouvej. Jak jsem už říkal, půjdeš ke dnu stejně jako my všichni ostatní.“

„Ale já jsem jenom psycholog.“

„Pořád jsi ale součástí toho podfuku…“

Podfuku? Eddy se tmou přesunul na jiné místo.

„…jak jsme se jen dostali do tohohle průseru, proboha?“ říkal vyšší hlas.

Odpověď byla příliš tichá, takže Eddy ji neslyšel.

„Nevěřím, že ten pitomý počítač si myslí, že je Bůh… Je to jako z nějakýho vědecko-fantastickýho románu…“

Další tlumená odpověď. Eddy se ze všech sil snažil rozumět, až zadržoval dech.

Muži kráčeli ke světlům, která značila ubikace. Eddy se plížil vpřed jako pavouk a jejich slova stoupala a klesala s vánkem.

„…Bůh v tom stroji… Volkonského pustili ze srázu dolů…“ Znovu ten vysoký hlas.

„…spekulace jsou ztráta času…,“ ozval se hrubší hlas v odpovědi.

Rozhovor pokračoval klidněji. Eddy měl pocit, že zešílí, jestli neuslyší všechno. Zariskoval a připlížil se blíž. Oba muži se zastavili na konci cesty. V tlumeném žlutém světle vypadal ten vyšší z nich netrpělivě, jako by se snažil odpoutat od toho nervóznějšího. Jejich hlasy už zněly jasněji.

„…nesmysly jako Bůh, o jakým jsem nikdy neslyšel. Je to kupa nesmyslů z New Age. ‚Existence je moje myšlení – dej mi pokoj. A Edelstein na to skáče. No, je to matematik – už podle definice je na hlavu. Představ si, že chová místo psa chřestýše…“ Vysoký hlas nabýval na síle, jako by se jeho majitel snažil zabránit tomu druhému v odchodu.

Druhý muž ustoupil stranou: Eddy uviděl jeho tvář. Byl to ten bezpečnostní důstojník.

Uslyšel, jak říká „obejdu to tady, než půjdu na kutě“. Potřásli si rukou a drobnější muž zamířil ke svému domu. Bezpečnostní důstojník se rozhlédl na obě strany, pak se zahleděl směrem k topolům, jako by sledoval scénu a rozhodoval se, kterým směrem zahájí obchůzku.

Prosím, Pane, prosím. Eddymu bušilo srdce tak silně, že slyšel v uších pulzovat vlastní krev. Muž se nakonec vydal opačným směrem. Eddy se vracel mezi topoly, navýsost opatrně se vyhýbal větvičkám na zemi, dokud ve tmě nenarazil na cestu z údolí.

Teprve za jízdy si dovolil radostný výkřik. Měl v ruce přesně to, co reverend Spates potřebuje. Ve Virginii bude půlnoc, ale reverendovi nebude vadit, když ho kvůli tomuhle vzbudí. To určitě ne.

V PÁTEK PŘED ROZBŘESKEM se Nelson Begay opřel o rám dveří klubovny a díval se, jak přijíždějí první povozy. Koně vířili prach do zlatavých ohnivých mračen, jezdci je odstrojovali a sedlali za řinkotu ostruh a pleskání per. Begayův kůň, Winter, byl již osedlán a připraven k jízdě. Čekal ve stínu jediného živého stromu široko daleko a krmil se z pytle. Begay by byl rád svedl všechny ty vymřelé stromy na bilagaanayale pokud věděl, měly televizní zprávy pravdu: kůrovec a sucho nikoho na pomoc nepotřebují.

Maria Atcittyová, organizační vedoucí, se objevila za ním. „Solidní účast,u řekla.

„Lepší, než jsem čekal. Pojedeš taky?“

Atcittyová se zasmála. „Beru cokoli, co mě vytáhne z kanceláře.“

„Kde máš koně?“

„Zbláznil ses? Jedu autem.“

Begay znovu začal pozorovat barvitou sbírku koní sjíždějících se na protestní jízdu. Kromě několika rychlých honáckých kusů a jednoho araba to byli převážně koně z ohrad rezervace, nekovaní, hubení, s bledýma očima. Při pohledu na ně si vybavoval svého strýce Silverse a jeho pozemek u Toh Ateen. Od Silverse se naučil obřad požehnání, ale býval to také neohrožený rodeový jezdec, než si zničil záda. Skončil s pár starými, Vysloužilými kobylami pro děti na ježdění; tam se právě Begay naučil vše, co o koních věděl.

Zavrtěl hlavou. Připadalo mu to tak dávno. Strýček Silvers byl pryč, staré dobré časy taky mizely; dnešní děti neuměly jezdit ani pořádně mluvit jejich jazykem. Begay byl jediný, koho strýček Silvers přiměl k tomu, aby se naučil obřad požehnání.

Jízda byla víc než jen protestem proti projektu Isabella; šlo tu o znovuzachycení způsobu života, který rychle mizel. Šlo o jejich tradice, jazyk a půdu, o přijetí odpovědnosti za vlastní osud.

Přijel k němu obouchaný pickup Isuzu s přívěsem, který byl na něj moc velký. Vyskočil z něj štíhlý muž v košili s odstřiženými rukávy. S pokřikem zamáchal nad hlavou hubenou rukou a šel odstrojit koně.

„Willy Becenti přijel,“ řekla Atcittyová.

„Toho nepřehlédneš.“

Kůň už byl osedlaný, když seskočil z přívěsu. Becenti ho odvedl a přivázal k čelní straně přívěsu.

„Balí se na cestu.“

„Koukám.“

„Necháš ho, aby si to vzal?“

Begay se nad tím na chvíli zamyslel. Willy byl pruďas, ale měl dobré srdce a byl pevný jako skála, pokud nepil. Při tomto výjezdu byl alkohol zakázán – to bylo pravidlo, jehož dodržení chtěl Begay zajistit.

„Willy bude v pohodě.“

„A co když se něco zvrtne?“ zeptala se Maria.

„Nic se nezvrtne. Včera jsem se sešel s pár vědci. Nic se nestane.“

„Se kterými ses sešel?“ zeptala se Maria.

„S tím, který o sobě říká, že je antropolog, Fordem, a s asistentkou ředitele, nějakou Mercerovou.“

Atcittyová přikývla. „Stejně jako já.“ Chvíli mlčela, pak dodala: „Víš jistě, že tahle protestní jízda je dobrý nápad?“

„Říkám si, že to poznáme, ne?“

KEN DOLBY SE ZADÍVAL NA HODINKY. Šest večer. Otočil se zpátky k monitoru a díval se na teplotu toho špatného magnetu. Udržovala se stabilní, nepřekračovala tolerance. Myší prolistoval několik stránek ovladačů softwaru pro Isabellu. Všechny systémy byly v pořádku, vše běželo dokonale. Výkon byl osmdesát procent.

Ideální večer na zkušební provoz. Isabella si brala velké procento megawattů západní soustavy pro svou vlastní potřebu, takže i malá porucha – blesk, vypadlý transformátor, spadlé vedení – může způsobit dominový efekt. Ale většina jihozápadu hlásila chladný večer, klimatizace vypnuté, žádné bouřky a minimální vítr.

Dolby cítil v žaludku, že dnes se jim povede problém vyřešit. Dnes večer se Isabella zaskví do krásy.

„Kene, zvyš na pětaosmdesát,“ řekl Hazelius, trůnící ve svém koženém křesle uprostřed Můstku.

Dolby se podíval na St. Vincenta, který sledoval proudy napájení. Muž s vizáží skřítka mu ukázal vztyčené palce a mrkl.

„Jasně.“

Na samotné hranici postihnutelnosti cítil jemné vibrace, které svědčily o obrovském proudění energie. Oba protonové a antiprotonové paprsky obíhající proti sobě nepředstavitelnou rychlostí ještě nepřišly do kontaktu. K tomu dojde při devadesáti procentech výkonu. Jakmile k jejich kontaktu dojde, bude potřeba mnohem víc energie, víc času a dokonalého doladění, aby byl systém schopen běžet na sto procent.

Ukazatele výkonu stoupaly plynule na osmdesát pět procent.

„Ideální večer na zkoušku,“ řekl St. Vincent.

Dolby přikývl. Byl rád, že se o proudění energie stará St. Vincent.

Byl to tichý, příjemný stařík, který toho moc nenamluvil, ale energii obsluhoval jako dirigent symfonický orchestr, přesně a velmi elegantně. A zcela klidně.

„Pětaosmdesát procent,“ hlásil Dolby.

„Alane?“ zeptal se Hazelius. „Jak vypadají servery?“

„U mě je všechno v pořádku.“

Hazelius obešel místnost asi už popadesáté a od všech vyžadoval hlášení. Zatím to šlo úplně učebnicově.

Dolby zkontroloval ukazatele. Všechno běželo podle parametrů. Jediným zádrhelem byl ten teplý magnet, ale „teplý“ tu znamenalo jen asi o tři setiny stupně vyšší teplotu, než měla být.

Isabella se ustálila na osmdesáti pěti procentech, když Rae Chenová provedla nepatrné úpravy paprsků. Dolby se nervózně rozhlížel po místnosti a přemýšlel o skupině, kterou tady Hazelius vytvořil. Třeba Edelstein. Dolby měl pocit, že je asi ještě chytřejší než Hazelius – ale šíleným způsobem chytřejší. Z Edelsteina šel poněkud strach. Způsobem uvažování byl tak trochu z jiné planety. Už jenom ti jeho chřestýši. Děsivý koníček. Pak tu byla Corcoranová, která připomínala Darryl Hannahovou. Nebyla přímo jeho typ, byla moc vysoká a hrubá. A byla až moc hezká a blonďatá na to, kolik toho měla v hlavě… Všehovšudy skvělá skupina, i ten robot Cecchini, který pořád vypadal, že se každou chvíli pomátne. Až na Innese. Byl to poctivý chlap, který se snažil ze všech sil, ale na to, aby si dokázal získat všeobecný respekt, přece jen neměl dostatečné charisma. Jak mohl brát Hazelius toho člověka a jeho tlachání tak vážně? Nebo se jen Hazelius snažil vyjít s lidmi z ministerstva? Copak jsou všichni psychologové jako Innes, kteří snují své učené teorie, zcela bez praktických zkušeností? Byl to člověk, který viděl všechno a nechápal nic. Innes Dolbymu připomínal toho řidiče náklaďáku, který byl fanda populární psychologie a s nímž jeho matka chodila po smrti otce, fajn chlápka, který vás ale dokázal unudit k smrti nekonečnými radami vyčtenými z nejnovějšího bestselleru o tom, jak rozvíjet svou osobnost.

Pak tu byla Rae Chenová. Byla neskutečně chytrá, ale naprosto uvolněná. Kdosi tvrdil, že za mlada byla mistryní ve skateboardingu. Vypadala jako někdo z Berkeley vyznávající volnou lásku, legrační, pohodová, nekomplikovaná. Nebo to tak nebylo? U Asiatů člověk nikdy neví. Tak či onak, klidně by si s ní začal. Podíval se na ni, jak se zaníceně sklání nad svým přístrojem, černé vlasy jí visí dolů jako vodopád, a představoval si ji bez šatů…

Ze zasnění ho vytrhl Hazeliův hlas.

„Můžeme jít na devadesát, Kene.“

„Jistě.“

‚Alane? Až se stabilizujeme na devadesáti, připrav se na přepnutí všech p5 595 najednou, ať jsou nachystané a spojené.“

Edelstein přikývl.

Dolby posouval ovladači a sledoval, jak Isabella reaguje. To bylo ono. Dnes večer se to ukáže. Všechno v jeho životě vedlo k tomuto okamžiku. Cítil hluboké vibrace zvyšující se energie. Měl pocit, že celá hora je pod napětím. Předla jako bentley. Bože, tu mašinu miloval. Svoji mašinu.

ZE ZADNÍHO POKOJE SVÉHO BUNGALOVU viděl Ford první účastníky protestní jízdy na okraji za Nakai Rockem, jako siluety rýsující se proti slunci. Zvedl dalekohled a poznal Nelsona Begaye na koni s desítkou dalších jezdců.

Otočil hlavu a ucítil bolest, připomínku včerejšího pádu. Od té chvíle si s Kate neměl příležitost pořádně promluvit, měla příliš práce s přípravou zkušebního provozu.

Světlo na jeho satelitním telefonu bliklo přesně podle harmonogramu. Zvedl jej.

„Zprávy?“ zeptal se Lockwood.

„Nic konkrétního. Všichni jsou v Bunkru, začínají další zkušební provoz Isabelly. Já čekám na protestní jezdce.“

„Škoda že se vám to nepodařilo odvrátit.“

„Věřte mi, že je to takhle lepší. Podíval jste se na toho Joea Blitze?“

„Joeů Blitzů jsou stovky – lidi, společnosti, místa, cokoli. Vytvořil jsem seznam několika, kteří se mi jevili jako možnosti. Napadlo mě, že bych ho s vámi mohl probrat.“

„Klidně.“

„Za prvé se tak jmenoval hrdina jedné akční hry. Šlo o vojáka.w

„To by mohla být narážka na Wardlawa – Volkonsky ho nenáviděl. Co dál?“

„Producent z Broadwaye ze čtyřicátých let, který produkoval muzikály Revue od popelnic a Legrácky od Crater Lake. Dva muzikály, jeden o kocourech, druhý o nudistické kolonii. Oba fiasko.“

„Pokračuj te.u

„Joe Blitz, zkrachovalá prodejna Fordu v Ohiu… Státní park Joea

Blitze v Medfordu v Oregonu… Hokejový stadion Joea Blitze v Ontariu v Kanadě… Joe Blitz, spisovatel sci-fi z třicátých a čtyřicátých let… Joe Blitz, developer, co postavil budovu Mausleer v Chicagu… Joe Blitz, autor komiksů.“

„Povězte mi o tom spisovateli.“

„Onen Joe Blitz přispíval svými braky do několika nevalných časopiseů začátkem čtyřicátých let.“

„A názvy?“

„Celá kupa. Moment… JMořské tesáky‘ a ‚Vzdušní zabijáci’jsou jen některé z nich.“

„Vydal i nějaký román?“

„Pokud jsem zjistil, tak jen spoustu povídek.“

„A co ten Joe Blitz od komiksu?“

„Koncem padesátých let vycházel v časopisech jeho komiks o jednom tlustém ňoumovi a jeho plyšovém pudlu. Něco jako Garfield. Žádný velký úspěch. A ještě… je jich tady asi dalších dvě stě, všechno od pohřební služby po recept na uzenou rybu.“

Ford vzdychl. „To je jako hledání jehly v kupce sena a přitom ani nevíme, jak ta jehla vypadá. A co teta Nataša?“

„Volkonsky žádnou tetu Natašu neměl. Možná to bylo myšleno jako žert – každý Rus má přece tetu Natašu a strýčka Borise.“

Ford se díval z okna na jezdce, kteří vjížděli do údolí. „Vypadá to, že ta zpráva nám moc nepomůže.“

„Nejspíš.“

„Musím jít, jezdci už sjíždějí do údolí.“

„Zavolejte mi, jakmile ten jejich pokus skončí,“ řekl Lockwood.

Ford odložil satelitní telefon, zavřel si kufřík a šel ven. Zdálky slyšel zvuk motoru a na místě, kde se silnice stáčela do údolí, se objevil oprýskaný pickup. Vyjel na horizont a sjížděl dolů, za ním jela bílá dodávka s nápisem KREZ na boku a satelitním talířem na střeše.

Ford zamířil k nim a postavil se mezi stromy na okraji polí. Díval se na Begaye a desítku dalších jezdců na koních ověšených pery. Dodávka KREZ zastavila. Vyhrnulo se z ní několik lidí od televize a začali si chystat techniku. Z pickupu vystoupila rozložitá žena – Maria Atcittyová.

Když jezdci dorazili k polím, kameraman začal točit. Jeden jezdec se odpojil a cválal napřed, vydával vítězoslavný pokřik a mával šátkem ve vztyčené pěsti. Ford poznával Willyho Becentiho, muže, jenž mu půjčil peníze. Pár dalších jezdců pobídlo své koně a Begay je následoval. Uháněli po polích, minuli kameru a zastavili na prašném parkovišti před starým obchodem nedaleko od Forda.

Když Begay sesedl, reportér KREZ k němu přišel, plácl si s ním a začal připravovat vybavení pro interview.

Teď už se blížili ostatní. Další plácání. Osvětlení se rozsvítilo a reportér začal rozhovor s Begayem. Ostatní stáli kolem nich a dívali se.

Ford vykročil zpoza stromů a pustil se k nim.

Zraky všech se otočily jeho směrem. Reportér šel k němu s napřaženým mikrofonem.

Jak se jmenujete, pane?“

Ford viděl, že kamera jede. „Wyman Ford.“

Jste vědec?“

„Ne, jsem spojka mezi projektem Isabella a místními komunitami.“

„To spojení se vám ale moc nedaří,u opáčil reportér. „Právě probíhá velký protest.“

Já to vím.“

„A co na to říkáte?“

„Myslím, že pan Begay má pravdu.“

Chvíli bylo ticho. „V čem má pravdu?“

„Ve spoustě věcí, které říká – že Isabella místní lidi děsí, že její přítomnost není tak výnosná, jak se očekávalo, že vědci se chovají příliš povýšeně.“

Další krátké, zmatené ticho. „A co s tím chcete provést?“

„Nejdřív ze všeho chci naslouchat. Právě proto jsem teď tady. Pak udělám všechno, co budu moci, aby se situace zlepšila. Na začátku jsme navázali poměrně špatný vztah s komunitou, ale můžu vám slíbit, že se to zlepší.“

„Blbost!“ vykřikl Willy Becenti po cestě od místa, kde uvázal svého koně.

„Stop!“ Reportér se otočil k Becentimu. „Hele, Willy, já se tady snažím o rozhovor, nevadí ti to?“

„Jenom kecá.“

„Nemůžu vysílat nic z toho, co mi říkáš, pokud budeš používat stejný výrazy.“

Becenti se zastavil a zíral na Forda. Pak se mu ve tváři objevilo poznání. „No ne – to jste vy!“

„Dobrý den, Willy,“ řekl Ford a napřáhl k němu pravici.

Willyji ignoroval. „Vy jste jeden z nich!“

„Ano.“

„Dlužíte mi dvacku, člověče.“

Ford si sáhl pro peněženku.

Becenti vítězně zazářil. „Nechte si ty peníze. Já je nechci.“

„Willy, doufám, že tyhle problémy dokážeme vyřešit, když budeme spolupracovat.“

„Nesmysl! Vidíte tady nahoře?“ Becenti ukázal hubenou paží vzhůru do údolí a odhalil tetování. „Tam nahoře ve skalách jsou rozvaliny. Hroby. Znesvěcujete hroby našich předků.“

Kamera už zase jela. „Vaše odpověď, pane Forde?“ řekl reportér a znovu mu strčil mikrofon pod nos.

Ford se zdržel poznámky, že jde o rozvaliny Anasazi. „Pokud bychom získali někoho, kdo by nám pomohl najít, kde přesně ty hroby jsou, mohli bychom ochránit…“

„Už jsou zničený! Všude! A duše mrtvých se zlobí a obcházejí kolem. Něco zlýho se stane. Cítím to. Vy to necítíte?“ Becenti se rozhlédl. „Vy to necítíte?“

Dostalo se mu přikyvování a souhlasného bručení.

„Všude kolem nás jsou čindii, obyvatelé nebes. Od chvíle, kdy doly vyrubaly duši Red Mesy, je to zlé, zlověstné místo.“

„Zlověstné místo,“ opakovali ostatní.

„Je to jen další příklad toho, jak bílý muž přijde a vezme nám půdu. Nic jiného to není. Nemám pravdu?“

Hlasitější bručení, souhlasné přikyvování.

„Willy, máte právo na takový dojem,“ řekl Ford. „Ale na naši obranu mi dovolte uvést, že část toho problému spočívá v tom, že vláda kmene Navahů uzavřela dohodu bez konzultací s místními obyvateli.“

„Vláda kmene Navahů je jen banda debilů, který si bilagaana najali jako poslušný psy. Neměli jsme žádnou vládu kmene Navahů, než sem přišli bilagaana“

„S tím už nic nenaděláte. A já taky ne. Ale můžeme společně situaci zlepšit. Co vy na to?“

„Jo, jasně, na to vám odpovím, ať jdete do háje!“ Becenti se výhrůžně přiblížil. Ford zůstal stát, dívali se jeden druhému do očí. Becenti ztěžka dýchal, hrudník se mu vzdouval a klesal, svaly na šlachovitých pažích měl zaťaté.

Ford udržoval klid a rozvahu. „Willy, já jsem na vaší straně.“

„Nepovyšujte se nade mnou, bilagaana!“ Byl asi o třetinu menší než Ford a vážil tak polovinu co on, ale vypadal, že ho každou chvíli napadne. Ford se podíval na Begaye a z jeho neutrálního výrazu pochopil, že šaman nechá situaci vyřešit bez zásahu.

Kamera dále filmovala.

Becenti se paží rozmáchl kolem sebe. „Podívejte se na to. Vy bilagaana nám berete stolovou horu a vyvrtáte v hoře stovky metrů, abyste mohli zavodnit ty svoje pole, a přitom moje teta Emma musí jezdit padesát kilometrů pro vodu pro vnoučata a ovce. Za jak dlouho podle vás vyschnou studny v Blue Gapu nebo Blackhorsu? A co hantaviry? Každý ví, že tady nikdy žádný hantaviry nebyly, dokud se ve Fort Wingate něco nestalo.w

Několik jezdců s tou starou teorií spiknutí halasně souhlasilo.

„Pokud víme, Isabella už nás teď otravuje. Kdykoli nám můžou začít umírat děti.“ Zabodl Fordovi do prsou zaprášený prst kousek pod hrudní kostí. „Víte, co z vás pak bude, bilagaana? Vrazi.“

„Zkusme jednat v klidu, Willy. Mírumilovně a s úctou.“

„Mírumilovně? S úctou? Proto jste nám spálili naše obydlí a kukuřičná pole? Proto jste nám znásilňovali ženy? Proto jste nás poslali na dlouhý pochod do Fort Sumneru – aby všechno probíhalo mírumilovně a s úctou?“

Ford věděl z Ramahu, že Navahové stále hovoří o dlouhém pochodu z 60. let 19. století, i když to zbytek země vnímal jako dávno zapomenutou událost. „Je mi líto, ale historii předělat nelze,“ řekl emotivněji, než měl v úmyslu.

Willymu se zničehonic objevila v ruce laciná pistole ráže .22. Ford se připravil k rychlému manévru.

Begay se okamžitě ozval. „Daswoode, vypněte tu kameru,“ řekl příkře.

Reportér poslechl.

„Willy, schovej tu zbraň.“

„Jdi k čertu, Nelsone. Přišel jsem sem bojovat, ne mluvit.“

Begay odpověděl tichým hlasem. „Postavíme si potní chýši. Budeme tu celou noc, uspořádáme mírumilovné obřady. Vezmeme si tuto půdu zpět duchovně pomocí našich modliteb. Je čas na modlitby a rozjímání, ne na konfrontaci.“

„Já myslel, že tohle je protest, ne babský tancování,“ namítl Becenti, ale aspoň zasunul pistoli zpět do kapsy u kalhot.

Begay ukázal na dráty vysokého napětí, které se sbíhaly k okraji stolové hory kilometr od nich. „Nebojujeme s tímhle mužem. Ale s tamtím.“

Elektrické dráty hučely a praskaly, zvuk byl tlumený, avšak jasně slyšitelný.

„Zní to, jako by byl váš stroj zapnutý,“ řekl Begay a obrátil se k Fordovi s neutrálním výrazem. „Myslím, že to je vhodný okamžik, abyste nás nechali dělat své.“

Ford přikývl, otočil se a kráčel k Bunkru.

„Správně, zmizte odsud,“ křikl za ním Becenti, „než vám udělám další díru do řiti, bilagaana\“

Když se Ford blížil k bezpečnostní bráně Isabelly, praskot a hučení drátů zesílily. V tom zvuku zaznělo cosi živého a Ford cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

ZA PĚT MINUT OSM se Booker Crawley uvelebil před televizorem v pohodlné, třešňovým dřevem obložené studovně ve svém domě na Dumbarton Street v Georgetownu s podivuhodnou předtuchou. Když Spates řekl, že za své peníze odvede dobrou práci, nevymýšlel si. Nedělní kázání mělo razanci kulovnice. Nyní se v pořadu Kulatý stůl Ameriky vyprázdní druhá hlaveň. Je úžasné, že tohle všechno se událo po pouhém jednom telefonátu a několika hotovostních platbách. A ani na tom nebylo nic protizákonného, obyčejný z daňového základu odečitatelný dar na charitu.

Lobbyista držel v dlani koňakovou sklenku, zahříval ji a dopřával si svůj pravidelný doušek calvadosu. Za zvuku vlastenecké hudby se v digitálním víření amerických vlajek, orlů a národních emblémů objevilo logo Kulatého stolu Ameriky. Pak následoval pohled na kulatý třešňový stůl a snímek Kapitolu v pozadí. U kulatého stolu seděl Spates a ve tváři měl vážný výraz. Jeho host seděl proti němu, byl to bělovlasý muž v obleku se zamyšleným pohledem, hustým obočím a rty sešpulenými, jako by přemýšlel o samotném tajemství existence.

Hudba utichla a Spates se otočil do kamery.

Crawley žasl, že tento člověk, který byl zosobněním parchanta, vesnického nuzáka, má takový obrovský prostor v televizi. I ty jeho oranžové vlasy vynucovaly úctu. Crawley si znovu poblahopřál. Přivést toho kněze byl fantastický tah.

„Dobrý večer, dámy a pánové, vítejte u Kulatého stolu Ameriky. Já jsem reverend Don T. Spates a jsem moc rád, že dnes je mým hostem doktor Henderson Crocker, profesor fyziky na Liberty University v Lynchburgu ve Virginii.“

Profesor moudře pokýval do kamery, vážnost sama.

„Požádal jsem doktora Crockera, jestli by nám nezodpověděl pár dotazů k projektu Isabella – tématu dnešního pořadu. Pro ty z vás, kteří nevědí, co je projekt Isabella, připomenu, že jde o vědecké zařízení, jež vláda zřídila v arizonské poušti za cenu čtyřiceti miliard dolarů od daňových poplatníků. Spousta lidí má z toho obavy. Právě proto jsme požádali pana doktora Crockera, aby nám obyčejným lidem objasnil, oč v tomto projektu jde.“ Otočil se ke svému hostovi. „Pane doktore, vy jste fyzik a učitel. Mohl byste nám sdělit, co je projekt Isabella?“

„Děkuji, pane reverende. Samozřejmě mohl. Isabella je v zásadě urychlovač částic – roztlouká atomy. Atomy se v něm srážejí při vysoké rychlosti, kdy se rozpadají, a zjišťuje se, z čeho jsou utvořeny.“

„To zní strašidelně.“

„Ale vůbec ne. Takových zařízení je po světě několik. Hrály zásadní úlohu například při konstrukci a tvorbě našich jaderných zbraní. A pomáhaly položit teoretické základy pro jadernou energetiku.“

„A vnímáte nějaký problém konkrétně u tohoto zařízení?“

Dramatická pauza. „Ano.“

„A jaký?“

„Isabella není jako ostatní urychlovače částic. Nepoužívá se jako vědecký nástroj. Byla zneužita pro propagaci konkrétního plánu, teorie stvoření propagované tvrdými ateisty a vědci, zastávajícími sekulární humanismus.“

Spates zvedl obočí. „To je vážné prohlášení.“

„Nečiní mi žádnou radost.“

„Rozveďte to prosím.“

„Jistě. Tato skupina ateistických vědců si za své krédo zvolila teorii, že vesmír se sám utvořil z ničeho bez jakékoli vůdčí ruky nebo prvotního hybatele. Nazývají tuto teorii Velkým třeskem. Víte, většina inteligentních lidí včetně mnoha vědců, jako jsem já sám, ví, že tato teorie je založena na takřka naprostém nedostatku vědeckých důkazů. Ta teorie má své kořeny nikoli ve vědě, ale v hluboce anti-křesťanských náladách, které dnes hýbou naším národem.“

Crawley se znovu dlouze napil ohřátého calvadosu. Spates už znovu vítězil. Byla to hodně silná káva, demagogie převlečená do střízlivého vědeckého jazyka – a vycházela přímo z úst fyzika. Přesně ten typ tlachání, který určitý segment americké společnosti bez váhání přijme.

„Za poslední desetiletí ovládli prakticky všechny vrstvy našeho vládního a univerzitního systému ateisté a sekulární humanisté. Mají pod palcem peníze na granty. Rozhodují, který výzkum se bude dělat. Všechny nesouhlasné názory zašlapávají. Tento vědecký fašismus se táhne napříč obory, od jaderné fyziky a kosmologie přes biologii až samozřejmě k evoluci. Jde o vědce, kteří nám přinesli ty ateistické, materialistické teorie Darwina a Lyella, Freuda a Junga. Tito lidé trvají na tom, že život nezačíná početím. Jde o lidi, kteří chtějí provádět příšerné experimenty s kmenovými buňkami – živými lidskými embryi. Jde o zastánce potratů a takzvaného plánovaného rodičovství.“

Jeho hlas duněl dál, zněl jako samotné zosobnění rozumu. Crawley jej přestal vnímat a představoval si, jak přiměje Yazzieho podepsat novou smlouvu za dvojnásobnou provizi.

Pořad pokračoval dalšími otázkami a odpověďmi, variacemi na dané téma. Nechyběl obvyklý apel na náklady projektu, pak mluvili dál a dál. Hlasy neutichaly, sílily a slábly jako v nějaké písni. Opakování bylo duší křesťanské televize. Crawleymu blesklo hlavou: bušte jim to do jejich tupých hlav – a vezměte si jejich peníze.

Kamera se zaostřila na Spatese, který si vzal na starost komentář. Crawley poslouchal jen na půl ucha. Spates si zatím vedl velmi dobře, a jen samotná představa, že se kmenová rada na to dívá, mu působila velkou slast.

„…Bůh očividně odtahuje svou ochrannou ruku od Ameriky…“

Crawley se ustálil ve stavu pohody a uvolnění. Nemohl se dočkat, až mu v pondělí ve čtyři hodiny zazvoní telefon. Vyždímá z těch pitomců miliony. Miliony.

„…Na pohany a podporovatele potratů, feministky a homosexuály, zastánce gayů a lesbiček – všechny, kdo se snaží sekularizovat Ameriku – mířím prstem a říkám: ‚Až přijde další teroristický útok, bude to vaše vina…‘“

Možná by šlo tu provizi i ztrojnásobit. To by pak měl v Potomac Clubu o čem vyprávět.

„…A nyní si postavili tu babylonskou věž, Isabellu, aby ohrozili Boha přímo na jeho trůně. Ale Bůh není žádný hlupák: On vám to vrátí…“

Jak se Crawley propadal hlouběji do slastného snění, náhle ho probudilo nějaké Spatesovo slovo. To slovo znělo „vražda“.

Napřímil se. O čem to Spates zrovna mluví?

Je to tak,“ hřímal Spates. „Z důvěryhodného zdroje jsem se před čtyřmi dny dozvěděl, že jeden z čelních vědců projektu Isabella, Rus jménem Volkonsky, údajně spáchal sebevraždu. Můj zdroj však naznačuje, že někteří policejní vyšetřovatelé si nejsou tak docela jistí, že šlo o sebevraždu. Vypadá to čím dál více na vraždu – interní záležitost. Vědec, kterého zabili jeho kolegové vědci. A proč? Aby nemohl mluvit? w

Crawley seděl jako na trní a velmi pozorně a dychtivě poslouchal. Geniální tah, nechat si tuhle zprávu až na konec pořadu.

„Možná vám můžu prozradit důvod. Můj zdroj mi zaslal další zprávu, která je skutečně šokující. Sám se jí zdráhám uvěřit.“

Spates pomalu, dramatickým pohybem zvedl v pěstěné ruce papír a zvedl jej. Crawley jeho trik rozpoznal – průkopníkem tohoto tahu byl Joseph McCarthy v padesátých letech: informace, která už jen tím, že je na papíře, získává skupenství pravdy.

Spates papírem nepatrně zatřásl. Je to přímo tady.“

Další dramatická pauza. Crawley netrpělivě čekal, na sklenku už zcela zapomněl. Kam tím Spates míří?

„Isabella už má být půl roku v provozu. Není. Vyskytly se problémy. Nikdo neví proč – jen můj zdroj a já. A nyní i vy.u

Další dramatické zamávání papírem.

„Tento stroj nazvaný Isabella má ve svém mozku nejrychlejší superpočítač na světě. A tahle Isabella se podle všeho nazývá…“ dramaticky se odmlčel, „Bohem?

Odložil papír, upřeně se díval do kamery. I jeho host vypadal šokovaný.

Ticho houstlo a Spates nespouštěl oči z kamery – ten člověk znal sílu mlčení, aspoň v televizi.

Crawley seděl na okraji křesla a snažil se zpracovat tuhle třaskavinu. Jeho citlivý vnitřní radar politických potíží hlásil cosi velkého a rychle se blížícího. Tohle byla čirá šílenost. Možná to nakonec nebylo tak mazané, předat míč Spatesovi, ať si s ním poradí, jak chce.

Možná by měl odfaxovat Yazziemu smlouvu k rychlému podpisu ještě ráno.

Konečně Spates promluvil.

„Vážení přátelé, nedopustil bych se takového prohlášení, kdybych si nebyl zcela jistý svými fakty. Můj zdroj, oddaný křesťan a pastor jako já, je na místě – a tuto informaci získal přímo od vědců. Je to tak: Tento gigantický stroj jménem Isabella se prohlašuje za Boha. Slyšeli jste dobře: prohlašuje se za Boha. Pokud jsou mé informace mylné, vyzývám je, aby je veřejně vyvrátili.“

Spates vstal ze židle: dramatičnost jeho pohybu ještě více vynikla díky dokonalé práci kamery. Tyčil se nad diváky jako sloupec ovládané zloby. „Žádám – požaduji – aby Gregory North Hazelius, vedoucí tohoto projektu, předstoupil před americký lid a objasnil situaci. Požaduji to. My, americký lid, jsme vynaložili čtyřicet miliard dolarů na tvorbu tohoto pekelného stroje uprostřed pouště, stroje, který byl vytvořen, aby prokázal, že Bůh je lhář. A nyní se sám prohlašuje za Boha!

Mí přátelé! Co je toto za rouhání? Co je toto za rouhání?“

Ford dorazil na Můstek v osm hodin. Při vstupu do místnosti mrkl na Kate, která seděla u svého počítače. Setkali se pohledem. Nepronesli jediné slovo, ale pohled mluvil za vše. Zbytek vědců se skláněl nad jednotlivými počítači, Hazelius řídil představení ze své kapitánské židle uprostřed. Stroj hučel, ale Vizualizátor zůstával ztemnělý.

Ostatní si všimli jeho příchodu a pár z nich kývlo a nepřítomně pozdravilo. Wardlaw se na něj dlouze zadíval, než se otočil zpět ke své bezpečnostní desce.

Hazelius ho přivolal k sobě. Jak to vypadá nahoře?“ zeptal se.

„Nepředpokládám žádné problémy.“

„Dobře. Jste tady akorát včas, abyste viděl náš střet v SNula. Kene, jak to vypadá?“

„Stabilních devadesát procent,“ odpověděl Dolby.

„A magnet?“

„Pořád dobrý.“

„Tak můžeme začít,“ kývl Hazelius. „Rae? Přemísti se k řídicímu panelu detektoru. Jakmile ta logická bomba exploduje, chci, abys byla u toho. Julie, jisti ji.“

Otočil se. „Alane?“

Edelstein pomalu zvedl hlavu od svého počítače.

„Sleduj záložní servery a současně hlavní počítač. Při první známce nestability přepni ovládání Isabelly na tři p5 595. Nečekej na plný náraz.“

Edelstein přikývl a párkrát zabušil do klávesnice.

„Melisso, kontroluj tu díru v časoprostoru. Pokud uvidíš cokoli, doslova cokoli^ co vypadá na problém, nečekanou rezonanci, neznámé supertěžké nebo stabilní částice – zejména stabilní singularity – zapni alarm.“

Odpověděla zvednutými palci.

„Harlane? Pojedeme na sto procentech, dokud to bude nutné. Budeš odpovědný za trvalý a silný přísun energie – a za kontrolu širší sítě pro energetické požadavky třetí strany.“

„Jasně.“

„Tony, i když zapneme tři servery jako zálohu, bezpečnostní systémy zůstanou online. Nezapomeň, že nahoře probíhá protest, mohli by tam udělat nějakou pitomost, například přelézt přes plot.“

„Rozkaz.“

Rozhlédl se. „Georgi?“

„Ano?“ zeptal se Innes.

„Ty obvykle nemíváš během zkušebního provozu moc práce. Ale dnes je to jiné. Chci, aby ses postavil k Vizualizátoru, abys mohl odečítat výstupy logické bomby a analyzovat je po psychologické stránce. Ten kód sepsal člověk, může obsahovat stopy vedoucí k autorovi. Hledej náznaky, myšlenky, psychologické manýry – cokoli, z čeho se nám povede identifikovat pachatele nebo zničit tu logickou bombu.“

„Vynikající nápad, Gregory, provedu.“

„Kate? Rád bych tě viděl u řídicí klávesnice, piš otázky.“

„Já…,“ zaváhala Kate.

Hazelius zvedl obočí. „Ano?“

„Radši bych nepsala, Gregory.“

Jeho intenzivní modré oči si ji prohlížely, pak se otočily na Forda. „Vy nemáte nic jiného na práci. Nechtěl byste psát otázky?“

„S radostí.“

„Je jedno, na co se budete ptát – hlavně, aby to pořád mluvilo. Rae bude potřebovat trvalý výstup na vysledování té potvory. Nezasekněte se kladením dlouhých nebo složitých otázek – lepší jsou kratší. Kate, pokud Wyman zaváhá nebo mu dojdou nápady na otázky, připrav se ho vystřídat. Nemůžeme si dovolit promarnit jedinou vteřinu.“

Ford přešel k jejímu počítači. Vstala a nabídla mu místo. Položil jí dlaň na rameno. Sklonil se, jako by se chtěl podívat na obrazovku. „Ahoj,“ zašeptal, vzal ji za ruku a stiskl.

„Ahoj.“

Kate zaváhala a pak potichoučku řekla: „Slib mi, Wymane, že ať se tady stane cokoli – cokoli – tak to spolu znovu zkusíme. My dva. Slib mi to… to, co se stalo cestou sem tam nahoře, nebylo jen tak.“ V obličeji byla celá rudá. Sklonila se, aby to zakryla, černé vlasy jí splývaly dolů jako opona.

Znovu jí stiskl ruku. „Slibuju.“

Hazelius dojednal jednotlivé podrobnosti s členy týmu a vrátil se na střed Můstku. Svýma modrýma očima přejel celou skupinu. „Už jsem to jednou říkal, ale zopakuju to. Plujeme do neznámých vod. Nebudu vám nic nalhávat: to, co chceme udělat, je nebezpečné. Nemáme na vybranou, stojíme zády u zdi. Musíme najít tu logickou bombu a zničit ji. Dnes večer.“

V dlouhém tichu, které následovalo, sílil a slábl zpěv stroje.

„Pár hodin budeme mimo kontakt s vnějším světem,“ řekl. Jeho rozzářené oči těkaly po místnosti. „Nějaké dotazy?“

„Hm, no, tady.“ Ozvala se Julie Thibodeauxová. Tvář měla zbrocenou potem a temné kruhy pod očima působily až průhledně. Vlasy měla dlouhé a zacuchané. Když pohnula hlavou, třásly se jí.

Hazelius se na ni zadíval. „Ano?“

„Já…,“ odmlčela se.

Hazelius zvedl obočí a vyčkával. Najednou prudce odstrčila svou židli a vstala. Kolečka se zachytila o koberec, až se židle zakymácela. „Je to šílené,“ řekla hlasitě. „Máme tady zahřátý magnet, nestabilní počítač, škodlivý program – a teď do toho napumpujeme pár stovek megawattů energie? Vždyť celou tu horu vyhodíme do povětří. Se mnou nepočítejte.“

Hazelius krátce mrkl směrem k Wardlawovi a pak se vrátil k Thibodeauxové.

„Obávám se, že na to už je pozdě, Julie.“

„Jak to myslíš, pozdě?“ křikla. „Já padám.“

„Dveře Bunkru jsou zavřené, zamčené a zapečetěné. Víš, jaký je postup.“

„Houby. Vždyť Ford právě přišel.“

„Po předchozí domluvě. Ovšem teď až do rozbřesku nikdo nesmí odejít. Ani já. Je to součást bezpečnostního postupu.“

„Kravina. A co když tu vypukne požár nebo se něco stane?“ Snažila se vzdorovat a celá se třásla.

„Jediný, kdo má bezpečnostní kódy a může otevřít dveře před rozbřeskem, je Tony. Je to jeho rozhodnutí jako šéfa bezpečnosti. Tony?“

„Nikdo nemůže odejít,“ odpověděl Wardlaw pevně.

„Odmítám přijmout tuto odpověď,“ řekla a v jejím hlase se projevovala panika.

„Obávám se, že budeš muset,“ namítl Hazelius.

„Tony. Chci ven, teď hned, sakra práce? Už skoro křičela.

„Je mi líto,“ opáčil Wardlaw.

Vrhla se po něm se vší silou, jakou její drobné tělo dokázalo vyvinout. Nechal ji. S jejími pěstmi si hravě poradil.

„Pusť mě, ty hajzle!“ Kroutila se a bezmocně se otáčela.

„Uklidni se.“

„Odmítám umřít kvůli nějaký mašině!“ Schoulila se k němu a začala vzlykat.

Ford je sledoval. „Jestli chce ven, tak ji pusťte.“

Wardlaw se na něj zlostně zadíval. „Je to v rozporu s pravidly.“

„Nepředstavuje přece bezpečnostní riziko. Podívejte se na ni – je na dně.“

„Pravidla byla stanovena za určitým účelem,“ řekl Wardlaw. „Nikdo neodejde od Isabelly během provozu, pokud nejde o bezprostřední ohrožení života.“

Ford se obrátil k Hazeliovi. „To je hloupost.“ Rozhlédl se. „S tím snad souhlasíte i vy ostatní.“ Ale namísto souhlasu viděl nejistotu. Strach.

„Nemůžete ji tady držet proti její vůli.“

Až dosud si neuvědomil, do jaké míry jsou všichni pod Hazeliovým vlivem. „Kate?“ podíval se na ni. „Přece víš, že to není správné.“

„Wymane, všichni jsme podepsali pravidla. I ona.“

Hazelius přešel k Thibodeauxové a kývl na Wardlawa. Bezpečnostní důstojník ji pustil do Hazeliovy náruče. Snažila se mu vymanit, ale on ji držel, pevně, i když jemně. Její vzlyky postupně slábly, jen se občas škytavě nadechla. Přitiskla se mu k hrudi a tiše plakala jako malá holčička. Hazelius ji hladil po temeni a otíral jí slzy palcem, a přitom jí něco šeptal do ucha. Uplynulo několik minut a uklidnila se.

„Omlouvám se,“ šeptla.

Hazelius ji pohladil, urovnal jí vlasy a přejel jí dlaní po zádech. „Potřebujeme tě, Julie. Já tě potřebuju. Bez tebe to nezvládneme. Ty to víš.“

Přikývla a popotáhla. „Ztratila jsem hlavu. Omlouvám se. Už se to nestaneš

Držel ji v náručí, dokud se neuklidnila. Když ji pustil, ustoupila s pohledem skloněným k zemi.

„Julie, zůstaň tu se mnou. Nic se ti nestane. Slibuju.“

Znovu přikývla.

Ford se na ni užasle díval, dokud si nevšiml, že Hazelius ho pozoruje se smutným, vlídným výrazem. „Je už všechno v pořádku, Wymane?“

Ford se zadíval do jeho modrých očí a nedokázal vydat hlásku.

Pastor Russ Eddy seděl ve svém přívěsu před monitorem iMac. Živé webové vysílání Kulatého stolu Ameriky právě skončilo. Cítil, jak se mu vaří mozek, duši měl v jednom ohni, slova reverenda Spatese mu stále zněla v uších. On, Russel Eddy, byl „oddaný křesťan“, který odhalil pravdu o projektu Isabella. „Pastor jako já,“ ohlásil reverend Spates milionům lidí. To Eddy získal zásadní informace s obrovským osobním rizikem, veden neviditelnou rukou Páně. Tohle nebyla normální doba. Spravedlivý hněv Boží a všechna jeho obrovská síla se blíží. Ani skála neskryje ty pohanské vědce před pomstou Všemohoucího.

Eddy seděl před ztichlou modrou obrazovkou, hlavu plnou Boží slávy. Velký plán už začínal nabývat na obrysech. Plán, který pro něj připravil Bůh. Všechno to začalo smrtí toho indiána, jehož srazila Boží ruka – jasné znamení o Jeho rostoucí zlobě. Konec se blížil. „Neboťjest přišel den veliký hněvu jeho. I kdo bude moci ostátiT

Eddy se pomalu ve svém vědomí vracel zpět k přívěsu. V té ošuntělé ložnici bylo takové ticho – jako by se vůbec nic nebylo stalo. A přece se svět změnil. Bůh mu odhalil plán, který s ním má. Ale jaký je další krok? Jaké činy od něj Bůh očekává?

Znamení… potřeboval znamení. Sevřel svou bibli a ruce se mu třásly rozčilením. Bůh mu ukáže, co má dělat.

Položil knihu hřbetem na zem a nechal ji náhodně otevřít. Ohmatané stránky dojely až téměř na konec, kde se zastavily a objevila se kniha Zjevení. Jeho zrak padl náhodně na větu: ‚J dána jsou šelmě ústa mluvící veliké věci a rouhání.

Po zádech mu přejel mráz. Celá pasáž byla jedním z nejjasnějších a nejjednoznačnějších odkazů na Antikrista v celé Bibli.

Potvrzení.

FORD MĚL POCIT, že i přes napětí v místnosti bylo druhé navýšení výkonu na maximum klidnější než první. V deset hodin dosáhla Isabella výkonu devadesát procent. Všechno probíhalo jako posledně: rezonance, díra v časoprostoru, zvláštní obraz uprostřed Vizualizátoru. Isabella hučela; hora se chvěla.

Jako na povel Vizualizátor ztemněl a objevila se první slova.

Znovu se vidíme.

„Jděte na to, Wymane,“ řekl Hazelius.

Ford napsal: Pověz mi o sobě. Cítil, jak se mu Kate naklání přes rameno a dívá se na něj.

Nemůžu ti vysvětlit, kdo jsem, jako ty nevysvětlíš brouku, kdo jsi ty.

„Rae?“ zeptal se Hazelius. „Máš to?“

„Chytám to.“

Zkus to i přesto, psal Ford.

Spíš ti vysvětlím, proč mě nemůžeš pochopit.

„Georgi,“ řekl Hazelius, „sleduješ to?“

„Ano,“ řekl Innes rád, že se na něj obrátil. „Je to mazané – říká nám, že to nepochopíme, což je způsob, jak se vyhnout tomu, nechat se načapat na detailu.“

Jsem připraven, psal Ford.

Ty bydlíš ve světě uprostřed cesty mezi Planckovou délkou a poloměrem vesmíru.

Jeví se to jako bot program,“ řekl Edelstein a sledoval výstupy na obrazovce. „Kopíruje se na jiné místo, vymaže originál a zakryje svoje stopy.“

Jo,“ přikývla Chenová, „mám tady několik hladových lovců botů, kteří obcházejí kolem Isabelly a hledají ji.“

Tvůj mozek byl dokonale vytvořen pro ovládání tvého světa – ne pro pochopení jeho základní reality. Vyvinul ses, abys házel kamení\ ne kvarky.

„Jsem mu na stopě!“ zvolala Chenová. Skláněla se nad klávesnicí jako šéfkuchař nad sporákem a horečně pracovala. Na čtyřech plochých monitorech před ní letěl kód.

„Hlavní počítač padá,“ řekl Edelstein klidně. „Přepínám ovládání Isabelly na záložní servery.“

Následkem svého vývoje vidíš svět ve zcela zásadně mylném světle. Například věříš, ze obýváte trojrozměrný svět, v němž samostatné předměty sledují předvídatelné oblouky označené tím, čemu říkáte čas. A to je podle vás realita.

„Přepnutí dokončeno.“

„Odpojit napájení hlavního počítaček

„Moment,“ řekl Dolby příkře. „To nebylo v plánu.w

„Musíme zajistit, že ten program v něm není. Odpoj to, Alane.“

Edelstein se chladně usmál a otočil se zpět k počítači.

„Ježíšikriste, počkejte…!“ Dolby vyskočil, ale už bylo pozdě.

„Hotovo,“ řekl Edelstein po krátkém zaťukání do klávesnice.

Polovina monitorů ztmavla. Dolby stál, kýval se a nevěděl, co dál. Uplynul okamžik. Nic se nestalo. Isabella dále hučela.

„Zabralo to,“ řekl Edelstein. „Kene, uklidni se.“

Dolby se na něj otráveně podíval a vrátil se ke svému počítači.

Chceš tím naznačit, psal Ford, že naše realita je jen iluzí?

Ano. Přirozený výběr vám poskytl iluzi, že rozumíte základní realitě. Ale nerozumíte jí. Jak byste mohli? Copak brouci rozumějí základní realitě? Nebo šimpanzi? Jste zvířata jako oni. Vyvíjeli jste se stejnějako oniy množíte se jako oniy máte stejné základní nervové struktury. Od šimpanzů se lišíte jen dvěma stovkami genů. Copak byste díky tomu miniaturnímu rozdílu mohli pochopit vesmíry když šimpanz nechápe ani zrnko písku?

„Přísahala bych,“ zvolala Chenová, „že data znovu vycházejí z SNula!“

„Vyloučeno,“ řekl Hazelius. „Program se skrývá v detektoru. Zkuste vypnout a restartovat procesory detektorů jeden po druhém.“

„Zkusím to.“

Pokud má být náš rozhovor přínosný, musíte opustit veškeré naděje na to, ze mi porozumíte.

„Další mazané klamání,“ řekl Innes. „V zásadě nic neříká.“

Ford cítil na rameni jemně položenou dlaň. Kate se zeptala: „Můžu to na chvíli zkusit?“

Odtáhl ruce od klávesnice a ustoupil. Kate se posadila.

Jaké jsou naše iluze? psala.

Díky vašemu vývoji vnímáte svět jako stvořený ze samostatných předmětů. Tak tomu není. Od prvního okamžiku stvoření bylo všechno propojeno. To, čemu vy říkáte prostor a čas, jsou jen vynořující se vlastnosti hlubší reality pod nimi. V této realitě neexistuje oddělenost. Neexistuje čas. Ani prostor. Vše je jedním.

Vysvětli to, psala Kate.

Vaše vlastní teorie kvantové mechaniky, jakkoli je nesprávná, se dotýká hluboké pravdy, že vesmír je jednotný.

No to je sice hezkéy psala Kate, alejak se to dotýká našich dnešních životů?

Ve značné míře. Považujete se za jednotlivce“s jedinečnou a samostatnou myslí. Myslíte si, že jste se narodili a že zemřete. Celý život si připadáte oddělení a osamocení. Někdy až k uzoufání. Bojíte se smrti, protože se bojíte ztráty individuality. Tohle vše je iluze. Vy, on, ona, to všechno živé či neživé kolem vás, hvězdy a galaxie, prázdný vesmír mezi tím – to nejsou oddělené, samostatné předměty. Všechno je ze zásady propojeno. Zrod a smrt, bolest a utrpení, láska a nenávist, dobro a zlo, to vše jsou iluze. Jsou to atavismy evolučního procesu. Nic z toho ve skutečnosti neexistuje.

Takže je to něco jako buddhistická víra, že vše je iluze?

Ale vůbec ne. Existuje absolutní pravda, realita. Ale jen krátký záblesk této reality by lidskou mysl zničil.

Edelstein, který opustil svůj počítač, se najednou objevil za Fordem a Mercerovou.

‚Alane, proč odcházíš od svého počítače…?“ spustil Hazelius.

„Pokud jsi Bůh,“ pronesl Edelstein s úsměvem ve tváři a s rukama spojenýma za zády se procházel před Vizualizátorem, „tak si nemusíme psát. Přece bys mě měl slyšet.“

Zcela jasně a nahlas, objevila se odpověď na Vizualizátoru.

„Máme tady někde ukryty mikrofon,“ řekl Hazelius. „Meliso, najdi ho. Vystopuj ho.“

„Jasně.“

Edelstein pokračoval bez vyrušení. „Říkáš, že ‚vše je jednotné4. Používáme systém pro počítání: jedna, dva, tři – a tím tvoje prohlášení vyvrátím.“

Jedna, dva, tři… další iluze. Žádnápočitatelnost neexistuje.

„To je matematické sofisma,“ řekl Edelstein a v jeho hlase znělo rozčilení. „Neexistuje počitatelnost – právě jsem to počítáním vyvrátil.“ Zvedl ruku. „Další případ – tady je celé číslo pět!“

Ukazuješ mi ruku s pěti prsty, ne celé číslo pět. Váš systém čísel nemá žádnou nezávislou existenci v reálném světě. Nejde o víc než o sofistikovanou metaforu.

„Rád bych slyšel důkaz toho směšného výplodu.“

Vyber si náhodné číslo v řadě reálných čísel: s pravděpodobností jedné sis vybral číslo, které nemá jméno ani definici a nelze je vypočítat ani zapsat, i kdyby se toho úkolu zhostil celý vesmír. Tenhle problém se rozpíná od údajně definovatelných čísel\ jako je pí nebo druhá odmocnina dvou. I kdybys měl počítač velký jako vesmír běžící nekonečně dlouho, ani jedno číslo nevypočítášpřesně. Pověz mi, Edelsteine: jak lze tvrdit, že tato čísla existují? Jak může existovat kruh nebo čtverec, od nichž se obě tato čísla odvozují? Jak může existovat rozměr v prostoru, když prostor ani nezměříš? Ty, Edelsteine, jsijako opice, která se při heroickém duševním úsilí dostala k tomu, že počítá do tří. Našel jsi svoje oblázky a myslíš, žes objevil nekonečnost.

Ford ztratil nit argumentu, ale užasl, když viděl Edelsteina bledého a beze slov, jako by matematik pochopil něco, co ho srazilo na kolena.

„Je to tak?“ zvolal Hazelius, sestoupil z Můstku a odstrčil Edelsteina. Postavil se přímo před obrazovku. „Mluvíš jasně, chvástáš se, že i slovo ‚Bůhť je nedostačující pro popis tvé velikosti. Tak dobře. Dokaž to. Dokaž, že jsi Bůh.“

„To ne,“ řekla Kate. „Nechtěj to.“

„A proč ne, kruci?“

„Aby se ti to nevyplnilo.“

„Už se klepu.“ Otočil se zpět ke stroji. „Slyšel jsi mě? Dokaž, že jsi Bůh.“

Chvíli bylo ticho, pak se na obrazovce objevila odpověď: Ty sám mi poskytni důkaz, Hazelie. Ale varuji tě, je to poslední test, jemuž se podrobím. Máme důležitou práci a velmi málo času.

„Řekl sis o to.“

„Počkej,“ řekla Kate.

Hazelius se k ní otočil.

„Gregory, když už to musíš provést, nezkaz to. Ať to má váhu. Nemůžeš si dovolit pochybnost nebo nejednoznačnost. Zeptej se na něco, co víš jenom ty-jenom ty, nikdo jiný v celém světě. Něco osobního. Tvoje nejhlubší, nejosobnější tajemství. Něco, co by mohl vědět jenom Bůh – skutečný Bůh.“

„Ano, Kate. To je pravda.“ Dlouho přemýšlel, pak tiše promluvil. „Dobře. Mám to.“

Ticho.

Všichni ustali ve své činnosti.

Hazelius se otočil k Vizualizátoru. Mluvil tiše a klidně. „Moje žena, Astrid, byla těhotná, když umřela. Zrovna jsme se to dozvěděli. Nikdo jiný o jejím těhotenství nevěděl. Nikdo. A moje otázka zní: jaké jméno jsme vybrali pro naše dítě?“

Znovu bylo ticho, které naplňovalo jen nadpozemské šumění detektorů. Na obrazovce bylo prázdno. Vteřiny plynuly.

Hazelius se ušklíbl. „No, a máme to. Pokud tedy někdo pochyboval.“ A pak, jakoby z velké dálky, se na obrazovce objevilo jméno.

Albert Leibniz Gund Hazelius, kdyby to byl chlapeček.

Hazelius zůstával v klidu, ve tváři prázdný výraz. Všichni se na něj dívali, čekali odmítnutí, které nepřicházelo.

„A kdyby to byla holčička?“ zvolal Edelstein a přistoupil k obrazovce. „Co kdyby to byla holčička? Jak by se jmenovala?“

Rosalind Curie Gund Hazelius.

Ford v němém úžasu sledoval, jak se Hazelius svalil na zem, tak pomalu a klidně, jako by právě usnul.

KDYŽ STANTON LOCKWOOD VSTOUPIL do Oválné pracovny, kam byl povolán k naléhavé poradě, prezident přecházel středem místnosti jako lev v kleci. Roger Morton, vedoucí jeho kanceláře, a všudypřítomný šéf jeho kampaně Gordon Galdone stáli po stranách jeho pomyslné klece jako rozhodčí. Prezidentova mlčenlivá sekretářka Jean svírala v ruce svůj notes. Lockwooda překvapilo, když viděl prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti na obrazovce v rámci videokonference, a na druhé straně obrazovky byl Jack Strand, ředitel FBI.

„Stantone,“ řekl prezident, přišel k němu a podal mu ruku. „Díky, že jste přišel tak rychle.“

„To je samozřejmost, pane prezidente.w

„Posaďte se.“

Lockwood se posadil, prezident zůstal stát. „Stane, svolal jsem tuto malou poradu, protože v Arizoně došlo k průšvihu na projektu Isabella, na který mě Jack nedávno upozornil. Kolem osmé hodiny tamního času byly odpojeny všechny komunikace k Isabelle a od ní. Dokonce z celé oblasti Red Mesa. Vedoucí projektu ministerstva energetiky se pokusil je dostihnout na bezpečných linkách, otevřených mobilních linkách i pomocí běžných pevných linek. Bez výsledku. Isabella jede na plný výkon a zdá se, že tým je pod zemí v Bunkru zcela odříznutý. Situace se vyhrotila natolik, až dospěla na stůl ředitele Stranda, který mě o ní informoval.“

Lockwood přikývlTo bylo velmi podivné. Měli přece i záložní systémy pro záložní systémy. Tohle by se nemělo stát. Nebylo to možné.

„Podívejte, je to možná jenom prkotina,“ řekl prezident, „třeba výpadek energie. Nechci z toho dělat nějakou aféru – určitě ne v takhle citlivé době.“

„Citlivá doba“, jak Lockwood věděl, byl prezidentův eufemismus pro nadcházející volby.

Prezident dál kráčel po místnosti. „A není to jediný problém.“ Otočil se ke své sekretářce. „Jean? Spusťte to.“

Od stropu se spustilo promítací plátno. Ozvalo se praskání statické elektřiny, pak se na plátně objevil obraz reverenda Dona T. Spatese sedícího u třešňového kulatého stolu a rozprávějícího s nějakým mužem. Jeho hlas zněl z reproduktorů jako hrom. Šlo o osmiminutový sestřih hlavních bodů jeho pořadu. Když páska skončila, prezident přestal přecházet po místnosti a otočil se k Lockwoodovi. „Tohle je ten druhý problém.“

Lockwood se zhluboka nadechl. „Pane prezidente, tohohle bych se nebál. Je to šílenství. Na tohle se chytí jenom okraj společnosti.“

Prezident se otočil k vedoucímu své kanceláře. „Rogere, pověz mu to.“

Morton si svými lopatkovitými prsty urovnal kravatu a upíral své šedé oči na Lockwooda. „Ještě než Kulatý stůl Ameriky skončil, Bílý dům dostal skoro sto tisíc e-mailů. O půl hodiny později to bylo dvě stě tisíc. Poslední číslo neznám, protože spadly servery.“

Lockwooda se zmocnilo zděšení.

„Za všechny roky, co jsem v politice,“ řekl prezident, „jsem nikdy neviděl něco podobného. A jako by to nestačilo, zrovna v téhle chvíli nám ten pitomý projekt Isabella úplně zmlkne!“

Lockwood se otočil na Galdoneho, ale zachmuřený šéf kampaně si jako vždy nechával rady pro sebe.

„Nemohli bychom tam někoho poslat,“ nadhodil Lockwood, „aby obhlédl situaci?“

Ředitel FBI řekl: „Zvažujeme to. Možná menší tým… v případě, že by se tam… vyskytly problémy.“

„Problémy?“

„Nelze vyloučit možnost, že se jedná o útok teroristů nebo nějaké interní povstání. Velmi nepravděpodobná možnost. Ale musíme ji zvážit.“

Lockwood cítil, jak se stáčejí po spirále nereálnosti.

„Takže, Stantone,“ řekl prezident a spojil si ruce za zády. „Vy řídíte projekt Isabella. Co se to kruci děje?“

Lockwood si odkašlal. „Pokud vím, je to naprosto neobvyklé. Zcela mimo pravidla. Vůbec tomu nerozumím, snad jen…“

„Snad jen co?“ zeptal se prezident.

„Vědci mohli úmyslně vypnout komunikační systémy.“

„A to zjistíme jak?“

Lockwood se zamyslel. „V Los Alamos je člověk, jmenuje se Bernard Wolf. Byl pravá ruka vrchního konstruktéra Kena Dolbyho, který Isabellu sestrojil. Zná celý plán, systémy, počítače, jak to všechno funguje dohromady. A bude mít kompletní sadu plánů.“

Prezident se otočil k vedoucímu své kanceláře. „Vzbuďte ho a ať se nachystá na cestu.“

„Ano, pane prezidente.“ Morton poslal svou asistentku z místnosti. Pak odešel k oknu a otočil se. Ve tváři byl rudý a tepny na jeho krku nepatrně pulzovaly. Díval se přímo na Lockwooda. „Už týdny, Stane, opakovaně vyjadřuji své obavy o nedostatečném postupu projektu Isabella. Co jstz proboha dělali?“

Lockwood byl udiven tím tónem. Takhle s ním nikdo nemluvil už kolik let. Udržoval svůj hlas přísně pod kontrolou. „Pracuju na tom dnem i nocí. Dokonce jsem tam vyslal svého člověka k infiltraci.“

„Člověka k infiltraci? Pane na nebi. A ani jsi mi o tom neřekl?“

„Já to schválil,“ pronesl prezident příkře. „Držme se tématu a nepouštějme se do osobních útoků.“

„A co přesně má ten člověk dělat?“ ignoroval prezidenta Morton.

„Kontroluje zpoždění a snaží se zjistit jeho příčinu.“

„No a?“

„Výsledky bych měl mít zítra.“

„A jak se s ním spojuješ?“

„Bezpečným satelitním telefonem,“ odpověděl Lockwood. „Ale pokud je v Bunkru s ostatními, tak bohužel pod zemí nefunguje.“

„Zkus to.“

Lockwood roztřesenou rukou napsal číslo na list papíru a podal jej Jean.

„Zapněte to nahlas,“ řekl Morton.

Telefon zazvonil pětkrát, desetkrát, patnáctkrát.

„Stačí ,“ řekl Morton a příkře se díval na Lockwooda. Pak se pomalu otočil k prezidentovi. „Pane prezidente, smím si dovolit požádat, abychom tuto poradu přesunuli do Situační pracovny? Mám totiž pocit, že to bude dlouhá noc.w

Lockwood se díval na emblém na koberci. Všechno se jevilo tak neskutečné. Mohli snad odhalit Forda a zjistit, o koho jde?

Hazelius ležel na linoleu na podlaze. Ford k němu přiskočil a ostatní členové týmu se shromáždili kolem nich. Ford si klekl a hmatal pulz na krku. Byl silný, rychlý a pravidelný. Kate chytila Hazelia za ruku a hladila ji. „Gregory? Gregory!“

„Podejte mi baterku,a řekl Ford.

Wardlaw mu podal svítilnu. Ford otevřel Hazeliovi víčko a posvítil mu do oka. Zornička se prudce stáhla.

„Vodu.“

Do ruky dostal polystyrénový šálek. Ford vytáhl kapesník, namočil jej do vody a otíral Hazeliovi obličej. Vědci se nepatrně pohybovala ramena a pak otevřel obě oči. Těkaly po místnosti, vylekané a plné zmatku. „Co…?“

Jste v pořádku,a řekl Ford. Jen jste omdlel.“

Hazelius se nechápavě rozhlížel. V jeho pohledu se objevilo porozumění a snažil se posadit.

„Klid,“ řekl Ford a jemně ho přidržel. „Počkejte, až budete mít jasnou hlavu.“

Hazelius si znovu lehl a díval se na strop. „Pane bože,“ šeptal. „Tohle nemůže být pravda. Tohle se nemůže stát.“

V houstnoucí atmosféře se vznášel hustý zápach zahřáté elektroniky. Isabella vydávala sténavý zvuk, který přicházel ze všech stran, jako by celá hora naříkala.

„Pomozte mi na mou židli,“ hlesl Hazelius.

Kate ho vzala pod jednou rukou, Ford pod druhou, pomohli mu vstát a doprovodili ho na střed Můstku, kde si mohl sednout do své velitelské židle.

Hazelius se opřel o podničky a rozhlížel se. Ford nikdy v jeho modrých očích neviděl takový děs.

Edelstein plamenně pronesl: „Je to pravda? Ta jména? Musím to vedet?

Hazelius přikývl.

„Musí to jít nějak vysvětlit.“

Hazelius zavrtěl hlavou.

„Určitě jsi to někomu řekl,“ trval na svém Edelstein. „Někdo se o tom dozvěděl.“

„Ne.“

„Doktor, který to oznámil tvé ženě. Musel se ta jména dozvědět.“

„Test si dělala doma,“ pronesl Hazelius chraptivě. „Zrovna jsme to zjistili… hodinu předtím, než umřela.“

„Tak někomu volala. Třeba své matce.“

Další rozhodné vrtění hlavou. „Vyloučeno. Celou tu dobu jsem byl u ní. Dělali jsme ten test a bavili se o jménech. Hotovo. Šedesát minut. Nikam jsme nešli, s nikým jsme nemluvili. Byla tak šťastná. Právě tím se odstartovalo to aneurysma – náhlá radost z té zprávy jí zvýšila krevní tlak. Krvácení do mozku.“

„Někde tady musí být porucha,“ řekl Edelstein.

Chenová zavrtěla hlavou, až jí vlasy vlály kolem hlavy. „Alane, ta data přicházejí z té díry v časoprostoru. Nepřicházejí odnikud odjinud ze systému. Vystopovala jsem to jednou, pak znovu, restartovala jsem procesory v každém detektoru, provedla jsem každý test, na který jsem si vzpomněla. Je to reálné.“

Hazelius se přerývavě nadechl. „Znalo to moje myšlenky. Stejně jako Kateiny. Nedá se to popřít, Alane. Neexistuje způsob, že by to uhodlo. Ať je to cokoli, zná to naše nejniternější názory.“

Nikdo se nepohnul. Ford se snažil pochopit situaci, nějak racionálně ji vysvětlit. Edelstein měl pravdu: musí jít o nějaký podfuk.

Když Hazelius znovu promluvil, jeho hlas zněl klidně, věcně. „Stroj běží bez dozoru. Všichni zpět k přístrojům.“

„My tedy… nesnížíme výkon?“ zeptala se Julie Thibodeauxová roztřeseným hlasem.

„Rozhodně ne.“

Isabella dál běžela na autopilota na plný výkon. Na obrazovkách vířilo zrnění. Detektory zpívaly svou podivnou píseň. Elektronika praskala –jako by napětí vědců nakazilo i počítač a stroj se ocitl na pokraji nervového zhroucení.

„Alane, vrať se k pé pětkám, všechno ať je stabilní. Kate, proveď výpočty geometrie té díry v časoprostoru. Kam se ztrácí? Do čeho se otevírá? Melisso, pracuj s Kate a prověř ten datový mrak. Analyzuj jej na všech frekvencích – zjisti, co to krucifix je.“

„A co ten škodlivý program?“ zeptal se Dolby, jako by nedokázal pochopit, co se přihodilo.

„Kene, copak to nechápeš? Žádný škodlivý program neexistuje.“

Dolby se tvářil zmateně. „Podle tebe je to… Bůh?“

Hazelius se na něj podíval stejně nečitelným pohledem. „Podle mě Isabella komunikuje s něčím skutečným. Ať už je to doopravdy Bůh – ať už to jméno znamená cokoli – nemáme dostatek údajů. A právě proto musíme pokračovat.“

Ford se rozhlížel. Šok ze vzniklé situace se stále ještě nevstřebal. Wardlawovi z tváře kapal pot. Kate a St. Vincent byli mrtvolně bledí.

Vzal Kate za ruku. Jsi v pořádku?“

Zavrtěla hlavou. „To nevím.“

Hazelius se otočil k Dolbymu. Jak dlouho můžeme pokračovat?“

Jet na plný výkon dlouhodobě je nebezpečné.“

Já se neptal, jestli je to nebezpečné. Ptal jsem seyjak dlouho.“

„Dvě až tři hodiny.“

„Moment,“ řekl Innes. „Nesmíme se unáhlit. Musíme se zastavit a rozebrat, k čemu došlo. Tohle je… bezprecedentní.“

Hazelius se na něj otočil. „Georgi, kdyby s tebou mluvil Bůh, otočil by ses a šel pryč?“

„Ale no tak, Gregory! Přece vážně nevěříš tomu, že mluvíme s Bohem!“

Jen jsem se ptal, co kdyby.“

„Odmítám odpovídat na absurdní hypotézy.“

„Georgi, pokud jsme navázali kontakt s nějakou univerzální inteligencí, nemůžeme se od ní odvrátit. Ta příležitost je totiž tady a teď. A nepotrvá věčně.“

„To je šílenství,“ namítl Innes chabě.

„Ne, Georgi, není to šílenství. Dostali jsme od ní důkaz, který jsme chtěli. Dvakrát. Může to být Bůh, může to být něco jiného. Nevím to. Vím ale jedno: tenhle vlak dovezu až na konečnou.“ Hazelius se plamenně rozhlížel kolem sebe. „Tak co? Jdete do toho se mnou?“

Zpěv Isabelly naplňoval místnost. Obrazovky blikaly. Nikdo neodpověděl. Ford však v jejich očích viděl ano.

V ZADNÍM POKOJI SVÉHO PŘÍVĚSU zavřel pastor Russell Eddy bibli a položil ji na jednu z hromad knih na stole. Odsunul knihy od počítače, aby měl místo na práci. Pak stroj probudil ze spánkového režimu a monitor zalil místnost chladně modrým světlem. Bylo devět večer.

Mysl měl jasnější než kdy předtím. Bůh vyslyšel jeho modlitby. Bůh mu řekl, co přesně má udělat.

Pár minut se jen díval do prázdné obrazovky a sbíral myšlenky. Navenek jeho tělo působilo klidně. Uvnitř mu však bušilo srdce naplněné Duchem svátým. Nikoli bez důvodu skončil tady v oprýskaném misijním kostele na okraji světa. Lorenzo nezemřel bez důvodu. Russell Eddy sem byl umístěn jako Boží posel. Bůh ho zvolil, aby hrál zásadní roli v nadcházejícím konci dnů.

Půl hodiny seděl naprosto klidně a intenzivně přemýšlel o dopise, který bude muset napsat. S myslí nadále průzračně jasnou a bystrou skládal dopis slovo za slovem.

Byl připraven. Sklonil hlavu, pronesl krátkou modlitbu a položil prsty na klávesy počítače.

Drazí přátelé v Kristu, mnozí z Vás viděli dnes večer Kulatý stůl Ameriky, který uváděl reverend Don T. Spates. Slyšeli jste ho hovořit o projektu Isabella. Slyšeli jste reverenda Spatese, když zmínil svůj tajný zdroj, „oddaného křesťana“, od něhož má své informace.

Tím tajným zdrojem jsem já. Bůh mne požádal, abych Vám vyjevil vše, co vím. Jak s tím naložíte, je mezi Vámi a Hospodinem. Jmenuji se Russell Eddy, jsem pastor misie Shromážděných ve

Tvém jménu v navažské indiánské rezervaci. Naše misie je velmi prostá a vzdálená křesťanská komunita uprostřed arizonské pouště na úpatí hory Red Mesa necelých patnáct kilometrů od projektu Isabella.

Drazí přátelé, přináším Vám zprávy – neskutečné, děsivé, a přece radostné. Toy nač křesťané čekají již dva tisíce lety se děje právě teď\ zatímco píši tento e-mail.

Poslední den nastal. Apokalypsa a Nanebevzetí jsou dnešní noci na dosah ruky. Četli jste o nich v seriálu Ponecháni napospas. Nyní již nejde o fikci. Teď se to děje. Doopravdy.

Vím, že mnozí z Vás už podobná tvrzení znají z minulosti. Mnoho falešných proroků již dříve pronášelo přesně tato slova. Jste skeptičtí a dobře děláte. Já Vás však žádám jen o to, abyste mne vyslechli. „Kdo má uši k slyšení\ slyš! u

Nedopusťte se té chyby, že byste tento e-mail smazali. Pokud tak učiníte, můžete ztratit své místo po pravici Ježíše Krista v soudný den. Přečtěte si, co Vám chci sdělit. Modlete se. Pak se rozhodněte.

Nejprve Vám sdělím dvě zprávy. První z nich je: Antikrist je mezi námi. Setkal jsem se s ním. Mluvil jsem s ním. Je skutečný. Jeho dlouhodobé plány a záměry došly uskutečnění. Bůh je mi svědkem, že si přímo přede mnou strhl z tváře masku a odhalil se.

Druhá má zpráva je ještě důležitější: Apokalypsa právě nastala. Začíná právě této noci.

Cítím vaši přirozenou skepsi. Říkáte si, právě teď? Apokalypsa? Když nahoře v pokoji spí mé děti? Když je moje žena v posteli? Vyloučeno! Ale přemýšlejte o tom, co řekl apoštol Matouš: „ V tu hodinu, v kterouž se nenadějete, Syn člověka přijde? Toto je ta hodina. Je to tady. Právě teď.

A nyní Vám předložím důkaz pro svá tvrzení. Klíčem je pasáž knihy Zjevení 13:1 a sousední pasáže.

„Já stál jsem na písku mořském. I viděl jsem šelmu vystupující z moře, kteráž měla sedm hlav a deset rohů. A na rozích jejích deset korun a na hlavách jejích jméno rouhání.“

„Písek mořský“ je arizonská poušť. Isabella měří na délku přesně sedm mil. Isabella má různé detektory, z nichž každý zaznamenává deset různých částic. Některé z těchto detektorů se ve skutečnosti nazývají „rohy“. Pokud si myslíte, že si to vymýšlím, podívejte se na webovou stránku projektu Isabella, www.theisabellaproject.org. Všechno tam najdete.

‚J dal jí drak sílu svou, a trůn svůj, a moc velikou.“

A kdo je tím Antikristem, který vše řídí? Je to muž jménem Gregory North Hazelius. To on navrhl projekt Isabela, dostal za něj peníze a nyní vede celý tým. The New York Times jej nazvali „nejchytřejším mužem na zemi“. Hazelius se mnohokrát vychloubal. Jednou řekl, že „všichni jsou intelektuálně pode mnou“ a lidské bytosti nazval „tupou rasoua. Je to tak, drazí přátelé. Avšak nyní se odhalila jeho skutečná povaha: Gregory North Hazelius je Antikristem. Nevěříte mi? Já se s ním setkal. Hovořil jsem s ním z očí do očí. Poslouchal jsem jeho rouhačská slova, jeho plivání žluči na našeho Spasitele. Slyšel jsem, jak nazývá křesťany „hmyzem“ a „bakteriemi“. Ale nevěřte mně: věřte Bibli. Tady je další ukázka z 13. kapitoly Zjevení.

„A klaněli se šelmě, řkouce: Kdo jest podobný té šelmě? I dána jsou jí ústa mluvící veliké věci a rouhání… Protož otevřela ústa svá k rouhání se k Bohu, aby se rouhala jménu jeho, i Stánku jeho, i těm, kteříž přebývají na nebi.“

Jak jste slyšeli v pořadu Kulatý stůl Ameriky, zařízení Isabella se prohlašuje za Boha. Ale oni nerozmlouvají s Bohem, přátelé. Rozmlouvají se Satanem.

„Běda těm, kdož přebývají na zemi a na moři; neboť dábel sestoupil k vám, maje hněv veliký, věda, že krátký čas má.“

Satan je zahnán do rohu. Snaží se o poslední výpad – a nikdy nebyl nebezpečnější.

Možná se ptáte: A kde je důkaz? Poslouchejte a uslyšíte. Přemýšlejte o tomto prohlášení, které jsem převzal přímo z webové stránky projektu Isabella: „Při plném výkonu Isabella znovu vytvoří v SNula teplotu vesmíru v první milióntině sekundy Velkého třesku, teplotu více než bilion stupňů Fahrenheita.“ A nyní se podívejte na verš knihy Zjevení 13:13.

„A činí divy veliké, takže i ohni rozkazuje sestupovati s nebe na zem před obličejem mnohých Udí.“

Znovu došlo proroctví apoštola Jana naplnění.

Přečtěte si další větu z webové stránky projektu Isabella: „Superpočítač řídící Isabellu je nejvýkonnější výpočetní zařízení na planetě. Dosahuje maximální rychlosti patnácti petaflopů (patnáct kvadrilionů výpočtů za sekundu). Toto je v zásadě odhadovaná rychlost lidského mozku.“ A nyní toto srovnejte s knihou Zjevení: ‚J dáno jí, aby dáti mohla ducha tomu obrazu šelmy, aby i mluvil obraz šelmy, a aby to způsobila, kteříkoli neklaněli by se obrazu šelmy, aby byli zmordováni.“

Půjdete dnes klidně spát, třebaže víte, že Vás Antikrist zabije?

A nakonec Vám, drazí přátelé, předložím poslední pasáž knihy Zjevení, poslední, jež leží v samotném srdci vidění apoštola Jana: „Kdo má rozum, sečtiž počet šelmy! Neboť jest počet člověka, a jestiť počet ten šest set šedesáte a šest.“

Tak nám Bible říká, že rozpoznáme Antikrista – podle čísla 666. Prvním jazykem apoštola Jana byla hebrejština. Věděl, že každé hebrejské písmeno má číselný ekvivalent. Gematrie je proces hledání skrytých čísel v hebrejském jméně či textu. Podívejme se tedy, co se stane, pokud proces gematrie použijeme na Isabellu a její umístění, Arizonu. Pokud římská písmena změníme na jejich hebrejské ekvivalenty a každému hebrejskému písmenu přiřadíme správné číslo, je výsledek tento:

A | Alef | 1
R | Reš | 200
I | Yod | 14
Z | Sin | 300
O | Ajin | 100
N | Nun | 50
A | Alef na konci | 1
Celkem | 666 |

Pořád nevěříte? Podívejte se dál:

I | Yod | 14
s | Sin | 300
A | Alef | 1
B | Bejt | 2
E | He | 88
L | Lamed | 130
L | Lamed | 130
A | Alef na konci | 1
Celkem | 666 |

Drazí přátelé, není to snad důkaz, na který jsme čekali?

A nyní se zamyslete nad touto pasáží z knihy Zjevení:

„I shromáždil je na místo, kteréž slově Židovský Armageddon.“ Armageddon je místo, kde Satan naposledy zaútočí na Bohem ustanoveného krále, Ježíše. Slovo Armageddon je odvozeno od hebrejských slov Har Megido, jež znamenají „Hora Megido“. Tato „hora“ však nebyla ve Svaté zemi nikdy nelezena a slovo „Megido“ jen označuje starodávnou formu hebrejského označení načervenalé půdy. Vidíte tedy, že slovo „Armageddon“ z knihy Zjevení se ve skutečnosti odkazuje na místo zvané „Červená hora“. Drazí přátelé, projekt Isabella je umístěn na místě zvaném Red Mesa v Arizoně. Navahové ji označují Dzilth Čhíí, což v doslovném překladu znamená „Červenou horu“ – Armageddon.

Toto jsou mé důkazy, drazí přátelé. Nyní je míč na Vaší straně hřiště. Jak s touto informací naložíte? Nadešel nejzásadnější okamžik ve Vašem životě křesťana, PRAVĚ TEĎ, když si čtete můj e-mail. CO UDĚLÁTE?

Zůstanete doma? Budete váhat a přemýšlet, jestli jsem se nezbláznil? Zůstanete sedět u počítače a dál přemýšlet, kde asi Red Mesa je, nebo jak se sem uprostřed noci dostanete? Rozhodnete se, že to počká do zítra? Budete čekat na důkaz, na znamení?

Nebo na mou výzvu zareagujete hned teď a stanete se pěšákem v armádě Boží? Odhodíte vše hned teď\ vstanete od počítače hned teďy odejdete z domova a přidáte se ke mně v „boji, k tomu velikému dni Boha všemohoucího“? Budete se bít po mém boku hned teď, bratři v Kristu, v poslední bitvě proti Satanovi a jeho Antikristu? ROZHODNUTÍ JE NA VÁS.

V Kristu, pastor Russ Eddy misie Shromážděných ve Tvém jménu Blue Gap, Arizona

Tento originální e-mail byl odeslán 14. září ve 21.37.

ZVEŘEJNĚTE A PŘEPOŠLETE TENTO E-MAIL VŠEM SVÝM KŘESŤANSKÝM PŘÁTELŮM – PAK PŘIJEĎTE K RED MESE A PŘIPOJTE SE KE MNĚ!

Když Eddy dopsal, byl propocený a ruce se mu třásly. Ani si to po sobě nepřečetl. Bůh mu vedl ruku, takže to znamenalo, že je to dokonalé. Najel na předmět zprávy a napsal:

Red Mesa = Armageddon

Zkontroloval seznam adres, který tvořil v naději získat peníze na misijní činnost. Některé adresy získal od církví a křesťanských adresářů; jiné byly kontakty z křesťanských diskusních stránek, skupin, chatů a diskusních skupin Usenetu.

Dva tisíce sto šestnáct jmen. Většina samozřejmě nezareaguje. To se podle Bible dá čekat – „Neboť mnoho jest povolaných, ale málo vyvolených“. Ale dva tisíce je solidní začátek. Z nich pár desítek přepošle e-mail a vydá se na cestu k Red Mese. Pár stovek možná odpoví na další kolo, pár tisíc na další. Dopis se objeví na stovkách křesťanských webových stránek. Křesťanští bloggeři se toho chopí a zprávy se rozšíří. Eddy strávil na internetu dostatek času, takže věděl, že matematika je na jeho straně.

Celý adresář zkopíroval do políčka Komu: a přesunul kurzor na tlačítko s letadýlkem. Zhluboka se nadechl a stiskl tlačítko myši. Ozvalo se svištění a e-mail odlétl do elektronického éteru rychlostí světla.

A je to.

Seděl a chvěl se. Všude bylo ticho. Ale svět už se změnil.

Zůstal sedět ještě pět minut. A pak, zatímco kontroloval svůj dech, vstal a narovnal se. Po dlouhém váhání vytáhl klíče z kapsy, odemkl pořadač vedle stolu a vytáhl revolver Ruger .44 Magnum Blackhawk, který mu daroval jeho otec k osmnáctinám. Byla to limitovaná edice, replika zbraně z Divokého západu, ale aktualizovaná a spolehlivá. Před mnoha lety s ní strávil pár dní na střelnici, udržoval ji neustále řádně naolejovanou a v dobrém stavu.

Eddy si nedělal žádné iluze. Tohle bude válka – opravdová válka.

Nabil do revolveru plášťové střely Remington s měkkou špičkou. Uložil zbraň s dvěma krabicemi náhradní munice do batohu, přidal láhev s vodou, baterku, náhradní baterie, dalekohled, svou bibli, notes a tužku. Našel náhradní láhev s palivem, kterou měl neustále naplněnou kerosinem pro případ výpadku energie. I tu vložil do batohu.

Přehodil si batoh přes rameno, vyšel do nočního vzduchu a podíval se na Red Mesu, jejíž temná silueta se tyčila na pozadí nočního nebe. Projekt Isabella prozrazovalo jediné tenké světlo na okraji temného kamenného ostrova.

Vhodil batoh do kabiny pickupu a nasedl vedle něj. Neměl dost paliva na vrchol stolové hory. Ale copak na tomhle záleží? Bůh, který ho zavedl takhle daleko, ho jistě zavede domů a znovu jej spojí s jeho dětmi, pokud ne v tomto pozemském životě, pak jistě v tom následujícím.

„VŠICHNI ZPÁTKY NA MÍSTA,“ rozkázal Hazelius hlasem, který znovu získával sílu. Otočil se zpět k Vizualizátoru a promluvil k němu. „Tak dobře, začněme znovu od začátku. Co vlastně jsi – doopravdy?“

Ford se díval na obrazovku jako u vytržení, čekal, až se zobrazí zpráva. Cítil, jak jej to vtahuje takřka proti jeho vůli.

Z důvodů>které již byly objasněny, se nemůžete dozvědět, co jsem. Termín J8ůh>blízko, ale přesto zůstává jen ochuzujícím popiskem.

„Jsi součástí vesmíru, nebo jsi na něm nezávislý?“ zeptal se Hazelius zamyšleně.

Žádná nezávislost neexistuje. Všichni jsme jedním.

,yA proč existuje vesmír?“

Vesmír existuje, protože je jednodušší než nic. Proto existuji i já. Vesmír nemůže být jednodušší\ než je. Toto je fyzikální zákon, od nějž se odvozují všechny ostatní.

„A co může být jednodušší než nic?“ zeptal se Ford.

„Nic* nemůže existovat. To je přímý paradox. Vesmír je stav, který nejvíce odpovídá ničemu.

„Pokud je všechno tak jednoduché,“ zeptal se Edelstein, „proč je vesmír tak složitý?“

Dokonalost vesmíru, kterou vnímáte vy, je jen zjevným rysem jeho jednoduchosti.

„A co je to ta hluboká jednoduchost, která je v jádru všeho?“ zeptal se Edelstein.

To je ona skutečnost, která by vám rozlomila mysl.

„Už to začíná být únavné!“ zvolal Edelstein. „Pokud jsi tak inteligentní, určitě to umíš vysvětlit i nám, ubohým nevzdělaným pozemšťanům!

Chceš nám skutečně namluvit, že o realitě víme tak málo, že naše fyzikální zákony lžou?“

Vytvořili jste si fyzikální zákony v rámci existence času a prostoru. Všechny vaše zákony jsou založeny na referenčních rámcích. To neplatí. Brzy dojde k rozpadu a převrácení vašich vychvalovaných předpokladů o skutečném světě. A z jejich popela vybudujete nový druh vědy.

„Pokud jsou naše fyzikální zákony do jednoho falešné, jak to, že naše věda slaví takové úspěchy?“

Newtonovy zákony pohybu, třebaže byly nesprávné, dostačovaly k vyslání osob na Měsíc. Totéž platí pro vaše zákony: jsou to použitelnépřibližnosti, jež jsou od základu mylné.

jak chceš vytvořit zákony fyziky bez času a prostoru?“

Marníme čas dohadováním se nad metafyzickými otázkami.

„A o čem bychom se tedy měli bavit?“ zeptal se Hazelius namísto Edelsteina.

O tom, proč jsem tady.

„A sice?“

Mám pro vás úkol.

Zpěv Isabelly náhle přešel v kvílení, jako by se kolem řítil vlak. Odkudsi z hory se ozvalo hučení, záchvěv samotné páteře stolové hory. Obrazovka krátce zablikala a objevilo se na ní zrnění, v němž nebyla slova čitelná.

„Do háje,“ hlesl Dolby. „Do háje.“ Usilovně se snažil nastavit ovladače počítače a bušil prsty do kláves.

„Co se to děje, hergot?“ zvolal Hazelius.

„Dekolimace paprsku,“ odpověděl Dolby. „Harlane, krucifix, zapínají se ti tady alarmy kvůli proudění energie! Alane! Vrať se k serverům! Co tam všichni postáváte jako paka, krucinál!“

„Zpátky k přístrojům!“ rozkázal Hazelius.

Bunkrem otřásl další otřes. Všichni spěchali ke svým počítačům. Na obrazovce stál další nápis, dosud nepřečtený.

„Stabilizujeme se,“ řekl St. Vincent.

„Znovu kolimujeme,“ hlásil Dolby. Tričko měl na zádech stále propocenější.

„Alane, co servery?“

„Pod kontrolou.“

„A magnet?“ zeptal se Hazelius.

„Zatím drží,“ řekl Dolby. „Ale moc dlouho to trvat nebude. Tohle bylo o prsa.“

„No dobře.“ Hazelius se otočil zpět k Vizualizátoru. „Tak povídej, co je to za úkol?“

Benzin v pickupu došel těsně pod příjezdovou cestou. Eddy využil zbytku setrvačnosti k tomu, aby sjel z vozovky do křovisek, kde se vůz zastavil. Nad obrysy borovic viděl nepatrnou záři světla na noční obloze, která označovala projekt Isabella pět kilometrů na východ od něj.

Vystoupil z vozu, vytáhl batoh, navlékl si jej a vyrazil po silnici. Měsíc ještě nevyšel. I když z přívěsu viděl hvězdy, dnes v noci mu na vrcholu stolové hory připadaly nepřirozeně jasné jako zářivá kola a víření, jež zaplňovala nebeskou klenbu. V dálce proti obloze viděl, jak se k Isabelle sbíhají stožáry vysokého napětí.

Vnímal tlukot svého srdce. Slyšel, jak mu v uších zpívá krev. Nikdy se necítil tak živý. Rychle kráčel a za dvacet minut dorazil k odbočce k starému obchodu Nakai Rock. Tady se zastavil a pak se rozhodl prozkoumat údolí. Během pár minut došel na okraj útesů, kde silnice klesala do údolí. Zaostřil dalekohled na osadu.

Uprostřed pole stálo velké týpí, svítilo mihotavým světlem ohniště uvnitř. Opodál stála zvláštní konstrukce, kupole z větví spojených do sebe a zakrytá plachtami, které byly zatížené kameny. Za ní dohasínal táborák, z něhož vyčnívala hromada jasně rudých kamenů.

Už to jednou viděl: navažská potní chýše.

V suchém, tichém vzduchu se rozléhaly nepatrné zvuky zpěvu a rychlého bubnování. Podivné. Navahové pořádají obřad. Že by to vycítili i oni – sílu a velikost toho, k čemu se schyluje? Vycítili blížící se hněv Boží? Ale oni byli modláři, uctívali falešné bohy. Smutně zavrtěl hlavou. „Neboť těsná jest brána a úzká cesta,, kteráž vede k životu,, a málo jest nalézajícíchji“

Potní chýše a typí byly jen další známkou toho, že poslední dny skutečně nastaly, že ďábel vstoupil mezi ně.

Kromě Navahů působilo údolí opuštěně, v rozptýlených domech panovala tma. Eddy je obešel a minul osadu, za dalších deset minut dorazil k přistávací dráze. I hangáry čněly opuštěně proti noční obloze. Antikrist a jeho učedníci se shromáždili na Isabelle, hluboko pod zemí – o tom nepochyboval.

Blížil se k plotu kolem zabezpečené oblasti a dával pozor, aby se nedostal tak blízko, aby aktivoval alarm, pokud tu nějaký byl. Stál v záři prudkých sodíkových světel, jež oblast osvětlovala. Výtah k Isabelle stál pár stovek metrů od něj, vysoká, ošklivá budova bez oken se změtí antén a satelitních talířů na střeše. Cítil, jak se mu zem chvěje pod nohama; slyšel hučení Isabelly. „A měly nad sebou krále, anděla propasti, jemuž jméno Židovsky Abaddon“

V hlavě a duši měl žár jako v horečce. Zvedl oči k obřím ocelovým věžím, které přiváděly elektřinu na provoz stroje, a ztuhl. Mohla to být samotná armáda ďábla, projíždějící nocí. Vysokonapěťové dráty praskaly a hučely jako vlasy nabité statickou elektřinou. Sáhl do batohu a nahmatal teplou kůži své bible s pocitem uklidňující jistoty. Krátkou modlitbou se vzpamatoval a kráčel k nejbližšímu sloupu pár stovek metrů odtud.

Zastavil se pod sloupem. Obří tyče mizely nahoře v nočním obloze, viděl je jen podle tmavých čar, které se rýsovaly proti nebi. Elektrické dráty prskaly a syčely jako hadi, zvuk se mísil se sténáním větru ve vzpěrách jako symfonie zatracených. Eddy se zachvěl až do morku kostí.

Znovu si vybavil pasáž z knihy Zjevení:..aby je shromáždili k boji, k tomu velikému dni Boha všemohoucíhoPřijdou. Tím si byl jistý. Musí se na ně nachystat. Potřebuje plán.

Začal prohledávat oblast, všímal si krajiny a okolí, cest, přístupových bodů, oplocení, sloupů a dalších staveb.

Nad ním syčely a prskaly elektrické dráty. Hvězdy se třepetaly. Země se otáčela. Russell Eddy kráčel tmou a poprvé v životě si byl zcela jistý svou pravdou.

LOCKWOODA PŘEKVAPILA OŠUNTĚLOST a strohá funkčnost Situační pracovny v Bílém domě. Visel tu zápach sklepní klubovny, kterou dlouho nevětrali. Stěny měly okrovou barvu. Ve středu místnosti stál mahagonový stůl s mikrofony uprostřed. Podél stěn viděl ploché obrazovky. U dvou delších stěn stály židle, jedna vedle druhé.

Škaredé, ústavní hodiny na konci stolu ukazovaly přesně půlnoc.

Prezident vešel a vypadal ve svém šedém obleku a tmavé kravatě velmi svěže, bílé vlasy uhlazené dozadu. Otočil se k příslušníku námořnictva, který měl zjevně na starost elektroniku. „Chci, abyste obeslal předsedu sboru náčelníků štábů, mého poradce pro otázky národní bezpečnosti, ministra vnitřní bezpečnosti, ředitele FBI a ředitele CIA.“

„Rozkaz, pane prezidente.“

„A nezapomeňte na šéfa zpravodajského výboru Senátu, aby mi pak nenadával, že jsme ho vynechali.“

Posadil se do čela stolu. Roger Morton, vedoucí kanceláře, si poslušně a opatrně sedl vpravo od něj. Gordon Galdone, vedoucí kampaně, velký a neupravený jako rozestlaná postel v hnědém konfekčním obleku se posadil na opačnou stranu. Jean si sedla na židli u stěny v rohu za prezidentem, připravená s notesem psát si poznámky.

„No, začneme – ostatní se k nám přidají, až přijdou.“

„Ano, pane.“

Na některých plochých panelech se již objevovaly tváře pozvaných. Jack Strand, ředitel FBI, byl první. Seděl ve své kanceláři v Quantiku, za sebou obrovský emblém FBI, ostře řezané policejní rysy měl zvrásněné starými jizvami po akné a vytrvale se díval do kamery – vyzařovala z něj jistota, nebo se o to aspoň snažil.

Ministr energetiky jménem Hall, který měl zdánlivě na starosti projekt Isabella, se objevil jako další ze své kanceláře na Independence Avenue. Nikdy však otěže nepřevzal – delegování povinností mu šlo skvěle – a nyní vypadal děsivě, na povislé tváři vrstvu potu; modrou kravatu měl pod krkem utaženou tak pevně, že se zdálo, že se před chvílí na ní pokusil oběsit.

„No dobře,“ pronesl prezident a pleskl dlaněmi do stolu před sebou. „Pane ministře Halle, vy jste odpovědný za projekt, takže co se to tam proboha děje?“

„Omlouvám se,“ koktal Hall, „pane prezidente, nemám ponětí. Je to bezprecedentní. Nevím, co na to říct…“

Prezident ho přerušil a otočil se k Lockwoodovi. „Kdo byl jako poslední ve styku s týmem Isabella? Stane, víte to?“

„Nejspíš já. Mluvil jsem se svým člověkem v sedm hodin, hlásil, že vše jev pořádku. Říkal mi, že je plánována zkouška provozu a že v osm půjde dolů za ostatními. Nezmínil se o ničem, co by se vymykalo normálu.“

„Máte nějakou představu, co se děje?“

Lockwood v hlavě probíral všechny možnosti, žádná z nich však nedávala smysl. Ovládal paniku, která se mu rodila v útrobách, a udržoval hlas vyrovnaný a klidný. „Myslím, že to nedokážu pojmenovat.“

„Mohlo by se jednat o nějakou interní vzpouru? Sabotáž?“

„Vyloučit to nemůžu.“

Prezident se otočil na předsedu sboru náčelníků štábů, který seděl ve své kanceláři v Pentagonu v pomačkané maskované uniformě. „Pane generále, vy máte pod sebou jednotky rychlého zásahu, kde je nejbližší z nich?“

„Nellis v Nevadě.“

„Jednotka Národní gardy?“

„Ve Flagstaffu.“

„FBI? Kde je nejbližší terénní kancelář?“

Jack Strand, ředitel FBI, odpověděl ze své obrazovky: „Taky ve Flagstaffu.“

Prezident se zamyslel, obočí zachmuřené, a bubnoval prstem do stolu. „Generále, pošlete tam na prošetření nejbližší vrtulník.“

Na ta slova si Gordon Galdone, vedoucí kampaně, poposedl, vzdychl a přitiskl si prst k měkkým rtům.

Věštírna hovoří, pomyslel si Lockwood hořce.

„Pane prezidente?“ Ten člověk měl dunivý hlas nikoli nepodobný Orsonu Wellesovi v jeho obézním období.

„Ano, Gordone?“

„Smím si dovolit poznamenat, že nejde jen o vědecký či vojenský problém? Jde o problém politický. Média a další se už týdny dotazují, proč Isabella není spuštěna. Timesy měly minulý týden úvodník na toto téma. Před čtyřmi dny jeden z vědců spáchal sebevraždu. Čeká nás bouře mezi křesťanskými fundamentalisty. A teď vědci nezvedají telefony. Navíc tam jeden z vědeckých poradců funguje na vedlejší poměr jako špion.“

„Gordone, já to schválil „ namítal prezident.

Galdone se nenechal přerušit. „Pane prezidente, míříme do mediální katastrofy. Vy jste podpořil projekt Isabella. Ztotožňoval jste se s ním. Zasáhne vás to značnou měrou – pokud ovšem tento problém hned nevyřešíme. Na vyslání helikoptéry už je příliš pozdě a nestačí to. Potrvá to celou noc a ráno z toho bude průšvih jako barák. Bůh nám pomáhej, až se toho chopí média.“

„A co tedy navrhuješ, Gordone?“

„Vyřešit ten problém do zítřejšího rána.“

„A jak?“

„Poslat tam tým vybavený tak, aby mohl Isabellu ovládnout a vypnout – a vědce odtamtud odvézt.“

„Tak moment,“ protestoval prezident. „Projekt Isabella je nejlepší, co jsem udělal. Když ji vypnu, tak jsem ztracený.“

„Buď vy vypnete ji, nebo ona vypne vás.“

Lockwooda udivilo, že některý poradce mluví s prezidentem takhle příkře.

Morton promluvil. „Pane prezidente, souhlasím s Gordonem. Máme necelé dva měsíce do voleb. Nemůžeme si dovolit luxus vyčkávání. Musíme zastavit projekt Isabella dnes v noci. A zbytek můžeme vyřešit později.“

„Vždyť ani nevíme, co se tam děje,“ namítal prezident. „Jak víte, že tam nedošlo k nějakému teroristickému útoku nebo únosu rukojmích?“

„Možná došlo,“ přikývl Morton.

Ticho. Prezident se otočil ke svému poradci pro otázky národní bezpečnosti na jednom z monitorů. „Máte zprávy, že by se dělo něco v souvislosti s národní bezpečností?“

„Nevíme o ničem, pane prezidente.“

„Fajn, tak tam pošleme tým. Ozbrojený a připravený na jakýkoli konflikt. Ale žádná velká mobilizace, která by jenom upozornila tisk nebo by z nás následně udělala voly. Malý, elitní tým typu SWAT s dokonalým tréninkem – zajede tam, zajistí tu díru, vypne ji a odveze vědce pryč. Operace musí skončit do rozbřesku.“ Opřel se. „No: kdo to dokáže?“

Promluvil ředitel FBI. „Tým na záchranu rukojmích ve Skalistých horách sídlí v Denveru, necelých šest set kilometrů od projektu Isabella. Jedenáct špičkových lidí, všichni bývalí členové jednotek Delta, speciálně vycvičení k působení na americké půdě.“

„Ano, ale tady v CIA…,“ spustil ředitel CIA.

„Výborně.“ Prezident ho přerušil a otočil se k Lockwoodovi. „Stane? Co vy na to?“

Lockwood se snažil zachovat klidný hlas. „Pane prezidente, podle mého je tento rozhovor o výjezdu komanda poněkud předčasný. Zcela souhlasím s tím, co jste řekl předtím – měli bychom nejprve zjistit, co se tam děje. Určitě existuje nějaké rozumné vysvětlení. Dejme tomu tam pošleme helikoptéru s několika lidmi, kteří zaklepou na dveře.“

Morton promluvil strohým hlasem. „Zítra ráno tam budou reportéři každé televizní stanice v zemi. Budeme pracovat pod mikrofony médií. Naše volnost pohybu bude ta tam. Pokud se tam vědci z nějakého důvodu zabarikádovali, mohlo by to být nové Waco.“

„Waco?“ opakoval Lockwood nevěřícně. „Mluvíme tady o dvanácti špičkových vědcích, které vede nositel Nobelovy ceny. To není hrstka pomatených sektářů!“

Vedoucí kanceláře se otočil k prezidentovi. „Pane prezidente, důrazně podotýkám, že tuto operaci je nutno dokončit bezodkladně před východem slunce. Jakmile tam budou média, všechno se změní. Nemáme čas poslat tam někoho ‚klepat na dveře*.“

„Naprosto souhlasím,“ přikývl Galdone.

„Jiná možnost není?“ zeptal se prezident tiše.

„Ne.“

Lockwood polkl. Cítil se děsně. Prohrál v debatě a teď ho přinutí účastnit se uzavření projektu Isabella. „Navrhované řešení ale může způsobit i problémy.“

„Jaké?“

„Nejde jen tak odpojit napájení Isabelly. Mohlo by dojít k explozi. Proud energie je složitá věc a může být řízen pouze zevnitř, počítačem. Pokud z nějakého důvodu ten tým vědců uvnitř… nespolupracuje, musíte s sebou mít někoho dalšího, kdo Isabellu vypne bezpečně.“

„Koho doporučujete?“

„Toho, co předtím, Bernarda Wolfa z Los Alamos.“

„Pošleme pro něj vrtulník. A jak proběhne průnik?“

„Přístupové dveře k Bunkru jsou vyztužené proti vnějšímu útoku. Všechny systémy přívodu vzduchu jsou vysoce zabezpečené. Pokud tým odmítne nebo nemůže otevřít vstupní dveře, může být obtížné se k nim dostat.“

„Bezpečnost nelze nijak obejít?“

„Ministerstvo vnitřní bezpečnosti se domnívalo, že takový prvek by umožnil průnik teroristů.“

„A jak se tedy dostaneme dovnitř?“

Ježíš, to bylo nepříjemné. „Nejlepší bude přímo předními dveřmi, pomocí výbušnin. Je to v půlce cesty po prudkém útesu. Vpředu je shromaždiště, ale většina je schovaná pod útesem, určitě tam nelze přistát s armádní helikoptérou. Musíte tým vysadit nahoře a poslat je dolů, pak překonat dveře. Popisuju tu nejhorší variantu. Vědci podle mě prostě tým pustí dovnitř sami.“

„Jak tam dostali to těžké vybavení, když tam není příjezdová cesta?“

„Používali starou důlní silnici a pak ji odstřelili dynamitem od úbočí hory, když byla Isabella hotová. Znovu – bezpečnost.“

„Chápu. Povězte mi o těch vstupních dveřích.“‚Je to titanový kompozitní materiál. Velmi tvrdý na řezání. Výbušniny budou asi nejlepší.“

„Sežeňte mi parametry. A pak?“

„Uvnitř je velká jeskyně. Tunel Isabelly uvidíte přímo před sebou. Nalevo je řídicí místnost, jíž říkáme Můstek. Do ní vedou dveře z dvouapůlpalcové nerezavějící oceli jako poslední pojistka proti průniku. Seženu vám plány.“

„A to je z hlediska bezpečnosti vše?“

„Ano.“

„Jsou ozbrojeni?“

„Bezpečnostní pracovník, Wardlaw, má u sebe zbraň. Jiné palné zbraně nejsou povoleny.“

Morton se otočil na prezidenta. „Pane prezidente, potřebujeme váš rozkaz, abychom mohli tuto operaci rozjet.“

Lockwood se díval, jak prezident zaváhal, pohlédl na něj a pak se obrátil na ředitele FBI. „Pošlete tam váš tým na záchranu rukojmích. Odvezte vědce z hory a vypněte Isabellu.“

„Rozkaz, pane prezidente.“

Vedoucí kanceláře zavřel své desky s plesknutím, které jen zdůraznilo Lockwoodův pocit, jako by právě dostal facku.

BUNKREM SE ROZLÉHAL PIŠTIVÝ ZVUK. Obrazovka blikala. Ford stál jako přikovaný před Vizualizátorem, Kate vedle něj. Nějak si nedokázal vzpomenout, kdy ho chytila za ruku.

Na obrazovce se objevilo dalších pár slov odpovědi na Hazeliovu otázku.

Velká monoteistická náboženství světa byla nezbytná pro vývoj lidské kultury. Vaším úkolem je vést lidskou rasu k další myšlenkové soustavě.

„A tou je?“

Věda.

„To je nesmysl – věda nemůže být náboženstvím!“ opáčil Hazelius.

Vy jste už zahájili nové náboženství-jenom si to odmítáte připustit. Náboženství bylo kdysi způsobem pochopení světa. Tuhle roli teď převzala věda.

„Věda a náboženství jsou dvě rozdílné věci,“ vložil se Ford do diskuse. „Kladou odlišné otázky a vyžadují odlišné důkazy.“

Věda a náboženství usilují o totéž: o pravdu. Mezi nimi nemůže dojít k usmíření. Kolize světonázorů již probíhá a zhoršuje se. Věda už vyvrátila většinu klíčových domněnek historických náboženských systémů světa a přivedla tato náboženství do stavu blízkého varu. Vaším úkolem je pomoci lidstvu najít cestu z krize.

„No to snad ne!“ zvolal Edelstein. „Copak si myslíš, že fanatici na Středním východě – nebo fanatici z amerického Jihu, to je fiik – změní názor a přijmou vědu jako nové náboženství? To je kravina.“

Předložíte světu má slova a příběh o tom, co se tady přihodilo. Nepodceňujte mou moc – moc pravdy.

„A kam s tímhle novým náboženstvím máme jít? Jaký je jeho smysl? Kdo je potřebuje?“ ptal se Hazelius.

Bezprostředním cílem lidstva je uniknout omezením biochemie. Musíte uvolnit svou mysl od masa vašich těl.

„Masa? Tomu nerozumím,M řekl Hazelius.

Masa. Nervů. Buněk. Biochemie. Média, s jehož pomocí myslíte. Musíte osvobodit mysl od masa.

„Ajak?“

Už jste začali zpracovávat informace nad rámec vaší tělesné existence pomocí počítačů. Brzy objevíte způsob, jak je zpracovávat pomocí kvantových počítačů, což vás zavede ke spoutání přirozených kvantových procesů ve světě kolem vás jako nástroje výpočtu. Pak už nebudete potřebovat stroje na zpracovávání informací. Rozšíříte se do vesmíru, doslova i v přeneseném smyslu, jako další inteligentní bytosti před vámi. Uniknete vězení biologické inteligence.

„A co pak?“

Časem se spojíte s dalšími rozšířenými inteligencemi. Všechny tyto spojené inteligence objeví způsob vzájemného průniku do třetí fáze mysli, která pochopí prostou skutečnost, jež vězí v jádru existence.

yyA víc nic? O nic jiného nejde?“ zeptala se Kate.

Ale jde. Tohle je jen předehra k mnohem většímu úkolu.

Vizualizátor se zachvěl, po obrazovce přelétly pruhy zrnění. Dolby pracoval u svého počítače sehnutý a zamlklý. Slova se vlnila jako odraz v černé vodě.

yyA to je co?“ zeptal se Hazelius nakonec.

Zastavit smrt vesmíru vlivem žáru.

Ford cítil, jak mu Kate sevřela dlaň.

Booker Crawley si vzal šálek kávy do pracovny a posadil se do křesla před televizí. Znovu zvedl dálkové ovládání a přepínal mezi zpravodajskými kanály. Nic. Zatím se neobjevily žádné reakce na vášnivá obvinění, která Spates pronesl ve svém pořadu. Crawley přesto nemohl setřást dojem, že se něco semele. Podíval se na hodiny. Bylo půl druhé východního času – v Arizoně půl dvanácté. Nebo jedenácté?

Vydechl a napil se hořké kávy. Šílí bezdůvodně. Zatím všechno postupovalo podle plánu a Spatesův pořad, jakkoli byl potrhlý, určitě vytluče duši z navažské kmenové rady.

Z té myšlenky se mu udělalo lépe.

A přece… Neškodilo by spojit se se Spatesem a zjistit, kde sebral ty úděsné informace o tom, že Isabella se prohlašuje za Boha.

Vytočil nejprve Spatesovo číslo do kanceláře s marnou nadějí, že ještě bude v práci. Linka byla kupodivu obsazena. Žádný záznamník, jen obsazeno. Několik minut počkal a pak je vytočil znovu, pak znovu a znovu, a pořád nic.

Možná je tam porucha.

Potom zkusil Spatesův mobil a okamžitě byl přesměrován do hlasové schránky. „Dovolali jste se do hlasové schránky reverenda Dona T. Spatese,“ oznamoval milý ženský hlas. „Hlasová schránka je momentálně zaplněna. Zavolejte prosím později.“

Crawley tedy vytočil Spatesovo číslo domů. I tady bylo obsazeno.

Najednou bylo v pracovně dusno. Přešel k oknu, odemkl je a otevřel. Do místnosti proudil čerstvý a příjemný noční vzduch a vzdouval záclony. Několikrát se zhluboka nadechl. Znovu si opakoval, že nenídůvod k panice. Napil se kávy a díval se na ztemnělou ulici; přemýšlel přitom, co přesně ho tak vyplašilo. Obsazená linka?

Reverend bude mít webovou stránku. Třeba tam budou uvedeny nějaké informace.

Posadil se, zapnul laptop a do vyhledávače napsal:

Spates víra v hlavním čase

První se objevil odkaz na kazatelovu oficiální webovou stránku, www.godsprimetime.com. Klepnul na něj a čekal.

Po předlouhé minutě se objevilo chybové hlášení.

PŘEKROČEN ŠIROKOPÁSMOVÝ LIMIT, Server momentálně nemůže zpracovat váš požada-i vek, jelikož došlo k dosažení širokopásmového limitu vlastníka stránky. Zopakujte pokus později. Apache/1.3.37 server na www.godsprimetime.comPort 80

Jeho neklid ještě více vzrostl. Obsazené linky, shozený server… Že by došlo k napadení Spatesova webu? Třeba bude něco na jiných křesťanských stránkách.

Do Googlu zadal:

Isabella Bůh Spates

Objevily se odkazy na řadu neznámých křesťanských webů jako Ježíš je spasitel, Nanebevzetí dnes, Antikrist a podobně. Klepnul na jeden náhodný odkaz a okamžitě se objevil dokument.

Drazí přátelé v Kristu, mnozí z Vás viděli dnes večer Kulatý stůl Ameriky, který uváděl reverend Don T. Spates…

Crawley si dopis jednou přečetl. Pak znovu. Po zádech mu běhal mráz. Tak tohle byl ten Spatesův zdroj, potrhlý pastor někde v Navaholandu. Zpráva na konci stránky uváděla, že šílený pastor odeslal dopis před pár hodinami. Ze seznamu odkazů bylo patrno, že se objevil na velkém počtu webů.

Na kolika? To se dalo zjistit. Zadal do vyhledávače první větu dopisu v uvozovkách, aby se objevily jen ty webové stránky, na nichž se uvádí přesně tento text. O sekundu později se objevil seznam odkazů. Na horní části stránky stál údaj:

Výsledky 1-10 z cca 56 500 pro „Mnozí z Vás viděli dnes večer

Kulatý stůl Ameriky, který uváděl reverend Don T. Spates.w

Crawley dlouho seděl ve své ztichlé georgetownské pracovně. Je možné, že se dopis již objevil na více než padesáti tisících webových stránek? Nepředstavitelné. Dýchal a snažil se uklidnit. Pokud by se zveřejnila jeho úloha v pozadí Spatesova výpadu proti projektu Isabella, spadl by na zem tvrději než jeho starý kamarád Jack Abramoff. Problém byl v tom, že když se nad tím pořádně zamyslel, tak toho vlastně o Spatesovi a jeho evangelické oběžné dráze moc nevěděl. Crawley se cítil jako někdo, kdo nazdařbůh vyhodil kámen do temnoty a nyní slyší desítky rozzuřených chřestýšů. Znovu vstal a přešel k oknu. Venku spal Georgetown. Ulice byly prázdné. Všude vládl mír.

Jak tam stál, uslyšel pípnout počítač, což znamenalo, že dostal e-mail. Vrátil se jej přečíst. Objevilo se malé okno s předmětem zprávy:

Fwd: Fwd: Red Mesa = Armageddon

Otevřel zprávu, začetl se a s údivem zjistil, že se dívá na naprosto stejný dopis, který právě dočetl. Věděl snad někdo o jeho kontaktech se Spatesem? Šlo o nějakou skrytou hrozbu? Poslal mu to snad Spates? Ale když se podíval na obsáhlou hlavičku zprávy s desítkami e-mailových adres, uvědomil si, že není jediný příjemce. A nepoznával ani adresu odesílatele. Šlo o hromadný e-mail, takový elektronický marketing. Marketing pro Armageddon. A cestu do jeho schránky si našel zcela náhodou.

Jak si ten dopis znovu nevěřícně četl a snažil se odhadnout pravděpodobnost toho, že dostane zrovna tenhle e-mail zrovna teď, ozvalo se další pípnutí a dostal další e-mail. V předmětu zprávy stálo totéž – skoro.

Fwd: Fwd: Fwd: Fwd: Red Mesa = Armageddon

Booker Crawley sevřel pevně opěradla svého křesla a nejistě vstal. Když kráčel pracovnou, počítač pípal znovu a znovu, jak dostával další e-maily. Vrávoravě kráčel do koupelny naproti pracovně. Jednou rukou se chytil umyvadla, druhou si přidržoval kravatu a zvracel.

BERN WOLF SE POSADIL DO HELIKOPTÉRY, nervózně žvýkal a sledoval jedenáct po zuby ozbrojených mužů v černém, kteří nastoupili do stroje a v tichosti se posadili na svá místa. Jediným emblémem na jejich uniformách byl nepatrný odznak FBI na prsou. Wolf měl nepříjemný pocit z vlastních maskáčů, bundy a helmy. Bez úspěchu se pokoušel upravit své dlouhé údy do polohy aspoň vzdáleně připomínající pohodlí, nervózně poposedal a založil si ruce na prsou. Zpod helmy mu vyčuhoval dlouhý ohon vlasů: ani nepotřeboval zrcadlo, aby tušil, že je k smíchu. Po hlavě mu stékal pot a v uších mu zvonilo po první části letu.

Jakmile se všichni připoutali, helikoptéra vzlétla do nočního nebe, otočila se a zrychlila. Vyšel vypouklý měsíc, který zaléval pouštní krajinu pod nimi stříbrnou září.

Wolf žvýkal a žvýkal. Co se to kruci děje? Vytáhli ho z domu bez vysvětlení, dovedli na letiště v Los Alamos a nacpali do helikoptéry. Nikdo mu nic neřekl. Připadal si jako na začátku špatného filmu.

Z okna viděl vzdálené vrcholky hor San Juan v Coloradu. Helikoptéra opustila pahorky a Wolf zahlédl pod sebou nepatrnou stužku s odrazem záře hvězd – řeka San Juan.

Letěli přibližně v kurzu podél řeky kolem světel měst Bloomfield a Farmington, pak dál do prázdné tmy. Když se letoun znovu stočil na jih, Wolf zahlédl v dálce tmavý obrys Navajo Mountain, a v této chvíli mu došlo, co je cílem jejich letu: projekt Isabella.

Žvýkal žvýkačku a přemýšlel. Něco zaslechl – jako všichni v komunitě vysokoenergetické fyziky – o problémech s Isabellou. Stejně jako všechny ho zdrtila zpráva o sebevraždě bývalého kolegy, Petera Volkonského. Ne že by měl Rusa nějak v lásce, ale vždycky si ho vážil projeho programátorské dovednosti. Přemýšlel, co se tam asi děje, když tam musí jet komando v černém.

Očtvrt hodiny později se před nimi objevil matný obrys Red Mesy. Jasný shluk světel na okraji ohlašoval místo projektu Isabella. Helikoptéra klesala dolů, letěla podél vrcholku stolové hory a zpomalila nad letištěm osvětleným dvěma dlouhými řadami modrých světel, pak se otočila a přistála na heliportu.

Rotory zpomalily, jeden z členů týmu se zvedl a otevřel dveře nákladního prostoru. Wolfův průvodce mu položil dlaň na rameno a řekl mu, aby počkal. Dveře se otevřely a tým FBI vyskákal ven jeden po druhém; přikrčení černooděnci utíkali z dosahu rotoru, jako by zajišťovali přistávací oblast.

Uplynulo pět minut. Pak mu jeho průvodce pokynul, aby šel ven. Wolf si přehodil batoh přes rameno a pomaličku vystoupil – nehodlal se hnát, aby si ještě zlomil nohu. Přeopatrně sestupoval dolů a krčil se ve víření rotorů. Jeho průvodce mu poklepal na rameno a ukázal na plechovou stavbu. Přešli k ní a průvodce mu otevřel dveře. Vznášela se tu vůně čerstvého dřeva a lepidla a bylo tu prakticky prázdno až na stůl a řadu laciných židlí.

„Posaďte se, pane doktore.“

Wolf shodil batoh na židli u stolu a sám si sedl na druhou. Sotva si uměl představit méně pohodlné sedadlo, tím spíš v tuhle hodinu, tak daleko od polštáře a postele, kde měl být. Pořád ještě mhouřil oči, když vstoupil jeden z mužů. Napřáhl k němu ruku. „Zvláštní velící agent Doerfler.“

Wolf ji nepřítomně přijal, aniž by vstal.

Doerfler si sedl na okraj stolu a snažil se o přátelské a klidné vzezření. Nedařilo se mu to: byl tak nabitý energií jako králíček Energizer. „Asi se ptáte, proč tu jste, že, pane doktore?“

„Jak jste to uhodl?“ Lidi jako Doerfler neměl rád, vadily mu jejich přísné sestřihy, jižanský přízvuk a sladké řeči. Během navrhování projektu Isabella se musel setkávat s mnoha takovými.

Doerfler se podíval na hodinky. „Nemáme moc času, takže to zkrátím. Řekněte mi, jste obeznámen s projektem Isabella, pane doktore?“

„To bych měl být,u pronesl podrážděně. „Byl jsem asistentem ředitele konstrukčního týmu.“

„Byl jste tady už? a

„Ne. Moje práce probíhala výlučně na papíře.“

Doerfler se opřel o loket a v obličeji měl vážný výraz. „Něco se tady přihodilo. Nevíme přesně co. Tým vědců se zabarikádoval uvnitř hory a vypnul všechny externí komunikační linky. Vypnuli hlavní počítač a zapnuli Isabellu na plný výkon pomocí záložních počítačových systémů.“

Wolf si navlhčil rty. Tomu šlo jen těžko uvěřit.

„Nemáme ponětí, co se děje. Může jít o únos rukojmích, mohlo dojít ke vzpouře, nehodě v souvislosti s nečekanou poruchou zařízení nebo výpadku energie.“

„A jaká je moje role?“

„Hned se k tomu dostanu. Muži, s nimiž jste sem přiletěl, jsou členové týmu FBI na záchranu rukojmích. Je to jako elitní tým SWAT. To nemusí zákonitě znamenat, že tam jsou rukojmí, ale musíme počítat i s touto eventualitou.“

„Mluvíte snad o teroristech?“

„Možná. Tým pronikne do zařízení, podle potřeby zachrání rukojmí, neutralizuje nežádoucí osoby, izoluje vědce a vyvede je ven.“

„Neutralizuje nežádoucí – chcete říct, postřílí?“

„Pokud to bude nutné.“

„To si ze mě děláte legraci.“

Doerfler se zamračil. „Ne, pane, nedělám.“

„Vy jste mě probudili, abych se zúčastnil útoku komanda? Je mi líto, pane Doerflere, ale to máte nesprávného Berná Wolfa.“

„Nemáte se vůbec čeho obávat, pane doktore. Přidělil jsem vám průvodce, agenta Millera. Je zcela spolehlivý. Bude s vámi a povede vás na každém kroku. Jakmile bude zařízení zajištěno, vezme vás dovnitř a vy provedete svůj úkol.“

„A sice?“

„Vypnete Isabellu.“

* * *

NELSON BEGAY SLEDOVAL KOMPLEX Isabelly armádním dalekohledem z výhledu na útesech nad údolím Nakai. Přes týpí přelétl vrtulník a jeho rotory jim zničily obřad požehnání a roztřásly stan jako prašný ďábel. Begay s Becentim vylezli na kopec, aby lépe viděli, a zjistili, že přistál na letišti kilometr a půl od nich.

„Jdou po nás?“ zeptal se Willy Becenti.

„Netuším,1“ odpověděl Begay a dál se díval. Z helikoptéry vyskakovali muži se zbraněmi. Když pronikli do hangáru, vyjeli se dvěma hummery a začali do nich ládovat vybavení.

Begay zavrtěl hlavou. „Podle mě to s námi nemá nic společnýho.a

„Určitě?“ Z Becentiho hlasu slyšel zklamání.

„To nevím. Měli bychom tam zajít a podívat se zblízka.“ Mrkl na Becentiho a zahlédl nadšený neklid v jeho očích. Begay mu položil dlaň na rameno. „Hlavně v klidu, jasný?“

STANTON LOCKWOOD SI VYHRNUL MANŽETU a podíval se na své rolexky. Čtvrt na dvě ráno. Prezident dal rozkaz týmu na záchranu rukojmích o půlnoci, teď už byla operace v plném proudu. Před pár minutami tým přistál na letišti. Nyní vykládali své vybavení do hummerů, které je odvezou kilometr daleko do bezpečné oblasti na okraji útesu přímo nad vstupem do Bunkru.

Atmosféra v Oválné pracovně byla napjatá. Jean, prezidentova sekretářka, si proklepávala ruku, aby se zbavila napětí.

„Naložili první hummer,“ řekl ředitel FBI, který podával prezidentovi informace. „Pořád nikde nikdo. Všichni jsou dole v Bunkru, jak jsme si mysleli.“

„Nepodařilo se je kontaktovat?“

„Ne. Všechny komunikace z letiště do Bunkru jsou vypnuté.“

Lockwood si poposedl. Ve své mysli hledal logické vysvětlení. Žádné nenacházel.

Otevřely se dveře ze Situační pracovny a vstoupil Roger Morton s několika listy papíru. Lockwood ho sledoval pohledem. Nikdy toho muže neměl rád, ale teď ho nenáviděl i s jeho rohovinovými brýlemi, dokonalým oblekem a kravatou, kterou jako by měl přilepenou ke košili. Morton byl esencí washingtonského činitele. S těmito nepříjemnými myšlenkami sledoval Mortona, jak se baví s prezidentem, hlavy mají skloněné k sobě a hledí do papíru. Pozvali k sobě Galdoneho a všichni tři cosi dlouze studovali.

Prezident pak zvedl oči k Lockwoodovi. „Stane, podívejte se na tohle.“

Lockwood vstal a přešel k nim. Prezident mu podal vytištěný e-mail. Lockwood se začetl:

Drazí přátelé v Kristu…

„Je toho plný internet,“ řekl Morton, ještě než dočetl. „Je to všude.“

Lockwood zavrtěl hlavou a položil dopis na stůl. „Připadá mi depresivní, že v Americe v jedenadvacátém století ještě může existovat tohle středověké myšlení.“

Prezident se na něj zadíval. „Ten dopis je víc než jen ‚depresivní‘, Stane. Svolává ozbrojený útok na zařízení americké vlády.“

„Pane prezidente, já bych to osobně nebral příliš vážně. Ten dopis neobsahuje žádný návod, žádný plán akce ani místo setkání. Je to jenom poplach. Podobné věci kolují na internetu každý den. Vezměte si, kolik lidí četlo řadu Ponecháni napospas. A taky z toho nebyly pouliční nepokoje.“

Morton se na něj díval s výrazem pasivního nepřátelství. „Lockwoode, tenhle dopis byl odeslán desítkám tisíc webových stránek. Koluje po internetu šílenou rychlostí. Musíme to brát vážně.“

Prezident vzdychl. „Stane, kéž bych byl takový optimista jako vy. Ale tenhle dopis a k tomu to kázání…“ Zavrtěl hlavou. „Musíme se připravit na nejhorší.“

Galdone si odkašlal, aby mohl promluvit. „Lidi, co si myslí, že svět spěje ke konci, mohou vyvolat nepokoje. I násilnosti.“

„Křesťanství ale má být nenásilné náboženství,“ namítl Lockwood.

„Teď se nepřeme o náboženském přesvědčení lidí, Stane,“ řekl prezident. „My všichni si musíme uvědomit, že jde o citlivou oblast, která může lidi snadno rozčílit.“ Pohodil dopis na stůl a otočil se k ministru vnitřní bezpečnosti. „Kde je nejbližší jednotka Národní gardy?“

„V Camp Navaho v Bellemontu severně od Flagstaffu.“

„Jak daleko je to od Red Mesy?“

„Asi dvě stě kilometrů.“

„Zmobilizujte je a helikoptérou je dopravte k Red Mese. Jako zálohu.“

„Ano, pane. Polovina jednotky je bohužel za mořem a jejich vybavení a vrtulový letoun nejsou to pravé, co bychom si pro podobnou operaci

V / 1 • U

prali.

Jak rychle může být jednotka v plně funkčním stavu?“

„Mohli bychom přivést vybavení a lidi z Phoenixu a Nellisu. Když to půjde rychle, potrvá to tři až pět hodin.“

„Pět je moc. Zkuste zvládnout maximum do tří hodin. Chci, aby byli ve vzduchu do tři čtvrtě na pět ráno.“

„Tři čtvrtě na pět ráno,“ opakoval muž. „Ano, pane prezidente.“

„Nenápadně informujte arizonskou státní policii, aby zdvojnásobila svoje hlídky a hlásila jakýkoli neobvyklý provoz na mezistátních a státních silnicích kolem navažské indiánské rezervace. A připravte se rozmístit silniční zátarasy.“

yAno, pane prezidente.“

Ozval se Lockwood. „V Piňonu je malá stanice kmenové policie, pouhých pětatřicet kilometrů od Red Mesy.“

„Skvěle. Ať pošlou hlídku po silnici k Red Mese a prověří situaci.“

„Dobře, pane.“

„A tohle všechno musí proběhnout potichu. Pokud to přeženeme, křesťanská pravice si nás podá. Obviní nás z toho, že jsme proti křesťanství, nenávidíme Ježíše, jsme bezbožní liberálové – ti si vymyslí cokoli.“ Prezident se rozhlédl po místnosti. „Nějaká další doporučení?“

Nikdo nic.

Otočil se k Lockwoodovi. „Doufám, že máte pravdu. Jinak nám míří k Red Mese deset tisíc pošuků.“

FORD CÍTIL, JAK MU POT STÉKÁ MEZI VLASY. Na Můstku stoupala teplota, třebaže klimatizace fungovala na plný výkon. Isabella hučela a zpívala, stěny se třásly. Otočil se na Kate, ale ta upírala veškerou pozornost k obrazovce Vizualizátoru.

Až vesmír dosáhne stavu nejvyšší entropie, což bude zánik vesmíru vlivem horka, pak se univerzální výpočet zastaví’Zemře.

„Je to nevyhnutelné, nebo existuje způsob, jak tomu předejít?“ zeptal se Hazelius.

To je právě ta otázka, kterou musíte určit vy.

„A jaký je tedy základní smysl existence?“ zeptal se Ford. „Porazit tuhle tajemnou smrt vlivem horka? To zní jako z nějakého vědeckofantastického románu.“

Poskytne se tím vesmíru veškerý čas, který potřebuje na to, aby se myšlenkami přetvořil do konečné podoby.

„A co je tou konečnou podobou?“

To nevím. Bude to něco, co si nedokážete představit vy ani já.

„Padla tu zmínka o ‚veškerém času,“ řekl Edelstein. Jak dlouho to přesně je?“

Bude to počet let rovnající se číslu deset faktoriál na mocninu deset faktoriál, mocnina deset faktoriál z toho čísla, další mocnina deset faktoriál z tohoto čísla, toto mocnění se opakuje 1083krát, pak se provede mocnina vlastního faktoriálu tohoto čísla 1047krát, jak již bylo uvedeno. Pomocí vašich matematických záznamů je toto číslo –první Boží číslo – toto:

(10! T t io83) [10! TT 1083)! TT lo47]

Toto je délka času v letech, již bude nutno, aby se vesmír pomocí myšlenek přetvořil do konečné podoby, aby se dosáhlo definitivní odpovědi.

„To je absurdně vysoké číslo!“

Je to však jen kapka v obrovském oceánu nekonečnosti.

„Kde je role morálky a etiky v tomhle vašem novém udatném vesmíru?“ zeptal se Ford. „Nebo spásy a odpouštění hříchů?“

Znovu opakuji: oddělenost je jen iluzí. Lidské bytosti jsou jako buňky v těle. Buňky odumírají, ale tělo žije dál. Nenávist, krutost, válka a genocida jsou spíše autoimunitní choroby než produkt něčeho, co nazýváte „zlem“. Tato vize propojenosti, již nabízím, poskytuje bohaté morální pole činnosti, v němž altruismus, soucit a odpovědnost jeden za druhého hrají hlavní roli. Váš osudje jeden osud. Lidské bytosti bud společněpřežijí, nebo společně zahynou. Nikdo není spasen, protože nikdo není ztracen. Nikomu není odpuštěno, jelikož nikdo není obviněn.

„A co boží příslib lepšího světa?“

Vaše různé koncepce nebes jsou značně přihlouplé.

„Omlouvám se, ale na spasení není přihlouplého vůbec nic!“

Vize duchovního dokončení, které nabízím já, je nezměrně větší než jakékoli nebe vysněné na zemi.

„A co duše? Popíráš tak existenci nesmrtelné duše?“

„Wymane, prosím!“ zvolal Hazelius. „Marníte tady čas nás všech těmihle směšnými teologickými otázkami!“

„Promiň, ale podle mě to jsou zásadní otázky,“ namítla Kate. „Jsou to otázky, na které se lidé budou ptát – a na něž bychom měli znát odpověď.“

My? Ford přemýšlel, koho tím asi Kate myslí.

Informace se nikdy neztratí. Se zánikem těla změní informace vytvořená tímto životem tvar a strukturu, není však nikdy ztracena. Smrtje přeměna informací. Nebojte se jí.

„Ztratíme smrtí svou individualitu?“ zeptal se Ford.

Netruchlete nad ztrátou. Z toho silného pojmu individuality, tak nezbytného pro jakýkoli vývoj, pramení mnoho vlastností, jež pronásledují lidskou existenci, v dobrém i zlém: strach, bolest, utrpení a samota stejně jako láska, štěstí a soucit. Právě proto musíte opustit svou biochemickou existenci. Až se osvobodíte od tyranie těla, vezmete s sebou to dobré – lásku, štěstí, soucit a altruismus. To špatné zůstane za vámi.

„Nevidím velkou vzpruhu v představě, že nepatrné výkyvy setrvačnosti vytvořené mou existencí nám přinesou nesmrtelnost,“ pronesl Ford sarkasticky.

V tomto náhledu na život byste měli spatřovat velkou úlevu. Informace ve vesmíru nemohou zaniknout. Ani jediný krok, ani jediná paměť, ani jediný zármutek ve vašem životě nikdy není zapomenut. Jako jednotlivci budete ztraceni v bouři času, vaše molekuly se roztříští. Ale to, kým jste byli, co jste učinili, jak jste žili, to navždy zůstane součástí univerzálního výpočtu.

„Musím se omluvit, ale pořád mi ta debata o existenci jako ‚výpočtu‘ připadá příliš strojová a bez duše.“

Nazývejte to sněním, chcete-li, nebo touhou, vůlí, myšlením. Všechno, co vidíte, je součástí nepředstavitelně rozsáhlého a krásného výpočtu odprvních slov dítěte po hvězdy padající do černé díry. Náš vesmír je úchvatný výpočet, který od jediného axiomu skvělé jednoduchosti funguje už třináct miliard let. Naše dobrodružství sotva začalo! Až najdete způsob, jak posunete svůj proces myšlení omezený tělem na jiné přirozené kvantové systémy, začnete výpočet ovládat. Začnete chápat jeho krásu a dokonalost.

„Pokud je všechno výpočet, k čemu je pak inteligence? Nebo mysl?“

Inteligence existuje všude kolem vás, i v neživých procesech. Bouře je výpočet, který je mnohem důmyslnější než lidská mysl. Je svým způsobem inteligentní.

„Bouřka nemá žádné vědomí. Lidská mysl si uvědomuje sebe sama. Je vědomá. To je hlavní rozdíl, který není triviální.“

Copak jsme si neřekli, že samotné uvědomování si sebe sama je iluzí, artefaktem vývoje? Rozdíl není ani triviální.

„Systém počasí není tvůrčí. Nerozhoduje se. Nemůže myslet. Je to jen mechanické rozvíjení sil.“

Jak víte, že nejste mechanickým rozvíjením sil? Jako mysl, obsahuje systém počasí složité chemické, elektrické i mechanické vlastnosti. Přemýšlí. Je tvůrčí. Jeho myšlenky se Uší od vašich myšlenek. Lidská bytost tvoří složité útvary psaním románu na povrch papíru; systém počasí vytváří složité útvary psaním vln na hladinu oceánu. Jaký je rozdíl mezi informací podanou slovy románu a informací podanou vlnami moře? Poslouchejte a vlny k vám promluví a jednoho dne, věřte mi>taky napíšete své myšlenky na hladinu moře.

„A co tedy vesmír počítá?“ zeptal se Innes zlostně. Jaký velký problém se to snaží vyřešit?“

To je nejhlubší a nejkrásnější tajemství ze všech.

„Poplach průniku,“ hlásil Wardlaw. „Někdo se nám sem vloupal.“

Hazelius se otočil. „Netvrďte mi, že se vrátil ten kazatel.“

„Ne, ne… Bože, ne. Doktore, pojďte se podívat.“

Ford a ostatní šli za Hazeliem k počítači bezpečnosti. Dívali se Wardlawovi přes rameno na řadu obrazovek.

„Co je to?“ zeptal se Hazelius.

Wardlaw stiskl několik tlačítek. „Neměl jsem se tak soustředit na to, co ta šílená věc na obrazovce píše. Podívejte, přetočím to. Tady to začíná. Helikoptéra… armádní Black Hawk UH-60A, přistává na letišti.“

Všichni stáli a dívali se – jako v úžasu. Ford viděl muže v tmavých uniformách se zbraněmi, kteří vyskakovali z helikoptéry.

„Pronikají do hangárů,“ pokračoval Wardlaw. „Berou si naše hummery. Nakládají je… teď srazili bránu do zabezpečené oblasti… Tím se spustil poplach. No, reálný čas začíná tady.“

Ford se díval, jak vojáci, nebo kdo to byl, vyskákali z vozů a rozmístili se s připravenými zbraněmi v rukou.

„Co se to děje? Co to provádějí, proboha?“ zvolal Hazelius vyplašeně.

„Tohle je klasické rozmístění před útokem,“ řekl Wardlaw.

„Před útokem? A proti komu?“

„Proti nám.“

RUSS EDDY SE PŘIKRČIL ZA JALOVCEM a díval se k oplocené zabezpečené oblasti. Muži v černém srazili plot a začali nastavovat světla a vykládat vybavení z dvojice hummerů. Nepochyboval o tom, že ti muži sem byli posláni, aby ochránili projekt Isabella v reakci na jeho dopis. Jiné varianty by byly příliš velkou shodou náhod. Paravojenské jednotky nového světového pořádku, které dorazily v černých helikoptérách, přesně jak to předpověděl Mark Koernke.

Eddy věděl, že jeho dopis zasáhl lidi na významných postech.

Pečlivě sledoval, kolik jich tam je, jaké zbraně a vybavení s sebou mají, a všechno si zapisoval do notesu.

Vojáci rozmístili řadu přenosných svítilen a oblast zaplavilo jasně bílé světlo. Eddy se držel vzadu ve stínu a couval k silnici. Už viděl dost. Armáda Boží už brzy dorazí – a bude ji muset zorganizovat.

Když kráčel k vzdálenému okraji stolové hory, kde na ni ústila příjezdová cesta, začínal dostávat jeho plán pevné obrysy. Nejdřív budou potřebovat parkovací plochy a shromaždiště daleko od Isabelly, aby se mohli seskupit, a přitom nebyli vidět. Budou se muset spojit, zorganizovat a pak zaútočí. A v zásadě přímo tady v nejvyšším bodě příjezdové cesty asi pět kilometrů od Isabelly byla rozlehlá oblast, která pro tento účel bude ideální.

Mrkl na hodinky: jedenáct pětačtyřicet. Od odeslání e-mailu uplynuly dvě hodiny. Každou chvíli sem začnou přijíždět lidé. Rozběhl se středem silnice, aby zachytil přijíždějící.

Když byl asi kilometr od příjezdové cesty, zaslechl hučení motorky. Na kopci se objevilo jedno světlo a rychle se k němu blížilo. Když paprsek osvítil Eddyho postavu, světlo zpomalilo, předním zastavila špinavá motorka. Na ní seděl svalnatý muž s dlouhými světlými vlasy svázanými do ohonu, na sobě rozepnutou džínovou bundu s odtrženými rukávy a žádnou košili. Měl obdivuhodnou tvář, drsnou a pohlednou jako filmová hvězda, k tomu božské tělo. Z krku mu visel těžký železný křížek na kovovém řetězu a spočíval mu na zarostlé hrudi.

Když se motorka zastavila, roztáhl nohy v kožených botách, vyrovnal stroj a usmál se. „Pastor Eddy?“

Eddy s bušícím srdcem přistoupil k němu. „Zdravím tě ve jménu Ježíše Krista.“

Muž opřel motorku o stojan, vstal – byl obrovský – a šel k Eddymu s rozpřaženýma rukama. Objal Eddyho zaprášeným objetím a silnou vůní těla, pak ustoupil dozadu a důvěrně ho držel za ramena. „Randy Doke.“ Znovu Eddyho objal. „Jsem tady první, kámo?“

„Ano.u

„Nemůžu uvěřit, že se mi to povedlo. Jak jsem uviděl tvůj dopis, naskočil jsem na motorku a vyrazil z Holbrooku. Jel jsem přes pole, přes poušť, přes ploty, letěl jsem jako raketa. Byl bych tady i dřív, ale u Second Mesy jsem sebou plácnul na zem. Nemůžu uvěřit, že jsem tady. Ty vole, já jsem fakt tady.“

Eddy pocítil nával víry, přísun energie.

Muž se rozhlédl. „A… co teď?“

„Pomodlíme se.“ Uchopil Dokea za jeho silné dlaně a sklopili hlavy. „Bože všemohoucí, sešli nám své anděly, v těsném šiku s meči tasenými na naši ochranu, aby nás, Tvé služebníky, vedli k vítězství nad Antikristem. Ve jménu Ježíše Krista, našeho pána. Amen.“

„Amen, bratře.“

Muž měl hluboký, rezonující hlas, který Eddyho uklidňoval, magnetizoval. Tohle byl člověk, který věděl, co dělá.

Doke se vrátil k motorce, vytáhl z koženého pouzdra u sedadla pušku a přehodil si ji přes rameno. Na druhé rameno si pověsil pás napěchovaný náboji, takže vypadal jako starodávný partyzánský bojovník. Usmál se na Eddyho a zasalutoval. „Bratr Randy, hlásím se do služby v armádě Boží!“

Blížila se další světla – pomalu, váhavě. Zaprášený džíp s otlučeným předkem zastavil vedle nich. Vystoupili muž a žena kolem třiceti let. Eddy rozevřel náruč a objal je, nejdřív muže, pak ženu. Oba se rozplakali, slzy jim stékaly po zaprášených tvářích.

„Zdravím vás v Kristu.“

Muž měl na sobě zaprášený oblek a v ruce bibli. Za opaskem měl velký kuchyňský nůž. Žena si na blůzu připíchla lístky papíru, které na ní za chůze povlávaly. Eddy viděl, že jsou to verše a hesla z Bible: Důvěřuj a poslouchej… Jděte do světa… A aj, já s vámi jsem po všecky dny, až do skonání světa… „Vzala jsem si je z ledničky,“ poznamenala. Sáhla do džípu a vytáhla baseballovou pálku.

„Modlili jsme se a modlili, ale nemohli jsme se rozhodnout,“ řekl muž. „Chce Bůh, abychom bojovali Jeho slovy, nebo máme podle Něj použít skutečné zbraně?“

Stáli před Eddym a čekali na rozkazy.

„Udělali jste dobře,“ prohlásil Eddy. „Tohle bude souboj. Skutečný souboj.“

„Jsem rád, že jsme to vzali.“

„Po téhle silnici přijede spousta lidí,“ pokračoval Eddy. „Možná tisíce. Musíme najít místo, kde je shromáždíme a připravíme se. Shromaždiště. To bude ta oblast vpravo.“ Pokynul k rozlehlému prostoru z kamení a písku, na něž dopadalo světlo měsíce stoupajícího nad stolovou horu. „Randy, Bůh tě ke mně přivedl jako prvního s jasným úmyslem. Budeš mou pravou rukou. Mým generálem. Společně tam všechny shromáždíme a naplánujeme náš… náš útok.“ Nebylo snadné pronést to slovo, když už se k tomu skutečně schylovalo.

Randy krátce a mlčky přikývl. Eddy si všiml vlhka kolem jeho očí. Cítil hluboké pohnutí.

„Vy dva zablokujte tuhle silnici svým džípem, aby nikdo nedojel k Isabelle. Potřebujeme moment překvapení. Všechny navádějte mimo vozovku a ať zaparkují na otevřeném prostranství tamhle. Randy a já budeme na tom kopci. Budeme čekat. K Isabelle se vydáme, až budeme mít dostatečnou sílu.“

Na okraji příjezdové cesty se objevila další světla.

„Isabella je asi pět kilometrů dál po cestě. Musíme být v tichosti, dokud nebude správný čas. Hlavně ať nikdo nestřílí a nereaguje ukvapeně. Antikrist nesmí vědět, že jsme tady, dokud nebudeme mít početní převahu.“

„Amen,“ zaznělo.

Eddy se usmál. Amen.

Ve dvě ráno seděl reverend Don T. Spates ustolu v kanceláři za Silver Cathedral. Před pár hodinami volal Charlesovi a své sekretářce k nim domů a požádal je, aby mu přišli pomoci se všemi telefonáty a e-maily. Před sebou měl hromadu e-mailů, které Charles vytiskl, než se mu zhroutil poštovní server. Vedle se kupil stoh telefonických vzkazů. Z vedlejší kanceláře slyšel nepřetržité zvonění telefonu.

Spates se snažil pochopit tu zběsilost, která se mu odvíjela před očima.

Zaslechl tlumené zaklepání na dveře a jeho sekretářka mu přinesla čerstvou kávu. Postavila ji na stůl s porcelánovým talířkem a koláčkem.

„Koláček nechci.“

„Jak si přejete,“

„A přestaňte zvedat ten telefon. Vyvěste ho.“

Jak si přejete.w Talířek i koláček zmizely spolu se sekretářkou. Spates se za ní podrážděně díval; vlasy neměla tak nadýchané a zářivé jako obvykle, šaty měla pomačkané a bez make-upu se naplno projevovala její ošuntělost. Když jí zavolal, určitě spala, ale i tak se mohla pokusit o víc.

Jakmile se zavřely dveře, vytáhl láhev vodky ze zamčené zásuvky a nalil si trochu do kafe. Pak se otočil zpátky k počítači. Jeho webové stránky také neodolaly náporu návštěvníků, a teď se zdálo, že celý web se zpomaluje. Obtížně se pomalu prohrabával známými křesťanskými weby. Ani některé z těch největších, třeba jako je Nanebevzetí dnes, neodolaly. Ostatní se načítaly neskutečně pomalu. Burcující Eddyho dopis měl úžasný dopad. Těch pár chatových stránek, které ještě fungovaly, blokovali hysteričtí pisatelé. Mnozí se odhlašovali s tím, že jim zvoní telefon.

Spates se potil navzdory chladnému vzduchu v kanceláři, límec ho svědil. Eddyho dopis, který už si přečetl snad dvacetkrát, mu naháněl hrůzu. Byla to výzva k násilnému útoku proti vládnímu zařízení a v dopise zmínil Spatesovo jméno. Samozřejmě mu to budou klást za vinu. Spates se ale na druhou stranu uklidňoval tím, že ten univerzální projev křesťanské síly, křesťanského rozčilení by mu mohl pomoci. Už dlouho byli křesťané diskriminováni ve své vlastní zemi, ignorováni, odstrkováni a vysmíváni. Nehledě na oprávněnost bude mít toto vzedmutí na Ameriku vliv budíčku. Politici a vláda konečně uvidí sílu křesťanské většiny. A on, Spates, uvedl tuto revoluci do pohybu. Robertson, Falwell, Swaggart – všichni za celou dlouhou dobu svých kázání a při všech svých financích a moci nedokázali nic takového rozpohybovat.

Spates se procházel po webu a hledal informace, ale nacházel jen žluč, vztek a hysterii. A tisíce kopií stejného dopisu.

Jak si jej tak znovu pročítal, v mysli se mu náhle objevila nová a zneklidňující myšlenka.

Co když má Eddy pravdu?

V té chvíli mu po zádech přejel mráz. Nebyl připraven na to, opustit tento život. Nedokázal snést myšlenku, že všechny jeho peníze, jeho moc, jeho katedrála, jeho televizní kázání mohou spět k závěru – že to všechno bude fuč, než to vlastně pořádně začalo.

A tahle myšlenka s sebou přinesla ještě více zneklidňující nápad: jak bude on sám posuzován v tom skvělém a slavném dni Páně? Jedná skutečně spravedlivě podle Boha? Spatesovi před očima vyvstaly všechny jeho hříchy. Lži, flámy, zrady, ženy a okázalé dary, které jim kupoval za příspěvky věrných. Nejděsivější bylo pomyšlení, jak se nejednou přistihl, že se ohlíží na ulici za nějakým chlapcem. A tyhle hříchy – velké i malé – jež se nyní přitoulaly z okrajů jeho mysli, hlasitě požadovaly prověření a místo na slunci.

Strach, provinění a zoufalost se mu mísily v nitru. Bůh vidí všechno. Všechno. Prosím,, Pane, prosím odpusť mi, Tvému nehodnému služebníkovi, modlil se pořád dokolečka, až pak po obrovském duševním úsilí zaplašil své hříchy zpět do nějaké temné jeskyně ve svém mozku. Bůh mu už odpustil – tak čeho se obávat?

A navíc, tohle nebude druhý příchod. Co ho to popadlo? Eddy je pomatenec. To je jasné. Spates to poznal v okamžiku, kdy poprvé zaslechl ten vysoký, chraptivý hlas v telefonu. Každý, kdo se rozhodne žít uprostřed pouště s hrstkou indiánů stovky kilometrů od solidní restaurace, je podle definice šílenec.

Znovu si přečetl jeho dopis, hledal známky pomatenosti, a zasáhla ho další vlna zděšení. Ten dopis měl smysl. Měl sílu. Tohle nebyly výplody šílence. A ty čáry se slovy „ARIZONA“ a „ISABELLA“, z nichž každé dá dohromady 666, ho děsily nejvíc.

Pekelně se potil.

Otevřel skleněná dvířka třešňové knihovny, vytáhl silnou knihu a listoval gematrickými tabulkami. Vyhledal si hebrejská písmena a napsal si jejich hodnoty na list papíru. Přitom zjišťoval, že Eddy zapsal některá z hebrejských písmen špatně, u jiných napsal jinou hodnotu.

Sečetl správné hodnoty a roztřesenou rukou je sečetl. Ani jedno slovo nedávalo dohromady 666.

Opřel se a úlevně oddychoval. Celé to byla fraška, přesně jak si myslel. Cítil se, jako by k němu slétl anděl a vyzvedl ho z hořícího jezera. Z kapsy si vytáhl lněný kapesník a otřel si pot z okolí očí a čela.

Rozum se znovu dostal na povrch. Bůh ho možná ušetřil. Ale co média? Co vláda? Mohl by být obžalován z navádění k násilí? Nebo k něčemu horšímu? Bude lepší vytáhnout právníka z postele, dokud je čas. Určitě existuje nějaký způsob, jak svalit vinu na Crawleyho. Přece jen to všechno začalo u něj.

Popotáhl si límec a snažil se dostat trochu vzduchu na svůj horký, lepkavý krk. Byla to chyba, zaplést do té věci toho blázna pastora Eddyho. Ten člověk byl neřízená střela. Blbost, blbost, blbost.

Stiskl tlačítko na interkomu. „Charlesi, potřebuju vás.“

Jindy rychle poslušný mladý muž se neobjevil.

„Charlesi? Já vás potřebuju.“

Dveře otevřela jeho sekretářka. Vypadala vyčerpanější, než ji kdy viděl.

„Charles odešel,“ řekla jakoby nic.

„Nevzpomínám si, že bych mu řekl, že může jít.“

„Odjel na Isabellu.“

Spates na ni civěl ze své židle. Nedokázal tomu uvěřit. Charles?

„Odjel asi před deseti minutami. Prý ho volá Bůh. A odešel.“

„Pro rány Boží!“ Spates udeřil dlaní do stolu. Pak si všiml, že i ona má na sobě kabát a v ruce kabelku. „Neříkejte mi, že i vy jdete za tím šílencem!“

„Ne,“ odpověděla. „Já jdu domů.“

„Je mi líto, ale to nepůjde. Potřebuju vás tady na zbytek noci. Sežeňte mi telefonicky mého právníka Ralpha Dobsona. Řekněte mu, ať se sem co nejdříve dostaví. Máme tady určitý problém, pokud jste si nevšimla,“

„Ne.“

„Ne? Jak ‚neť? Co to má jako znamenat?“

„Má to znamenat, že pro vás už nechci pracovat, pane Spatesi.“

„O čem to mluvíte?“

Sevřela svou kabelku oběma rukama před sebou, jako by se chtěla chránit. „Protože jste opovrženíhodný člověk.“ Prkenně se otočila a odešla.

Spates slyšel tlumené cvaknutí dveří – a ticho.

Seděl za svým stolem, sám a upocený – a moc, moc se bál.

SLOVO „ÚTOK“ VISELO VE VZDUCHU jako bouřkový mrak. Všichni se seběhli a dívali se na hlavní obrazovku. Byly na ní živé záběry z širokoúhlé kamery na horní straně výtahu, poskytovala výhled z ptačí perspektivy na to, co se děje venku. Na okraji útesů nad Isabellou Ford rozpoznával skupinu mužů v černých uniformách, kteří upevňovali lana a chystali zařízení a zbraně. Jednoznačně se chystali k sestupu dolů. Kate přistoupila k němu a znovu ho chytila za ruku. Měla ji upocenou a roztřesenou.

George Innes prolomil vyděšené ticho. „Utok? A kvůli čemu?“

„Nemohli se s námi spojit,“ řekl Wardlaw. „A tohle je jejich odpověď.“

„To je ale absurdně přehnaná reakce!“

Wardlaw se otočil k Dolbymu. „Kene, musíme okamžitě obnovit komunikaci a odvolat je.“

„To nemůžu udělat, dokud nevypnu Isabellu. Jak víš, Isabella je kompletně odříznuta od okolního světa. Program nám prostě nedovolí zapnout komunikační systém, dokud Isabellu nevypneme.“

„Restartuj hlavní počítač a přenes ovládání ze serverů.“

„Jeho spuštění a překonfigurování hlavního zařízení potrvá nejmíň hodinu.“

Wardlaw zaklel. „No nic, takže půjdu nahoru a vysvětlím jim situaci osobně.“ Otočil se ke dveřím.

„Nic takového,“ pronesl Hazelius.

Wardlaw se na něj udiveně díval. „Asi jsem nerozuměl, pane.“

Hazelius mlčky pokynul od Wardlawova počítače k obrazovce nahoře. Stála tam nová zpráva.

Máme velmi málo času. To, co vám teď řeknu, je naprosto zásadní.

Wardlaw se na Hazelia díval s výrazem plným paniky. Očima přelétával mezi svou obrazovkou a zpět. „Neudržíme je venku, pane. Musíme otevřít bezpečnostní dveře.“

„Tony,“ pronesl Hazelius tiše a naléhavě, „zamysli se chvilku nad tím, co se tu děje. Když otevřeš ty dveře, ten rozhovor s… Bohem, nebo kdo to je, okamžitě skončí.“

Wardlawovi poskakoval ohryzek, jak užasle polykal. „S Bohem?“

„Je to tak, Tony. S Bohem. Je to velmi reálná možnost. Spojili jsme se s Bohem, třebaže jde o Boha, který je mnohem větší a nepoznatelnější, než co si kdy lidstvo vymyslelo.“

Nikdo nemluvil.

Hazelius pokračoval. „Tony, můžeme získat trochu času a nic nás to nebude stát. Řekneme jim, že ty dveře nefungovaly, komunikační systém vypadl, počítač se rozbil. To ustojíme. Můžeme nechat ty dveře zavřené a vyjít z toho bez vážných obvinění.“

„Mají s sebou demoliční sadu. Vyhodí dveře do povětří,“ řekl Wardlaw vysokým a nervózním hlasem.

„Tak ať,“ opáčil Hazelius. Jemně chytil Wardlawa za rameno, kamarádsky jím zatřásl, jako by ho chtěl probudit. „Tony, Tony. Možná mluvíme s Bohem. Chápeš to?“

Wardlaw po chvíli přikývl. „Chápu.“

Hazelius se rozhlédl. „Všichni jsme zajedno?“ Přejížděl očima po místnosti a zastavil se u Forda. Určitě vnímal skepsi v jeho pohledu. „Wymane?“

Ford řekl: „Nevěřím svým uším, že si můžete myslet, že snad rozmlouváme s Bohem.“

„Pokud to není Bůh, tak kdo je to?“ zeptal se Hazelius.

Ford se rozhlédl po ostatních. Přemýšlel, kdo další asi chápe, že Hazelius ztrácí rozum. „To, co jste tvrdil celou dobu. Podvod. Sabotáž.“

Náhle se ozvala Melissa Corcoranová. „Pokud si tohle doopravdy ještě pořád myslíš, Wymane, pak je mi tě líto.“

Ford se k ní v úžasu otočil. V jejím obličeji viděl nový výraz, který ho zarazil. Už to nebyla ta nejistá mladá žena, která hledá spřízněnost. Vypadala zářivě vážně, v jejích očích se blýskala sebejistota.

„Podle tebe je to Bůh?“ zeptal se Ford nedůvěřivě.

„Nechápu, že tě to tak překvapuje,“ odpověděla. „Ty nevěříš v Boha?“

„Ano, ale ne v tohohle Boha.“

„A jak to víš?“

Ford zaváhal. „Ale no tak! Bůh by se s námi nikdy nespojil takhle šíleným způsobem.“

„Ty myslíš, že je pro Boha míň ztřeštěné, když přivede do jiného stavu pannu, která porodí syna, a ten pak přinese zprávu na zem?“

Ford nevěřil svým uším. „Já ti říkám, že tohle není Bůh.“

Corcoranová zavrtěla hlavou. „Wymane, ty si neuvědomuješ, co se tady stalo? Nechápeš to? Učinili jsme největší vědecký objev všech dob: Objevili jsme Boha.“

Ford se rozhlížel po skupině. Zastavil se pohledem u Kate, která stála vedle něj. Dlouho se na sebe dívali. Stěží dokázal uvěřit tomu, co viděl: její oči plály emocemi. Stiskla mu ruku, pustila ji a usmála se. „Je mi líto, Wymane. Víš, že s Melissou nejsem vždycky zajedno. Ale teď… no,“ natáhla ruku a chytila za ruku Melissu, „souhlasím s ní.“

Ford sledoval, jak se dvě protivnice náhle shodly. „Jak může racionálně uvažujícího člověka vůbec napadnout, že tahle… věc…,“ ukázal na obrazovku, „je Bůh?“

„Mě spíš překvapuje,“ řekla Kate klidným hlasem, „že ty to nevidíš. Přeber si důkazy. Díra v časoprostoru. Je skutečná. Sama jsem to počítala. Je to červí díra nebo tunel ústící do souběžného vesmíru – vesmíru, který existuje těsně vedle našeho neskutečně blízko, ale přesto se nedotýká: oba vesmíry jsou jako dva archy papíru, které někdo zmačkal dohromady. A my jsme jen vyrazili díru naším archem a objevili jsme kousíček toho, co je vedle nás. A tenhle souběžný vesmír je místo, kde… žije Bůh.“

„To nemyslíš vážně, Kate.“

„Wymane, na všechno ostatní zapomeň a poslouchej jenom ta slova. Jenom slova. Tohle je poprvé za život, co jsem slyšela prostou pravdu. Je to jako vyzvánění zvonů po letech ticha. To, co nám tenhle… co nám Bůh říká, je až neuvěřitelně pravdivé.“

Ford se rozhlížel po kruhové místnosti a zastavil se u Edelsteina.

Edelstein, věčný skeptik. Jeho tmavé, vítězoslavné oči opětovaly jeho pohled.

„Alane, pomoz mi.“

„Nikdy jsem Boha nevyhledával,“ řekl Edelstein. „Celý život jsem rozhodný ateista. Boha nepotřebuju – nikdy jsem ho nepotřeboval a nikdy nebudu.“

„Aspoň někdo se mnou souhlasí,“ pronesl Ford s úlevou.

Edelstein se usmál. „Což však činí mou konverzi ještě výmluvnější.“

„Tvou konverzi?“

„Správně.“

„Ty… věňš?“

„Samozřejmě. Jsem matematik. Vstávám a lehám s logikou. A podle logiky je to, co k nám promlouvá, nějaká vyšší moc. Ať se jmenuje Bůh nebo prvotní hybatel či velký duch, to je jedno.“

„Podle mě je to podvod.“

„A kde máš důkazy? Žádný programátor dosud nevytvořil program, který by obstál v Turningově testu. Ani neexistuje žádný počítač – ani superpočítačový mozek Isabelly – schopný skutečně umělé inteligence. Nemůžeš vysvětlit, jak to, že zná čísla, která si myslela Kate, nebo Gregoryho jména. A nejdůležitější je, že já, jako Kate, uznávám hlubokou pravdu, již tvrdí. Není-li to Bůh, je to vysoce inteligentní entita z tohoto či jiného vesmíru, a tedy je nadpřirozená. Ano, beru to v běžném významu těch slov. Occamova břitva.“

„A navíc,“ dodala Chenová, „ty výstupy pramení přímo z SNula. Čím vysvětlíš to?“

Ford se rozhlížel po ostatních, od Dolbyho slonovinové tváře zvlhlé od slz, přes roztřesené delirium, které jako by se zmocňovalo Julie Thibodeauxové… K nevíře, říkal si Ford. Jen se na nepodívej. Všichni tomu věří. Michael Cecchini, jeho jindy mrtvolný obličej náhle ožil, září… Rae Chenová… Harlan St. Vincent… George Innes… všichni. I Wardlaw, který v téhle neskutečné bezpečnostní krizi ignoroval své bezpečnostní údaje a místo toho upíral na Hazelia otrocky až patolízalsky obdivné oči.

Očividně správně neodhadl temnou a zneklidňující dynamiku týmu. A to i u Kate. Hlavně u Kate.

„Wymane, Wymane,“ řekl Hazelius chlácholivě. „Necháváte se vést emocemi. My rozumem. Od toho jsme tady.“

Ford ustoupil o krok dozadu. „Tohle není Bůh. Jen vám nějaký hacker říká, co chcete slyšet. A vy mu na to skáčete.“

„My na to skáčeme, protože je to pravda? zdůraznil Hazelius. „Vím to podle svého rozumu a podle svého srdce. Podívejte se na nás: na mě, Alana, Kate, Rae, Kena – na všechny. Copak se můžeme všichni mýlit? Vědeckou skepsi máme v krvi. Jsme v ní kovaní. Nikdo nás nemůže obviňovat z lehkověrnosti. Proč myslíte, že byste byl jasnozřivější než my?“

Ford neuměl odpovědět.

Hazelius řekl: „Ztrácíme drahocenný čas.“ Klidně se otočil k obrazovce a promluvil. „Pokračuj, prosím. Máš naši plnou pozornost.“

Mohli by mít pravdu? Múze to být Bůh? Ford se otočil zpět k další zprávě na obrazovce s neblahou předtuchou.

ZE SVÉHO KOPCE NA OKRAJI SHROMAŽDIŠTĚ se Eddy s Dokem po boku díval na proud přijíždějících vozidel. Za poslední hodinu jich na kopec vyjelo několik stovek, nejdříve terénní motorky, terénní auta a džípy, pak pickupy, silniční motorky, SUV i osobní auta. Přijíždějící s sebou přinášeli zprávy o překážkách a protivenstvích. Na 1-40 byly silniční zátarasy stejně jako na Routě 89 přes Šedé hory, a na Routě 160 v Cow Springs, ale věrní si vždy našli způsob, jak je objet po změti prašných cest, které vedly napříč rezervací.

Vozidla parkovala v neorganizovaném seskupení těsně za vrcholem příjezdové cesty, ale Eddy si říkal, že je jedno, jak parkují. Domů nepojede nikdo. Jejich domov už leží jiným směrem – přes Nanebevzetí.

Chvílemi mu přicházející zástupy připadaly anarchistické: hlučné hlasy, kvílení batolat, opilci, i zfetovaní. Ale ti, kdo přijeli před nimi, zdravili a organizovali nově příchozí svými modlitbami, verši z Bible a Slovem Páně. Na otevřeném prostranství před kopcem se shromáždilo nejméně tisíc věřících, kteří čekali na další pokyny. Mnozí měli s sebou bible a kříže. Někteří zbraně. Jiní se vyzbrojili prvním, co jim padlo do ruky, od železných pánví a kuchyňských nožů po perlíky, sekery, mačety a pohrabáče. Mladší chlapci nesli praky, vzduchovky a baseballové pálky. Další měli vysílačky, které Eddy vzal a rozdal malé skupině, již zvolil jako své velitele, a jednu si nechal sám.

Eddyho překvapilo množství dětí – dokonce i kojenců. Děti a Armageddon? Ale smysl v tom byl, když se nad tím zamyslel. Tohle byl konec světa. Všichni budou vzati na nebe společně.

„Hele,“ dloubl do něj Doke. „Policajti.“

Eddy se díval směrem, kterým ukazoval. V řadě vozů na kopci popojíždělo jedno policejní auto s blikajícími světly.

Otočil se zpět ke svému novému stádu. Rostoucí dav se vlnil, tlumené hlasy připomínaly kapky deště. Blikaly tu baterky a slyšel cvakání kovu, nabíjení praků, pušek a brokovnic. Jeden muž vytvářel pochodně ze svazků uschlých borových větví a rozdával je kolem sebe. Disciplína byl neskutečná.

„Snažím se vymyslet, co jim řeknu,“ svěřil se Eddy.

„Musíte si dát bacha, když mluvíte s poldama,“ řekl Doke.

„Myslím svoje kázání. K armádě Boží, než vyrazíme,“ řekl Eddy.

„No jo, ale co ty poldové?“ namítl Doke. „Je to sice jenom jedno auto, ale má vysílačku. Z toho by mohly bejt problémy.“

Eddy se díval na blikající světla a překvapilo ho, že někteří lidé uhýbali se svými vozy, aby mohli policisté projet. Staré zvyklosti poslouchat vládu, autoritu, jen tak neodumřou. O tom bude mluvit. O tom, že odted‘ jsou poslušni už jen Boha.

„Jede po příjezdový cestě,“ řekl Doke.

Na vrchol stolové hory dospěly zvuky sirény, zprvu tlumené, pak hlasitější. Vířící dav se semkl k sobě, rozestupoval se před ním a čekal na pokyny. Mnozí se modlili, jejich slova stoupala k noční obloze. Skupiny lidí se držely za ruce se sklopenými hlavami. K uším mu dolehl zvuk hymnů. Eddymu to připomnělo, jak si představoval situaci, když se lidé shromáždili ke kázání na Hoře. Tohle je ono. Tímhle začne své kázání. „Blahoslaveni pokojní, neboť oni synové Boží slouti budou..? Ne, to není nejlepší biblický verš na začátek. Něco víc burcujícího: „Běda těm, kdož přebývají na zemi a na moři; neboť dábel sestoupil k vám, maje hněv veliký, věda, že krátký cas má.“Antikrist. Na něj se musí zaměřit. Na Antikrista. Jen pár slov a povede svou armádu kupředu.

Policejní vůz vyjel na okraj stále zasekaný v řadě vozů. Pustil se dolů po asfaltové vozovce a zajel na stranu pár stovek metrů od něj. Eddy viděl na dveřích emblém kmenové policie národa Navahů. Střešní svítilna zářila do okolí; pak se otevřely dveře. Vystoupil z nich vysoký indián, navažský policista. I na stovku metrů Eddy rozpoznal Biu.

Policistu okamžitě obklopily davy. Eddy tušil, že začíná hádka.

„Co uděláme teď, pastore Russi?“ volali na něj lidé.

„Počkáme,“ řekl silným a hlubokým hlasem, tak odlišným od svého obvyklého hlasu, že se až divil, jestli to promluvil on sám. „Bůh nám ukáže cestu.“

PORUČÍK BIA STÁL PROTI DAVU srostoucím neblahým pocitem. Přijal telefonát o nějakém pozdvižení na Red Mese a předpokládal, že jde o tu protestní jízdu, a když viděl silný provoz na silnici k Red Mese, přidal se k řadě vozidel. Ale když se rozhlížel, došlo mu, že ať jsou tihle lidé kdokoli, s protestní jízdou nemají nic společného. Tihle lidé měli s sebou pušky a meče, kříže a sekery, bible a kuchyňské nože. Někteří si namalovali kříže na čela i šaty. Bylo to nějaké náboženské setkání – možná souvisí s tím televizním kázáním, o kterém slyšel povídat. Potěšilo ho, že jsou tu lidé všech ras – černoši, Asiaté, i pár těch, kteří vypadali na Navahy nebo Apače. Aspoň že to nebyl KKK nebo Árijský národ.

Popotáhl si pás a dal si ruce v bok. Stál čelem k davu s nenuceným úsměvem a doufal, že nikoho nepopudí. „Máte tu někde vůdce? Někoho, s kým bych mohl mluvit?“

Přistoupil k němu muž ve vybledlých riflích a modré pracovní košili. Měl drsnou tvář osmahlou dohněda z práce na poli, velké břicho, krátké silné paže, které mu trčely od těla, a mozolnaté dlaně. Pod opaskem z kůže chřestýše mu visel revolver Colt M1917 se slonovinovou rukojetí, na opasku leštěný mosazný krucifix. „Jo. Vůdce máme. Jmenuje se Bůh. Vy jste kdo?“

„Poručík Bia, kmenová policie.“ Cítil bodnutí způsobené mužovým zbytečně bojovným tónem. Ale rozhodl se jednat chladně, ne konfrontačně. „Kdo je tu velitel?“

„Poručíku Bio, mám na vás jen jedinou otázku: jste křesťan a chcete zde bojovat?“

„Bojovat?“

„Armageddon.“

Muž na zesílení důrazu svých slov položil dlaň na slonovinovou pažbu svého koltu.

Bia polkl. Dav se kolem něj stahoval. Litoval, že nezavolal vysílačkou o posily. Jsem křesťan, ale o žádném Armageddonu nic nevím.

Dav ztichl.

„Chcete se znovu narodit z vody a z ducha?“ pokračoval muž.

Z davu se ozývalo silné a nespokojené mručení. Bia se zhluboka nadechl. Nemá smysl zaplétat se do náboženských hádek s těmito lidmi. Bude lepší zkusit situaci zklidnit. „Povězte mi něco o tom Armageddonu.“

„Antikrist je tady. V týhle stolový hoře. Schyluje se k bitvě Pána Boha všemohoucího. Buď jste s náma, nebo proti nám. Nastal čas. Rozhodněte se.“

Bia neměl tušení, jak má reagovat. „Počítám, že víte, že tady je území národa Navahů a vy se neoprávněně pohybujete na půdě pronajaté americké vládě.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

Dav se kolem něj shlukl do těsného kruhu. Bia vnímal jejich rozrušení a cítil jejich pot.

„Pane,“ řekl klidně, „dejte ruku pryč od své zbraně.“

Mužova ruka se ani nehnula.

„Řekl jsem, abyste dal ruku pryč od zbraně.“

Muž pevně stiskl pažbu svého revolveru. Jste buď s náma, nebo proti nám. Tak jak?“

Když Bia neodpovídal, muž se otočil a hovořil k davu. „Není to jeden z nás. Přišel bojovat za druhou stranu.“

yyA co čekáš?“ zvolal někdo a dav opakoval. „A co čekáš?“

Bia začal pomalu a klidně ustupovat ke svému vozu.

Pistole vyletěla do vzduchu. Muž jí mířil na Biu.

„Pane, já jsem sem nepřišel s nikým bojovat,“ řekl Bia. „Není vůbec žádný důvod, abyste na mě mířil pistolí. Dejte ji dolů.“

Starší žena v pracovních botách a slaměném klobouku s tváří ošlehanou a zvrásněnou větrem položila muži dlaň na rameno. „Jessi, šetři si náboje. Tohle není Antikrist. Je to jenom polda.“

Slovo „Antikrist“ zašumělo davem. Lidé se semkli ještě pevněji kolem Bii.

„Pane, řekl jsem, abyste dal tu pistoli dolů?

Muž ji sklopil, i když váhavě.

„No fajn, Wyatte Earpe, dej mi ji.“Žena natáhla ruku a vzala pistoli z mužovy ruky, vyklepala nábojnice a zasunula si pistoli i náboje do kabely.

„Tady žádný Antikrist není,“ řekl Bia ve snaze zakrýt svou úlevu. „Tohle je půda národa Navahů a vy jste na ní neoprávněně. Takže pokud máte nějakého vůdce, rád bych s ním mluvil.“ Jakmile se dostane k autu, zavolá si vysílačkou posily. Na úrovni Národní gardy.

Ozval se čísi hlas: „Jsme tady jako armáda Boží – bojovat a umřít za Hospodina!“

Boj, boj, boj. Dav slovo opakoval jako popěvek.

Muž s dlouhým rozvětveným vousem se tlačil dopředu s kamenem v ruce a volal: „Chcete se znovu narodit z vody a z ducha?“

Bia, jehož rozzlobil mužův inkviziční tón, řekl: „Do mého náboženství vám nic není. Položte ten kámen, pane, nebo vás obviním z útoku na veřejného činitele.“ A dal si ruku na obušek.

Muž promluvil k davu. „Nemůžeme ho nechat odejít. Je to fízl. Má vysílačku. Bude varovat ostatní.“ Zvedl kámen do výšky. „Odpovězte!“

Bia uvolnil svůj obušek. Roztočil jej a udeřil jím muže do předloktí, jak nejsilněji mohl. S hlasitým prasknutím se mužovo předloktí přelomilo a kámen vypadl na zem.

„Zlomil mi ruku!“ křikl muž a padl na kolena.

„Rozejděte se a nikomu dalšímu se nic nestane!“ volal Bia hlasitě. Ustoupil o krok dozadu k blatníku svého vozu se zvednutým obuškem. Kdyby se jen dostal do auta, kde by byl trošku ochráněn – mohl by přivolat vysílačkou posily.

„Fízl mu zlomil ruku!“ zvolal další muž a klekal si.

Dav se sunul kupředu s hlasitým voláním. Vzduchem zasvištěl kámen, ale Bia se mu vyhnul. Kámen narazil do čelního skla s tupým praskotem.

Bia trhnutím otevřel dveře a zalezl dovnitř: snažil se ještě zavřít za sebou dveře, ty však držela lavina lidí. Vzal vysílačku a stiskl tlačítko pro vysílání.

„Chce se s někým spojit vysílačkou!“ křikl kdosi.

Desítka rukou ho chytila, vytáhla ho ven a roztrhala mu košili.

„Ten hajzl si volá o posily! Přivolává sem síly nepřítele!“

Bia přišel i o mikrofon, který kdosi vytrhl z palubní desky. Snažil se držet volantu, ale mnohoruký dav ho táhl ven s neúnavnou silou. Vypadl na zem a zkusil vstát, avšak jejich kopance ho poslaly na kolena.

Sáhl pro zbraň a vytrhl ji. Překulil se na bok a mířil s ní do davu. „Ustupte!“ křikl.

Do prsou ho bolestivě udeřil kámen a zlomil mu žebra. Bia naslepo vystřelil do davu.

Chorál výkřiků zesílil.

„Můj manžel!“ ozval se výkřik. „Bože můj!“

Do nohy ho zasáhla baseballová pálka. Vystřelil ještě dvakrát, než mu pálka rozdrtila ruku a vyrazila z ní pistoli.

Ječící dav se na něj sesypal s nadávkami, kopanci, bitím.

Padl na obličej a snažil se nahmatat pistoli, ale na ruku mu dopadla čísi bota a rozdrtila mu zápěstí. Vykřikl, překulil se a snažil se zalézt pod auto.

„Ukamenujte ho! Vrah je to! Ukamenujte ho!“

Cítil bušení kamenů a tyčí, jejich nárazy do kostí a svalů, déšť kamenů na kov a sklo policejního vozu. Zajíkal se bolestí, ale podařilo se mu zčásti zalézt pod auto, chytili ho však za nohy a vytáhli zpět do víru ran a kopanců. Křičel bolestí a hrůzou, schoulil se do klubíčka a snažil se chránit před tím deštěm ran. Hučení davu začalo ustupovat a místo něj slyšel tupé dunění ve své vlastní hlavě. Rány neustávaly, ale teď už postihovaly někoho jiného, někdo jiný se teď vydával na cestu dál a dál odsud. Hučení přešlo ve vzdálený šepot, a pak s vděčností přijal vítanou temnotu.

EDDY SE DÍVAL, jak se dav vlní jako psi na místě, kde jen před chviličkou stál ten policista. Viděl, jak se snaží zvednout, pak zmizel: stáhl ho spodní proud vířícího, kamenujícího davu.

Zpěvy ustaly a dav jako by ochabl, pak se vrátil znovu na zpětné vlně. Jediné, co zůstalo, byla policistova čepice a zmuchlaná, pošlapaná uniforma.

Když se dav pomalu rozestupoval, zůstala na místě jen klečící žena, sténající a držící v náručí zakrvácené tělo muže. Eddy pocítil nával paniky. Jak to, že se všechno tolik liší od toho, co si představoval? Čím to, že mu všechno připadá tak nečisté?

„Tohle je Armageddon,w ozval se Dokeův hluboký a uklidňující hlas. „Jednou to začít muselo.“

Doke měl pravdu. Překročili bod, odkud není návratu. Bitva započala. Bůh vede jejich ruku a není o Něm pochyby. Eddy cítil, jak se mu vrací sebejistota.

„Pastore?“ zabručel Doke. „Lidi vás potřebujou.“

„Samozřejmě.“ Eddy vykročil vpřed a zvedl paže. „Drazí přátelé v Kristu! Poslouchejte! Drazí přátelé v Kristu,!“

Rozhostilo se neklidné ticho.

„Jsem pastor Russell Eddy!“ zvolal. „To já jsem odhalil Antikrista!“

Dav elektrizovaný násilím se k němu vrhal ve vlnách jako oceán blížící se k pobřeží.

Eddy uchopil Dokea za ruku a zvedl ji. „Králové, politici, liberální sekularisté a humanisté tohoto zkaženého světa se skryjí v jeskyních a skalách. Budou volat k horám a skalám: Padněte na nás a skryjte nás před tváří toho, jenž sedí na trůnu, a před hněvem Beránka! Nebťjest přišel den veliký hněvu jeho. I kdo bude moci ostáti? ÍU

Nocí se rozlehlo volání a vlnění davu ještě zesílilo.

Eddy se otočil, ukázal rukou a hřímal: „Tam, pět kilometrů na východ, je plot. Za tím plotem útes. Pod útesem se nachází Isabella a uvnitř Isabelly Antikrist. Jmenuje se Gregory North Hazelius.“

Řev davu sílil a ozývaly se výstřely vstříc noční obloze.

„Běžte!“ volal Eddy a napřažená ruka se mu třásla. „Běžte jako jeden lid vedený plamenným mečem Siónu! Běžte a najděte Antikrista! Zničte ho i tu šelmu! Bitva velkého Boha Všemohoucího už započala! ‚Slunce se zatmí a měsíc nedá světla svého a hvězdy budou padati s nebe! ÍU

Ustoupil. Hemžící se dav se stočil a vlnil na východ přes měsíčním světlem zalitou stolovou horu, svítilny a pochodně blikaly ve tmě jako tisíce rozzářených očí.

„Dobrá práce,“ řekl Doke. „Fakt jste je rozohnil.“

Eddy stále ještě držel Dokeovu silnou paži. Mrkl jen za sebe a viděl Biu, podupaný pytel v prachu – a ženu, která plakala a objímala svého mrtvého muže.

První oběti Armageddonu.

AGENT MlLLER, MLADÍK TĚSNĚ PO DVACÍTCE, odvezl v hummeru Berná Wolfa z letiště k oplocené bezpečnostní oblasti. Projeli řadou proražených bran a zastavili uprostřed parkoviště mezi řadou civilních vozů. Všechno zalévalo jasné světlo silných reflektorů.

Wolf se rozhlížel. Vojáci se shromažďovali na okraji stolové hory, upevňovali lana, aby se mohli spustit dolů k Isabelle.

„Počkáme ve vozidle, dokud nás nezavolají, pane,“ řekl Miller.

„Super.“ Wolf se potil. Byl odborník na počítače, na takovéhle pitominky nebyl stavěný. Žaludek měl sevřený a těžký. Říkal si, že musí zůstat blízko agenta Millera a jeho silných bicepsů, jimiž asi zvedal i náklaďáky. Záda a ramena měl tak rozložitá, že útočná puška 7.62 NATO pověšená mezi jeho lopatkami připomínala dětskou plastovou bambitku.

Sledoval muže pracující na okraji hory. Postupně se navázali na lano a seskočili pozadu z útesu s těžkými batohy na zádech. I když Wolf na Isabelle nikdy nebyl, znal ji jako své boty: některé její části sám navrhoval, viděl stavební plány. Znal i software a ministerstvo energetiky mu dalo obálku se všemi vypínacími a bezpečnostními kódy. Vypnout Isabellu nebude problém.

Vnímal to tak, že problém bude dostat se dolů těch sto metrů po stěně útesu.

„Musím čurat,“ řekl.

„Proveďte to vedle vozu a neloudejte se, pane.“

Wolf si ulevil a vrátil se do vozu.

Miller zrovna odkládal vysílačku.

„Teď my, pane.“

„Už jsou uvnitř?“

„Ne. Chtějí, abyste byl dole, než provedou průnik.“

Provedou průnik? Uvědomují si ti hoši, jak legračně to zní?

Miller kývl hlavou. „Až po vás.“

Wolf měl pocit, jako by každý sval v jeho těle protestoval, když zvedal svůj batoh. Navzdory prudkému světlu viděl nad sebou neuvěřitelné množství hvězd. Vzduch byl čerstvý a Wolf v něm cítil kouř spáleného dřeva. Když kráčel od hummeru se zapnutým motorem, uvědomil si, jak je noc tichá. Největší hluk přicházel od praskajících drátů – Isabella očividně pracovala na plný výkon. Pochyboval, že pod zemí probíhá nějaký zásadní problém. Možná porucha počítače vedla ke zhroucení komunikačních systémů. Nějakému byrokratovi ruply nervy a přivolal sem komando. Možná ti vědci v Bunkru vůbec ani netuší, jaké vyvolali pozdvižení.

A pak na samé hranici slyšitelnosti zaznamenal jakýsi vzdálený hluk, připomínající výstřely, potom další dva.

„Slyšel jste to?“ zeptal se Millera.

„Jo.“ Zastavil se a naklonil hlavu. „Asi pět kilometrů daleko.“

Ještě chvíli poslouchali, ale nic neslyšeli.

„Možná jen nějaký indián vystřelil na kojota,“ pronesl Miller.

Wolf s podlamujícími se koleny následoval Millera na okraj srázu. Čekal, že ho spustí v kleci nebo tak něco, ale nic takového tady neviděl.

„Pane? Vezmu vám batoh. Spustíme ho za vámi.“

Wolf setřásl batoh a podal mu jej. „Opatrně, je v tom laptop.“

„Dáme pozor, pane. A teď prosím dejte nohu sem.“

„Tak moment,“ řekl Wolf. „Nečekáte, doufám, že… že slezu po těch lánech?“

„Ano, pane.“

„A jak?“

„Za minutku vám to ukážeme. Postavte se prosím sem.“

Wolf čekal. Ostatní vojáci sjeli dolů, takže zůstali na vrcholku sami. Elektrické dráty hučely a praskaly. Zasyčela vysílačka a Miller do ní promluvil. Wolf poslouchal jen na půl ucha. Státní policie hlásila určité problémy na cestě vedoucí k hoře. Wolf to přestal vnímat. Myslel na ten sráz.

Další rozhovory, pak Miller řekl: „Pojďte sem, pane. Navlékneme vám tenhle postroj. Už jste někdy slaňoval?“

„Ne.“

„Je to naprosto bezpečné. Stačí se trošku zaklonit, opřít se nohama o stěnu skály a lehce se odrážet. Nemůžete spadnout, i kdybyste lano úplně pustil.“

„Vy si ze mě utahujete, ne?“

„Je to naprosto bezpečné, pane.“

Upnuli ho do postroje, který mu vedl kolem stehen, zadku a kostrče; lano upevnili do soustavy karabin a brzdných zařízení. Pak ho postavili na okraj útesu zády ke srázu. Cítil vítr vanoucí sem odspodu.

„Zakloňte se a sestupte dolů.“

Copak zešíleli?

„Zakloňte se, pane. Udělejte krok. Udržujte lano napnuté. My vás spustíme, pane.“

Wolf se na Millera nedůvěřivě díval. Agent hovořil tak zdvořilým hlasem, až měl pocit, jestli v tom není trochu opovržení.

„To prostě nezvládnu,“ řekl.

Lano povolilo a on ucítil nával paniky.

„Zakloňte se,“ řekl Miller důrazně.

„Sežeňte nějakou klec nebo něco, v čem bych mohl sjet dolů.“

Miller ho zaklonil, skoro jako by ho choval v pažích.

„To je ono. Přesně tak. Výborně, pane doktore.“

Wolfovi bušilo srdce. Znovu cítil na svých zádech proud vzduchu odspodu. Voják ho pustil. Wolfovi podklouzly nohy a narazil zboku do stěny útesu.

„Zakloňte se a opřete se chodidlem o skálu.“

Wolf s bušícím srdcem opřel nohu o skálu a hledal nějaký výstupek. Našel jej a přinutil se zaklonit. Zdálo se, že to funguje. Když pomaličku postupoval, neustále v záklonu, lano klouzalo brzdou a spouštělo ho dolů. Jakmile byl za okrajem, zalila ho tma, ale pořád viděl okraj nad sebou ohraničený světlem. Jak pokračoval, okraj byl stále vzdálenější. Dolů se neodvažoval podívat.

Odrážel se a seskakoval po útesu, celé tělo zalité tmou. Nakonec ho vojáci chytili za nohy a stáhli ho na kamennou podlahu. Když se postavil, nohy se mu třásly. Vojáci mu pomohli z postroje. Batoh mu sjel po laně o vteřinu později a vojáci jej uchopili. Pak dorazil Miller.

„Skvěle, pane,“ řekl.

„Děkuju.“

Do boku hory byl vyrubán velký otvor. Na protějším konci vedly do skály obrovské titanové dveře. Oblast už byla zalita prudkými světly, takže připomínala vstup na ostrov doktora No. Wolf z nitra hory cítil hluboké dunivé vibrace Isabelly. Bylo velmi zvláštní, že nefungovala žádná komunikace s vnitřkem. Existovalo přece tolik záložních systémů. A ostraha je přece musí vidět na svých monitorech – pokud nevypadly i ty.

Velmi zvláštní.

Vojáci nastavovali tři kuželovité kovové talíře na stativech a mířili jimi ke dveřím, vypadalo to jako zmenšené hmoždíře. Jeden z mužů začal do kuželů cpát cosi, co připomínalo C-4.

Doerfler stál stranou a udílel rozkazy.

„Co to je?“ zeptal se Wolf.

„Demoliční zařízení pro rychlý průnik stěnou,“ řekl Miller. „Spojené nálože, soustředí se do jediného bodu a vyvrtají dost velký otvor, aby jím šlo prolézt.“

„A dál?“

„Pošleme dovnitř tým na zajištění Bunkru a druhý tým pro překonání vnitřních dveří do Můstku. Můstek zajistíme, poradíme si s padouchy a vědce vezmeme do bezpečí. Možná dojde k přestřelce. To nevíme. Jakmile bude Můstek zcela zajištěn, vezmu vás dovnitř. Osobně. Vy Isabellu vypnete.“

„Vypnout systém trvá tři hodiny,“ namítl Wolf.

„Tu operaci budete řídit vy.“

yyA co doktor Hazelius a ostatní vědci?“

„Naši muži je odvedou z místa k výslechu.“

Wolf si založil ruce. Na papíře to vypadalo dobře.

STANTON LOCKWOOD ZNOVU POPOSEDL na té laciné dřevěné židli a snažil se najít pohodlí tam, kde se ho nedostávalo. Nálada nad mahagonovým stolem v Situační pracovně byla stále plná nedůvěřivosti. Ve tři hodiny ráno – v jednu na Red Mese – neměli dobré zprávy.

Lockwood vyrostl v Zálivu, chodil do škol na západním a východním pobřeží a posledních dvanáct let žil ve Washingtonu. V televizi zahlédl záběry té jiné Ameriky, Ameriky kreacionistů a zastánců křesťanského národa, televizních kazatelů a honosných megakostelů. Tahle Amerika mu vždycky připadala vzdálená, vyhrazená pro místa, jako byl Kansas a Oklahoma.

A teď už vůbec vzdálená nebyla.

Ředitel FBI řekl: „Pane prezidente?“

„Ano, Jacku?“

„Dálniční hlídka z Arizony hlásí problémy u zátarasů na Routě 89 v Šedých horách, Routě 160 u Tuba City a také u Tes Nez Iahu.“

„Jaké problémy?“

„Došlo ke zranění několika státních policistů v izolovaných potyčkách. Doprava je velmi hustá a spousta lidí objíždí zátarasy a jede dál terénem. Potíž je v tom, že navažská rezervace je protkaná stovkami improvizovaných cest, z nichž většina ani není na mapě. Naše zátarasy jsou děravé jako cedník.“

Prezident otočil monitor k předsedovi sboru náčelníků štábů, který seděl ve své kanceláři s dřevěným obložením v Pentagonu, za sebou na stěně pověšenou americkou vlajku. „Generále, kde je Národní garda?“

„Dvě hodiny od akce.“

„Dvě hodiny ale nemáme.“

„Najít potřebné helikoptéry, piloty a vycvičené lidi nebylo nic snadného, pane prezidente.“

„Naši státní policisté dostávají na zadek. A ne v nějaké zapadlé vísce v Afghánistánu, ale přímo tady, ve Spojených státech amerických. A vy mi hlásíte dvě hodiny?“

„Většinu helikoptér máme na Blízkém východě.“

Ředitel FBI promluvil. „Pane prezidente?“

Prezident se otočil. „Copak?“

„Právě jsem dostal hlášení…“ Vzal si list papíru od někoho, kdo nebyl na monitoru vidět, „…nouzové hlášení od příslušníka navažské kmenové policie, který jel prošetřit situaci na Red Mese…“

„Sám?“

„Když se vydal na cestu, netušil, jaká je skutečná situace, to nikdo z nás. Vyslal nouzové volání, které bylo přerušeno. Mám tady přepis.“ Četl z listu papíru. Pošlete posily… násilný dav… oni mě zabijou.. / Víc nemáme. V pozadí je slyšet hluk davu.“

„Ježíšikriste.“

„Signál GPS z vozu byl přerušen o pár minut později. K tomu obvykle dochází jen tehdy, pokud vůz shoří.“

„A něco nového od týmu na záchranu rukojmích? Jsou v pořádku?“

„Podle posledních informací zpřed deseti minut běží celá operace jako hodinky. Doneslo se nám nepotvrzené hlášení o střelbě ve směru od příjezdové cesty, asi čtyři kilometry od letiště. Momentálně kontaktujeme tým. Ale dovolte mi, abych vás ujistil, pane prezidente, že žádný neorganizovaný dav neohrozí špičkový tým FBI na záchranu rukojmích.“

„Skutečně?“ odpověděl prezident skepticky. „Jsou cvičeni ke střelbě do civilistů?“

Ředitel FBI si nervózně poposedl. „Jsou cvičeni reagovat na jakoukoli situaci.“

Prezident se otočil k předsedovi sboru náčelníků štábů. „Existuje nějaká šance dostat tam ty jednotky dřív než za dvě hodiny?“

„Promiňte, pane?“ přerušil ho ředitel FBI s bledou tváří. „Zrovna jsem dostal hlášení o výbuchu a požáru… velmi rozsáhlém požáru… na přistávací dráze na Red Mese.“

Prezident se mlčky díval na ředitele.

„Co ti lidi chtějí?“ vybuchl Lockwood. „Co proboha chtějí?“

Galdone promluvil poprvé od chvíle, co dorazili do Situační pracovny. „Víte dobře, co chtějí.w

Lockwood se na toho odporného chlapa díval. Tlustý, rozměklý, ruce založené na prsou, oči přimhouřené, jako by spal, a klidně si je prohlížel ze své židle.

„Chtějí zničit Isabellu,“ řekl, „a s ní Antikrista.“

FORD SE DRŽEL OKRAJE STOLU a četl si novou zprávu na Vizualizátoru. Isabella běžela na plný výkon. Cítil, jak se celý Můstek třese a chvěje jako kokpit stíhačky ve spirále smrti.

Náboženství vzniklo jako snaha vysvětlit nevysvětlitelné, ovládnout neovladatelné, učinit nesnesitelné snesitelným. Víra ve vyšší moc se stala nejmocnější inovací v pozdní fázi lidského vývoje. Kmeny s náboženstvím měly výhodu oproti kmenům bez něj. Měly směr a smysl\ motivaci a poslání. Přínos náboženství pro přežití byl tak úžasný, že žízeň po víře se stala součástí lidského genomu.

Ford odstoupil od ostatních. Kate se na něj tázavě a, připadalo mu, poněkud lítostivě podívala, ale teď pomáhala Dolbymu u jeho počítače. Tým, který řídil Isabellu – Dolby, Chenová, Edelstein, Corcoranová a St. Vincent – se zcela soustředil na své úkoly. Zbytek se díval na Vizualizátor jako v šoku ze slov, která se na něm objevovala.

Toho, oč se náboženství snažilo, se nakonec podařilo dosáhnout. Nyní máte způsob, jak vysvětlíte nevysvětlitelné, ovládnete neovladatelné. Už nepotřebujete „zjevené“náboženství. Lidská rasa konečně dospěla.

Wardlaw promluvil tiše od svého počítače. „Poslali sem demoliční tým se zařízením na prorážení stěn. Vyrazí dveře.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Hazelius příkře.

„Osm.“

Jsou ozbrojení?“

„Po zuby.“

Skupinou projel záchvěv paniky. „Co uděláme?“ zvolal Innes.

„Budeme dál poslouchat,“ řekl Hazelius zvýšeným hlasem, aby nezapadl v hučení Isabelly. Ukázal na obrazovku.

Náboženství je pro přežití lidstva stejně zásadní jako potrava a voda. Když se pokusíte nahradit náboženství vědou, neuspějete. Namísto toho nabídnete vědu jako náboženství. Protože já vám říkám, že věda je náboženství. Jediné, opravdové náboženství.

Julie Thibodeauxová vedle Hazelia vzlykla. „To je krása.“ Chvěla se, paže pevně sevřené na prsou. „Tohle je taková nádhera… a já mám takový strach.“

Hazelius jí dal ruku kolem ramen, aby ji uklidnil.

Fordovi to připadalo uvěřitelné: zažil jejich konverzi na své vlastní oči. Věřili.

Místo knihy pravdy věda nabízí způsob dosažení pravdy. Věda je hledání pravdy, nikoli zjevování pravdy. Je to prostředek, nikoli dogma. Je to cesta, nikoli cíl.

Ford už nemohl déle mlčet. „No dobře, ale co lidské utrpení? Jak může věda ‚učinit snesitelným nesnesitelné‘, jak říkáš?“

„Magnetická cívka jde do červeného pole,“ pronesl Dolby tiše.

„Víc šťávy,“ šeptal Hazelius.

V posledním století lékařská věda a technologie odstranily více lidského utrpení než všichni kněží za poslední tisíciletí.

„Mluvíš tady o fyzickém utrpení,“ řekl Ford. „Ale co utrpení duše? Co duchovní utrpení?“

Copak tu nezaznělo, že vše je jedno? Není snad úlevné uvědomit si, že vaše utrpení otřásá celým kosmem? Nikdo netrpí osamoceně a utrpení má účel – i pád vrabce je pro celek významný. Vesmír nezapomíná.

„Bez dalšího výkonu to neudržím,“ zvolal Dolby. „Harlane, musíš mi dát ještě pět procent.“

„Nemám je,“ řekl St. Vincent. „Když to budu ještě víc tlačit, zhroutí se celá síť.“

Stroj nyní kvílel tak hlasitě, že Ford nedokázal pořádně udržet myšlenky. Četl slova na Vizualizátoru a v hlavě mu bouřilo. Dvanáct nejinteligentnějších lidí v zemi si myslí, že tohle je Bůh. To určitě něco znamená.

Neustupujte ostýchavosti! Vy jste mí žáci. Vy máte moc převrátit svět. Vjediném dni věda nahromadí více důkazů o své pravdě než náboženství za celou svou existenci. Lidé lpějí na víře, protože ji musí mít. Lační po ní. Vy lidem víru neupřete; vy jim nabídnete novou víru. Nejsem tu, abychom nahradili židovsko-křesťanského Boha, ale abychom ho doplnili.

„Moment!“ štěkl Wardlaw. „Nahoře se děje ještě něco!“

„O co jde?“ zeptal se Hazelius.

Wardlaw vyděšeně sledoval svou řadu monitorů. „Je tady… obrovské množství alarmů na průnik na pozemek. Odevšad se sem ženou lidi… nějaký dav… Co je to, hernajsT

„Dav?“ Hazelius se pootočil, ale stále sledoval Vizualizátor. „O čem to mluvíš?“

„No fakt, dav… Ježíši, tomu nebudete věřit… napadají bezpečnostní plot… strhávají ho… Nahoře probíhá nějaký nepokoj. To je k nevíře… nepokoje jako barák… naprosto zničehonic.“

Ford se otočil k hlavnímu bezpečnostnímu kanálu. Širokoúhlá kamera umístěná na výtahu monitorovala venkovní dění a přenášela je na hlavní obrazovku. Po pěšině, vedoucí od příjezdové cesty, sem mířil dav s pochodněmi, svítilnami a s primitivními zbraněmi a hromadil se kolem ochranného oplocení, dokud se nezačalo hroutit pouhou vahou všech těch lidských těl. Ve směru od přistávací dráhy slyšel tlumený výbuch a viděl plameny, které náhle vyšlehly k nebi nad stromy.

„Zapálili hangáry i přistávací dráhu!“ zvolal Wardlaw. „Co je tohle za lidi – a kde se tady vzali, do hajzlu?“

WOLF SLEDOVAL, JAK MUŽI míří demoličními zařízeními na titanové dveře a pak vedou dráty k rozbušce. Působili tak klidně, až to zneklidňovalo. Byli si natolik jistí, jako by vyhazovali hory do povětří každý den.

Wolf kráčel k okraji útesu. Podél hrany vedl trubkový plot zabetonovaný do skály. Chytil se chladné oceli a díval se do rozlehlé pouště lemované horami, na desítky tisíc metrů čtverečních s prakticky nulovým světlem, které by narušilo jednolitost tmy. Chladný vítr stoupal odspodu a přinášel s sebou vůni prachu a nepatrný závan nějakého nočního květu. Byl na sebe pyšný, že to dokázal, ale zároveň si připadal směšně, že to tak prožívá. Každopádně to bude příběh jako hrom, až to poví lidem doma v Los Alamos.

Za sebou slyšel rychlé praskání vysílaček a řadu nesrozumitelných slov. Otočil se, co se děje. Muži, kteří pracovali na výbušninách, ustali. Stáli kolem Doerťlera a naléhavě mluvili do vysílaček. Wolf poslouchal, ale ničemu nerozuměl. Dělo se tu něco velmi neobvyklého.

Wolf zašel za nimi. „Co se děje?“

„Nahoře došlo k útoku. Nikdo neví, kdo za tím stojí.“

Super, pomyslel si Wolf.

Shora sem dolehlo pár třesknutí a nebe nad okrajem stolové hory se zbarvilo doruda. „Co se to tam děje?“

Miller se podíval na Wolfa. „Zapálili hangáry a letiště… obklíčili helikoptéru.“

„Ale kdo? Kdo to udělal?“

Miller zavrtěl hlavou. Ostatní členové týmu stáli u vysílaček a zuřivě debatovali s lidmi nahoře. Třaskání zesílilo – a Wolf si uvědomil, že je to střelba. Slyšel slabé sténání. Všichni se podívali nahoru. O chvílipozději něco sletělo dolů z útesu doprovázeno dlouhým zajíkavým výkřikem. Zahlédli to ve světlech, když předmět padal kolem nich – postava v uniformě. Hluboko pod nimi křik náhle ustal a ozval se náraz a hluk volných, padajících kamenů.

„Co to bylo, sakra!“ zvolal jeden z vojáků.

„Shodili Frankieho z útesu!“

„Koukněte! Spouštějí se po lánech dolů!“ zvolal jiný voják.

Všichni upírali oči nahoru v nechápavém úděsu na desítky temných postav, které slézaly po lánech dolů.

PASTOR RUSSELL EDDY SLEDOVAL, jak jeho kongregace svrhla posledního vojáka ze srázu. Ačkoli osobně násilí odsuzoval, ten voják bránil vůli Boží. Tak se staniž. Snad najdou uklidnění a odplatu, až je Kristus vzkřísí z mrtvých a vykoupí své stádo. Snad.

Vylezl na kapotu hummeru a počítal. Vojáci stříleli do jeho skupiny, která se vrhla vpřed k okraji útesu silou tsunami, dokud většina vojáků nezmizela v černé temnotě.

Buď Jeho vůle.

Pastor Eddy si prohlížel ten zázrak. Silnici zaplňovali lidé valící se sem z příjezdové cesty s pochodněmi a baterkami probleskujícími v temnotě. Hrnuli se přes plot do zabezpečené oblasti a postávali, čekali na pokyny. Kilometr vzadu šlehaly nad zakrslé stromy plameny od hořících hangárů na letišti a zalévaly stolovou horu jasnou září. Štiplavý pach benzinu a spálených plastů se vznášel vzduchem.

Před ním se lidé hromadili na okraji útesu. Vojáci zde nechali velké množství vybavení, o jehož použití měl Doke zjevně velmi dobré informace. Deset let sloužil ve Zvláštních jednotkách, jak Eddymu řekl. Pomáhal lidem do slaňovací výstroje, přivazoval jim popruhy a postroje s řadou karabin a vybavení, ukazoval jim, jak se slaňuje po stěně, a ujišťoval je, že to zvládnou.

A oni poslechli. S vybavením to nebylo těžké. Nevyžadovalo to žádné speciální dovednosti. Dokeovi lidé se vrhali z útesu po desítkách, spouštěli se po lánech jako lidský vodopád mizející ve tmě pod nimi. Zpátky nahoru posílali popruhy a sedáky, aby je využili ostatní.

Eddy sledoval, jak Doke volá a rozdává rozkazy. Zvedl vysílačku a zavolal skupinu na přistávací dráze. „Vidíme, že jste zapálili hangáry. Dobrá práce.“

„Co s tou helikoptérou?“

Je hlídaná?“

Jeden voják a pilot. Je ozbrojený – a vyděšený jako králík.“

„Zabte je.“ Slova z něj vyšla jako nic. „Nedovolte jim odletět.“

„Ano, pastore.“

Je kolem nějaké těžké vybavení?“

Jeden traktor.“

„Rozryjte ranvej a heliporty.“

Eddy se díval na dav. Stále více zaplňoval horu vzdor zátarasům a hromadnému zatýkání. Byl to neuvěřitelný pohled. Nadešel čas zahájit další fázi útoku.

Eddy zvedl paže a zvolal: „Křesťané! Vyslyšte mě!“

Rozrůstající se dav se přesunul a pozastavil.

Eddy ukázal roztřeseným prstem. „Vidíte ty vysokonapěťové dráty?“

„Strhněte je!“ ozval se hlas z davu.

„Přesně tak! Musíme odpojit napájení Isabelly!“ zvolal. „Hledám dobrovolníky, kteří vylezou na ty sloupy a strhnou kabely!“

„Strhněte jel Strhněte je!“ křičel dav.

„Odpojte je od napájení!“

„Odpojte je od napájení! u

Část davu se oddělila a sunula se k nejbližšímu sloupu, který stál sto metrů od nich.

Eddy zvedl obě paže a rozhostilo se ticho.

Znovu ukázal, tentokrát na shluk antén, talířů, mikrovlnných vysílačů a antén pro mobilní telefony na střeše budovy výtahu na okraji útesů.

„Zaslepte oči a zacpěte uši Satana!“

„Oslepte Satana!“

Další lidé se oddělili a obklopili výtah. Dav dostal úkol. Měl se čím zabavit. Eddy se díval s uspokojením, jak se lidé hrnou k plotu, který je odděloval od obřího sloupu. Dav se tlačil a vlnil a plot se skřípěním povolil. Pronikli za něj. Jeden muž chytil žebřík, vyšvihl se nahoru a začal lézt vzhůru, za ním další a další, až za chvíli vypadali jako mravenci na stromě.

Eddy seskočil z hummeru a kráčel k Dokeovi stojícímu na okraji útesu. „Moje práce tady skončila. Jdu dolů. Jsem tím, koho Bůh vybral k souboji s Antikristem. Ty převezmeš velení tady nahoře.“

Doke ho objal. „Bůh vám žehnej, pastore.“

„A teď mi ukaž, jak nejlépe sestoupit po stěně útesu.“

Doke vytáhl z hromady u svých nohou několik nylonových popruhů a navlékl je Eddymu kolem stehen a pánve. Upevnil je pomocí karabiny a nad ni umístil brzdicí tyč. „Říká se tomu švýcarský sedák,“ řekl. „Dvojité lano prochází tou brzdou – když ji pustíte, zabrzdí vás. Jednu ruku sem, druhou sem, zakloníte se, budete se odrážet a povolovat lano v karabině.“ Usmál se a plácl Eddyho po rameni. „Je to hračka!“ Otočil se. „Ustupte,“ zvolal. „Udělejte místo pro pastora Eddyho! Míří dolů!“

Dav se rozestoupil a Doke vedl Eddyho k okraji útesu. Eddy se otočil, podle pokynů uchopil lano a spustil se přes okraj, usilovně se odrážel od stěny srázu, jako to dělali ostatní před ním – srdce měl až v krku a usilovně se modlil.

„NAHOŘE SE ASI VŠICHNI ZBLÁZNILI,“ řekl Wardlaw a ukázal na přední monitor.

Hazelius se konečně odpoutal od Vizualizátoru. Na hlavní obrazovce bylo vidět, že celá bezpečnostní oblast je zaplněna lidmi s noži, sekerami, puškami v rukou a s poskakujícími rozzářenými pochodněmi.

„Lezou na výtah!“

„Dobrý bože.“ Hazelius si otřel obličej rukávem. „Kene,“ křikl, „kolik času ještě Isabelle zbývá?“

„Ten špatný magnet může kdykoli ztratit supervodivost,“ volal Dolby, „a pak je s námi amen. Paprsky se mohou zkroutit, prorazit vakuovou trubici a způsobit výbuch.“

„V jakém rozsahu?“

„Možná značném – zatím se to nestalo.“ Podíval se na obrazovku. „Harlane! Přidej do systému ještě víc energie. Ať udržíme magnetický proud!“

„Už takhle to je na sto deseti procentech nominálního výkonu,“ oznámil St. Vincent.

„Přidej tam,“ řekl Dolby.

„Jestli se zhroutí síť, přijdeme o energii a je po nás taky.“

„Přidej.“

Harlan St. Vincent zadal pokyn na klávesnici.

„A co ten dav?“ zvolal Wardlaw. „Už zapálili hangáry na letišti!“

„Sem se nedostanou,“ řekl Hazelius klidně.

„Pořád se spouštějí po lánech.“

„Tady jsme v bezpečí.“

Ford se díval na obrazovku, kde se dav škrábal na střechu výtahu. Kamera se otřásla, bláznivě se naklonila a pak obrazovka ztmavla.

„Gregory, musíme Isabellu vypnout,“ řekl Dolby.

„Kene, ještě pět minut.“

Dolby se na něj díval a brada se mu třásla.

Ještě pět. Prosím. Možná mluvíme s Bohem, Kene. S Bohem?

Dolbymu po tváři stékal pot. Zatnul zuby. Jednou krátce a prudce přikývl a vrátil se ke svému počítači.

„To nové náboženství, které máme podle tebe kázat,“ řekl Hazelius, „co máme lidem říct, aby uctívali? Kde je v tom skrytá krása a posvátná úcta?“

Ford se usilovně snažil přečíst odpověď zpola ukrytou v zrnění na obrazovce.

Žádám vás, abyste prozkoumávali vesmír, o jehož existenci nyní víte. Nevzbuzuje snad více úcty než jakákoli koncepce Boha, již nabízela dějinná náboženství? Sto miliard galaxií\ osamělých ostrůvků ohně uchycených jako jasné mince v rozlehlém vesmíru tak obrovském, že je mimo biologické pochopení lidské mysli. A já vám říkám, že vesmír, který jste odhalili, je jen nepatrným zlomkem rozsáhlosti a krásy stvoření. Obýváte jen nejtitěrnější modrou tečku v nekonečných prostorách nebes, a přece je mi tato tečka tak cenná, neboť je nezbytnou součástí celku. Proto jsem tady s vámi. Uctívejte mě a mé skvělé činy, ne nějakého kmenového bůžka vymyšleného válčícími rolníky před tisíci let.

Dolby upíral oči na obrazovku, obličej zbrocený potem, čelisti sevřené. Hazelius otočil svůj úzký, zanícený obličej zpět k Vizualizátoru. „Dál, řekni nám víc.“

„Po celé síti se objevují poplašné signály,“ hlásil St. Vincent a klid z jeho hlasu se začínal vytrácet. „Transformátory se přehřívají až k hranicím Colorada.“

Pomocí vědeckých přístrojů vyhledejte typické rysy mé tváře. Hledejte mě v kosmu a v elektronech. Já jsem totiž Bůh hlubokého času a prostoru, Bůh naplnění i prázdnoty, Bůh Velkého třesku i inflace, Bůh temné hmoty a tmavé energie.

Můstek se začínal otřásat a vzduch plnil zápach hořících elektronických součástek.

Bezpečnostní kamery na letišti ukazovaly, že z obou hangárů zběsile šlehají plameny. Dav se shlukl kolem helikoptéry na heliportu. Ve dveřích helikoptéry stál voják s M-16 a střílel lidem nad hlavami ve snaze zastrašit je. Helikoptéra startovala.

„Odkud se všichni ti lidi vzali?“ Innes se díval na obrazovky a snažil se vysokým hlasem překřičet Isabellu.

Věda a víra nemohou existovat společně. Jedna zničí druhou. Musíte zajistit, aby věda přežila, jinak vaše malá modrá tečka zmizí…

„Přehřívají se mi pé pětky,“ ozval se Edelstein.

„Ještě jednu minutu!“ křikl Hazelius. Otočil se k obrazovce a překřikoval hluk. „Co tedy máme dělat?“

Díky mým slovům získáte převahu. Řekněte světu, co se tu přihodilo. Řekněte světu, že Bůh promluvil k lidstvu –poprvé. Ano, vůbec poprvé!

„Ak jak jim to máme vysvětlit, když nám nechceš říct, kdo jsi?“

Neopakujte chyby dějinných náboženství a nezapojujte se do disputací nad tím, kdo jsem nebo co si myslím. Přesahuji veškeré chápání. Já jsem Bůh vesmíru tak rozlehlého, že jen Boží čísla jej mohou popsat, první z nich jsem vám už poskytl.

yyA doprdele,“ hlesl Wardlaw od bezpečnostních monitorů.

Ford se otočil zpět k bezpečnostním obrazovkám. Dav zasypával helikoptéru kamením a střelbou, zatímco voják, který ji bránil, střílel do vzduchu. Někdo hodil na helikoptéru Molotovův koktejl. Nedolétl až ke stroji; spadl na asfalt, kde začal hořet. Voják sklopil hlaveň a pálil do davu. Helikoptéra začala stoupat.

„Bože můj,“ šeptal Wardlaw znechuceně.

Navzdory krvavé lázni se zuřící dav přiblížil. Odvetná palba z jeho středu se odrážela od pancéře helikoptéry.

Vy jste proroci, kteří povedete svět do budoucnosti. A jakou budoucnost si zvolíte? Klíč máte v ruce vy…

Ford se díval, jak z davu vylétlo dalších deset Molotovových koktejlů a narazilo do boku helikoptéry. Plameny šlehaly vzhůru a zahalily rotory. Vznítilo se palivové vedení a s hlasitým výbuchem se helikoptéra roztrhla na kusy jako zvířená ohnivá koule rozpínající se do noční oblohy. Její kusy dopadaly zpět na asfalt jako kaskáda ohně, který serychle šířil po vytékajícím palivu. O chvíli později z plamenů vyskočil voják v jednom ohni a zhroutil se na hořící asfalt.

„Ježíšikriste,“ hlesl Wardlaw. „Vyhodili do povětří helikoptéru.“

Hazelius se díval na Vizualizátor a nevěnoval tomu pozornost.

„A teď se podívejte sem!“ křikl Wardlaw a zabodl prst do obrazovky. „Dav je před dveřmi Bunkru! Jdou po Isabelle. Zabíjejí vojáky před vchodem!“

„Vypínám Isabellu!“ zvolal Dolby.

„Ne!“ Hazelius doběhl k Dolbymu a krátce se přetahovali, ale Dolby byl tentokrát připraven a svalil menšího Hazelia na zem. Pak se vrátil ke své klávesnici.

„Je to zablokované! Isabella je zablokovaná!“ křikl. „Odmítá přijmout kódy pro vypnutí!“

„Tak to je po nás,“ hlesl Innes. „Je po nás.“

BERN WOLF, UKRYTÝ ZA VOJÁKY, se schoulil do stínu u titanových dveří. Dav se valil po lánech dolů jako šílený a nyní je nutil stát zády ke skalám. Snad žádný voják se nikdy neocitl v takové situaci, proti zdivočelé hmotě svých spoluobčanů, davu civilistů, v němž se objevovaly i ženy. Bylo to šílené. Co to bylo za lidi? Davidiáni? Nebo Ku Klux Klan? Byli oblečeni naprosto různě, vyzbrojeni vším od pušek po nindžovské hvězdice. Mnozí z nich mávali narychlo vyrobenými kříži a tlačili se na vojáky, kteří už neměli kam ustupovat.

Nakonec se ozval Doerfler. „Tohle je majetek vlády Spojených států,“ křikl. „Položte zbraně na zem. Hned.“

Z davu se odpojil vyzáblý muž s velkým revolverem v ruce.

Jsem pastor Russell Eddy. Přišli jsme sem jako armáda Boží zlikvidovat tento pekelný stroj a Antikrista v něm. Ustupte a nechte nás projít.“

Lidé v davu byli zpocení. Oči jim jasně svítily v umělém osvětlení a těla se jim třásla vzrušením. Někteří plakali, slzy jim stékaly po tvářích. Po lánech se spouštěli další a další. Zdálo se, že jejich počet nemá konce a nelze je ani zastavit.

Wolf se na ně díval se znechucenou fascinací. Vypadali jako posedlí.

„Mě nezajímá, kdo jste,“ štěkl Doerfler, „ani proč jste tady. Naposledy vám říkám: odložte zbraně.“

„Nebo co?“ zeptal se Eddy kurážněji.

„Nebo mí muži začnou bránit sami sebe i toto zařízení vlády USA všemi dostupnými prostředky. Takže odložte zbraně.“

„Ne,“ odpověděl ten vychrtlý pastor. „Neodložíme zbraně. Vy jste agenti nového světařádu, vojáci Antikristovi!“

Doerfler přešel k Eddymu s napřaženou rukou. Snažil se mluvit nahlas. „Dejte mi tu pistoli, příteli.“

Eddy na něj namířil.

„Vždyť se na sebe podívejte,“ řekl Doerfler posměšně. „Vystřelíte a jediný, komu ublížíte, budete vy sám. Dejte mi to. Honem.“

Ozval se výstřel a Doerfler spadl nazad, v očích výraz údivu; padl, překulil se a začal vstávat, zatímco sám vytahoval pistoli. Zjevně měl na sobě neprůstřelnou vestu.

Druhý výstřel revolveru mu utrhl temeno hlavy.

Wolf se vrhl na zem, klečel na všech čtyřech a tiskl se k úkrytu pevné skály. Kolem něj se rozpoutal hlasitý rachot jako na konci světa: automatické pušky, výbuchy, výkřiky. Schoulil se do klubíčka, hlavu si schoval do dlaní a snažil se splynout s horou, zatímco kolem něj rachotily výstřely, bušení a nárazy kulek ho zasypávaly úlomky. Hluk trval celou věčnost, slyšel příšerné smrtelné výkřiky a vlhké, drásavé zvuky kulek rozdírajících lidská těla. Přitiskl si dlaně na uši a snažil se to odblokovat.

Hluk ustal a během chvilky se rozhostilo ticho, jenom v uších mu zvonilo.

Wolf zůstal schoulený, jako smyslů zbavený.

Na rameni ucítil dlaň. Ucukl.

„Klid. Už je to v pořádku. Vstaňte.“

Oči měl dál pevně zavřené. Kdosi ho vzal za košili, zvedl ho na nohy a utrhl mu polovičku knoflíků.

„Podívejte se na mě.“

Wolf zvedl obličej a otevřel oči. Byla tma – světla zničily výstřely. Všude ležela těla, výjev jako z pekla, možná i horší, těla roztrhaná vejpůl, tělesné údy rozházené všude kolem. Viděl těžce zraněné lidi; někteří vydávali podivné zvuky, chroptili, kašlali, pár jich křičelo. Dav už odtahoval těla na okraj útesu a shazoval je dolů.

Poznal muže, který ho držel: tentýž pastor Eddy, který rozpoutal přestřelku tím, že zabil Doerflera. Byl potřísněn krví jiných.

„Kdo jste?“ zeptal se Eddy.

Já jsem… jenom odborník na počítače.“

Eddy se na něj podíval, nikoli nevlídně. Jste s námi?“ zeptal se tiše. „Přijímáte Ježíše Krista jako svého spasitele?“

Wolf otevřel ústa, ale ozvalo se jen chroptění.

„Pastore,“ řekl kdosi, „nemáme moc času.“

„Na spásu duše je vždycky dost času.“ Eddy se na něj díval tmavýma očima. „Opakuju: Přijímáte Ježíše Krista jako svého spasitele? Nadešel čas zvolit si stranu. Dnes je Soudný den.“

Wolf konečně přikývl.

„Padni na kolena, bratře. Pomodlíme se.“

Wolf ani nevěděl, co dělá. Připadal si jako někde ve středověku, nucená konverze. Snažil se kleknout si na roztřesená kolena, ale nebyl dost rychlý a někdo ho stlačil dolů. Ztratil rovnováhu a padl na bok, košile se mu rozevřela.

„Pomodleme se,“ řekl Eddy. Klesl na kolena vedle Wolfa a popadl obě jeho dlaně do svých, sklopil čelo, až se dotýkal Wolfových rukou. „Otče na nebesích, přijímáš nyní tohoto hříšníka v této potřebné hodině? A ty, hříšníku, přijímáš Pravdivé slovo, že můžeš dojít znovuzrození?“

„Co jestli?“ Wolf se snažil soustředit.

„Opakuju: Přijímáš Ježíše jako svého spasitele?“

Wolfovi začínalo být nevolno. „Ano,“ řekl spěšně. „Ano, přijímám… přijímám.“

„Chvalte Boha! Modleme se.“

Wolf sklopil hlavu a pevně zavřel oči. Co to krucinálprovádím?

Eddyho hlas ho vyrušil. „Modleme se nahlas,“ řekl. „Vpusť Ježíše do svého srdce. Pokud to učiníš svobodně a upřímně, uvidíš království nebeské. Je to tak jednoduché.“ Sevřel mu dlaně a začal se hlasitě modlit.

Wolf drmolil chvíli s ním a pak cítil, jak se mu sevřelo hrdlo.

„Musíš se modlit se mnou,“ řekl Eddy.

Já… ne,“ řekl Wolf.

„Ale abys přijal Ježíše, musíš se modlit. Musíš vpustit…“

„Ne, nebudu.“

„Příteli – drahý příteli – tohle je tvoje poslední příležitost. Soudný den nastal. Nanebevzetí je nadosah. Mluvím k tobě nikoli jako nepřítel, ale jako někdo, kdo tě miluje.“yJVlilujeme tě,“ ozvaly se hlasy z davu, pilujeme tě“

„Předpokládám, že jste milovali i ty vojáky, co jste povraždili,“ řekl Wolf. Děsilo ho, co dělal. Kde se v něm vzala tahle náhlá, ztřeštěná odvaha?

Ucítil na spánku hlaveň pistole. „Poslední příležitost,“ ozval se Eddyho vlídný hlas. Wolf cítil, jak pevně muž tu pistoli drží.

Zavřel oči a nic neříkal. Cítil, jak se pistole mírně zachvěla, když se ruka napnula a prst stiskl spoušť. Hlasitá rána – a víc nic.

NA VŠECH OBRAZOVKÁCH V SITUAČNÍ PRACOVNĚ běžely záběry videokonference, část na rozdělených obrazovkách. Předseda sboru náčelníků štábů, šéfové ministerstva vnitřní bezpečnosti, FBI, NSA, CIA a ministerstva energetiky. Viceprezident za nimi přišel do Situační pracovny ve tři. Teď bylo za deset minut půl čtvrté. Za posledních dvacet minut, kdy se poprvé dozvěděli o požáru na letišti na Red Mese, se toho událo hodně.

Stanton Lockwood měl pocit, jako by uvízl v nějakém televizním pořadu. Nemohl uvěřit, že něco takového se může dít v Americe. Připadal si, jako by se probudil a ocitl se v nějaké úplně jiné zemi.

„Od týmu na záchranu rukojmích nemáme zprávy od výbuchu helikoptéry,“ hlásil ředitel FBI. V obličeji byl bledý a kapesník, jímž si neustále otíral tvář, měl zmačkaný v ruce, jako by o něm nevěděl. „Napadli je s obrovskou přesilou. Tohle není jen tak nějaký dav – jsou organizovaní. Vědí, co dělají.“

„Vzali rukojmí?“ zeptal se prezident.

„Obávám se, že většina z nich je zneškodněna – nebo mrtvá.“

Někdo zpoza obrazovky mu podal papír. Přečetl jej. „Právě jsem dostal hlášení…“ Ruka se mu nepatrně třásla. „Podařilo se jim odpojit jedno ze tří hlavních napájení Isabelly. To odstartovalo poruchu rozvodné sítě. K výpadkům došlo v severní Arizoně a částech Colorada a Nového Mexika.“

yyA kde ksakru jsou moje jednotky Národní gardy?“ otočil se prezident k předsedovi sboru náčelníků štábů.

„Touhle dobou dostávají informace, pane prezidente. Tu plánovanou operaci ve tři čtvrtě na pět ještě stihneme.“

„Oni jsou ještě na zemi?“

„Ano, pane.“

„Tak honem s nimi do vzduchu! Informace jim sdělíte v letadle!“

„Vzhledem k nedostatku vybavení a teď tomu výpadku energie…“

„Leťte s tím, co máte k dispozici.“

„Pane prezidente, naše poslední zprávy svědčí o tom, že na Red Mese je jeden až dva tisíce ozbrojených lidí. Domnívají se, že to je Armageddon. Druhý příchod Krista. Následkem toho nemají žádnou úctu k lidskému životu, ať jejich, či ostatních. Nemůžeme tam poslat nedostatečně vybavené a informované lidi. Z vrcholku Red Mesy jsou hlášeny požáry a velký výbuch. Našim zátarasům se vyhýbají další stovky lidí, kteří se blíží ke stolové hoře terénem, mnozí v terénních vozech. Letiště bylo zničeno a běžná letadla na něm nemohou přistát. Za necelých… dvacet minut by nad oblastí měl přeletět bezpilotní letoun Predator. Musíme na stolovou horu vyrazit se strategickým, dobře organizovaným mužstvem – jinak zahodíme další životy.“

„Tomu rozumím. Ale současně je v ohrožení zařízení za čtyřicet miliard dolarů, jedenáct agentů FBI a desítka vědců…“

„Promiňte, pane prezidente,“ ozval se ministr energetiky. „Isabella stále běží na plný výkon, ale dochází k její destabilizaci. Podle našeho vzdáleného monitorovacího systému došlo k dekolimaci protonových-antiprotonových paprsků a…“

„Mluvte anglicky.“

„Pokud Isabellu nevypneme, může dojít k porušení trubice paprsku, což může vést k výbuchu.“

„Jak velkému?“

Muž zaváhal. „Nejsem fyzik, ale podle mých informací, pokud se paprsky předem překříží, tato konvergence by mohla vytvořit okamžitou singularitu s detonací o velikost menšího jaderného zařízení o síle půl kilo tuny.“

„Kdy?“

„Kdykoli v nejbližší době.“

Ozval se vedoucí kanceláře: „Nerad vyrušuji, ale máme tady tsunami novinářů. Musíme s tím něco dělat – hned.“

„Uvolněte vzdušný prostor v okruhu dvou set kilometrů od Red Mesy,“ řekl prezident. „Vyhlaste stav nouze pro celou rezervaci. A stanné právo. Vyloučit veškerá média. Veškerá média.w

„Provedu.“

„Kromě jednotek Národní gardy požaduji plné nasazení armádních záloh. Chci, aby americká armáda ovládla oblast Red Mesa a okolí do východu slunce. Nechci slyšet žádné výmluvy na nedostatek jednotek či přepravních strojů. Chci, abyste přesouvali jednotky i po zemi. Pošlete vojsko terénem. Je to otevřená poušť. Převezte tam razantní sílu. Je to jasné?“

„Pane prezidente, už jsem dal rozkaz mobilizaci všech armádních jednotek na jihozápadě.“

Je tři čtvrtě na pět nejkratší doba i pro vás?“

„Ano, pane prezidente.“

„Ozbrojení teroristé okupují americký pozemek a vraždí lidi ve službě Spojených států. Jejich zločiny proti státu nemají nic společného s náboženstvím. Ti lidi jsou teroristé – tečka, šmytec. Je to jasné?“

„Naprosto, pane.“

yyA pro začátek dejte toho televizního kazatele zatknout federální policií – a ať je to se vším všudy, pěkně před novináři, pouta na rukou i na nohou – a obviňte ho z terorismu. Pokud existují i další kazatelé, televizní kazatelé a fundamentalisti, kteří tyhle lidi ještě více burcují, tak chci, aby byli zadrženi i oni. Ti lidé se v ničem neliší od Al-Ka idy a Tálibánu.“

Nelson Begay ležel na břiše na útesu nad údolím Nakai, Willy Becenti vedle něj. Byl to nejvyšší bod na stolové hoře, odkud měli výhled do všech stran pouště pod nimi.

Obrovská dopravní zácpa zablokovala příjezdovou cestu na horním okraji Red Mesy. Stovky, možná tisíce aut parkovaly nazdařbůh na rozlehlé oblasti mimo příjezdovou cestu. Mnohá z těchto vozidel byla opuštěna se zapnutými světly a otevřenými dveřmi. Lidé stoupali po příjezdové cestě pěšky a své vozy nechali někde pod stolovou horou. Valili se po cestě k projektu Isabella, obcházeli oklikou k údolí Nakai a mířili do akce na okraji stolové hory.

Begay sledoval silnici dalekohledem. Hangáry byly v plamenech. Zbytky helikoptéry, v níž sem přilétli vojáci, také hořely, plameny šlehaly třicet i víc metrů k nebi. Kolem ležela mrtvá těla po krvavé přestřelce, jíž byl svědkem před pár minutami. Většina davu odešla z letiště po explozi helikoptéry, ale pár lidí tu zůstalo a rozrývalo ranvej bagrem.

Dál sledoval proudící davy, dokud pohledem nedospěl k oplocené oblasti na okraji stolové hory. Hemžilo se to tu lidmi; Begay jich odhadoval aspoň na tisíc. Část z nich šplhala po jednom z obrovských sloupů vysokého napětí a dostala se až do tří čtvrtin jeho výšky. Ostatní vztyčili hrubý kříž na střeše vysoké budovy u okraje stolové hory a poráželi shluk komunikačních věží, které ze střechy trčely k nebi.

Begay pomalu sklopil dalekohled.

„Máš ponětí, co se to tam děje, člověče?“ zeptal se Becenti.

Begay zavrtěl hlavou.

„Nějaká schůze Klanu? Árijskýho národa?“

„V tom davu jsou černoši i Hispánci. I pár indiánů.“

„Ukaž.“

Zatímco se Becenti díval na východní okraj stolové hory, Begay vstřebával, co viděl. Původně se domníval, že musí jít o nějaké šílené obrodné setkání – v rezervaci nic neobvyklého –, ale když vyhodili do povětří helikoptéru, došlo mu, že je to něco zcela jiného. Možná to má něco společného s tím televizním kazatelem, o kterém lidi mluvili, co kázal proti projektu Isabella.

Becenti zavrčel a díval se dál. „Koukni, kolik lidí zabili na letišti.“

Jo,“ přikývl Begay. „A nepochybuj o tom, že reakce přijde. Federálové nebudou jen tak sedět na prděli a koukat, jak tady blbnou. Nebylo by dobře, kdyby nás tady načapali, až přijedou.“

„Můžeme ještě chvíli počkat a uvidíme, co se bude dít. Kdy se ti to zase poštěstí, sledovat, jak se bilagaana vyhazujou mezi sebou do vzduchu? Odjakživa jsme věděli, že jednoho dne to přijde, ne? Nezapomeň na to proroctví.“

„Willy, nech toho. Musíme všechny svolat a vypadnout z týhle hory.“

Vstali a zamířili do údolí.

RANDY DOKE STÁL NA KAPOTĚ HUMMERU nad šarvátkou se založenýma rukama. Ze svého místa měl lepší výhled na lidi šplhající po sloupu vysokého napětí. První z nich už byli skoro nahoře. Dráty bzučely a praskaly.

Doke cítil takovou energii jako nikdy dříve. Kdysi se potácel mezi heroinem, kokainem a alkoholem. Když byl nejvíc na dně – povaloval se opilý a špinavý v zavlažovacím rigolu u Belénu v Novém Mexiku –, vytanula mu na mysli dětská modlitbička, kterou ho naučila jeho matka, než ji ten ožralý hajzl, se kterým žila, zastřelil a pak zastřelil sebe. Ty zpěvné verše mu duněly hlavou: Ježíš mě má rád, já to vím, neb v Bibli se to říká… A přímo tam, v tom hnusném příkopu u Belénu k němu vztáhl Ježíš ruku a zachránil mu holý život. A on mu teď hodně dlužil – měl u něj dluh. Pro Ježíše udělá cokoli.

Zvedl dalekohled. Jeden z lezců dospěl k bodu těsně pod izolací. Doke se díval, jak se muž vzepřel na žebříku a omotal se nohama kolem vzpěry. Když se narovnal, sundal si z ramene brokovnici, zasunul do komory nábojnici a přiložil zbraň k rameni.

Tohle bude síla.

Sledoval muže, jak pečlivě míří. Lidé, kteří lezli zespodu, se zastavili a dívali se. Objevil se záblesk, o chvíli později dolehla rána výstřelu k Dokeovým uším. Od drátu se snesla sprška jisker a kabel se třásl. Ozývalo se nadšené volání.

Muž se opřel a znovu nabil. Objevil se druhý záblesk a vyšla rána. Kabel vybuchl tisícem jisker a zachvěl se jako prskající chřestýš zasažený kamenem. Další oslavný pokřik.

Třetí rána. Tentokrát temnotu rozzářila rozsáhlá sprška ohně. Kabel povolil s hlubokým duněním, které jako by roztřásalo vzduch, odříznutý konec padal jako zpomalený bič, rozstřikoval kolem sebe oheň a švihl do davů na zemi. Dopadl s řadou výbuchů a záblesků světla a kouře a odhazoval prudce lidská těla do stran. Lidé se dávali na útěk s hlasitým řevem.

Děsivé.

Doke obrátil pozornost zpátky ke sloupu. Muž znovu nabíjel a mířil. Ale lidi na něj teď volali – co? Aby přestal? Ne, říkal si Dokt.Jen do toho.

Další rána z brokovnice. Jeden kus izolace klesal dolů v záblescích jako ohňostroj, druhý drát praskl a udeřil přímo do sloupu. Vypadalo to, jako by s ním otřásl nějaký neviditelný obr; lidé se odlupovali od žebříku, těla padala a narážela do dolních vzpěr, narážela, otáčela se a dopadala na zem ve sledu tupých nárazů.

Drát se pružně otáčel kolem a mířil k němu, vydával přitom zvuk jako zpětná vazba od obří elektrické kytary. Doke seskočil z hummeru těsně předtím, než po něm přejel syčící kabel a nechal za sebou fontánu jisker. Řítil se panikařícím davem a prodíral si cestu přes padlá těla ve snaze uprchnout. Hummer explodoval a o chvíli později Doke ucítil žár explodující palivové nádrže, pak tlakovou vlnu a náhlou záři.

Když se poté zvedl, viděl škody.

Drát přejel polovinu oplocené oblasti a nechával za sebou ohnivou stopu. Budova výtahu hořela spolu s asi pěti stromy. Oblast kolem hořícího vozu zaplňovali mrtví a těžce popálení.

Další duše do nebe, pomyslel si Doke. Další duše po pravici Páně.

Ken Dolby na svém plochém monitoru sledoval, jak výboj roste, pak prudce klesá a zuřivě se točí.

„Isabello!“ Znovu zadal kódy pro vypnutí stroje. Na obrazovce se objevilo:

CHYBA POMOCNÉHO KÓDU

„Do háje!“

Rozezvučela se siréna. Zuřivé kvílení zaplavilo celý Můstek a rozblikalo se červené stropní světlo.

„Nouzové přetížení!“ křikl St. Vincent.

Místností otřásl tupý náraz a obrazovka Vizualizátoru se rozprskla na skleněné střípky, které padaly na podlahu jako závoj.

„Isabello!“ křičel Dolby a oběma rukama svíral počítač.

Vydrž ještě, Isabello.

St. Vincent zápasil s počítačem a vypínal pojistky. „Na čísle jedna vypadla energie. Jak to, že se to stalo? To přece není možné!“

„Paprsek!“ zvolala Kate a přiskočila k terminálu. „Dekolimuje! Dochází k… zauzlení!“

Hazelius vykřikl. „Chenová! Ta poslední zpráva! Nedočetl jsem ji celou! Chytila jsi ji?“

„Nemůžu ji najít!“ hlásila Chenová. „Asi jsem ji ztratila – všechno se ztratilo.“

„Zaznamenej výstup na tiskárně!“ volal Hazelius.

Dolby se usilovně snažil nevnímat okolní chaos. Isabella nereagovala na žádný z jeho vstupů. Něco se muselo stát, pé pětky se musely porouchat. Otočil se k Edelsteinovi. „Zapni hlavní počítač. Ignoruj procesy spouštění a testovací sekvence. Prostě tu potvoru nahoď.“

Po zbývajících obrazovkách přelétl elektrický oblouk. Z hloubi jeskyně se ozvala tupá exploze a pak další. Zvuk Isabelly zuřivě kolísal, duněl, hučel, vlnil se. Místnost se zaplnila kouřem.

„Vytváříme tady malou černou díru,w pronesla Kate tiše.

„To snad není pravda!“ křikl Wardlaw. „Víte, proč jsme ztratili výkon na jedničce? Ti hajzlové venku sestřelili kabel… před dveřmi do Isabelly stojí dav lidí… Kristepane, vypadávají mi bezpečnostní kamery – lezou sem skrz výtah…“

Na obrazovce se objevilo zrnění a pak zhasla úplně.

„To ne.“

Další syčení a praskání. Celá bezpečnostní stanice ztichla, výstražná světla dohasínala. Isabella sténala a třásla se.

„Tiskneš to?“ křičel Hazelius na Chenovou.

„Mám to, teď hledám funkční tiskárnu!“ Bušila do klávesnice a pot se jí řinul z čela.

„Bože, bože… Nevzdávej to, Rae.“

„Mám to,“ křikla Chenová. „Tisknu!“ Vyskočila a běžela přes místnost k tiskárně. Vzala odvíjející se papír a odtrhla jej. Hazelius si od ní papír vzal, složil jej a zastrčil si ho do zadní kapsy. „A teď všichni honem pryč.“

Místnost se otřásla dalším tlumeným výbuchem, až Dolby spadl na zem. Světla blikala, elektrické oblouky syčely na počítačích. Isabella hluboce sténala jako v agónii. Dolby se zvedl a vrátil se k přístroji.

Ford ho chytil za paži. „Kene! Musíme odsud vypadnout!“

Dolby ho setřásl a znovu zkusil kód.

CHYBA POMOCNÉHO KÓDU

Hlavní počítač se začal spouštět běžným postupem. Dolby křikl: „Alane! Říkal jsem ti, abys vypnul pé pětky!“

„Kene, nech to tak! Musíme pryč!“ naléhal Ford.

Neopouštěj mě, Isabello.

Pracoval dál. Musí se dostat k Isabelle. Tak či onak. Musí ji bezpečně vypnout. Ten poškozený magnet se rozpojoval. Oba paprsky se vlnily mimo střed v trubici a zauzlovaly se. Kdyby se dotkly okraje nebo se otřely o sebe…

„Dolby!“ chytil ho Hazelius za rameno. „Už to nezachráníš! Musíme jít!“

„Nechte mě na pokoji!“ Dolby se ohnal po Hazeliovi a minul. Otočil se zpět k monitoru a rozzuřilo ho, co viděl. ‚Alane! Do prdele s tebou, ty pé pětky jsou pořád zapnuty! Já ti říkal, abys je vypnul!“

Nikdo mu neodpověděl. Rozhlédl se a snažil se najít Edelsteina v té zakouřené místnosti. Otřel si uslzené oči a odkašlal si. Kouř byl všude. Můstek byl prázdný. Všichni už odešli.

Zachrání Isabellu. Věděl, že to svede. A pokud to nesvede – k čemu by mu bylo, kdyby přežil?

Jsem tady, Isabello. Hlavně se mnou ještě chvíli zůstaň.

RUSSELL EDDY to dokázal. Zabil. Bůh mu poskytl sílu. Bitva započala.

Zabití hříšníka mělo na dav účinek zapojení do sítě. Všichni hučeli vzrušením. Eddy plný energie přešel k těm velkým titanovým dveřím. Stál před nimi, otočil se a zvedl zbraň. „A Antikristu dáno, aby dáti mohl ducha tomu obrazu šelmy!“.

Kdo se se mnou postaví Antikristovi?“

Dav souhlasně zahučel.

„Kdo se se mnou postaví šelmě?“

Další nadšený výkřik. Eddy cítil, jak jím projíždí silný výboj.

„On je ten neznající zákony!“

Výkřik.

„Ten bezbožný!“

Neovladatelné dunění.

„Ve jménu Boha a Jeho jediného syna, Ježíše Krista, my ho zničíme!“

Dav se vyřítil hromadně ke dveřím, ale titan nepovolil.

„Ustupte!“ křikl Eddy. „Projdeme těmito dveřmi!“ Namířil zbraň – kdosi ho však chytil za ruku.

„Pastore, ten revolver na to nestačí,“ pronesl muž v maskovaném oblečení s útočnou puškou AR-15 na zádech. „Vidíte tu věc tady?“ Ukázal na tři kónická zařízení na stativech namířená na dveře. „To je prostředek na prorážení stěn, je to připravené k použití. Ti vojáci se tady pokoušeli prorazit dveře. Chtěli taky proniknout do Isabelly.“

Jak to víte?“

„Mike Frost, bývalý člen pátého oddílu Zvláštních jednotek.“ Rozmačkal Eddymu ruku stiskem.

„Tak nás dostaň dovnitř, Mikeu.“

Frost opatrně obešel zařízení a díval se na kovové kužely. „Ta věcička už je dokonce naládovaná cé čtyřkou. Máme kliku, že žádná zbloudilá kulka do nich během přestřelky nevrazila. Ty kabely je propojujou, tady jsou rozbušky.“ Zvedl váleček s připevněným drátkem. Byly tu tř> takové. Opatrně zatlačil každý do plastické trhaviny a obalil je hmotou.

„Všichni ať ustoupí. Pořádně dozadu. Běžte stranou a otočte se čelem ke skále.“

Eddy rychle nahnal dav pryč od zařízení. Frost roztahoval drátky po celé délce, překlopil krytku spínače rozbušky a položil na ni prst.

„Zakryjte si uši.“

FORD SE ZBYTKEM TÝMU NÁSLEDOVALI WARDLAWA do počítačové místnosti za Můstkem. Byla to dlouhá, holá místnost se šedými stěnami a třemi řadami tichých, šedých plastových skříní. Tady se nacházel nejrychlejší, nejvýkonnější superpočítač světa. Jeho procesory vrčely, panely na každém byly posety blikajícími světly, většinou červenými nebo žlutými. Na protější straně stály prosté ocelové dveře.

Hazelius přišel za nimi. „Dolby nejde.“

„Máme tři problémy,“ řekl Wardlaw. „Za prvé: Isabella vybuchne. Za druhé: venku je ozbrojený dav. A za třetí: nemůžeme si přivolat pomoc.“

„Co si počneme?“ sténala Thibodeauxová.

„Ty ocelové dveře vzadu vedou do starých uhelných štol. Musíme odsud zmizet. Potřebujeme, aby mezi námi a Isabellou byla dostatečná masa hory, než exploduje.“

„Jak se dostaneme z těch štol?“ zeptal se Ford.

„Na konci,“ řekl Wardlaw, „je stará svislá šachta, kterou přeměnili na vývodní šachtu na odvádění metanu z druhého konce dolu. Pořád je tam starý výtah. Možná nebude fungovat. Ale musíme něco vymyslet.“

„Nic lepšího tu není?“

„Buď tohle, nebo jít předními dveřmi – k tomu davu.“

Ticho.

Výbuch, který otřásl počítačovou místností, srazil Forda a ostatní na kolena, jako by byli oblázky v plechovce. Zvuk se odrážel tam a zpět, detonace duněla vnitřkem hory jako hrom. Světla v místnosti zablikala a nad počítači přelétávaly elektrické oblouky. Ford se zvedal na nohy a pomáhal Kate.

„To byla Isabella?“ zvolal Hazelius.

„Být to Isabella, tak už je po nás,“ řekl Wardlaw. „To jen ten dav odpálil titanové dveře.“

„Nesmysl!“

„Naopak, pokud použili vojenské demoliční nálože.“

Dveře Můstku se náhle rozezněly bušením pěstí. Ford poslouchal. Představoval si Dolbyho, jak na Můstku pracuje jako duch v oblaku kouře shrbený nad počítačem.

„Hazelie!“ ozval se tlumený vysoký hlas za dveřmi. „Slyšíš mě, Antikriste? Přišli jsme si pro tebe!“

PASTOR EDDY RUSSELL KŘIČEL na ocelové dveře: „Hazelie, rouhal ses Bohu, Jeho jménu a všem, kdo přebývají v nebesích!“

Dveře byly ze silné oceli a jim už nezbývaly žádné výbušniny. Střílet do zámku revolverem v tomhle uzavřeném prostoru by bylo neúčinné a dokonce šílené.

Dav se vrhal na dveře, bušil do nich a ječel.

„Křesťané!“ duněl Eddyho hlas v rozlehlém prostoru. „Poslouchejte mě, křesťané!“ Dav ovládlo neklidné ticho naplněné ďábelským kvílením stroje v tunelu za nimi. „Ustupte od těch dveří! Musíme svůj útok zorganizovat!“ Ukázal. „Na druhé straně téhle jeskyně je řada ocelových traverz. Chci nejsilnější muže – pouze muže! Vezměte jednu z těch traverz a bušte s ní do dveří. Ostatní dostanou stejně důležitý úkol. Rozdělte se do dvou skupin. Chci, aby první skupina šla do dlouhého kruhového tunelu tamhle vzadu.“ Ukázal na oválný otvor potažený vlhkostí. „Přeřežte a rozsekejte trubice, kabely a vedení, které vyživují ten superpočítač, tu Šelmu!“ Zvedl kus papíru s výtiskem z internetu. „Tady je mapa Šelmy.“ Ukázal na muže, který působil klidnějším dojmem než ostatní, svou zbraň držel v klidu a vypadal jako přirozený vůdce. „Tohle je tvoje. Povedeš je.“

„Ano, pastore.“

„Jakmile prorazíme ty dveře, chci, aby mě druhá skupina následovala do řídicí místnosti, chopila se Antikrista a zničila vybavení uvnitř!“

Nadšené volání. Dvě desítky mužů už vytahovaly traverzu z hromady. Couvali a mířili traverzou na dveře. Dav se rozestoupil.

„Teď!“ zvolal Eddy, který stál stranou. „Srazte je!“

„Srazte je! Zničte je/“

Dav se rozdělil a muži pomalým během dorazili ke dveřím. Traverza do nich narazila se silným bouchnutím a vyhnula je dovnitř. Náraz odmrštil traverzu dozadu a muži se zapotáceli ve snaze ji udržet. „Znovu!“ volal Eddy.

MÍSTNOSTÍ SE ROZLEHL TLUMENÝ NÁRAZ a kovové dveře se otřásly silným úderem. Ford se potácel v kouři, našel Dolbyho a vzal ho za rameno. „Kene, prosím,‘“ řekl, „pojď s námi, proboha,“

„Ne. Je mi líto, Wymane,“ vrtěl hlavou Dolby. „Já tady zůstanu. Můžu… Můžu Isabellu zachránit,“

Ford slyšel volání a křik davu za dveřmi. Bušili do nich něčím těžkým. Dveře se vyboulily a jeden z čepů závěsu se uvolnil.

„Nezvládneš to. Není na to čas,“

Za dveřmi se ozvalo křičení davu: „Hazelie! Antikriste!“

Dolby se vrátil ke své usilovné práci.

Za Fordem se objevila Kate. „Musíme už jít.“

Ford se otočil a šel za Kate do zadní počítačové místnosti. Ostatní se tísnili u nouzového východu, zatímco se Wardlaw snažil aktivovat bezpečnostní panel. Zadával kód pořád dokola, ruku držel na čtečce otisků vedle dveří. Čtečka nefungovala.

Bum! Dveře na Můstek se rozlomily a letěly po podlaze. Křik davu sílil, jak se valil do zakouřených prostor Můstku.

Následovala přestřelka a Dolbyho výkřik, když ho odstrčili od počítače. „Kde je Antikrist?“ zvolal nějaký muž. Ford odběhl ke dveřím do počítačové místnosti, zavřel je a zamkl.

Wardlaw vytáhl klíč a odemkl panel vedle dveří. Objevila se druhá klávesnice. Znovu zadal kód. Nic.

‚Jsou v zadní místností/“

„Rozrazte ty dveře/“

Výstupní dveře se po druhém Wardlawově pokusu otevřely s tichým cvaknutím. Za nimi zela vlhká, plísní prosycená temnota uhelné štoly. Ford šel ven jako poslední, tlačil Kate před sebou. Před nimi se rozprostíral dlouhý, široký tunel s žebrováním rezavých ocelových nosníků, které držely prověšený a popraskaný strop. Cítil tu vlhký a hnilobný zápach připomínající zkamenělý močál, jaký zde kdysi býval. Ze stropu kapala voda.

Wardlaw zavřel dveře a snažil se je zamknout. Zámky však byly elektronické a bez napájení nefunkční.

Počítačovou místností se rozlehla silná rána a hluk davu sílil. Beranidlo rozrazilo už i dveře k počítačům.

Wardlaw se snažil zapnout zámky nejprve svou magnetickou kartou a pak zadáváním kódu na klávesnici.

„Forde, tady!“

Wardlaw si vytáhl od opasku druhou pistoli a podal ji Fordovi. Byla to pistole SIG-Sauer P229. „Zkusím je tady zadržet. Důl tam dál je klasické konstrukce. Všechno se propojuje. Jděte pořád doleva, vyhýbejte se slepým uličkám, až dojdete do rozlehlé jeskyně, kde uhelná sloj ústí. Je to asi pět kilometrů daleko. Větrací šachta je v levém zadním rohu. Tou uprchnete. Na mě nečekejte – hlavně ať jste všichni venku. A tohle si vemte taky.“

Vstrčil mu do ruky svítilnu.

„Sám je neodrazíš,a řekl Ford. „To je sebevražda,“

„Můžu je trošku zdržet. Jinou šanci nemáme.“

„Tony…,“ řekl Hazelius.

„Zachraňte se!“

„Zabte Antikrista!* ozvalo se tlumené kvílení za dveřmi.

„Utecte/“ křikl Wardlaw.

Utíkali temným tunelem. Ford běžel vzadu, svítil si na cestu a od nohou mu stříkala voda z kaluží. Bylo slyšet tlučení na dveře, výkřiky davu a slovo ,^intikrisť rozléhající se tunelem. Po chvíli se ozvalo několik výstřelů. Slyšel výkřiky a další střely, zvuky chaosu a paniky.

Štola byla dlouhá a rovná, každých patnáct metrů odbíhaly doprava kolmé chodby propojující ji s dalšími rovnoběžnými štolami. Černouhelná sloj nalevo se stáčela dolů a byla opuštěna ještě předtím, než ji stačili plně vytěžit, takže zde zůstalo hodně slepých chodeb, porubů a síť tmavých slojí.

Zezadu k nim dolehly další výstřely, jejichž zvuky se divoce odrážely v ozvěně uvnitř stísněných prostor. Vzduch zde byl mrtvolný a těžký, stěny se leskly vlhkostí a byly potažené ledkem. Štola prudce zatáčela. Ford dostihl Julii Thibodeauxovou, která se opozdívala, chytil ji za paži a snažil se jí pomoci.

V dálce zazněly další vystřely. Wardlaw představoval poslední překážku, jako Leonidas u Thermopyl, pomyslel si Ford smutně a žasl nad jeho odvahou a odhodlaností.

Důl se rozšiřoval do široké prostory s nízkým stropem, samotné hlavní sloje, kterou držely masivní pilíře nevyrubaného uhlí, jež tu zůstaly stát, aby podpíraly strop. Pilíře měly tloušťku šest metrů, černé lesklé kousky uhlí zářily ve světle a celý prostor připomínal bludiště pilířů a otevřených prostor bez pravidelného rozmístění. Ford se zastavil, vysunul zásobník a všiml si, že je naplněný třinácti devítimilimetrovými náboji. Zasunul jej zpět.

„Zůstaneme spolu,“ řekl Hazelius. „George a Alan pomůžou Julii – má potíže. Wymane, vy zůstanete vzadu a budete nás krýt.“

Hazelius položil Kate ruce na ramena a stiskl je. Podíval se jí do očí. „Kdyby se mi cokoli stalo, vezmeš to za mě, jasné?“

Kate přikývla.

SKUPINU MUŽŮ S EDDYM ZASTAVILY VÝSTŘELY zpoza prvního uhelného pilíře.

„Kryjte se!“ křikl Eddy. Namířil svůj blackhawk do míst, odkud viděl záblesk světla, a opětoval střelbu. Za ním se ozvaly další výstřely, jak sem dobíhali ostatní a soustředili palbu na místo, odkud šlehaly plameny střelby. Tunelem poskakovala světla desítky baterek.

„Je za tou uhelnou stěnou!“ zvolal Eddy. „Kryjte mě!“

Do stěny se zaryly výstřely, od nichž odletovaly kusy kamene.

„Nestřílejte!“

Eddy se vztyčil a běžel k širokému pilíři, který měřil nejméně šest metrů, pak se otočil. Přitiskl se k němu a rukou pokynul několika dalším střelcům, aby šli druhou stranou. Plížil se podél hrubé uhelné stěny, pistoli v ruce.

Střelec jejich pohyb předvídal a vrhl se k dalšímu pilíři.

Eddy zvedl svou zbraň, vypálil a minul. Další rána šlehla dříve, než muž stačil doběhnout do úkrytu. Padl k zemi a začal se plazit. Zezadu z druhé strany přispěchal Frost s pistolí v obou rukou a vypálil druhou a třetí ránu do plazícího se muže, který sebou trhl. Přešel k němu a zblízka mu prohnal kulku hlavou.

„Čistý vzduch,“ řekl a posvítil do tunelu baterkou. „Jenom jeden. Ostatní utekli.“

Russell Eddy sklopil zbraň a přešel doprostřed chodby. Otevřenými dveřmi se sem hrnuli lidi, zaplňovali sloj a jejich hlasy se rozléhaly stísněným prostorem. Zvedl ruce. Ztichli.

„Jest přišel den veliký hněvu jeho!‘“ zvolal Eddy.

Cítil vzdouvání davu za sebou, cítil jeho energii jako dynamo, které pohání jeho odhodlání. Ale bylo jich tu moc. Potřeboval jít dál s menší, pohyblivější skupinou. Otočil se a zvolal přes dunění strojů: „Do šachet můžu s sebou vzít jen menší skupinu – pouze muže se zbraněmi. Žádné děti, žádné ženy. Muži se zbraněmi a zkušenostmi, udělejte krok dopředu! Ostatní ustupte!“

Asi třicet mužů si razilo cestu kupředu.

„Seřaďte se a ukažte mi zbraně! Zvedněte je nahoru!“

Muži s pokřikem zvedli své zbraně – pušky a pistole. Eddy je obešel a každého si postupně prohlédl. Vyřadil pár se starodávnými replikami, několik mladíků s malorážkami a dva muže s pomateným výrazem. Zbyly jich dvě desítky.

„Vy, muži, půjdete se mnou dopadnout Antikrista a jeho žáky. Postavte se sem.“ Otočil se k ostatním. „Vy ostatní: vaše práce je tady vzadu, v místnostech, jimiž jsme právě prošli. Bůh chce, abyste zničili Isabellú Zničte Šelmu z propasti, jejíž jméno je Abaddon! Běžte, vojáci víry!“

S hlasitým pokřikem se dav lačný po akci otočil a vrátil se zpět otevřenými dveřmi, v rukou perlíky, sekery, baseballové pálky. Z místnosti se ozývalo bušení.

Stroj vydával zvuky ne nepodobné agónii.

Eddy chytil Frosta. „Ty, Mikeu, zůstaň se mnou. Potřebuju tvoje zkušenosti.“

„Ano, pastore.“

„Dobrá, muži – jdeme!“

Hazelius vedl svou skupinu širokými chodbami vyrubanými v masivní uhelné sloji. Ford je kryl zezadu. Často se zastavoval, ohlížel se do tmy a poslouchal. Přestřelka mezi Wardlawem a davem už utichla, ale Ford stále slyšel výkřiky davu pronásledovatelů.

Drželi se po levé straně, jak jim radil Wardlaw, občas uvízli ve slepých slojích a neprůchodným chodbách, takže museli couvat. Důl byl obrovský, rozsáhlá černouhelná sloj se rozpínala donekonečna ve třech směrech. Ve sloji bylo vyrubáno bludiště stáčejících se, překřížených slojí, čtvercové bloky uhlí zůstávaly v cestě, takže vznikal úplný labyrint prostor, které se vzájemně zcela nepředvídatelně propojovaly. Zem křižovaly kolejnice jako pozůstatek důlní činnosti, která tu probíhala v padesátých letech 20. století. Rezavějící kovové vozy, shnilá lana, rozbité stroje a haldy rozsypaného uhlí ležely všude kolem. Museli se prodírat kalužemi slizké vody v proláklinách.

Hluboký hrdelní křik Isabelly je následoval, když probíhali chodbami jako agónií zachvácenými útrobami smrtelně raněného zvířete. Kdykoli se Ford zastavil a poslouchal, slyšel také dusot a výkřiky davu.

Když běželi asi čtvrt hodiny, Hazelius vyhlásil krátký oddech. Svalili se na vlhkou zem a bylo jim jedno, že se ušpiní. Kate se svezla vedle Forda. Objal ji.

„Isabella vybuchne každou chvíli,“ řekl Hazelius. „Může to být cokoli od velké konvenční bomby po malou atomovku.“

„Skvělé,“ hlesl Innes.

„Větší problém,“ pokračoval Hazelius, „je ale v tom, že některé detektory jsou plněny výbušným kapalným vodíkem. Jeden neutrinový detektor má sto devadesát tisíc litrů perchloretylenu a druhý tři staosmdesát tisíc litrů alkanů – obojí jsou hořlaviny. A rozhlédněte se kolem – v těchhle slojích je ještě spousta hořlavého uhlí. Jakmile Isabella exploduje, nebude trvat dlouho a chytne celá hora. Nepůjde to zastavit.“ Ticho.

„Výbuch taky může způsobit závaly.“

Kakofonie pronásledující skupiny se rozléhala štolami doplňovaná občasnými výstřely, které přehlušovaly vlnící se, dunivý, vibrující zvuk Isabelly.

Ford si uvědomil, že je dav pomalu dostihuje. „Trošku se vrátím a vystřelím párkrát jejich směrem,“ řekl, „abych je zpomalil.“

„Skvělý nápad,“ přikývl Hazelius, „ale žádné zabíjení.“

Vyrazili dál. Ford počkal v boční chodbě, vypnul baterku a pozorně poslouchal. Zvuk pronásledovatelů se valil prostorami, tlumený a deformovaný.

Ford se posouval chodbou po hmatu, dlaní se držel stěny a ukládal si cestu do paměti. Hlasy postupně sílily a pak uviděl v dálce nepatrné mihotání světel asi pěti baterek. Vytáhl pistoli, přikrčil se za pilířem a namířil na strop.

Pronásledovatelé se blížili. Ford vypálil tři rychlé výstřely na strop, které zaduněly stísněným prostorem. Dav vedený Eddym se zastavil a zuřivě pálil do tmy.

Ford se skryl do temné chodby, přejížděl dlaní po stěně a rychle přeběhl další dva vstupy do štol. Blížila se druhá skupina pronásledovatelů – zdálo se, že se rozdělili na menší týmy –, ale tahle se už pohybovala opatrněji. Ještě pětkrát vystřelil, aby je zpomalil.

Ustupoval – stále se přidržoval dlaní stěny –, odpočítal ještě tři pilíře, a pak znovu rozsvítil baterku. Běžel přikrčený a doufal, že brzy dostihne svou skupinu. Za sebou uslyšel zvláštní chrchlavý zvuk. Zastavil se. Kvílení Isabelly se náhle změnilo; její tón stoupal výš a výš, až se proměnil v děsivý jekot, monstrózní řev, který stále sílil a sílil jako crescendo, otřásající horou. Ford vytušil, co se blíží, a vrhl se na zem.

Řev přešel v zemětřesení a země se vzedmula. Následoval obrovský výbuch: přetlaková vlna se řítila dolem, zvedla ho jako lístek a mrštila jím o uhelný pilíř. S tím, jak se silná vlna valila do dutých prostor, řítil se chodbami prudký vítr kvílející jako siréna. Ford se choulil k patě uhelného pilíře s hlavou skloněnou, zatímco kolem něj létaly kusy uhlí a kamení. Vyskočil na nohy a snažil se uprchnout před propadajícím se tunelem, který duněl za ním.

EDDYHO HODILA SÍLA VÝBUCHU NA ZEM. Ležel tváří k zemi v blátivé kaluži, kolem něj pršely kameny a prach, chodby duněly a burácely hromovými nárazy zblízka i zdáli. Vzduch se plnil prachem. Eddy stěží dokázal dýchat. Měl pocit, že všechno kolem něj se hroutí.

Uplynuly minuty a dunění závalů se změnilo jen na občasné zahučení. S tím, jak zvuky utichaly, se rozprostíralo zvláštní ticho: Isabellu už nebylo slyšet. Stroj byl zničen.

Zabili jej.

Eddy se posadil a kašlal. Chvíli šmátral kolem sebe v dusivých mračnech prachu, až našel baterku, která stále ještě svítila v mouru. Ostatní také vstávali, jejich baterky probleskovaly jako nehmotné světlušky v mlze. Tunel se propadl až po nějakých dvacet metrů za nimi, ale oni přežili.

„Chvalte Boha!“ řekl Eddy a znovu se rozkašlal.

„Chvalte Boha!“ opakoval jeden z mužů.

Eddy je spočítal. Některé z jeho vojáků zranily padající kameny. Z čel se jim řinula krev, ramena měli potlučená. Ostatní vypadali bez zranění. Nikdo nebyl zabit.

Eddy se opřel o stěnu a snažil se dýchat. Podařilo se mu narovnat a promluvit. „Potom viděl jsem nebe nové a zemi novou. Neboť první nebe a první země byla pominula.‘“ Zvedl obě ruce, v jedné pistoli, v druhé baterku. „Bojovníci Boží! Šelma je mrtvá. Nezapomínejme však na ještě důležitější úkol.“ Ukázal do tmy. „Tam ve tmě číhá Antikrist. Se svými žáky. Musíme dokončit bitvu.“ Rozhlédl se. „Vstávejte! Šelma je mrtvá! Chvalte Boha!“

Jeho slova postupně probouzela otřesené muže k životu.

„Oprašte si zbraně a baterky. Postavte se ke mně.“

Ti ze skupiny, kteří upustili své zbraně, je hledali a za pár minut už všichni stáli ozbrojeni a připraveni jít dál. Byl to zázrak: chodba se zavalila těsně za nimi, kde stáli jen před pár minutami. Bůh je však ušetřil.

Eddy měl pocit nepřemožitelnosti. S Hospodinem po boku je přece nikdo nemůže porazit. „Byli vpředu,w řekl, „v téhle štole. Je zavalena jen zčásti. Přelezeme přes tu suť. Pojďme!“

„Ve jménu Ježíše Krista, pojďme!“

„Chvalte Ježíše!“

Eddy je vedl kupředu a cítil, že se mu vrací jeho síla a jistota. Zvonění v uších sláblo. Volili cestu přes hromadu rozbitých kamenů, které spadly ze stropu. Z otvoru v prověšeném, roztřeseném stropě ještě pořád padaly menší kameny, ale strop držel. Jak se usazoval mour, viditelnost se zlepšovala.

Dospěli k otevřené jeskyni vytvořené propadnutím jedné strany stropu dolu. Z otvoru sem proudil závan čerstvého, čistého vzduchu, který odháněl prach. Na protější straně zela rozměrná chodba.

Eddy se zastavil a přemýšlel, kterým směrem mohl odejít Antikrist. Pokynul skupině, aby zmlkla a zhasnula světla. V tichu a temnotě nic neviděl ani neslyšel. Sklopil hlavu. „Pane, ukaž nám cestu.“ Náhodně namířil světlo a podíval se, kterou chodbou míří.

„Půjdeme tudy,“ řekl. Skupina ho následovala a jejich baterky svítily v pošmourné temnotě jako rozzářené oči.

BEGAY LEŽEL VE VZROSTLÉ VOJTĚŠCE omámený výbuchem, zatímco sekundární tlakové vlny se hnaly údolím a kolem útesů. Srovnaly se zemí šalvěj, vyrvaly z kořenů borovice, vířily prach a štěrk jako výstřely z brokovnic. Zem pod ním se třásla a duněla. Zakryl si obličej, dokud nepominuly první vlny, pak se posadil. Nad okrajem útesu stoupala k nebi obrovská ohnivá koule, za ní sloupec kouře, prachu a trosek. Odvrátil oči před tím spalujícím žárem.

Z porostu slyšel tlumené kletby Willyho Becentiho, pak se vynořila i jeho hlava s rozcuchanými vlasy. „Do háje?

Na poli se objevovaly postavy ostatních. Koně, které chystali k osedlání, zpanikařili, couvali a kopali, posedlí hrůzou. Někteří se utrhli a řítili se poli vojtěšky.

Begay vstal. Týpí bylo sraženo k zemi a tyče ležely polámané na zemi, plátno potrhané jako konfety. Výbuch vyvalil starý obchod v Nakai Rocku ze základů. Mžoural do tmy a přemýšlel, kam asi odběhl jeho kůň Winter.

„Co to bylo, do prčic?“ zeptal se Becenti a díval se nahoru.

Obrovská ohnivá koule se vznášela vysoko nad stromy, zářila nad nimi a posouvala se a valila, až přešla v sytě rudohnědou barvu.

Na vrcholku stolové hory nad Isabellou předtím Begay viděl stovky, možná tisíce lidí. Co se s nimi stalo při výbuchu? Otřásl se při té myšlence. Z podzemí slyšel hučení a rozpoznával vzdálený štěkot výstřelů.

Rozhlížel se po poli a v rychlosti počítal lidi. Viděl tu všechny. „Musíme odsud všechny dostat,“ zavolal na Mariu Atcittyovou. „Je jedno, jestli nemáme všechny koně. Ať nasedají po dvou a jedou k Půlnoční stezce.“

Někde jižně od nich se země se zaduněním otřásla. Na konci údolí se pole vojtěšky propadalo a zem byla rozbrázděná sítí prasklin. Potom vyletěl do vzduchu oblak prachu a v poli se rozevřela rozšklebená díra

0 velikosti fotbalového hřiště, ústící kamsi do temnoty hluboko dole. „Starý důl se propadá,“ řekl Becenti.

Země se stále otřásala. Místy se k nebi zvedala oblaka prachu. Narudlá ohnivá koule plula po obloze a její záře slábla; postupně se zmenšovala a rozpadala.

Begay vzal Marii Atcittyovou za ramena. „Dám ti to tu na starost. Shromáždi všechny lidi i koně, co najdete, a odjeďte po Půlnoční stezce.“

„A co ty?“

„Půjdu hledat koně, co utekli.“

„Zbláznil ses?“

Begay zavrtěl hlavou. „Winter je mezi nimi. Nechtěj po mně, abych ho tady nechal.“

Maria Atcittyová se na něj dlouze podívala, pak se otočila a zakřičela na ostatní, ať nechají všeho a nasedají po dvou na koně.

„Sám to nezvládneš,“ řekl Becenti Begayovi.

„Měl bys jít s ostatními.“

„Ani omylem.“

Begay sevřel jeho rameno. „Díky.“

Zemí otřásaly další podzemní otřesy – tentokrát z jižního a východního okraje stolové hory – tedy z míst, kam utekli koně. Když se díval po krajině zalité měsíčním světlem, viděl mračna prachu vznášející se nad horou.

Závaly. Ty staré šachty se propadají. Ve směru od Isabelly se šířily ohně, zvířená kouřová mračna šlehala k nebi a ohně na zemi je barvily do oranžova. První výbuch byl jen začátek, teď celá stolová hora začínala hořet. Uhelné sloje plné metanu ventilovaly svůj vztek.

Maria Atcittyová se vrátila se svým koněm. „Tam je to jako konec světa.“ Begay zavrtěl hlavou. „Třeba to tak je.“

Ztišil hlas a pronášel verše zpěvu Padající hvězdy:

FORD PŘIŠEL K SOBĚ VE TMĚ plné prachu a zápachu čerstvě uvolněného svítiplynu. Oklepal se a rozhlédl kolem sebe. V uších mu zvonilo, hlavu měl jako střep.

„Kate! a zvolal.

Ticho.

„Kate!“

Zmocnila se ho panika. Odhrnoval uvolněné kameny, aby se vyprostil. Na všech čtyřech rozhraboval suť, když tu náhle zahlédl paprsek a objevil dosud svítící baterku. Rozhlížel se v jejím světle a uviděl tělo pět metrů dál v tunelu, částečně zasypané sutinami. Přelezl k němu.

Byl to Hazelius. Z nosu mu vytékal pramínek krve. Nahmatal mu pulz – silný.

„Gregory!“ šeptal mu do ucha. „Slyšíš mě?“

Hlava se otočila a otevřely se oči – ty úžasně modré oči. Hazelius mžoural do světla. „Co… co se stalo?“ pronesl chraptivě.

„Výbuch a zával.“

Pochopil. „A co ostatní?“

„Nevím. Zrovna jsem vás dobíhal, když to bouchlo.“

„Jak začaly padat kameny, rozběhli se do všech stran.“ Hazelius se podíval dolů. „Moje noha…“

Ford začal odstrkovat sutiny z dolní části Hazeliova těla. Na levé noze mu ležel velký balvan. Chytil okraj kamene a opatrně jej zvedl. Noha pod ním byla mírně zkroucená.

„Pomoz mi vstát, Wymane.“

„Máš asi zlomenou nohu,“ řekl Ford.

„To je fuk. Musíme jít dál.“

„Ale jestli ji máš zlomenou…“

„Tak hergot pomoz mi vstát!“

Ford si přehodil Hazeliovu ruku kolem krku a pomohl mu na nohy. Hazelius klopýtal a držel se ho.

„Když mě budeš podpírat, půjde to.“

Ford napjatě poslouchal. V tichu slyšel vzdálené hlasy a výkřiky. Dav je kupodivu pořád pronásledoval. A nebo se i oni jenom snažili dostat z bludiště.

Kráčeli napadaným kamením, Ford podpíral Hazelia a pomáhal mu jít. Vlekl ho přes kamení, pod zejícími dírami ve stropě, přes pasáže mezi tunely, které vyrubal výbuch, kolem prostor, které vyhloubil. Nikde neviděl stopy po ostatních.

„Kate?“ zavolal do tmy.

Ford nahmatal svou pistoli. Osm nábojů vypálil, pět zbývalo.

„Začíná se mi motat hlava,“ řekl Hazelius.

Pomalu vyšli z úzkého tunelu do příčné štoly. Ani tady nikoho neviděl. Hlasy zněly silněji a ze všech stran, jako by byly všude kolem nich.

„Tohle jsem… nikdy… nečekal.“ Hazelius zmlkl.

Ford chtěl zavolat na Kate, ale neodvažoval se. Bylo tu tolik prachu a tolik tunelů: navíc kdyby odpověděla, dav by ji mohl najít.

Hazelius znovu zakopl, vykřikl bolestí a Ford ho sotva udržel na nohou. Svezl se jako pytel cementu. Když ho Ford už nedokázal podpírat dál, přikrčil se a snažil se hodit si ho na záda. Tunel byl ale velmi těsný a námaha Hazelia příliš vyčerpávala.

Ford položil Hazelia na zem a nahmatal jeho pulz – slabý a rychlý: na čele mu vystupoval lepkavý pot. Upadal do šoku.

„Gregory, slyšíš mě?“

Vědec zavrčel a otočil hlavu. „Promiň,“ šeptal. Já to prostě nezvládnu.“

„Podívám se ti na nohu.“

Ford mu rozřízl nohavici. Část zlomené stehenní kosti pronikla kůží. Kdyby nesl Hazelia ještě kus, rozdrcený femur by mohl prorazit stehenní tepnu.

Ford se odvážil rozsvítit baterku. Nikde neviděl nikoho z ostatních, ale pod podlahou tunelu tušil na protější straně pár metrů dál – zčásti zakrytý napadaným kamením – prostor k úkrytu.

„Tamhle se schováme.“

Vzal Hazelia pod paží a vedl ho k výklenku. Nabral další napadané kamení a postavil nízkou zídku, za níž se mohli skrýt. Hlasy se blížily.

Bože, prosím, dej, ať to Kate přežije.

Ford použil všechny volné kameny, které byly na dosah. Zídka byla asi půl metru vysoká: pokud si lehnou, skryje je. Přesunul se za ni. Sundal si bundu a smotal ji místo polštáře pro Hazelia. Zhasnul světlo.

„Díky, Wymane,“ řekl Hazelius.

Chvíli mlčeli, pak Hazelius zcela věcně pronesl: „Víš, že mě zabijí.“

„Pokud tomu budu moct zabránit, tak ne.“ Ford nahmatal svou zbraň.

Hazelius se ho dotkl dlaní. „Ne. Žádné zabíjení. Kromě toho, že jsme proti značné přesile, nebylo by to správné.“

„Bylo, pokud chtějí zabít nejdřív oni tebe.“

„Všichni jsme jedno,“ namítl Hazelius. „Když je zabiješ, jako bys zabil sebe.“

„Prosím tě, nechoď na mě s tou náboženskou kravinou.“

Hazelius zasténal a polkl. „Zklamals mě, Wymane. Z celého týmu jsi jediný, kdo odmítl přijmout tu úžasnou záležitost, která nás potkala.“

„Přestaň mluvit a lehni si.“

Krčili se za zídkou. Ve vzduchu cítili prach a plíseň. Hlasy se blížily, kroky a dupot davu se ozvěnou odrážely od kamenných chodeb. Po chvíli prašným vzduchem proniklo tlumené světlo jejich baterek. Ford sotva popadal dech, jak byl nervózní. Dav byl hlasitější, blíž. Najednou tu byli. Celou věčnost se Eddyho muži vlekli dál, baterkami a pochodněmi vrhali pekelně oranžové tvary na strop a jejich deformované stíny se plazily po stěnách. Hluk davu slábl, ustupoval, mihotání pochodní pohasínalo. Znovu se vrátila tma. Ford zaslechl Hazeliovo dlouhé, bolestné vzdychnutí. „Bože můj…“

Forda na kratičkou chvilku napadlo, jestli se nemodlí.

„Oni si myslí…, že já jsem Antikrist…“ A podivně, tiše se zasmál.

Ford vstal a díval se do tmy. Zvuky davu mizely, a znovu se rozhostilo ticho tu a tam přerušené hlukem padajících kamínků.

„A možná že jsem Antikrist…,“ sykl Hazelius. Ford netušil, jestli sténá bolestí, nebo se chechtá. Začíná se u něj projevovat delirium, napadlo ho. Snažil se to zaplašit a přemýšlel, co by měli udělat. Tunelem proudil vzduch a přinášel s sebou zápach hořícího uhlí i zlověstně tlumené vibrace, zvuk ohně.

„Musíme vypadnout.“

Hazelius nic neříkal.

Chytil Hazelia v podpaží. „Tak pojď. Zkus pořád jít. Tady zůstat nemůžeme. Musíme najít ostatní a dostat se k výtahu.“

Tunelem zaduněl tlumený výbuch. Zápach uhelného kouře zesílil.

„A teď mě zabijí…“ A znovu ten pomatený smích.

Ford si přehodil Hazelia přes záda, chytil ho oběma rukama a vlekl ho tunelem.

„To je ironie,“ drmolil Hazelius. „Budu mučedník… Lidstvo je tak bláhové… tak snadno se nechá ošálit… ale já to nedomyslel… jsem stejný blbec jako oni.“

Ford posvítil dopředu. Tunel vedl do velké jeskyně.

„A teď za to budu pykat… Podle nich jsem Antikrist… Pěknej Antikrist!“ Další křečovitý chechot.

Ford klopýtal dopředu a vešel do rozlehlého porubu. Napravo od něj se hromady uhlí a kamene mísily s drolícími se žilami pyritu, které svítily jako zlato ve světle jeho baterky.

Potácel se dál s Hazeliem na zádech k protější stěně. Větrací šachta se před nimi objevila zničehonic jako kulatý otvor asi metr a půl v průměru v zadním rohu. V ní viselo lano.

Položil Hazelia na kamenitou zem a pod hlavu mu vsunul bundu. Místností otřásl výbuch a Ford slyšel, jak všude kolem nich padají úlomky uvolněné ze stropu. V očích ho pálil kouř. Každou chvíli jim blížící se plameny seberou zbytek kyslíku – a bude to.

Chytil se lana. Prasklo mu v rukou, rozpadlo se, odmotalo a padalo dolů do hluboké šachty. O chvíli později uslyšel plesknutí do vody.

Posvítil nahoru a uviděl vyvrtanou díru vedoucí vzhůru. Shnilý konec lana visel ve vzduchu. Po výtahu pátral marně.

Vrátil se k Hazeliovi, který se propadal hlouběji do deliria. Dál se pochechtával. Ford si dřepl a usilovně přemýšlel. Hazeliovo drmolení ho rušilo, pak uslyšel jméno: Joe Blitz.

Náhle se zaposlouchal. „Tys teď říkal Joe Blitz?“

„Joe Blitz…,“ mumlal Hazelius, „poručík Scott Morgan… Bernard Hubbell… Kurt von Rachen… kapitán Charles Gordon…“

„Kdo je Joe Blitz?“

„Joe Blitz… kapitán B. A. Northrup… René Lafayette…“

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptal se Ford.

„Nikdo. Vůbec… neexistují… Noms de plume…“

„Pseudonymy?“ Ford se sklonil nad Hazeliem. Jeho tvář v tom chabém světle pokrýval pot. Pohled měl skelný. Pořád z něj ale sálala zvláštní až nadpřirozená vitalita. „Čí pseudonymy?“

„Koho asi? Velkého L. Rona Hubbarda… Moudrého muže… Jen ho nenazvali Antikristem… měl větší kliku než já, prevít jeden.“

Ford byl v šoku. Joe Blitz? Pseudonym L. Rona Hubbarda? Hubbard byl autor vědeckofantastických knih, který založil své vlastní náboženství, scientologii, a sám sebe ustanovil za jeho proroka. Než začal se scientologií, vybavoval si Ford, sdělil Hubbard skupině dalších spisovatelů, že největší, čeho může člověk dosáhnout na tomto světě, je založení celosvětového náboženství. A pak šel a dokázal to, když zkombinoval pseudovědu a nedotaženou mystiku a zabalil ji do pevného a atraktivního obalu.

Celosvětové náboženství… Je to možné? Ze by Hazelius narážel na tohle? Takový byl smysl jeho týmu, který sám vybral? Jejich tragická minulost? Isabella, největší vědecký experiment v dějinách? Izolace? Stolová hora? Zprávy? Tajnosti? Hlas Bozi?

Ford se zhluboka nadechl a naklonil se. Zašeptal: „Volkonsky napsal vzkaz těsně před svou… smrtí. Našel jsem ho. Stálo tam mimo jiné: Prohlédl jsem to šílenství. Na důkaz svých slov ti sdělím jen jedno jméno: Joe Blitz.“

„Ano… Ano…,“ odpověděl Hazelius. „Peter byl chytrý… Až příliš chytrý, moc mu to nepomohlo… Tam jsem udělal chybu, měl jsem vybrat někoho jiného…“ Zmlkl, pak dlouze vzdychl. „Myšlenky se mi rozutíkávají.“ Hlas se mu třásl na pokraji šílenství. „O čem jsem mluvil?“

Hazelius se vracel do reality, ale jen trošku.

Joe Blitz byl L. Ron Hubbard. Muž, který vynalezl své vlastní náboženství. Tak tohle byl hlavní účel toho všeho?“

„Mluvil jsem z cesty.“

„Ale tvůj plán to byl,“ řekl Ford. „Ne snad?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ odpověděl Hazelius příkře.

„Ale jistě že víš. Tohle všechno sis vymyslel – konstrukci Isabelly, problémy se strojem, hlas boží. Celou tu dobu jsi to byl ty. Ty jsi ten hacker.“

„Mluvíš z cesty, Wymane.“ Teď už Hazeliův hlas zněl tak, jako by se naplno vzpamatoval.

Ford zavrtěl hlavou. Odpověď mu visela před očima skoro týden – měl ji přímo ve složce.

„Většinu svého života,“ řekl Ford, „ses zabýval utopickými politickými projekty.“

„To hodně lidí, ne?“

„Ale ne tak, že se z toho stala posedlost. Tys ale posedlý byl, a co víc – nikdo tě neposlouchal. Ani když jsi dostal Nobelovu cenu. To tě muselo rozčílit – nejchytřejší člověk na světě, a nikdo ho neposlouchá. Pak ti zemřela žena a ty ses stáhl. Objevil ses po dvou letech s plány na Isabellu. Měl jsi něco na srdci. Chtěl jsi, aby tě lidé poslouchali. Chtěl jsi změnit svět víc než kdy jindy. A jak to dokázat lépe než tím, že se staneš prorokem? Než když založíš vlastní náboženství?“

Ford slyšel, jak Hazelius ve tmě ztěžka oddychuje.

„Tvoje teorie je… chorá“ řekl Hazelius a zasténal.

„Tys vymyslel projekt Isabella – stroj, s jehož pomocí prozkoumáš Velký třesk, okamžik stvoření. Nechals ho postavit. Vybral sis tým – dal sis záležet, aby to byli psychologicky vstřícní lidi. To celé sis sám vymyslel. Naplánoval sis největší vědecký objev všech dob. A co by to tak mohlo být? Co jiného, než objevení Boha! To zjevení by tě mohlo postavit do role jeho proroka. Je to tak, viď? Plánoval jsi, že vezmeš L. Rona Hubbarda za slovo.“

„Ty jsi vážně šílenec.“

„Tvoje žena nebyla v době smrti těhotná. To sis vymyslel. Ať by stroj napsal jakákoli jména, reagoval bys stejně. Odhadl jsi čísla, která si bude Kate myslet – protože jsi Kate tak dobře znal. Nebylo na tom vůbec nic nadpřirozeného.“

Hazelius namísto odpovědi jen oddychoval.

„Shromáždil jsi kolem sebe dvanáct vědců – sám sis je vybral. Když jsem pročítal jejich spisy, udivovalo mě, že každý z nich v životě utrpěl, každý se snažil o nalezení smyslu ve svém životě. Netušil jsem, proč to tak je. A teď to vím. Ty sis je vybral, protože jsi věděl, že jsou přístupní – zralí na konverzi.“

„Ale tebe jsem ke konverzi nepřinutil, co?“

„Moc daleko jsem ale nebyl.“

Odmlčeli se. Nezřetelný zvuk hlasů se blížil tunelem. Dav se vracel.

Hazelius dlouze vydechl. „Oba tu umřeme – doufám, že si to uvědomuješ, Wymane. Oba nás… umučí.“

„To se ještě uvidí.“

„Ano, mým úmyslem bylo založit nové náboženství. Nevím ale, co se tam stalo. Úplně se mi to vymklo. Měl jsem svůj plán… ale nějak se mi vytratil.“ Znovu vzdychl a zasténal. „Eddy. To byla ta divoká karta, která mi zkazila postupku. Bláhová chybička: mučednictví je cesta všech proroků.“

„A jak jsi to udělal? Jak jsi nastavil ten počítač?“

Hazelius vytáhl starou zaječí packu z kapsy. „Vyvrtal jsem korkovou výplň a místo ní dal čtyřiašedesátigigový flash disk, procesor, mikrofon a bezdrátový přenašeč – rozpoznávání hlasu a data. Mohl jsem se tím připojit k jakémukoli z tisíce vysokorychlostních bezdrátových procesorů rozmístěných po Isabelle, všechny byly propojeny se superpočítačem. Používá to vynikající program umělé inteligence, který jsem napsal v LISP, nebo spíš ho pomáhal sepsat, protože větší část to generovalo samo. Je to nejkrásnější program všech dob. Snadno se ovládal, měl jsem ho v kapse. Ačkoli ten program byl všechno, jen ne jednoduchý – nevím jistě, jestli jsem mu sám rozuměl. Ale je zvláštní, že pronesl i spoustu toho, co jsem nikdy nečekal – o spoustě z toho se mi nikdy ani nesnilo. Dalo by se říct, že překonal vlastní parametry.“

Jsi manipulativní prevít.“

Hazelius si zasunul zaječí packu zpátky do kapsy. „V tom se pleteš, Wymane. Vůbec nejsem zloduch. To, co jsem dělal, mělo nejvyšší, navýsost altruistické důvody.“

„Jasně. Podívej se na to násilí, všechna ta úmrtí. Neseš za ně odpovědnost.“

„Eddy a jeho lidé si zvolili násilí, ne já.“ Zkřivil tvář bolestí.

„A tys zavraždil Volkonského, nebo jsi k tomu přiměl Wardlawa.“

„Ne. Volkonsky byl chytrý člověk. Uhodl, kam mířím. Když mu to došlo, uvědomil si, že mě nemůže zastavit. Nesnesl představu, že bude za blázna, jeho život zmanipulovaný a zneuctěný. Tak se zabil a nastražil to, abý to vypadalo jako sebevražda, ale s pár abnormalitami, aby nakonec všichni mysleli, že to byla vražda. Dvojnásobně převrácená psychologie, typický Volkonsky. Měl neskutečně zvrácený mozek.“

„A proč chtěl, aby to vypadalo na vraždu?“

„Doufal, že vyšetřování nakonec zahrne i projekt Isabella a zavřou to tady, než stihnu provést svůj plán. Jenže to nezabralo. Situace se příliš zrychlila. Přijímám odpovědnost za jeho smrt. Ale nezabil jsem ho.“

„Tak bohapustě zmarněný život.“

„Ty to nedomýšlíš do konce, Wymane…“ Ztěžka chvíli oddychoval a pak pokračoval. „Tenhle příběh je jenom začátek. Nemůžeš to zastavit. Les jeux sont faitsy jak kdysi řekl Sartre. Největší ironií je, že oni to zrealizují.“

„Oni?“

„Ten dav fundamentalistů. Oni přinesou mnohem silnější zakončení tohoto příběhu, než jsem plánoval já.“

„Tvůj příběh skončí marností,“ tvrdil Ford.

„Wymane, chápu, že nerozumíš tomu, co se děje, v plném rozsahu. Eddy a jeho chátra…“ Odmlčel se a Ford ke své nelibosti slyšel, jak se tlumené zvuky davu blíží. „…Oni mě zabijí, umučí. Tebe taky. A tím… navěky posvětí moje jméno.“

„Já tě ale navěky jmenuju šílencem.“

„Můžu tě ujistit, že tak mě bude vnímat většina normálních lidí.“

Hlasy byly stále jasnější.

„Musíme se skrýt,“ řekl Ford.

„A kam? Nemáme kam jít a já stejně nemůžu na nohy.“ Hazelius zavrtěl hlavou a tichým, chraplavým hlasem citoval z Bible. ,“A řekli horám a skálí: Padněte na nás a skryjte nás…/ jak se píše v knize Zjevení, jsme v pasti.“

Hlasy se blížily. Ford vytáhl pistoli, ale Hazelius mu položil zvlhlou a chvějící se dlaň na ruku. „Podvolíme se vznešeně.“

Ze tmy zablikala světla baterek. Hlasy zazněly silněji, když se desítka ušpiněných a po zuby ozbrojených mužů objevila za zatáčkou tunelu.

„Tamhle jsou! Jsou dva!“

Dav se vyřítil z mouru. Byli černí a zaprášení jako horníci, pistole měli vytasené, na tvářích zkroucených grimasami bílé proudy potu.

„Hazelius! Antikrist!“

Antikrist osobně!“

„Máme ho!“

Prostorem otřásla další vzdálená exploze. Prověšený strop se uvolnil a dolů se snesla bouře oblázků, které dopadaly na zem jako pekelné kroupy. Uhelný kouř se vznášel k nozdrám v mrtvolném zápachu. Hora se znovu otřásla a ozvalo se zahřmění dalšího závalu, chrlícího dým, který se šířil chodbami.

Dav se rozdělil a pastor Eddy došel k Hazeliovi. Postavil se nad užaslým vědcem: jeho tupý, kostnatý obličej vítězoslavně zářil. „Znovu se setkáváme.“

Hazelius se otřásl a odvrátil zrak.

„Ale teď, Antikriste,“ pokračoval Eddy, „velím já. Bůh je po mé pravici, Ježíš po levici a Duch svátý stojí za mnou. A ty – kde je tvůj ochránce? Uprchl – Satan, zbabělec – uprchl do skal! ‚Skryjte nás před tváří toho, jenž sedí na trůnu, a před hněvem Beránka!‘“

Eddy se sklonil nad Hazeliem, dokud neměl tvář pár centimetrů od něj. A zasmál se.

„Jdi k čertu, červe,“ pronesl Hazelius.

Eddy vybuchl vzteky. „Prohledejte, jestli nejsou ozbrojeni!“

Skupina mužů došla k Fordovi. Nechal je přijít, uskočil prvnímu, druhého kopl do žaludku a třetím smýkl o kamennou stěnu. Ostatní se na něj sesypali s rozzuřeným řevem a menší armáda pěstí a nohou ho nakonec odsunula ke stěně a pak na zem. Eddy vytáhl Fordovi zpoza opasku pistoli SIG-Sauer.

Během šarvátky jeden nadšený vyznavač kopl Hazelia do zlomené nohy. Vědec zasténal a omdlel.

„Dobrá práce, Eddy,“ pronesl Ford ze země. „Váš Spasitel bude hrdý.“

Eddy se na Forda plamenně zadíval, obličej rudý vzteky, jako by se do něj chtěl pustit, ale pak si to nejspíš rozmyslel. „To stačí!“ křikl na dav. „Stačí! Udělejte nám místo! Postaráme se o ně po našem, správně. Postavte je!“

Forda zvedli na nohy a postrčili ho dopředu. Skupina se dala do pohybu. Dva svalnatí muži zvedli Hazelia za podpaží a začali ho vléct. Byl v kómatu, z nosu mu tekla krev, jedno nateklé oko měl zavřené a zlomenou nohu táhl za sebou.

Došli k dalšímu velkému porubu. Z bočního tunelu sem přicházela světla, poskakující ve tmě. Ozval se vzrušený hovor.

„Froste? Jsi to ty?“ zvolal Eddy.

Tmou prošel obrovitý muž v maskáčích s krátkými plavými vlasy, silným krkem a blízko položenýma očima. „Pastore Eddy? Našli jsme další, skrývali se v šachtě.“

Ford sledoval, jak desítka ozbrojených mužů s puškami nahání Kate a ostatní. „Kate… Kate!“ Vytrhl se a utíkal k ní.

„Zastavte ho!“

Ford ucítil prudkou ránu do zad, která ho srazila na kolena. Po druhé ráně padl na bok: rány a kopance ho přiměly zůstat ležet. Na nohy ho postavili tak hrubě, až měl pocit, že mu vykloubí ramena. Jeden upocený muž s obličejem zaprášeným mourem a s vypoulenýma bílýma očima, jež připomínaly oči koně, ho udeřil do tváře. „Zůstaň v řadě!“

Ozvalo se další vzdálené zadunění a země se nadzvedla. Vyhrnul se prach a valil se tunely. Vrstvy kouře pod stropy ještě více zhoustly.

„Poslouchejte mě!“ zvolal Eddy. „Tady dole nemůžeme zůstat! Celá hora hoří! Musíme ven!“

„Tam vzadu jsem viděl cestu vzhůru,“ řekl muž, kterému říkali Frost. „Výbuch otevřel větrací šachtu. Na konci tunelu jsem viděl měsíc.“

„Veď nás,“ vyzval ho Eddy.

Ozbrojení muži je postrkovali a popichovali zbraněmi temnými tunely plnými kouře. Dva z Eddyho následovníků zvedli bezvládného Hazelia za podpaží. Ve tmě minuli další obrovský porub. V šedém prachu poskakovala světla, která osvětlovala masivní zával s horou sutě vedoucí do dlouhé, tmavé díry ve stropě. Ford lokal čerstvý, chladný vzduch, který sem proudil shora.

„Tudy!“

Vyrazili nahoru a klopýtali po hromadě kluzkého kamení, které se valilo dolů kolem nich.

„Vzhůru z jeskyně Abaddonovy!“ volal Eddy vítězoslavně. „Šelma je zkrocena!“

Na čele davu dva následovníci táhli Hazelia nahoru do rozeklaného otvoru ve stropě skály a odtud do další šachty, na jejímž konci Ford na chvíli zahlédl světlo – svit jediné hvězdy, která zářila na noční obloze. Dlouhou úhlopříčnou rozsedlinou vyšli do nočního vzduchu na stolové hoře. V ovzduší se vznášel zápach hořícího benzinu a kouře. Celý východní obzor byl v plamenech. Po nebi se valily rudočerné mraky dýmu, jež zakrývaly měsíc. Země se neustále otřásala a tu a tam vyšlehly třicetimetrové plameny jako krvavý a oranžový prapor mihotající se na nočním nebi.

„Tamhle!“ křikl Eddy. „K té otevřené oblasti!“

Překročili vyschlé koryto a zastavili se na široké písečné proláklině, jíž vévodil obrovský, uschlý kmen borovice. Ford se aspoň dostal tak blízko ke Kate, že se jí mohl zeptat: „Jsi v pořádku?“

„Jsem, ale Julie a Alan jsou mrtví – zavalilo je to.“

„Ticho! w křikl Eddy. Vstoupil do otevřeného prostoru. Ford žasl nad přerodem toho nervózního kazatele, kterého kdysi potkal. Nyní byl klidný a sebejistý, jeho pohyby promyšlené. Za opaskem měl revolver Blackhawk ráže .44. Po pár krocích se obrátil k davu a zvedl dlaň. „Pán nás vyvedl z egyptského zajetí. Pochválen buď Pán.“

Jeho stádo, pár desítek oddaných, burácivě odpovědělo: „.Pochválen buďPán! u

Eddy se sklonil nad netečným vědcem, který pomalu přicházel k sobě a otevřel oči.

„Postavte ho,“ řekl Eddy tiše. Ukázal na Forda, Innese a Cecchiniho. „Držte ho pevně.“

Sklonili se a co nejšetrněji zvedli Hazelia na jeho jedinou zdravou nohu. Forda udivovalo, že ten člověk je ještě naživu, tím spíš při vědomí.

Eddy se otočil k davu. „Podívejte se mu do tváře – je to tvář Antikristova.“ Kráčel v kruhu a jeho hlas pulzoval: „J jata jest šelma., a s ní falešný prorok ten., kterýž činíval divy před ní. I uvrženi jsou oba za živa do jezera ohnivého, hořícího sírou

Tlumený výbuch poslal k noční obloze ohnivou kouli, která jejich shromáždění zalila jasnou září. Eddyho protáhlý obličej na chvíli zahalilo oranžové světlo, jež zdůraznilo jeho zčernalé, holé tváře a propadlé oči. Radujte se, neboť pomstil vás Bůh nad ním! iU

Dav jásal, ale Eddy zvedl dlaně. „Vojáci v Kristu, toto je slavnostní okamžik. Zajali jsme Antikrista a jeho žáky a nyní nás všechny čeká soud Boží.“

Hazelius zvedl hlavu. K Fordovu úžasu vědec zabodl do Eddyho opovržlivý pohled – zpola se ušklíbal, zpola to byla grimasa – a řekl: „Omlouvám se, že přerušuji, kazateli, ale Antikrist má pár zpátečnických slov pro vaše vybrané stádečko.“

Eddy zvedl dlaně. „Antikrist hovoří.“ Odvážil se o krok blíž. „Jaké rouhání vychází z tvých rtů nyní, Antikriste?“

Hazelius zvedl hlavu a jeho hlas sílil. „Držte mě,“ řekl Fordovi, „hlavně ať nespadnu.“

„Nevím, jestli je to moudré,“ špitl Ford Hazeliovi do ucha.

„Co by nebylo?“ odpověděl Hazelius temně. „Když už se začalo, musí se pokračovat.“

„Poslouchejte, vojáci Kristovi, slova falešného proroka,“ řekl Eddy hlasem plným ironie.

BEGAY SLEDOVAL ZTEMNĚLÝ OBZOR DALEKOHLEDEM z hromady pískovcových balvanů. Bylo půl třetí ráno.

„Tamhle jsou. Choulí se v té travnaté proláklině, podělaní strachy.“ Koně pobíhali kolem jako temné siluety proti rudému nebi.

„Jdem si pro ně,“ řekl Becenti.

Begay se ale nehýbal. Namířil dalekohled na východ. Východní okraj stolové hory zmizel – utrhl jej výbuch. Pod odstřelenou částí se nacházela obrovská halda suti, hořícího uhlí, kovové změti a řeky hořící kapaliny, které se táhly a řinuly žlaby jako láva ze sopky. Celá východní část stolové hory byla v jednom ohni, kouř a plameny tryskaly z děr v zemi a šlehaly do nebe. Tu a tam se na vrcholku stolové hory vznítila borovice nebo jalovec a rozsvítily se jako osamocené vánoční stromky. Navzdory větru, který odháněl kouř pryč od nich, se plameny rychle šířily jejich směrem. Ozývaly se občasné výbuchy, po nichž k nebi vyšlehl sloupec prachu a ohně, země se nadzvedla a pak zhroutila s mračny černého dýmu a prachu. Celé údolí Nakai bylo v plamenech, hořel obchod a domy i krásný topolový háj.

Před explozí se na tom místě nahromadilo snad tisíc lidí. Teď Begay viděl v dalekohledu jen pár lidiček, kteří se procházeli v úžasu mezi kouřem a plameny, volali nebo se jen tiše potáceli jako přízraky. Proud aut přijíždějících po cestě ustal a některá ze zaparkovaných vozidel se vznítila, palivové nádrže explodovaly.

Willy zavrtěl hlavou. „Člověče, oni to udělali. Bilagaana to fakt udělali.“

Sestupovali po sutinách; Begay se blížil ke koním a hvizdem přivolával Wintera. Kůň zastříhal ušima a chvíli nato přiběhl k němu: ostatní jej následovali.

„Hodnej Winter.“ Begay ho hladil po krku a připnul mu uzdu k udidlu. Několik koní už bylo osedlaných a připravených k odjezdu. Begaye potěšilo, že sedla neshodili. Přehodil si sedlo z koně, na kterém sem přijel, na Wintera, pořádně je utáhl a naskočil. Willy nasedl na toho svého bez sedla a začali nahánět nervózní koně k Půlnoční stezce, ležící stranou požáru. Postupovali velmi pomalu, udržovali koně v klidu a na pevné zemi. Když dojeli na vrcholek, Becenti, který jel vpředu, se zastavil.

„Co se to tam děje, krucinál?“

Begay přijel k němu a zvedl dalekohled. Pár set metrů od nich v písečné oblasti se shromáždila skupinka mužů. Byli špinaví, jako by se právě vyškrábali ze závalu, a obklopili několik dalších, kteří vypadali jako otrhaní, špinaví vězni. Begay slyšel pokřikování.

„To vypadá na lynčování,“ poznamenal Becenti.

Begay pozorně sledoval vězně dalekohledem. V úžasu rozpoznal vědkyni, která ho navštívila, Kate Mercerovou. A kousek od ní stál Wyman Ford, podpírající zjevně zraněného muže.

„To se mi nelíbí,“ řekl Begay a začal sesedat.

„Co blbneš? Musíme odsud.“

Begay uvázal koně ke stromu. „Co když potřebujou naši pomoc, Willy?“

Willy Becenti se usmál a seskočil z koně. „To bych tak tipoval.“

Doplížili se ke skupině, ukrytí za stěnou balvanů. Dostali se na necelých třicet metrů od nich, maskováni tmou. Begay napočítal čtyřiadvacet mužů se zbraněmi. Všichni byli černí od uhelného prachu. Tváře jako z pekla.

Ford měl obličej od krve a vypadal, jako by ho někdo zbil. Ostatní vězně neznal, ale odhadoval, že to budou také vědci z projektu Isabella, soudě podle laboratorních plášťů, co měli na sobě. Ford jednoho z nich podpíral, muž se ho držel za rameno a zdálo se, že utrpěl vážnou zlomeninu nohy. Dav na ně plival, křičel a proklínal je. Nakonec předstoupil nějaký člověk, zvedl dlaně a dav utišil.

Begay nevěřil svým očím: byl to pastor Eddy z misie v Blue Gapu – ale byl jako vyměněný. Pastor Eddy, kterého znal, byl zmatený, pološílený chudák, který rozdával staré oblečení a dlužil mu šedesát dolarů. Z tohohle Eddyho sálala chladná jistota nadvlády a dav na ni reagoval.

Begay se přikrčil a díval se, Becenti vedle něj.

EDDY POZVEDL DLANĚ. „Dána jsou jí ústa mluvící velké věci a rouhání. Mí křesťanští přátelé, promluví Antikrist. Vyslyšte se mnou jeho rouhání.“

Hazelius se snažil promluvit. V pozadí mihotalo světlo hořící Isabelly, sloupce a cáry plamenů šlehaly vzhůru a šířily se, a jeho hlas utichl v řadě prudkých výbuchů. Začal znovu, tentokrát hlasitěji.

„Pastore Eddy, chci říct jen jedno. Tihle lidé nejsou mí žáci. Se mnou si dělejte, co chcete, ale je nechte jít.“

yyLže!“ vykřikl kdosi z davu.

„Rouhač!“

Eddy zvedl paži a dav znovu utichl. „Nikdo není bez viny,“ křikl. „Všichni jsme hříšníci v rukou rozezleného Boha. Jen z Boží milosti jsme spaseni.“

„Nech je na pokoji, ty magore pomatená.“

To asi nedopadne, pomyslel si Ford a rozhlížel se po Eddyho stádečku, jež volalo po Hazeliově kůži.

Hazelius zeslábl, zdravá noha se pod ním podlamovala.

„Zvedněte ho!“ burácel Eddy.

Kate přistoupila k Fordovi z boku a pomáhala mu podpírat vědce.

Eddy se otočil. „Den Božího hněvu nadešel,“ hřímal. „Vezměte si ho!“

Dav se vrhl na Hazelia a shlukl se kolem něj. Tlačil ho tam a sem, jako by se přetahovali o hadrovou panenku. Bušili do něj, smýkali jím, plivali na něj, bili ho klacky. Jeden muž ho šlehl kusem kaktusu.

„Přivažte ho k tomu stromu.“

Odvlekli Hazelia k velkému, štíhlému, uschlému kmenu borovice: dav se o něj pral jako nemotorné, stonohé zvíře. Uvázali mu jedno zápěstí, přehodili lano přes silnou větev a pevně táhli, pak mu přivázali druhé zápěstí a svázali je, takže Hazelius zpola stál, zpola visel, vzpřímený, paže roztažené. Oblečení mu viselo na špinavém těle v cárech.

Kate se najednou vymanila, skočila vpřed a objala ho.

Dav vybuchl rozezlenými výkřiky a několik mužů uchopilo Kate a smýklo s ní dozadu, až spadla na zem. Vousatý hubeňour s vizáží strašáka vyskočil z davu a kopl ji.

„Ty hajzle!“ vykřikl Ford. Udeřil muže do brady, praštil ho druhou rukou a prodíral se ke Kate, ale dav ho chytil a pěstmi a pálkami ho povalil na zem. Skoro nevnímal, co se dělo dál.

Na okraji davu se ozval řev terénní motorky a vzápětí prskavý zvuk motoru ustal. Ozval se hluboký, autoritativní hlas. „Zdravím, křesťané!“

„Doke!“ křikl dav. „Doke je tady!“

„Doke! Doke!“

Dav se rozdělil a obrovitý muž vstoupil do ringu: na sobě měl džínovou bundu bez rukávů, svalnaté paže potetované, na stříbrném řetězu mu visel velký železný kříž, na zádech měl pověšenou pušku. Dlouhé plavé vlasy mu povlávaly ve větru vzedmutém ohněm.

Otočil se a objal Eddyho. „Kristus s tebou!“ Pustil Eddyho a otočil se k davu. Vyzařoval z něj nenucený šarm, jenž doplňoval Eddyho asketickou přísnost. Tajemně se usmál, sáhl do tašky a vyndal skleněnou láhev plnou čiré kapaliny, pak odšrouboval víčko, odcvrnkl je a nacpal do hrdla kus hadru: jeho konec nechal viset. Přidržel hadr dvěma prsty, zatřásl láhví a zvedl ji. Dav burácel. Ford ucítil benzin. Potom Doke zvedl v druhé ruce zapalovač, až měl obě paže nad hlavou. Mával s nimi tam a zpět a otočil se dokola jako rocková hvězda na pódiu. „Dřevo!“ zvolal chraptivým hlasem. „Přineste sem dřevo!“

Eddy řekl: y“Teny kdož není nalezen v knihách života., uvržen jest do jezera ohnivého!‘ Bible v tomto hovoří jednoznačně. Ti, kdo nepřijali Ježíše Krista jako svého spasitele, jsou uvrženi do věčného plamene. 7b, mí spolukřesťanéy je to, co Bůh chce“

„Upalte ho! Upalte Antikrista!“ zareagoval dav.

„yA ďábel, kterýž je svodil, uvržen jest do jezera ohně a síry‘“ pokračoval Eddy, ,“do jezera ohně a síry, kdež jest i šelma i falešný prorok‘“

„Zastavte! Ve jménu Boha, nedělejte to!“ křikla Kate.

Nad hlavami davu proudily stohy suchých borových větví, kaktusových výhonků a roští, a to tak dlouho, dokud pod stromem nestála hranice.

„Tohle Bůh slibuje nevěřícím,“ prohlásil Eddy a kráčel před hranicí tam a zpět. ,“A budouť mučeni dnem i nocí na veky veku‘ Naše zdejší konání je posvěceno Bohem a potvrzeno opakovaně biblí. Poslyšte knihu Zjevení, verš 14:11: yA dým muk jejich vstoupit‘ na věky věků, a nebudou míti odpočinku dnem i nocí.iU

Hranice se kupila stále výš. Několik mužů ji začalo rozkopávat kolem Hazelia.

„Nedělejte to!“ vykřikla Kate znovu.

Hranice už sahala Hazeliovi k bokům.

„yA sestoupil oheň od Boha s nebe a spálilje“‚ citoval Eddy.

Kaktusy a křoviny, vysušené na troud, přibývaly a zakrývaly Hazelia až po pás.

„Jsme připraveni konat vůli Boží,“ pronesl Eddy tiše.

Doke vykročil vpřed, znovu zvedl paže, v jedné ruce zapalovač, v druhé Molotovův koktejl. Dav ustoupil a rozhostilo se ticho. Muž se znovu otočil se zvednutýma rukama. Dav v hrůze ustupoval ještě víc dozadu.

Doke zapálil zapalovač a zažehl Molotovův koktejl. Vyčnívající kus hadru se rozsvítil plamenem. Doke se otočil a mrštil zapálenou láhví směrem k hranici. Ozvalo se svisst! a hranicí vyšlehl plamen vzhůru s hlasitým praskáním.

„Och!“ zaznělo davem.

Ford se připravil na nejhorší. Držel Kate kolem ramen, kdyby náhodou omdlela. Všichni mlčky přihlíželi. Nikdo se neodvrátil.

Když plameny stoupaly, Hazelius promluvil vyrovnaným a jasným hlasem: „Vesmír nezapomíná,“

Nelson Begay sledoval lidskou pochodeň srostoucí zlobou. Upalují toho člověka zaživa. Tohle přesně dělali Španělé jeho předkům, když odmítli přestoupit na jejich víru. A teď se to tady opakovalo.

Nedokázal však přijít na to, jak to celé zastavit.

Plameny šlehaly vzhůru a spalovaly mužův potrhaný laboratorní plášť. Zastínily mu obličej a sežehly mu vlasy v syčícím záblesku.

Muž pořád stál.

Plameny stoupaly vzhůru s hlasitým hučením, mužův oděv černal a odpadal v hořících cárech jako ohnivé konfety.

Muž stál pevně dál.

Hučící oheň mu stravoval oblečení a začal opalovat a odlupovat jeho kůži; oči se mu roztavily a vypadly z důlků. Muž se přesto ani nepohnul, ani neucukl – a smutný úsměv neopouštěl jeho tvář, i když mu ji olizovaly plameny. Oheň zažehl lana, která ho držela u stromu, přetrhl je – muž pořád stál pevný jako skála. Jak je to možné? Proč nepadne? I když ten suchý strom, u kterého byl uvázán, pohltily plameny jako svíjející se sloupec ohně, plameny šlehaly osm, deset metrů do vzduchu, muž stál dál, dokud celý nezmizel v plamenech. Na vzdálenost třiceti metrů Begay cítil žár ohně na své tváři, slyšel jeho bestiální řev. Nejkrajnější větve stromu připomínaly rozžhavené čelisti; pak se hořící strom svalil k zemi v záplavě jisker, které stoupaly k nebi tak vysoko, až se zdálo, že dosáhnou až ke hvězdám.

Po Hazeliovi nebylo stopy. Zcela zmizel.

Ostatní vězni, stojící před namířenými zbraněmi, měli ve tvářích čiré zděšení. Někteří plakali, drželi se za ruce, objímali se pažemi.

Teď přijdou na řadu oni, napadlo Begaye. Ta myšlenka byla nesnesitelná.

Doke už sahal do své tašky a vytahoval další láhev.

„K čertu s tím,“ řekl Becenti tlumeně. „Copak to budeme jen tak pozorovat?“

Begay se na něj otočil. „Ne, Willy. Ne, to ne, proboha.“

Ford se užasle díval na uhasínající plameny, plný zděšení. Nemohl tomu uvěřit. Tam, kde stál Hazelius, byla jen hromada uhlíků, nic víc. Držel pevně Kate a podpíral ji. Hleděla do dohořívajícího ohně, ve špinavém obličeji měla šmouhy od slz, ale ani se nezachvěla. Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil.

Teď přijdou na řadu oni.

Dav byl náhle tichý. Kazatel, Eddy, stál na jedné straně, bibli přitisknutou k hrudi ve svých kostnatých rukou. Pohled měl prázdný a divoký.

Doke, tetovaný muž, se také díval do ohně a obličej mu plál.

Eddy zvedl hlavu a pohlédl k davu. Ukázal roztřesenou rukou na hromadu uhlíků. ,“A pošlapáte bezbožné, takže budou jako popel pod nohama vašima

Jeho řeč probudila dav. Začali přešlapovat. „Amen,“ pronesl někdo a ostatní se pomalu přidávali.

,“Popelpod nohama vašima,ť“ opakoval Eddy.

Ozvali se další a jejich Amen.

„A teď,“ řekl. „Přátelé moji, nadešla chvíle pro Antikristovy žáky. My jsme křesťané. Umíme odpouštět. Musí jim být dána příležitost přijmout Ježíše. I ten největší hříšník musí dostat poslední, závěrečnou příležitost. Na kolena,!“

Jeden z jeho lidí udeřil Forda do zátylku, takže nedobrovolně padl na kolena. Kate poklekla vedle něj a přitiskla se k němu.

„Modlete se k našemu pánu Ježíši Kristovi za spásu jejich duší!“

Doke klekl na jedno koleno, Eddy zrovna tak, a za chvíli celý dav klečel v pouštním písku za narudlé záře uhasínajícího ohně uprostřed sílícího zvuku modliteb.

Další exploze otřásla stolovou horou; země se zachvěla.

„Vy, žáci Antikristovi,a řekl Eddy, „uznáváte své odpadlictví a přijímáte Ježíše za svého spasitele? Přijímáte Ježíše celým srdcem, bez výjimky? Připojíte se k nám a stanete se součástí velké Boží armády?“

Absolutní ticho. Ford tiskl Kate ruku. Přál si, aby promluvila, aby souhlasila. Ale pokud to nedokázal on sám, jak to mohl očekávat od ní?

„Což ani jeden z vás neodmítne své kacířství a nepřijme Ježíše? Ani jeden z vás nechce být spasen před ohněm tohoto světa a věčnými plameny světa příštího?“

Ford cítil, jak se v něm vaří vztek. Zvedl hlavu. „Já jsem křesťan, katolík. Nevím, jaké kacířství bych mohl odmítnout.“

Eddy se zhluboka nadechl a promluvil roztřeseným hlasem, dlaň dramaticky zvednutou k naslouchajícímu davu. „Katolíci nejsou křesťané. Duch katolicismu je pánbíčkářské uznávání panny Marie.“

Ozvalo se pár nejistých souhlasných hlasů.

„Je to duch démonismu, což dokládá zbytečné opakování Zdrávas Maria v růženci. Je to uctívání model, které je v rozporu s Božími přikázáními.“

Forda se zmocnil obrovský vztek, ale snažil se jej potlačit. Vstal. „Jak se opovažuješ,“ pronesl tiše. „Jak se opovažuješ.“

Eddy zvedl zbraň a namířil ji na něj. „Kněží vám katolíkům vymývají mozek už patnáct set let. Nečtete Bibli. Děláte jen to, co vám kněží řeknou. Váš papež se modlí k modlám a líbá nohy soch. Slovo Boží jasně říká, že se máme klanět Ježíši a nikomu jinému, ani Marii ani takzvaným svátým. Vzdejte se svého rouhačského náboženství – nebo poznáte hněv Hospodina.“

„Praví rouhači jste vy,“ řekl Ford s očima upřenýma do davu.

Eddy zvedl roztřesenou rukou zbraň a mířil Fordovi na pravé oko. „Usty vaší církve promlouvají síly pekelné! Vzdejte se jí!“

„Nikdy.“

Zbraň se narovnala, když Eddy zamířil ze vzdálenosti deseti centimetrů a jeho prst se na spoušti pomalu napínal.

Reverend Don T. Spates praštil telefonem. Pořád nefungoval. Jeho připojení k internetu taky nefungovalo. Přemýšlel, že zajde do tiskové kanceláře Silver Cathedral a zapne si televizi, jestli nejsou nějaké zprávy, ale nedokázal se k tomu přimět. Bál se odejít, vstát od stolu – bál se toho, co by se mohl dozvědět.

Podíval se na hodinky. Půl páté ráno. Dvě hodiny do rozbřesku. Až vyjde slunce, pojede přímo za Dobsonem. Svěří se do rukou právníka. Dobson se o to všechno postará. Jasně že to nebude zadarmo. Ale po tomhle se k němu dary pohrnou. Jenom musí uklidnit tu bouři. Pár bouří už zažil, jako když ho ty dvě děvky udaly novinám. Tenkrát si myslel, že skončil svět. A přesto se o měsíc později vrátil zpátky do práce, kázal v katedrále a teď byl nejoblíbenějším televizním kazatelem.

Vytáhl kapesník, otřel si obličej a oči, čelo, nos a ústa: na bílé látce zůstala hnědá šmouha starého make-upu. Zhnuseně se na něj podíval a zahodil ho do koše. Nalil si další šálek kávy, přidal do ní vodku a vypil ji roztřesenou rukou.

Šálek postavil na stůl tak prudce, až ho rozlomil. Ten vzácný šálek ze Sěvres se rozlomil přesně uprostřed, jako by ho roztrhl. Držel oba kusy v ruce, díval se na ně a pak je v náhlém návalu zlosti mrštil přes místnost.

Vyskočil, přešel k oknu, otevřel je a díval se ven. Venku byla tma a ticho. Celý svět spal. Ne však Arizona. Tam se asi dějí strašné věci. Ale on za to nemůže. On celý svůj život oddaně sloužil Kristovu dílu na zemi. Věřím v cest, náboženství\ povinnost a vlast.

Jen kdyby už vyšlo slunce. Představoval si sám sebe v klidu dřevem obkládané kanceláře svého právníka na 13. ulici a cítil úlevu. S prvním paprskem vzbudí řidiče a pojede do Washingtonu.

Když se tak díval ztemnělými, zmoklými ulicemi, uslyšel z dálky zvuk sirén. O chvíli později viděl, že se něco blíží po Laskin Road: policejní auta a dodávka, zapnuté majáky a za nimi další dodávky. Schoval se znovu dovnitř a s bušícím srdcem zabouchl okno. Přece nejedou pro něj. Jasně že ne. Copak se dopustil něčeho špatného? Vrátil se ke stolu, sedl si a sáhl po další kávě s vodkou. Pak si vybavil ten prasklý šálek. K čertu s hrnkem. Vzal láhev pevně do dlaní, přiložil ji ke rtům a pořádně se napil.

Odložil láhev a vydechoval. Možná jen honí nějaké negry u jachtového klubu o kus dál.

Uslyšel hlasitou ránu v Silver Cathedral, až nadskočil. Najednou se ozývaly hlasy, hluk, výkřiky, zvuk policejních vysílaček.

Nedokázal se pohnout.

Ochvíli později se rozletěly dveře jeho kanceláře a dovnitř se vřítili muži v bundách FBI, poklekali a v rukou drželi zbraně. Za nimi kráčel rozložitý černoch s oholenou hlavou.

Spates zůstal sedět, nedokázal to pochopit.

„Pan Don Spates?“ zeptal se agent a rozevíral list papíru. „Federální úřad vyšetřování. Zvláštní velící agent Cooper Johnson.“

Spates nebyl schopen slova. Jen je pozoroval.

,, Jste pan Don Spates?“

Přikývl.

„Položte dlaně na stůl, pane Spatesi.“

Natáhl své velké ruce s jaterními skvrnami a položil je na stůl.

„Vstaňte a udržujte ruce tak, abychom na ně viděli.“

Vrávoravě vstal; židle s rachotem spadla na podlahu za ním.

„Pouta.“

Další agent obešel stůl, pevně mu sevřel předloktí, stáhl mu ruce za záda jednu po druhé – a Spates ke svému úžasu ucítil chlad oceli na zápěstí.

Johnson přešel ke Spatesovi a zastavil se před ním s rukama založenýma.

„Pane Spatesi?“

Spates se na něj díval. V hlavě měl úplně prázdno.

Agent hovořil tiše a rychle. „Máte právo nevypovídat. Cokoli řeknete, může být použito proti vám u soudu. Máte právo kontaktovat právního zástupce, který se může zúčastnit celého výslechu. Pokud si právního zástupce nemůžete dovolit, bude vám určen na náklady vlády. Rozuměl jste mi?“

Spates se na něj díval. Tohle se přece nemůže dít jemu.

„.Rozuměl jste mi?“

„Co…?“

Je nalitej, Coopere,“ řekl jiný muž. „Kašli na to, práva a povinnosti mu řekneš znovu.“

„Máš pravdu.w Johnson chytil Spatese za biceps. „Tak půjdeme, kamarádek

Další agent vzal Spatese z druhé strany a pobídli ho směrem ke dveřím.

„Počkejte!“ zvolal Spates. „Děláte velkou chybu!*

Dál ho tlačili dopředu. Nikdo mu nevěnoval sebemenší pozornost.

Já nejsem ten, koho hledáte! Zatýkáte nesprávného!“

Jeden agent otevřel dveře a prošli do ztemnělé katedrály.

„Měli byste zatknout Crawleyho, Bookera Crawleyho z firmy Crawley a Stratham! To on to způsobil. Já jen plnil jeho pokyny – nenesu žádnou odpovědnost! Neměl jsem tušení, že se tohle může stát! Je to jeho vina!“ Jeho hysterický hlas se v rozlehlé katedrále odrážel od stěn.

Vedli ho boční lodí kolem temných lavic pro věřící, pak kolem polstrovaných sametových sedaček, které stály tři sta dolarů každá, minuli sloupce zdobené pravým stříbrem, boty jim klapaly po italském mramoru u vstupu, až vyšli ven.

Venku na ně čekal dychtivý dav novinářů. Spatese oslepily tisíce záblesků a křik otázek. Ze všech stran se k němu sklápěly mikrofony.

Mrkal, lapal po dechu a poklesla mu čelist. Připadal si jako kráva na porážce.

Před katedrálu předjela dodávka FBI a zastavila na konci úzké prázdné cesty.

„.Reverende Spatesi! Reverende Spatesi! Je to pravda, že…?“

„.Reverende Spatesi/“

„Ne!“ křikl Spates a snažil se vzepřít oběma agentům. „Ne tady! Já jsem nevinný! Máte zatknout Crawleyho! Pokud mě pustíte zpátky do kanceláře, najdu vám jeho vizitku…“

Dva agenti otevřeli dveře vzadu. Bránil se.

Blesky cvakaly v počtu sta za sekundu. Objektivy se na něj dívaly a zářily jako tisíce rybích očí.

„Ne!“

Vzdoroval na prahu vozu a dočkal se hrubého postrčení. Klopýtl, otočil se a žadonil. „Poslouchejte, prosím.“ Propukl v hlasité vzlykání. „Máte zatknout Crawleyho!“

„Pane Spatesi?“ řekl velící agent a naklonil se do dveří. „Šetřete si dech. Budete mít kupu času, abyste nám pověděl svůj příběh. Ano?“ Nastoupili k němu dva agenti, každý z jedné strany, natlačili ho na sedadlo, připoutali mu pouta k tyči a zapnuli mu bezpečnostní pás.

Dveře se zabouchly a vřava utichla. Spates hlasitě zavzlykal a nadechl se. „Děláte strašnou chybu!“ skučel, když vůz odjížděl od chodníku. „Nemáte zatknout mě, ale Crawleyho!“

FORD SE DÍVAL DO HLAVNĚ REVOLVERU; její jasné ocelové oko se dívalo na něj. Zcela přirozeně se mu na rty drala slova zpovědi. Začal se křižovat a šeptal: „Ve jménu Otce i Syna i Ducha svátého…“

„Chvalte Boha!“ zaburácel hlas do napjatého ticha.

Všichni se otočili. Přicházel k nim nějaký Navaho, na sobě koženou košili, čelenku na hlavě. Vedl s sebou řadu koní a v jedné ruce držel pistoli, jíž mával nad hlavou. „Chvalte Boha a Ježíše!“ Začal se tlačit do davu, který se rozestupoval, aby mohl projít.

Ford rozeznal Willyho Becentiho.

Eddy dál mířil na Forda.

„Chvalte Boha a Ježíše!“ zvolal Becenti znovu a vedl koně přímo k nim. Klečící před ním museli ustupovat. „Chvalte Pána! Amen, bratře!“

„Chvalte Boha!“ ozvala se automatická řada odpovědí. „Chvalte Ježíše!“

„Můj příteli v Kristu!“ řekl Doke a zvedl se. „Kdopak jsi?“

„Chvalte Ježíše!“ zvolal Willy znovu. „Jsme bratři v Kristu! Přicházíme k vám!“

Koně byli neklidní, poskakovali, poulili oči a lidé se jich báli a ustupovali před nimi. V zarudlém světle se objevil další muž v sedle a začal nahánět koně zezadu. Ford viděl, že je to Nelson Begay, šaman.

Becenti zastavil nervózní spřežení přímo před skupinou vědců. Zvířata do sebe narážela s očima vypoulenýma, pohazovala hlavou a dala se jen stěží zvládnout.

Dav dál nejistě ustupoval. „Co to provádíš s těmi koňmi?“ zvolal Eddy zlostně.

„Chceme se k vám přidat!“ Becenti se na něj šklebil jako idiot a jakobynáhodou upustil otěže. První kůň začal ustupovat a Becenti dupl na provaz, aby zastavil jeho pohyb. „Hó, ty prevíte!“ zvolal. Sklonil se, aby zvedl volný konec. Při tom rychlém pohybu se otočil ke skupině a takřka neslyšně řekl: yyAz řeknu, tak nasednete na koně a mizíme.“

Doke nakráčel do otevřeného prostoru před Eddym a Fordem. „No, kamaráde, teď mi pěkně rychle řekni, kdo jsi a cos to právě říkal těm vězňům.“

„Už jsem to říkal, kamaráde,a zakvílel Becenti vysokým hlasem. „Jsem přítel v Kristu! Myslel jsem, že budete potřebovat koně!“

„Rušíš nás tady, ty idiote. Vem ty koně pryč a zmiz.“

„Jasně, neboj, promiň, jenom jsem chtěl pomoct.“ Becenti se otočil. „Klid, koníci,“ křičel na koně a zuřivě mával rukama. „Uklidněte se. Hou! No tak!“

Jeho křik však jako by koně ještě více znervózňoval. Becenti uchopil jejich otěže a začal je otáčet, aby je vyvedl zase pryč, ale počínal si velmi nešikovně. Když koně neposlouchali, roztočil nad nimi laso. Najednou se začali prudce otáčet, takže Doke a Eddy museli ustupovat a tísnili se mezi koni a zajatci. Jeden kůň se vzepjal na zadní.

„Odveď ty koně odsud!“ křikl Doke a snažil se je odstrčit.

„Chvalte Ježíše a svaté!“ Becenti znovu zamával pistolí nad hlavou a vykřikl: „Teď!“

Ford chytil Kate a vysadil ji na jednoho grošáka, Becenti vysadil Chenovou na indiánského poníka a pak si přitáhl Cecchiniho nahoru k sobě. Corcoranová a St. Vincent se vyškrábali na dalšího koně. Innes vyskočil na jednoho hnědáka a za necelých deset sekund byli všichni v sedlech, po dvou na každém.

Doke se snažil prodrat davem a křičel: „Zastavte je!“ Z pouzdra na zádech vytrhl pušku.

Eddy znovu namířil pistoli na Forda.

„Chvalte Pána!“ volal Becenti a otáčel se s koněm ve vířivém tanci, až vrazil do Eddyho. Muž padl na záda, vystřelil naslepo a zůstal ležet; Becenti ve vteřině stočil koně k Dokeovi, který upustil pušku a odskočil stranou. Becenti zvedl smotané laso. Roztočil je a křikl: „Hííjééé!“

Koně byli už tak rozdivočelí, že nepotřebovali další povzbuzování.

Vyrazili davem hlava nehlava. Jakmile se dostali ven, Becenti zamířil doprava a vedl uprchlíky tryskem do úkrytu rozlehlé pouště. Za nimi se rozezněly výstřely, náhodná střelba do tmy, ale oni už byli v bezpečí pouště a kulky jim přelétávaly nad hlavami.

Hííjéé!“ křičel Becenti.

Koně cválali pískem a měnili směr, dokud se zvuk pušek neztišil jen v tlumené bum-bum v dálce. Výkřiky a volání davu už prakticky utichlo. Zpomalili do rychlého klusu.

Z dálky za nimi však Ford uslyšel motorku.

„Slyšíš to, Willy?“ volal Begay zezadu. „Někdo tam má terénní motorku!“

„Do háje,“ řekl Becenti. „Budeme ji muset setřást. Držte se za mnou!“

Vyjel z koryta a stoupal po kamenitém břehu; koňská kopyta duněla po pískovci. Nahoře se rozjel pouští a mířil k hlubokému vyschlému korytu v dálce.

Ozvalo se zadunění a celá stolová hora se otřásla. K noční obloze vyšlehly temné mraky prachu. Plameny vytryskly ze země pár stovek metrů napravo od nich. S praskotem se vznítila jedna borovice, pak další. Za nimi znělo burácení exploze a pak další na východním okraji stolové hory.

Řev terénní motorky se ozval znovu, tentokrát blíže. Rychle je doháněla.

„Hííjéé!“ křikl Becenti znovu, zatímco se hnal podél okraje vyschlého koryta, než se o chvíli později pustil dolů.

Ford jel za ním a svíral koně nohama. Kate se ho pevně držela.

FORDŮV KŮŇ SE VRHL Z MĚKKÉHO SRÁZU v záklonu a zabořil nohy do písku, zatímco zpola klouzal, zpola sbíhal dlouhý svah. Písek se valil dolů kolem nich.

Motorka se s řevem vyškrábala na okraj srázu. Ozvaly se výstřely a Ford uslyšel plesknutí kulky o skálu vlevo od nich. Dorazili dolů a cválali vyschlým korytem. Burácení motoru nad nimi neutichlo ani na chvíli.

Becenti trhl otěžemi. „Chce nás odříznout! Otočte se!“

Motorka zpomalila, zastavila na okraji srázu a poslala dolů další písečnou lavinu. Doke se zapřel nohama, vytáhl pušku z pouzdra a zamířil.

Kulka zvířila písek vedle Forda. Okamžitě se ukryli za popadaným kamením. Ozvala se další rána, zasvištěla nad horním okrajem kamení. Ford si uvědomil, že jsou tady dole jako v pasti. Nemohli dopředu ani dozadu. Doke měl dokonalý výhled a možnost střelby oběma směry. A břeh před nimi byl příliš prudký, aby se po něm mohli pustit nahoru.

Další rána vyhodila do vzduchu hrst písku těsně za nimi. Shora k nim dolehl drsný smích. „Klidně utíkejte, vy bezbožný zmetci, ale neschováte se.“

„Willy!“ řekl Begay. „Teď by bylo vhodný použít tu tvoji pistoli!“

„Ona není… nabitá.“

„Proč ne, proboha?“

Becenti se tvářil provinile. „Nechtěl jsem, aby se někdo zranil.“

Begay rozhodil rukama. „No tak to je paráda, Willy.“

Ford uslyšel další výstřel: kulka jim proletěla nad hlavami a zaryla se do protějšího břehu. „Jdu dolů!“ volal Doke vítězoslavně.

„Doprdele, co budeme dělat teď, ty vole!“ ptal se Becenti. Jeho kůň se neklidně vzpínal a odfrkoval.

Ford slyšel, jak Doke sklouzává a seskakuje po svahu. Za chvíli bude dole, odkud bude mít dokonalý výhled po celém korytě. Možná je nepostřílí všechny, ale rozhodně jich zabije hodně, než se schovají za další zatáčkou.

„Kate, nasedni k Begayovi na koně.“

„Co chceš dělat?“ ptala se.

„Rychle.“

„Wymane, vždyť ani neumíš jezdit…“

„Hergot, Kate, mohla bys mi aspoň jednou důvěřovat?“

Kate se svezla z jejich koně a nasedla za Begaye.

„Dej mi tu zbraň.“

Becenti mu ji hodil. „Zlom vaz, člověče.“

Ford sevřel do levé ruky koňskou hřívu a omotal si ji kolem pěsti. Obrátil koně a čekal, až se objeví Doke.

„Sevři koně koleny,“ řekla Kate, „těžiště měj nízko a uprostřed.“

V tu chvíli uviděl Dokea, jak klouže po písčitém svahu. Když dosáhl dna, přestal nadávat a vítězoslavně se usmál.

Ford kopl koně do slabin.

Kůň vyrazil vpřed a řítil se korytem přímo k Dokeovi. Ford na muže namířil pistoli a křikl: yyAííjáá!“

Doke se při pohledu na zbraň překvapeně zarazil, pak strhl pušku z ramene, klekl si a zvedl hlaveň. Bylo ale pozdě. Kůň byl už skoro u něj, musel se odkulit stranou, aby ho nepodupal. Ford ho udeřil pažbou, když ho míjel, pak se otočil doprava a řítil se nahoru do prudkého svahu.

„Ty hajzle jeden!“ křikl Doke, znovu zaklekl a vypálil, zatímco se Fordův kůň sápal po svahu. Před nimi byla otevřená oblast, několik skalnatých kopečků a pak už jen větrem ošlehaná pláň písku se sotva patrnou stezkou. Ford ji poznal. Viděl ji tenkrát, když ho Hazelius vzal na prohlídku.

Kolem ucha mu prosvištěla kulka jako sršeň.

Další rána zasáhla koně. Odskočil bokem, zaržál a tančil na okraji, ale nepadl. Ford se mu přitiskl k hřbetu a vedl ho k písčité poušti, k cestě vedoucí na okraj stolové hory. Během chvilky byl mezi skalnatými kopečky. Kličkoval mezi nimi, snažil se krýt a stále mířil nahoru. Slyšel, jak kůň chroptí a hvízdavě oddychuje: kulka ho nejspíš zasáhla do břicha. Jeho odvaha byla fascinující.

Před ním se rozevřela velká prostorná plocha.

Doke bude muset přejet hluboké koryto, aby ho sledoval. Bude tedy mít dostatek času, aby dojel na protilehlou stranu otevřeného prostoru – pokud to kůň zvládne. Svíral jeho hřívu a tiskl se mu k hřbetu a jako šílený se řítil pískem.

Když byli v půlce cesty, slyšel řev motorky, tentokrát mnohem blíž. Doke už přejel koryto. Sílící řev motoru Fordovi naznačoval, že ho rychle dojíždí, ale věděl, že Doke nemůže za jízdy střílet.

Ford jel do kopce, odchýlil se však od cesty, aby ho Doke viděl. Slyšel, jak řadí, dvoutaktní motor hlasitě burácel.

Nahoře několik skalisek a jalovců zakrývalo okraj stolové hory. Ford zatáhl za uzdu a kůň zastavil. Seskočil. Přitiskl se za hromadu kamení chvíli předtím, než kolem něj proletěl Doke. Jeho silné tetované paže svíraly řídítka, zlatavé vlasy vlály za ním jako ohnivá hříva. Ještě chvíli uháněl rychlostí sto kilometrů v hodině, a potom přejel přes okraj hory.

Letěl vzduchem, motor řval na plný plyn, kola se otáčela; ten vysoký zvuk připomínal křik orla. Ford se ohlédl a díval se, jak motorka i jezdec padají dolů temnotou. Pak motorka narazila do černé země pod sebou a motor ztichl. Poslední, co Ford zahlédl, byl záblesk Dokeových jasných vlasů: připomínal Lucifera svrženého z nebe. Poslouchal a poslouchal – a pak, o tři sta metrů níž se objevil záblesk plamene a o pár sekund později se ozval i tlumený náraz.

Ford se vyplazil zpoza balvanu a vstal. Grošák ležel na zemi, nedýchal. Klekl si a lehce ho pohladil.

„Díky, kamaráde. Omlouvám se.“

Vstal a náhle si uvědomil, jak moc ho bolí celé tělo – zlomená žebra, odřeniny a řezné rány, oteklé oko. Otočil se, opřel se o mechem porostlý balvan a díval se zpět k Red Mese.

Nedokázal myslet na nic jiného než na Poslední soud Hieronyma Bosche. Východní okraj stolové hory, kde bývala Isabella, představoval rozlehlý sloupec jasného ohně, který se zvedal k noční obloze – zdálo se, že až ke hvězdám – a kolem něj svítily stovky dalších pekel a požárů; kouř vystupoval z prasklin a prohlubní na míle daleko. Země se neustále otřásala vlivem explozí, neviditelné otřesy rozechvívaly i vzduch. Napravo od sebe, kilometr daleko, viděl neskutečné divadlo: tisíce zaparkovaných aut v plamenech. Palivové nádrže vybuchovaly a miniaturní ohnivé koule nadzvedávaly vozy, které nadskakovaly a prskaly jako světlice. Kolem nich po sežehlé zemi bezcílně procházeli nebo pobíhali lidé a pomateně křičeli.

Ford sestupoval z kopce a setkal se s ostatními, kteří přijížděli po písečné plošině.

‚Je po něm,“ oznámil. „Sletěl z útesu.“

„Teda,“ řekl Becenti, „jezdíte úděsně, ale povedlo se vám to. Odpálil jste ho nadobro.“

„Jako ohnivý vůz,“ řekla Kate.

„A kůň?“ zeptal se Begay.

„Mrtvý.“

Indián mlčel a tvářil se nešťastně.

Za deset minut dojeli na horní okraj Půlnoční stezky.

Chvíli postáli na okraji stolové hory na vrcholu stezky a hleděli dolů. Země se otřásla silným výbuchem a vlnění přejelo celým povrchem Red Mesy, doprovázené třaskáním následných výbuchů v dálce. Do vzduchu nad Isabellou vyšlehla další ohnivá koule. Z prasklin ve stolové hoře za nimi se valil kouř, zespoda osvětlovaný narudlými plameny.

„Podívejte se k Navaho Mountain,“ řekla Kate a ukazovala na nebe.

Otočili se k západu. Na obloze nad horou v dálce se objevila řada světel, rychle se blížila a s ní sílící dunění.

„Už jede kavalérie,“ řekl Begay.

Další otřes, další plameny. Ford se pustil dolů za Kate a ještě jednou se ohlédl.

„K nevíře,“ řekla Kate tiše. „Celá stolová hora je v plamenech.“

Před jejich očima k nebi šlehl obrovský prašný had a roztrhl stolovou horu. Zemí otřásl další zával a chvění bylo cítit nebezpečně blízko.

Kate se obrátila k ostatním a pronesla pevným hlasem: „Chci vám říct něco zásadního,“

Vyčerpaní vědci k ní zvedli své pohledy.

„Pokud padneme do rukou úřadů,“ řekla, „vyslechnou nás odděleně a všechno, co se tady stalo, zůstane přísně tajné. Nikdo se nedozví náš příběh.“

Odmlčela se a plamenně si je prohlížela.

„Navrhuju je obejít a jet přímo do Flagstaffii. A tam, ve Flagstaffu, vše sdělíme světu – svými slovy. Řekneme všem, co se tady přihodilo.“

Řada helikoptér se blížila, rotory hučely.

Kate nečekala na odpověď, otočila se a spolu s Begayem se pustili dolů.

Ostatní se vydali za nimi.

Kde se to octl?

Co je to za místo?

Jak dlouho už takhle bloudí?

Podrobnosti mu unikaly. Něco se stalo, země explodovala a začala hořet. Stál za tím Antikrist a Eddy ho upálil zaživa. Takže je z něj… Mesiáš? Proč se Kristus nevrátil pro své vyvolené a nevynesl je do nebes?

Oblečení měl spálené, vlasy sežehnuté, v uších mu hučelo, plíce ho bolely a tma jaká byla… Štiplavý kouř vystupoval z trhlin všude, kam vkročil. Zem jako mlha zahalila temná deka, takže viděl jen pár desítek metrů před sebe.

Před ním se objevila něčí postava, oblá a přikyvující, snad člověk.

„Ty!“ křikl a klopýtal k postavě po kamenité zemi. Přepadl přes ohořelý pahýl borovice, jejíž zbytek se proměnil v kruh popelu.

Postava se zvedla.

„Dokeu!“ zvolal hlasem zastřeným od kouře. „Dokeu! Jsi to ty?“

Žádná odpověď.

„Dokeu! To jsem já, pastor Eddy! w

Rozběhl se, zakopl a spadl, chvíli ležel a vdechoval chladnější, čerstvější vzduch nízko při zemi. Vyškrábal se na nohy, vytáhl si kapesník a snažil se dýchat přes něj. Ještě pár kroků. Ještě pár. Ten temný předmět se zvětšoval. Nebyl to Doke. Ani žádný jiný člověk. Natáhl ruku a dotkl se toho. Byla to suchá skála, na dotyk horká a balancující na pilíři z pískovce.

Eddy se snažil soustředit, ale vzmohl se jen na roztříštěné myšlenky. Jeho misie… jeho přívěs… den rozdávání oblečení. Pamatoval si, jak simyl obličej u pumpy, kázal desítkám lidí ve zvířeném písku, klábosil přes počítač s kamarády křesťany.

Jak se dostal sem?

Odrazil se od skály, ale houstnoucí mlha mu bránila ve výhledu. Napravo od sebe zahlédl záblesk a hlasitý zvuk. Oheň?

Vydal se vlevo.

Na zemi ležel spálený králík. Drcnul do něj botou. Zvíře se schoulilo, překulilo na záda, boky se mu vzdouvaly a strachy poulilo oči.

„Dokeu!“ zvolal a pak se zarazil: Kdo je Doke?

„Ježíši, pomoz mi,“ sténal. Namáhavě si klekl, sevřel ruce a zvedl je k nebi. Kouř kolem něj vířil. Kašlal, z očí mu tekly prameny slz. „Pomoz mi, Ježíši!“

Nic. Jen hučení z dálky. Napravo od něj ta mihotavá záře šlehala výš, jako oranžový spár sápající se po nebi. Země se začala chvět.

„Ježíši! Pomoz mi!“

Eddy se usilovně modlil, ale žádný hlas neodpovídal, žádná slova, nic mu neznělo v hlavě.

„Zachraň mě, Ježíši!“ zvolal.

A pak, zničehonic, se v temnotě objevila další postava. Eddy se vyškrábal na nohy plný úlevy. „Ježíši, tady jsem! Pomoz mi!“

Hlas řekl: „Já tě vidím.“

„Děkuju, ach, děkuju! Ve jménu našeho Pána a spasitele Ježíše Krista!“

„Ano,“ řekl hlas.

„Kde to jsem, co je to za místo?“

„Krásné…,“ řekla postava.

Eddy se úlevou rozvzlykal. Znovu zakašlal do svého otrhaného kapesníku, na kterém zůstal flek černých slin.

„Krásné… vezmu tě tam, kde je to krásné.“

„Ano, prosím, vezmi mě odsud!“ Eddy natáhl ruce před sebe.

„Tady dole je to tak krásné…“

Narudlá záře ohně po jeho pravici náhle vyšlehla vzhůru a vrhala strašidelné světlo do husté mlhy. Matně rudá postava přistoupila blíž a Eddy zahlédl její obličej, čelenku na hlavě, dlouhé vlasy na ramenou; jeden z copů se rozplétal. Viděl tmavé zastřené oči, vysoké čelo…

Lorenzo!

„Ty…“ Eddy ustoupil. „Ale… ty jsi… zemřel. Viděl jsem, že jsi umřel.“

„Umřel? Mrtví nikdy neumřou. To přece víš. Mrtví žijí dál, spalováni a mučeni Bohem, který je vytvořil. Bohem lásky. Jsou spalováni, protože o Něm pochybovali, protože byli zmatení, váhali nebo se mu vzepřeli, káráni svým Otcem a Stvořitelem za to, že v Něj nevěřili. Pojď… já ti to ukážu…“ Postava natáhla ruku s tajuplným úsměvem a Eddy už viděl i jeho krev; oblečení měl nasáklé krví od krku dolů, jako by se v ní

„Ne… Běž ode mě…“ Eddy ustupoval. „Pomoz mi, Ježíši…“

yJá ti pomůžu… Já jsem tvůj průvodce k tomu krásnému a příjemnému místu…“

Země se otřásla a otevřela se Eddymu pod nohama: díval se do náhle jasné, rozzuřené, oranžové pece. A padal, padal do té strašné výhně, neskutečného žáru…

Otevřel ústa a chtěl vykřiknout, ale neozval se žádný zvuk.

Vůbec žádný zvuk.

LOCKWOOD SE DÍVAL NA TY VELKÉ HODINY na obložené stěně za prezidentem. Osm ráno. Slunce vyšlo, svět se chystal do práce, doprava na obchvatu nabírala své obvykle loudavé tempo.

Ještě včera tam byl: v autě, v zácpě na Beltway, klimatizaci na plné pecky a poslouchal rádio.

Dnes už byl svět jiný.

Národní garda přistála na Red Mese podle plánu ve tři čtvrtě na pět ráno, asi pět kilometrů od místa, kde bývala Isabella. Mise se nicméně změnila. Místo útoku šlo o záchrannou operaci – záchrana a evakuace zraněných a dohledání mrtvých z Red Mesy. Požár se vymkl kontrole. Díky černouhelným slojím bude stolová hora hořet ještě příští století, dokud hora celá nezmizí.

Isabella byla ta tam. Ze stroje za čtyřicet miliard dolarů zbyl pokroucený, hořící vrak rozházený po stolové hoře a svržený z útesů do pouště dole.

Do Situační pracovny vstoupil prezident a všichni se zvedli.

„Posaďte se,“ zavrčel, pohodil papíry na stůl a sedl si. Dopřál si dvě hodiny spánku, ale ten odpočinek jeho náladu jen zhoršil.

„Můžeme?“ zeptal se prezident. Stiskl ovladač na své židli a na monitoru se objevil obličej ředitele FBI: stále jako ze žurnálu, s bezvadným účesem, dokonale upravený.

„Jacku, sdělte nám poslední informace.“

„Ano, pane prezidente. Situace je pod kontrolou.“

Prezident se skepticky ušklíbl.

„Evakuovali jsme stolovou horu. Zraněné převážíme do nemocnic v okolí. Obávám se ale, že celý náš tým na záchranu rukojmích přišel během střetnutí o život.“

„A co vědci?“ zeptal se prezident.

„Vědecký tým zmizel.“

Prezident složil hlavu do dlaní. „O vědcích nevíme nic?“

„Žádná stopa. Někteří z nich možná uprchli do starých dolů v době útoku, kde je pravděpodobně zasáhly výbuchy, požár a závaly. Panuje přesvědčení, že to nepřežili.“

Prezident měl hlavu stále sklopenou.

„Zatím nemáme žádné informace o tom, co se stalo, proč Isabella přestala komunikovat. Možná to mělo souvislost s útokem – to zkrátka nevíme. Odvážíme těla a části těl po stovkách: spousta z nich je v takovém stavu, že se ani nedají identifikovat. Ještě stále hledáme tělo Russella Eddyho, toho vyšinutého kněze, který přes internet vyburcoval všechny ty lidi. Možná to bude trvat týdny nebo měsíce, než se podaří najít a identifikovat všechny mrtvé. Některé nenajdeme nikdy.“

„A co Spates?“ zeptal se prezident.

„Je ve vazbě a vyslýcháme ho. Podle všeho dobře spolupracuje. Zároveň jsme vzali do vazby i Bookera Crawleyho z lobbyistické firmy Crawley a Stratham.“

„Toho lobbyistu?“ prezident zvedl oči. „Jak v tom figuruje on?“

„Tajně platil Spatesovi, ať káže proti Isabelle, aby mohl ždímat peníze ze svého klienta, národa Navahů.“

Prezident v němém úžasu zavrtěl hlavou.

Galdone, vedoucí prezidentovy kampaně, se pohnul. Napasoval se do modrého obleku, který působil dojmem, jako by v něm spal; kravatou snad voskoval své auto, a potřeboval by oholit. Fakticky odporný člověk, pomyslel si Lockwood. Galdone se chystal promluvit a všichni v místnosti se otočili jeho směrem.

„Pane prezidente,“ řekl Galdone, „musíme ten příběh upravit. Touto dobou je kouř nad pouští hlavní zprávou na všech televizních obrazovkách v Americe a národ čeká na odpovědi. Díky odlehlosti Red Mesa a našemu rychlému úsilí uzavřít vzdušný prostor a zablokovat přístup se podařilo odrazit tisk. Nemohli odvysílat nejhrůznější záběry. Ještě pořád můžeme z tohoto debaklu udělat příběh šetrný k voličům, který by nám mohl zajistit souhlas veřejnosti.“

„A jak?“ zeptal se prezident.

„Někdo se musí napíchnout na vlastní meč,“ odtušil Lockwood.

Galdone se na Lockwooda shovívavě usmál. „Je pravda, že příběh potřebuje zloducha. Ale ty už máme dva: Spatese a Crawleyho. Učebnicoví zloduši – jeden promiskuitní, pokrytecky televizní kazatel, druhý slizký, intrikující lobbyista. A to nemluvím o tom vyšinutém Eddym. Ne, my teď potřebujeme kladného hrdinu.“

„A kdo je tím hrdinou?“ zeptal se prezident.

„Vy to být nemůžete, pane prezidente. To veřejnost nepřijme. Nemůže to být ani ředitel FBI – přišel o svůj tým lidí. Nemůže to být nikdo z ministerstva energetiky, protože to oni přišli s nápadem na Isabellu. Nemůže jít ani o nikoho z vědců, protože ti podle všeho zemřeli. Nemůže to být ani politický funkcionář, jako jsem já nebo Roger Morton. Nikdo by tomu nevěřil.“

Galdone upřel pohled na Lockwooda.

Jeden člověk rozpoznal ten problém včas. Lockwoode – vy. Muž s velkým rozhledem a předvídavostí, ten kdo učinil rozhodné kroky k nápravě problému, které vytušil jen on sám a prezident. Všichni ostatní v tu dobu zaspali – Kongres, FBI, ministerstvo energetiky, já, Roger, všichni. Během vývoje událostí jste byl v každém ohledu značným přínosem. Moudrý, uznalý, oddaný mučeným vědcům – byl jste nezbytnou součástí týmu pro vyřešení celé situace.“

„Gordone,“ pronesl prezident nevěřícně, „vyhodili jsme do povětří celou horu.“

„Ale následek jste zvládl výborně!“ namítl Galdone. „Pánové, debakl Isabelly nebyl žádná Katrina, která se táhla týdny. Pane prezidente, vy a Lockwood jste zabili nebo zavřeli zloduchy a odvrátili katastrofu – za jedinou noc! Stolovou horu zajistila Národní garda…“

„Zajistila?“ pronesl prezident. „Stolová hora vypadá jako měsíční krajina…“

„…zajistila,“ přerušil Galdone prezidenta. „Díky vašemu rozhodnému vedení, pane prezidente, a neocenitelné, zásadní podpoře vašeho věrohodného vědeckého poradce – doktora Stantona Lockwooda, jehož jste sám vybral.“

Galdone se nepřestával dívat na Lockwooda. „To je, pánové, naše verze. Nezapomínejme na ni.“ Naklonil hlavu a na silném krku se objevily čerstvé záhyby. „Stane, zvládnete ten úkol?“

Lockwood si uvědomil, že dospěl k cíli. Konečně byl jedním z nich. „Rozhodně,w řekl a usmál se.

V POLEDNE FORD A CELÁ SKUPINA VYJELI z jalovcového porostu a zamířili napříč pastvinou k malé navažské farmě. Po deseti hodinách v sedle si Ford připadal odřený a otlučený, zlomená žebra ho bolela a v hlavě mu dunělo. Na nateklé oko neviděl a přišel o kus předních zubů.

Usedlost Begayovy sestry byla ztělesněním míru a klidu. Malebný srub s červenými záclonami stál vedle řady topolů, jejichž těžké větve se skláněly k potoku protékajícímu kolem. Za srubem měla starý přívěs Airstream podložený špalky; jeho hliníkový plášť ošlehal vítr, slunce a písek. V jedné ohradě bečelo stádo ovcí, v druhé dupal a řehtal osamělý kůň. Čtverný ostnatý drát obepínal dvě zavlažovaná kukuřičná pole. Rozvrzaný větrný mlýn se otáčel ve větru a čerpal vodu do nádrže. Plaňkové schůdky po boku nádrže vedly k oprýskanému skákacímu prknu. Ve stínu parkovaly dva pickupy. Zvuk country hudby z rádia se linul z oken srubu.

Unaveně sesedli a začali hřebelcovat koně.

Z přívěsu vyšla žena v džínách, štíhlá, s dlouhými černými vlasy, a objala Begaye.

„Tohle je moje sestra Regina,“ představil ji všem.

Pomohla jim postarat se o koně.

„Všichni se musíte umýt,“ řekla. „Nejlepší bude nádrž. Dámy první, pak pánové. Když Nelson zavolal, vyhrabala jsem pro vás nějaké čisté oblečení – je to všechno v přívěsu. Pokud vám nebude, nezlobte se na mě. Slyšela jsem, že zátarasy v Cow Springs už jsou pryč, takže jakmile zapadne slunce, Nelson a já vás vezmeme do Flagstaffu.“

Přejela po nich vážným pohledem, jako by to byla nejubožejší tlupa lidí, jakou kdy viděla. A možná to tak bylo. „Jídlo bude za hodinu.“

Nad hlavou jim celý den přelétaly vojenské helikoptéry mířící k hořící stolové hoře a zase zpátky. Jedna nad nimi přeletěla i teď a Regina se na ni zadívala. „Kde byly, když jste je potřebovali?“

PO JÍDLE SI FORD A KATE SEDLI do stínu topolů na protější straně ohrad a dívali se na koně, kteří se pásli na zadní pastvině. Potok se líně klikatil v kamenitém korytu. Slunce viselo nízko. Na jih od nich stoupal z hory pokřivený černý sloupec kouře, postupně nabýval tvaru tmavého příkrovu a táhl se nad celým obzorem.

Dlouhou dobu seděli mlčky. Byla to jejich první chvíle o samotě.

Ford ji objal. „Jak ti je?“

Beze slova zavrtěla hlavou a otírala si oči čistou čelenkou. Seděli vedle sebe ve stínu a nic neříkali. Kolem nich bzučely včely vracející se k úlům na okraji polí. Další vědci poslouchali ve srubu rádio, odkud se linuly nepřetržité zprávy o katastrofě. Nevýrazný hlas moderátora se vznášel klidným vzduchem.

„Jsme nejpopulárnější mrtví v Americe,“ řekl Ford. „Možná bychom se měli vzdát Národní gardě.“

„Víš, že jim nemůžeme věřit,“ namítla Kate. „Pravdu se dozvědí už zanedlouho spolu se zbytkem Ameriky, jakmile dojedeme do Flagstaffii.“ Zvedla hlavu, otřela si oči a sáhla si do kapsy. Vytáhla ušpiněný kus papíru z tiskárny. „Až tohle oznámíme světu.“

Ford jí věnoval překvapený pohled. „Jak jsi k tomu přišla?“

„Vzala jsem si to od Gregoryho, když jsem ho objala.“ Otevřela papír a urovnávala si ho na koleně. „Vytištěná slova Boha.“

Ford nevěděl, jak má začít o tom, co si v mysli přehrával už celé hodiny. Začal namísto toho otázkou. „Co s tím hodláš dělat?“

„Musíme to zveřejnit. Sdělit náš příběh. Svět se to musí dozvědět. Wymane, až dojedeme do Flagstaffu, uspořádáme tiskovou konferenci. Prohlášení. V rádiu hlásí, že si všichni myslí, že už nežijeme. Právě teď je pozornost všech upřena na to, co se stalo na Red Mese. Představ si ten účinek, jaký by to mohlo mít.“ Její krásný obličej, tak ošlehaný, tak unavený, nikdy nepůsobil tolik živě.

„Prohlášení… O čem?“

Dívala se na něj, jako by zešílel. „O tom, co se stalo. O vědeckém objevu…“ Zaváhala jen krátce, než pronesla to slovo, které však řekla velmi odhodlaně: „Boha“

Ford polkl. „Kate?“

„Copak?“

„Měla bys nejprve něco vědět. Než… uděláš další krok.“

„A sice?“

„Byl to…“ Odmlčel se. Jak to jen říct?

„Co to bylo?“

Zaváhal.

„Ty s námi nejdeš, viď?“ zeptala se Kate.

Přemýšlel, jestli se má přinutit a říct jí pravdu. Ale musel to zkusit. Nedokázal by pak sám se sebou vydržet. Nebo ano? Díval se na její obličej rozzářený přesvědčením a vírou. Byla ztracená a nyní našla cíl. Přesto nedokázal odejít a neříct jí to, co věděl.

„Byl to podvrh,“ pronesl rychle.

Zamračila se. „Prosím?“

„Hazelius si to celé vymyslel. Byl to jeho plán na zřízení nového náboženství – něco na způsob scientologie.“

Zavrtěla hlavou. „Wymane… ty se nikdy nezměníš, co?“

Zkusil ji vzít za ruku, ale prudce se vyškubla.

„Nemůžu uvěřit, že nás chceš podrazit,“ řekla, náhle rozzlobeně. „Fakt nemůžu.“

„Kate, Hazelius mi to řekl. Přiznal se mi. Tam v dole. Je to všechno podfuk.“

Zavrtěla hlavou. „Dělal jsi, co jsi mohl, abys to zastavil, abys zdiskreditoval všechno, co se tam dělo. Ale nikdy bych si nemyslela, že klesneš takhle hluboko – a budeš prachsprostě lhát.“

„Kate…“

Vstala. „Wymane, tohle nemá cenu. Já vím, že nemůžeš přijmout, co se tady stalo. Nemůžeš opustit svou křesťanskou víru. Nemá to ale žádný smysl. Kdyby si to Gregory celé vymyslel, myslíš, že by se s tím někomu svěřil? A tím spíš tobě?“

„Myslel si, že oba umřeme.“

„Ne, Wymane, to, co říkáš, nedává smysl.“

Ford se na ni díval. Její oči plály vášnivým přesvědčením. Nikdy se mu nepodaří změnit její názor.

Pokračovala. „Viděl jsi, jak umřel? Pamatuješ si, co říkal, jeho poslední slova? Vryla se mi do paměti. Vesmír nezapomíná. Myslíš, že tohle byla součást podvrhu? Kdepak, Wymane: on zemřel jako věřící. Něco takového nepodvrhneš. On stál v plamenech. A i když hořel, jednu nohu rozdrcenou, stál. Ani se nezapotácel, ani se nepohnul, ani nezavřel oči. Tak silná byla jeho víra. A teď mi chceš říct, že to byl podfuk?“

Mlčel. Neměl šanci změnit její názor a ani si nebyl jistý, jestli to vůbec chce. Její život byl tak tvrdý, jedna velká ztráta. Přesvědčit ji, že Hazelius byl podvodník, by ji zničilo. A možná většina náboženství potřebuje ke svému úspěchu určitou míru podvodu. Náboženství koneckonců není založeno na faktech, ale na víře. Je to duchovní hra na důvěru.

Díval se na ni s takřka neutišitelným zármutkem. Hazelius měl pravdu: Není nic, co by Ford, Volkonsky či kdokoli jiný mohl udělat, aby to zastavil. Nic. Les jeux sont faits. Kostky jsou vrženy. A on teď chápal, proč mu to Hazelius tak ochotně přiznal – věděl, že i když Ford přežije, nebude mít šanci to zastavit. A právě proto se odevzdal smrti s tak úžasnou vznešeností a odhodláním. Byl to závěrečný výstup jeho dramatu, a on byl odhodlán jej odehrát dobře.

Zemřel jako skutečný věřící.

„Wymane,“ řekla Kate, „pokud jsi mě vůbec kdy miloval, uvěř a přidej se k nám. Křesťanství odzvonilo.“ Zvedla papír v ruce. Jak tomuhle můžeš nevěřit, po tom všem, cos zažil?“

Zavrtěl hlavou, nedokázal odpovědět. Její vášeň ho plnila závistí. Jak krásné by bylo mít jistotu pravdy.

Odhodila papír a chytila ho za ruce. „Společně to zvládneme. Odpoutej se od minulosti. Zvol si nový život se mnou.“

Ford sklopil hlavu. „Ne,“ řekl tiše.

„Pořád se můžeš pokusit uvěřit. Časem uvidíš světlo. Nezahazuj to. Neopouštěj mě.“

„Bylo by to krásné, na chvíli. Jen abych byl s tebou. Ale nevydrželo by to.“

„To, co jsme zažili v té hoře, byla ruka Boží. Já to vím.“

„Nemůžu to udělat… nemůžu žít s něčím, čemu nevěřím.“

„Tak zkus věřit ve mě. Říkal jsi, že mě miluješ a že se mnou zůstaneš. Slíbils to.“

„Láska někdy nestačí. Ne pro to, co se chystáš udělat. Já půjdu. Pozdravuj ode mě ostatní.“

„Neodcházej.w Slzy jí stékaly po tváři.

Sklonil se a políbil ji velmi něžně na čelo. „Ahoj, Kate,“ rozloučil se. „A… Bůh ti pomáhej.“

O MĚSÍC POZDĚJI

WYMAN FORD SEDĚL V MANNYHO BARU A GRILU v San Antoniu v Novém Mexiku, jedl cheeseburger se zeleným chilli a díval se na televizi nad barem. Už uplynul měsíc od tiskové konference ve Flagstaffu, která elektrizovala svět.

Poté, co ho ve Washingtonu vyslechl Lockwood, přičemž nerad poupravil svůj příběh tak, aby odpovídal nové mytologii, odjel s džípem do Nového Mexika. Tam pár týdnů strávil na cestách po kaňonech severně od Abiquiú, zcela sám, a přemýšlel o tom, co se stalo.

Isabella byla zničena, z Red Mesy zbyl kráter, doutnající měsíční krajina. Stovky lidí při tom pozdvižení zemřely nebo se ztratily. FBI nakonec identifikovala tělo Russella Eddyho podle DNA a zubních záznamů a prohlásila za pachatele toho milenialistického kazatele.

Příběh Red Mesa byl úžasnou show už předtím, ale po tiskovce ve Flagstaffu nabral gargantuovské rozměry. Byla to největší zpráva za poslední dva tisíce let, hlásili někteří vědátoři.

Křesťanství trvalo čtyři století, než dobylo starořímskou říši. Nové náboženství – jež jeho zastánci nazvali Hledání – proletělo Spojenými státy během čtyř dní. Celosvětová počítačová síť se ukázala jako optimální šiřitel nové víry – jako by internet vznikl jen pro její propagaci.

Ford se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Za patnáct minut se půlka světa včetně štamgastů v baru U Mannyho bude dívat na událost živě přenášenou z coloradského ranče, jehož vlastníkem byl jistý počítačový miliardář.

Hlasitost televizoru byla ztlumena a Ford napínal uši, aby slyšel. Za moderátorem na zadní projekci sledovala širokoúhlá kamera dav obrovských rozměrů: televizní stanice odhadovala počet účastníků na třimiliony lidí. Prérii plnily zástupy lidí, kam jen oko dohlédlo, a zasněžené vrcholky hor San Juan poskytovaly tomu všemu žánrový rámeček.

Za poslední měsíc Ford hodně přemýšlel. Musel uznat Hazeliovu genialitu. Debakl na Red Mese byl pro náboženství zcela určující a z něj samotného učinil nejvýznamnějšího proroka a mučedníka celého hnutí. Red Mesa, Hazeliova plamenná oběť a jeho tragický přesah se staly námětem mýtů a legend – podobně jako příběhy o Buddhovi, Krišnovi, Medině a Mohammedovi, zrození, poslední večeři, ukřižování a vzkříšení. Hazelius a příběh o Isabelle se od těchto legend v ničem nelišil. Byl to příběh, o který se věřící mohli dělit, dějinný okamžik, který utvářel jejich víru a vyprávěl jim, kým jsou a proč tu jsou.

Výsledkem byl jeden z nejvýznamnějších příběhů všech dob.

Hazelius vše odstartoval – geniálně. Dokonce měl pravdu i v otázce svého vlastního mučednictví, plamenné přeměny, která upoutala pozornost publika jako nic jiného. Ve smrti se stal morální silou, úžasným prorokem a duchovním vůdcem.

Poledne se blížilo a barman zesílil hlasitost. Tradiční návštěvníci baru v době kolem oběda – řidiči náklaďáků, místní rančeři, pár turistů – upírali k televizi své zanícené pohledy.

Zpravodajský kanál přepojil na korespondenta na ranči v Coloradu. Muž stál v početném davu a v ruce měl mikrofon. Potil se a jeho tvář plála stejnou horlivostí, jaká magnetizovala dav. Bylo to nakažlivé. Lidé kolem něj zpívali a volali, mávali vyšívanými prapory s emblémem zkroucené hořící borovice.

Televizní zpravodaj sděloval zprávy. Překřikoval hlučný dav, akci nazýval „Woodstockem náboženství“ a „shromážděním oddanosti, lásky a vzájemnosti“.

No, pomyslel si Ford, aspoň tam neprší a nefetuje se.

Za dřevěným pódiem stála velká stodola v novoanglickém stylu, červená s bílým okrajem. Kamera zaostřila na dveře. Dav zašuměl. Přesně v poledne se rozevřely dveře a do slunce vystoupilo šest lidí v bílých hábitech.

Dav burácel jako moře – obrovské, monumentální, nevídané.

Fordovi se rozbušilo srdce, když se Kate blížila k pódiu: k hrudi si tiskla útlou v kůži vázanou knihu. V tom prostém bílém hábitu a černých rukavicích vypadala nádherně, báječně se to hodilo k jejím černým vlasům a jasným černým očím. Vedle ní šla Corcoranová také v jednoduchém alabastru; z někdejších protivnic se staly přítelkyně a spojenkyně.

Přidali se k nim další čtyři a všichni stáli pohromadě na pódiu – šest lidí, kteří přežili útok na Isabellu… Chenová, St. Vincent, Innes a Cecchini. Zdáli se být jiní, nadživotně velcí: jejich úzkoprsá malost se přeměnila na výzvu a smysl. Usmívali se a mávali davu, tváře jim plály. Každý měl na bílém hábitu osamocený stříbrný šperk také ve tvaru hořící borovice.

Ovace davu se hromově rozléhaly celých pět minut. Kate předstoupila před ostatní a dívala se na dav. Její lesklé vlasy – černé jako havraní křídla – se třpytily ve slunci a oči jí živě zářily. Zvedla dlaně a křik utichl.

Ford si uvědomil, jak překvapivě charismaticky působí. Nakonec ani Hazelia nepotřebovala. Dokázala vybudovat a vést celé hnutí naprosto sama nebo aspoň ve spojení s obdivuhodnou Corcoranovou. Z obou se staly mediální bohyně a blízké partnerky, jedna světlá, druhá tmavá, archetypové spojení.

Když se rozhostilo naprosté ticho, Kate se zadívala na to lidské moře pohledem plným soucitu a míru. Odložila knihu a upravila ji uvolněným, pomalým pohybem. Byla věřící, vznešeně jistá pravdou; ani stopa po zmatenosti či pochybnostech.

Kamera zaostřila na její tvář. Kate zvedla knihu nad hlavu, otevřela text a ukázala jej shromáždění.

„Slovo Boží,“ zapěla pevným a čistým hlasem.

Moře následovníků se znovu rozbouřilo. Když kamera zaostřila na knihu, Ford si všiml, že je to ten starý výtisk z počítače, který mu ukázala pod tím topolem – vyžehlený, vyčištěný a svázaný.

Odložila knihu na pódium a zvedla ruce. Znovu se rozhostilo ticho.

V restauraci se kolem Forda všichni stolující zvedli a shlukli se u baru, kde užasle sledovali obrazovku.

„Na začátek vám přečtu poslední slova, která Bůh pronesl, než došlo ke zničení Isabelly a umlčení Božího hlasu.“

Dlouhá, předlouhá odmlka.

Říkám vám, toto je váš osud: najít pravdu. To je důvod vaší existence. To je váš smysl. Věda je jen prostředkem. Toto musíte uctívat: hledání pravdy jako takové. Pokud tak budete činit z celého srdce, pak jednoho skvělého dne ve vzdálené budoucnosti stanete přede Mnou. Toto je má dohoda s lidstvem.

Poznáte pravdu. A pravda vás osvobodí.

Fordovi naskočila husí kůže. Četl si tato a ostatní takzvaně Boží slova snad stokrát. Byla všude, po celém webu, debatovalo se o nich v televizi a rádiu, objevovala se v každém blogu, hádali se o nich lidé na každém rohu a v každé kavárně v Americe. Dokonce se začala objevovat i na billboardech. Nebylo možno jim uniknout.

A vždycky, když je četl, pronásledovala ho prapodivná myšlenka. Hazelius mu v té hořící sloji řekl: Ten program sám byl všechno, jen ne jednoduchý – nevím jistě, jestli jsem mu rozuměl sám. Pronesl i spoustu toho, co jsem nikdy necekalo spoustě z toho se mi nikdy ani nesnilo. Dalo by se říct, ze překonal vlastní parametry.

To tedy překonal. Pokaždé, když znovu četl takzvaná Boží slova, si byl stále více jist, že v nich leží velká pravda, možná ta velká pravda.

Pravda vás osvobodí. Byla to slova Kristova, citovaná v Janově evangeliu. V hlavě se mu po nich vybavila další biblická věta: Nevyzpytatelné jsou cesty Páně.

Forda napadlo, že co se týče Boha, tohle nové náboženství by klidně mohlo být jeho nejnevyzpytatelnějším krokem.

PŘÍLOHA SLOVA BOŽÍ

PRVNÍ setkání

Zdravím

Já tě taky zdravím.

Těší mě, že s tebou mohu mluvit.

Mě taky těší, že s tebou můžu mluvit. Kdo jsi?

Nemám lepší termín, řeknu tedy, že jsem Bůh.

Pokud jsi skutečně Bůh, tak to dokaž.

Na důkazy nemáme dostatek času.

Myslím si číslo od jedné do deseti. Které to je?

Je to transcendentální číslo e.

Teď si myslím číslo mezi nulou a jedničkou.

Chaitinovo číslo: Omega.

Pokud jsi Bůh, co je smyslem existence?

Neznám definitivní smysl.

To je pěkné, Bůh, který nezná smysl existence.

Kdybych jej znal\ existence by ztratila význam.

Jak to?

Pokud by konec vesmíru byl přítomen v jeho počátku –pokud jsme pouze uprostřed deterministického odvíjení počátečních podmínek –pak by vesmír byl jen zbytečným pokusem.

Objasni to.

Pokud jsi v cíli, k čemu je ti cesta? Když znáš odpověď, k čemu je klást otázku? Právě proto budoucnost je – a musí být – důkladně skrytá, a to i před Bohem. Jinak by život neměl žádný smysl.

To je metafyzický, ne fyzický argument.

Fyzický argument je, že žádná část vesmíru nevypočítá nic rychleji než vesmír samotný. Vesmír „předpovídá budoucnost“tak rychle, jak to dovede.

Co je vesmír? Kdo jsme my? Co tu děláme?

Vesmír je jeden velký, neredukovatelný a trvalý výpočet, který směřuje ke stavu, který neznám a znát nemohu. Smyslem existence je dosáhnout tohoto finálního stavu. Ale tento finální stav je pro mě tajemstvím a musí tomu tak býty protože kdybych znal odpověď\ k čemu by to všechno bylo?

Co myslíš tím, že jde o výpočet? Jsme snad všichni uvnitř počítače?

Výpočtem rozumím přemýšlení. Celá existence, vše, co se děje – padající listy vlna na pláži, pád hvězdy – to všechno jsem jen já, přemýšlení.

Očem přemýšlíš?

DRUHÉ SETKÁNÍ

Znovu se vidíme.

Pověz mi o sobě.

Nemůžu ti vysvětlit, kdo jsem, jako ty nevysvětlíš brouku, kdo jsi ty.

Zkus to i přesto.

Spíš ti vysvětlímy proč mě nemůžeš pochopit.

Jsem připraven.

Ty bydlíš ve světě uprostřed cesty mezi Planckovou délkou a poloměrem vesmíru.

Tvůj mozek byl dokonale vytvořen pro ovládání tvého světa – ne pro pochopení jeho základní reality. Vyvinul ses, abys házel kameníy ne kvarky.

Následkem svého vývoje vidíš svět ve zcela zásadně mylném světle. Například věříšy že obýváte trojrozměrný světy v němž samostatné předměty sledují předvídatelné oblouky označené tímy čemu říkáte čas. A to je podle vás realita.

Chceš tím naznačit, že naše realita je jen iluzí?

Ano. Přirozený výběr vám poskytl iluziy že rozumíte základní realitě. Ale nerozumíte jí. Jak byste mohli? Copak brouci rozumějí základní realitě? Nebo šimpanzi? Jste zvířata jako oni. Vyvíjeli jste se stejnějako oni, množíte se jako oniy máte stejné základní nervové struktury. Od šimpanzů se lišíte jen dvěma stovkami genů. Copak byste díky tomu miniaturnímu rozdílu mohli pochopit vesmír, když šimpanz nechápe ani zrnko písku?

Pokud má být náš rozhovor přínosný, musíte opustit veškeré naděje na to, že mi porozumíte.

Jaké jsou naše iluze?

Díky vašemu vývoji vnímáte svět jako stvořený ze samostatných předmětů. Tak tomu není. Od prvního okamžiku stvoření bylo všechno propojeno. To, čemu vy říkáte prostor a čas, jsou jen vynořující se vlastnosti hlubší reality pod nimi. V této realitě neexistuje oddělenost. Neexistuje čas. Ani prostor. Vše je jedním.

Vysvětli to.

Vaše vlastní teorie kvantové mechaniky, jakkoli je nesprávná, se dotýká hluboké pravdy, že vesmír je jednotný.

No to je sice hezké, ale jak se to dotýká našich dnešních životů?

Ve značné míře. Považujete se za ‚jednotlivce* s jedinečnou a samostatnou myslí. Myslíte si, že jste se narodili a že zemřete. Celý život si připadáte oddělení a osamocení. Někdy až k uzoufání. Bojíte se smrti, protože se bojíte ztráty individuality. Tohle vše je iluze. Vy, on, ona, to všechno živé či neživé kolem vás, hvězdy a galaxie, prázdný vesmír mezi tím – to nejsou oddělené, samostatné předměty. Všechno je ze zásady propojeno. Zrod a smrt, bolest a utrpení, láska a nenávist, dobro a zlo, to vše jsou iluze. Jsou to atavismy evolučního procesu. Nic z toho ve skutečnosti neexistuje.

Takže je to něco jako buddhistická víra, že vše je iluze?

Ale vůbec ne. Existuje absolutní pravda, realita. Ale jen krátký záblesk této reality by lidskou mysl zničil.

Pokud jsi Bůh, tak si nemusíme psát. Přece bys mě měl slyšet.

Zcela jasně a nahlas.

Říkáš, že ‚vše je jednotné‘. Používáme systém pro počítání: jedna, dva, tři – a tím tvoje prohlášení vyvrátím.

Jedna, dva, tři… další iluze. Žádná počitatelnost neexistuje.

To je matematické sofisma. Neexistuje počitatelnost – právě jsem to počítáním vyvrátil. [Zvedne ruku.] Další případ: tady je celé číslo pět!

Ukazuješ mi ruku s pěti prsty, ne celé číslo pět. Váš systém čísel nemá žádnou nezávislou existenci v reálném světě. Nejde o víc než o sofistikovanou metaforu.

Rád bych slyšel důkaz toho směšného výplodu.

Vyber si náhodné číslo v řadě reálných čísel: s pravděpodobností jedné sis vybral číslo, které nemá jméno ani definici a nelze je vypočítat ani zapsat, i kdyby se toho úkolu zhostil celý vesmír. Tenhle problém se rozpíná od údajně definovatelných čísel’jako je pí nebo druhá odmocnina dvou. 1 kdybys měl počítač velkýjako vesmír běžící nekonečně dlouho, ani jedno číslo nevypočítáš přesně. Pověz miyEdelsteine: jak lze tvrdit, že tato čísla existují? Jak může existovat kruh nebo čtverec, od nichž se obě tato čísla odvozují? Jak může existovat rozměr v prostoru, když prostor ani nezměříš? Ty, Edelsteine, jsi jako opice, která se při heroickém duševním úsilí dostala k tomu, že počítá do tří. Našel jsi svoje oblázky a myslíš, žes objevil nekonečnost.

Je to tak? Mluvíš jasně, chvástáš se, že i slovo ‚Bůh‘ je nedostačující pro popis tvé velikosti. Tak dobře. Dokaž to. Dokaž, že jsi Bůh.

Ty sám mi poskytni důkaz, Hazelie. Ale varuji tě, je to poslední test, jemuž se podrobím. Máme důležitou práci a velmi málo času.

Řekl sis o to. Moje žena, Astrid, byla těhotná, když umřela. Zrovna jsme se to dozvěděli. Nikdo jiný o jejím těhotenství nevěděl. Nikdo. A moje otázka zní: jaké jméno jsme vybrali pro naše dítě?

Albert Leibniz Gund Hazelius, kdyby to byl chlapeček.

A kdyby to byla holčička? Co kdyby to byla holčička? Jak by se jmenovala?

Rosalind Curie Gund Hazelius.

Tak dobře, začněme znovu od začátku. Co vlastně jsi – doopravdy?

Z důvodů, které již byly objasněny, se nemůžete dozvědět, co jsem. Termín „Bůh“yV blízko, ale přesto zůstává jen ochuzujícím popiskem.

Jsi součástí vesmíru, nebo jsi na něm nezávislý?

Žádná nezávislost neexistuje. Všichni jsme jedním.

A proč existuje vesmír?

Vesmír existuje, protože je jednodušší než nic. Proto existuji i já. Vesmír nemůže být jednodušší, než je. Toto je fyzikální zákon, od nějž se odvozují všechny ostatní.

A co může být jednodušší než nic?

„Nic“ nemůže existovat. To je přímý paradox. Vesmír je stav, který nejvíce odpovídá ničemu.

Pokud je všechno tak jednoduché, proč je vesmír tak složitý?

Dokonalost vesmíru, kterou vnímáte vy, je jen zjevným rysem jeho jednoduchosti.

A co je to ta hluboká jednoduchost, která je v jádru všeho?

To je ona skutečnost, která by vám rozlomila mysl.

Už to začíná být únavné! Pokud jsi tak inteligentní, určitě to umíš vysvětlit i nám, ubohým nevzdělaným pozemšťanům! Chceš nám skutečně namluvit, že o realitě víme tak málo, že naše fyzikální zákony lžou?

Vytvořili jste si fyzikální zákony v rámci existence času a prostoru. Všechny vaše zákony jsou založeny na referenčních rámcích. To neplatí. Brzy dojde k rozpadu a převrácení vašich vychvalovaných předpokladů o skutečném světě. A z jejich popela vybudujete nový druh vědy.

Pokud jsou naše fyzikální zákony do jednoho falešné, jak to, že naše věda slaví takové úspěchy?

Newtonovy zákony pohybu, třebaže byly nesprávné, dostačovaly k vyslání osob na Měsíc. Totéž platí pro vaše zákony: jsou to použitelné přibližnosti, jež jsou od základu mylné.

A jak chceš vytvořit zákony fyziky bez času a prostoru?

Marníme čas dohadováním se nad metafyzickými otázkami.

A o čem bychom se tedy měli bavit?

O tom, proč jsem tady.

A sice?

Mám pro vás úkol.

Tak povídej, co je to za úkol?

Velká monoteistická náboženství světa byla nezbytná pro vývoj lidské kultury. Vaším úkolem je vést lidskou rasu k další myšlenkové soustavě.

A tou je?

Věda.

To je nesmysl – věda nemůže být náboženstvím!

Vy jste už zahájili nové náboženství-jenom si to odmítáte připustit. Náboženství bylo kdysi způsobem pochopení světa. Tuhle roli tedpřevzala věda.

Věda a náboženství jsou dvě rozdílné věci. Kladou odlišné otázky a vyžadují odlišné důkazy.

Věda a náboženství usilují o totéž: o pravdu. Mezi nimi nemůže dojít k usmíření. Kolize světonázorů už probíhá a zhoršuje se. Věda už vyvrátila většinu klíčových domněnek historických náboženských systémů světa a přivedla tato náboženství do stavu blízkého varu. Vaším úkolem je pomoci lidstvu najít cestu z krize.

Copak si myslíš, že fanatici na Středním východě – nebo fanatici z amerického Jihu, to je fiik – změní názor a přijmou vědu jako nové náboženství? To je kravina.

Předložíte světu má slova a příběh o tom, co se tady přihodilo. Nepodceňujte mou moc – moc pravdy.

A kam s tímhle novým náboženstvím máme jít? Jaký je jeho smysl? Kdo je potřebuje?

Bezprostředním cílem lidstva je uniknout omezením biochemie. Musíte uvolnit svou mysl od masa vašich těl.

Masa? Tomu nerozumím.

Masa. Nervů. Buněk. Biochemie. Média, s jehož pomocí myslíte. Musíte osvobodit mysl od masa.

A jak?

Už jste začali zpracovávat informace nad rámec vaší tělesné existence pomocí počítačů. Brzy objevíte způsob, jak je zpracovávat pomocí kvantových počítačů, což vás zavede ke spoutání přirozených kvantových procesů ve světě kolem vás jako nástroje výpočtu. Pak už nebudete potřebovat stroje na zpracovávání informací. Rozšíříte se do vesmíru, doslova i v přeneseném smyslu, jako další inteligentní bytosti před vámi. Uniknete vězení biologické inteligence.

A co pak?

Časem se spojíte s dalšími rozšířenými inteligencemi. Všechny tyto spojené inteligence objeví způsob vzájemného průn iku do třetí fáze mysli, která pochopí prostou skutečnost, jež vězí v jádru existence.

A víc nic? O nic jiného nejde?

Ale jde. Tohle je jen předehra k mnohem většímu úkolu.

A to je co?

Zastavit smrt vesmíru vlivem žáru. Až vesmír dosáhne stavu nejvyšší entropie, což bude zánik vesmíru vlivem horka, pak se univerzální výpočet zastaví. Zemře.

Je to nevyhnutelné, nebo existuje způsob, jak tomu předejít?

To je právě ta otázka, kterou musíte určit vy.

A jaký je tedy základní smysl existence? Porazit tuhle tajemnou smrt vlivem horka? To zní jako z nějakého vědecko-fantastického románu.

Poskytne se tím vesmíru veškerý čas, který potřebuje na to, aby se myšlenkám i přetvořil do konečné podoby.

A co je tou konečnou podobou?

To nevím. Bude to něco, co si nedokážete představit vy ani já.

Padla tu zmínka o „veškerém času“. Jak dlouho to přesně je?

Bude to počet let rovnající se číslu deset faktoriál na mocninu deset faktoriál, mocnina deset faktoriál z toho čísla, další mocnina deset faktoriál z tohoto čísla, toto mocnění se opakuje 1083krát, pak se provede mocnina vlastního faktoriálu tohoto čísla 1047krát, jak již bylo uvedeno. Pomocí vašich matematických záznamů je toto číslo-první Boží číslo – toto:

(10! tTl083) [10! ni°83)! ni0471

Toto je délka času v letech, již bude nutno, aby se vesmír pomocí myšlenek přetvořil do konečné podoby, aby se dosáhlo definitivní odpovědi.

To je absurdně vysoké číslo!

Je to však jen kapka v obrovském oceánu nekonečnosti.

Kde je role morálky a etiky v tomhle vašem novém udatném vesmíru? Nebo spásy a odpouštění hříchů?

Znovu opakuji: oddělenost je jen iluzí. Lidské bytosti jsou jako buňky v těle. Buňky odumírají, ale tělo žije dál. Nenávist, krutost, válka a genocida jsou spíše autoimunitní choroby než produkt něčeho, co nazýváte „zlem*. Tato vize propojenosti, již nabízím, poskytuje bohaté morální pole činnosti, v němž altruismus, soucit a odpovědnost jeden za druhého hrají hlavní roli. Váš osudje jeden osud. Lidské bytosti bud společněpřežijí, nebo společně zahynou. Nikdo není spasen, protože nikdo není ztracen. Nikomu není odpuštěno, jelikož nikdo není obviněn.

A co boží příslib lepšího světa?

Vaše různé koncepce nebes jsou značné přihlouplé.

Omlouvám se, ale na spasení není přihlouplého vůbec nic!

Vize duchovního dokončení\ které nabízím já, je nezměrné větší než jakékoli nebe vysněné na zemi.

A co duše? Popíráš tak existenci nesmrtelné duše?

Informace se nikdy neztratí. Se zánikem těla změní informace vytvořená tímto životem tvar a strukturu, není však nikdy ztracena. Smrtje přeměna informací. Nebojte se jí.

Ztratíme smrtí svou individualitu?

Netruchlete nad ztrátou. Z toho silného pojmu individuality, tak nezbytného pro jakýkoli vývojy pramení mnoho vlastností, jež pronásledují lidskou existenci, v dobrém i zlém: strach, bolest, utrpení a samota stejně jako láska, štěstí a soucit. Právě proto musíte opustit svou biochemickou existenci. Až se osvobodíte od tyranie těla, vezmete s sebou to dobré – lásku, štěstí, soucit a altruismus. To špatné zůstane za vámi.

Nevidím velkou vzpruhu v představě, že nepatrné výkyvy setrvačnosti vytvořené mou existencí nám přinesou nesmrtelnost.

V tomto náhledu na život byste měli spatřovat velkou úlevu. Informace ve vesmíru nemohou zaniknout. Ani jediný krok, ani jediná paměť, ani jediný zármutek ve vašem životě nikdy není zapomenut. Jako jednotlivci budete ztraceni v bouři času, vaše molekuly se roztříští. Ale to, kým jste byli, co jste učinili, jak jste žili, to navždy zůstane součástí univerzálního výpočtu.

Musím se omluvit, ale pořád mi ta debata o existenci jako „výpočtu“ připadá příliš strojová a bez duše.

Nazývejte to sněním, chcete-li, nebo touhou, vůlí, myšlením. Všechno, co vidíte, je součástí nepředstavitelně rozsáhlého a krásného výpočtu odprvních slov dítěte po hvězdy padající do černé díry. Náš vesmír je úchvatný výpočet, který od jediného axiomu skvělé jednoduchosti funguje už třináct miliard let. Naše dobrodružství sotva začalo! Až najdete způsob, jak posunete svůj proces myšlení omezený tělem na jiné přirozené kvantové systémy, začnete výpočet ovládat. Začnete chápat jeho krásu a dokonalost.

Pokud je všechno výpočet, k čemu je pak inteligence? Nebo mysl?

Inteligence existuje všude kolem vás, i v neživých procesech. Bouře je výpočet, který je mnohem důmyslnější než lidská mysl. Je svým způsobem inteligentní.

Bouřka nemá žádné vědomí. Lidská mysl si uvědomuje sebe sama. Je vědomá. To je hlavní rozdíl, který není triviální.

Copak jsme si neřekliy že samotné uvědomování si sebe sama je iluzí\ artefaktem vývoje? Rozdíl není ani triviální.

Systém počasí není tvůrčí. Nerozhoduje se. Nemůže myslet. Je to jen mechanické rozvíjení sil.

Jak víte, že nejste mechanickým rozvíjením sil? Jako mysl\ obsahuje systém počasí složité chemické, elektrické i mechanické vlastnosti. Přemýšlí. Je tvůrčí. Jeho myšlenky se liší od vašich myšlenek. Lidská bytost tvoří složité útvary psaním románu na povrch papíru; systém počasí vytváří složité útvary psaním vln na hladinu oceánu. Jaký je rozdíl mezi informací podanou slovy románu a informací podanou vlnami moře? Poslouchejte a vlny k vám promluví\ a jednoho dne, věřte mi, taky napíšete své myšlenky na hladinu moře.

A co tedy vesmír počítá? Jaký velký problém se to snaží vyřešit?

To je nejhlubší a nejkrásnější tajemství ze všech.

Máme velmi málo času. To, co vám teď řeknu, je naprosto zásadní.

Pokračuj, prosím. Máš naši plnou pozornost.

Náboženství vzniklo jako snaha vysvětlit nevysvětlitelné, ovládnout neovladatelné, učinit nesnesitelné snesitelným. Víra ve vyšší moc se stala nejmocnější inovací v pozdní fázi lidského vývoje. Kmeny s náboženstvím měly výhodu nad kmeny bez něj. Měly směr a smysl, motivaci a poslání. Přínos náboženství pro přežití byl tak úžasný, že žízeň po víře se stala součástí lidského genomu.

Toho, oč se náboženství snažilo, se nakonec podařilo dosáhnout. Nyní máte způsob, jak vysvětlíte nevysvětlitelné, ovládnete neovladatelné. Už nepotřebujete »zjevené“náboženství. Lidská rasa konečně dospěla. Náboženství je pro přežití lidstva stejně zásadní jako potrava a voda. Když se pokusíte nahradit náboženství vědou, neuspějete. Namísto toho nabídnete vědu jako náboženství. Protože já vám říkám, že věda je náboženství. Jediné, opravdové náboženství. Místo knihy pravdy věda nabízí způsob dosažení pravdy. Věda je hledání pravdy, nikoli zjevování pravdy. Je to prostředek, nikoli dogma. Je to cesta, nikoli cíl.

No dobře, ale co lidské utrpení? Jak může věda „učinit snesitelným nesnesitelné“, jak říkáš?

V posledním století lékařská věda a technologie odstranily více lidského utrpení než všichni kněží za poslední tisíciletí.

Mluvíš tady o fyzickém utrpení. Ale co utrpení duše? Co duchovní utrpení?

Copak tu nezaznělo, že vše je jedno? Není snad úlevné uvědomit si, že vaše utrpení otřásá celým kosmem? Nikdo netrpí osamoceně a utrpení má účel-i pád vrabce je pro celek významný. Vesmír nezapomíná. Neustupujte ostýchavosti! Vy jste mí žáci. Vy máte moc převrátit svět. V jediném dni věda nahromadí více důkazů o své pravdě než náboženství za celou svou existenci. Lidé lpějí na víře, protože ji musí mít. Lační po ní. Vy lidem víru neupřete; vy jim nabídnete novou víru. Nejsem tu, abychom nahradili židovsko-křesťanského Boha, ale abychom ho doplnili.

To nové náboženství, které máme podle tebe kázat, co máme lidem říct, aby uctívali? Kde je v tom skrytá krása a posvátná úcta?

Žádám vás, abyste prozkoumávali vesmír, o jehož existenci nyní víte. Nevzbuzuje snad více úcty než jakákoli koncepce Boha, již nabízela dějinná náboženství? Sto miliard galaxií, osamělých ostrůvků ohně uchycených jako jasné mince v rozlehlém vesmíru tak obrovském, že je mimo biologické pochopení lidské mysli. A já vám říkám, že vesmír, který jste odhalili, je jen nepatrným zlomkem rozsáhlosti a krásy stvoření. Obýváte jen nejtitěmější modrou tečku v nekonečných prostorách nebes, a přece je mi tato tečka tak cenná, neboť je nezbytnou součástí celku. Proto jsem tady s vámi. Uctívejte mě a mé skvělé činy, ne nějakého kmenového bůžka vymyšleného válčícími rolníky před tisíci let.

Dál, řekni nám víc.

Pomocí vědeckých přístrojů vyhledejte typické rysy mé tváře. Hledejte mě v kosmu a v elektronech. Já jsem totiž Bůh hlubokého času a prostoru, Bůh naplnění i prázdnoty, Bůh Velkého třesku i inflace, Bůh temné hmoty a tmavé energie. Věda a víra nemohou existovat společně. Jedna zničí druhou. Musíte zajistit, aby věda přežila, jinak vaše malá modrá tečka zmizí…

Co tedy máme dělat?

Díky mým slovům získáte převahu. Řekněte světu, co se tu přihodilo. Řekněte světu, že Bůh promluvil k lidstvu –poprvé. Ano, vůbec poprvé!

Ale jak jim to máme vysvětlit, když nám nechceš říct, kdo jsi?

Neopakujte chyby dějinných náboženství a nezapojujte se do disputací nad tímy kdo jsem nebo co si myslím. Přesahuji veškeré chápání. Já jsem Bůh vesmíru tak rozlehlého, že jen Boží čísla jej mohou popsat, první z nich jsem vám už poskytl… Vy jste proroci, kteří povedete svět do budoucnosti. A jakou budoucnost si zvolíte? Klíč máte v ruce vy…

Říkám vám, toto je váš osud: najít pravdu. To je důvod vaší existence. To je váš smysl. Věda je jen prostředkem. Toto musíte uctívat: hledání pravdy jako takové. Pokud tak budete činit z celého srdcey pak jednoho skvělého dne ve vzdálené budoucnosti stanete přede Mnou. Toto je má dohoda s lidstvem.

Poznáte pravdu. A pravda vás osvobodí.

PODĚKOVÁNÍ

CHTĚL BYCH PODĚKOVAT MNOHA lidem za jejich štědrou pomoc. Především je to Selene Prestonová, Eric Simonoff, Susan Hazen-Hammondová, Bobby Rotenberg, Hywel White a Roland Ottewell. Jsem vděčný Johnu Javnovi za to, že mi propůjčil svou knihovnu o křesťanské pravici. Můj vděk patří i Claudii Rúlkeové za vytvoření naší nové webové stránky a děkuji Tobiasu Danielovi Wabbelovi za povzbuzení rozvinout některé z mých názorů v eseji pro Im Anfang war (k) ein Gott: Naturwissenschaftliche und theologische Perspektiven. Rád bych vyjádřil svou hlubokou vděčnost mému kolegovi Lincolnu Childovi, který četl můj rukopis a poskytl mi jako vždy neocenitelné rady. A chtěl bych poděkovat i svému editorovi, Bobu Gleasonovi, za jeho cenné a tvůrčí návody a Ericu Raabovi za jeho pomoc.

Jsem velmi vděčen přátelům z kmene Navahů, kteří mě mnoho let zasvěcují do navažského náboženství a života v rezervaci; jsou to především Norman Tulley, Edsel Brown, Frank Fatt, Ed Black, Victor Begay, Neswood Begay, Nada Currier a Cheppie Natan. Úvodní řádky zpěvu stvoření Navahů citované v románu byly upraveny podle verze otce Bernarda Haifa získané od šamana z navažské rezervace na počátku dvacátého století.

Jako vždy patří můj vděk Christine, Aletheii a Isaakovi za jejich lásku, podporu a trpělivost, již musí mít, aby vyšli s potrhlým spisovatelem.

Některé filozofické, evoluční a matematické názory uvedené v tomto románu byly navrženy nebo rozvinuty na základě děl Gregoryho Chaitina, Rudyho Ruckera, Briana Greenea, Stephena Wolframa, Edwarda Fredkina, Sama Harrise, Richarda Dawkinse a Franka J. Tiplera. Boží číslo je vyjádřeno pomocí Knuthova matematického zápisu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai