Zákeřná Ebola

Richard Preston

(1996)

Hodnocení:

83%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Devět z deseti obětí infikovaných virem Ebola zemře tak rychle a za tak otřesných okolností, že i experti na smrtelné choroby jsou hluboce otřeseni. Tento virus je přenosný vzduchem a vyznačuje se vysokou nakažlivostí. Zákeřná Ebola je první knihou, která se dotýká celé šíře problematiky vzácných smrtících virů. Popisuje události v období let 1967 až 1993 – zavede čtenáře do odlehlé jeskyně v džungli, překypující uhynulými zvířaty, do letounu vezoucího na palubě živoucí virologickou bombu , do přísně utajených biologických laboratoří, kde vojenští mikrobiologové riskují své životy při studiu smrtonosných organismů. Líčí úsilí vojenského a vědeckého týmu expertů, kteří v hermeticky uzavřených skafandrech hledají způsob, jak zastavit rostoucí počet obětí viru Ebola.

Zákeřná Ebola není román, příběhy, které vypráví, náleží k literatuře faktu. Lékaři a sestry bojující o záchranu lidských životů uprostřed epidemií zasažených oblastí v deštném pralese jsou skuteční hrdinové současnosti…

RICHARD PRESTON

ZÁKEŘNÁ EBOLA

KNIŽNÍ KLUB

PŘELOŽIL MILAN HAUSNER

Copyright © 1994 by Richard M. Preston

Map copyright © 1994 by David Lindroth

Translation © Milan Hausner, 1996

ISBN 80-7176-312-8

Věnováno Frederiku Delano Grantovi juniorovi,

jehož obdivují všichni, kdo ho znají

Autor vřele děkuje Nadaci Alfreda P. Sloana za přidělení

stipendia na výzkumnou činnost

Ten druhý anděl vylil svůj pohár do mořských vln.

Bylo to jako krev zesnulého člověka.

Apokalypsa

SLOVO AUTORA

Tato kniha patří do literatury faktů, příběh i lidé jsou skuteční. Jen příležitostně jsem pozměnil jména postav včetně „Charlese Moneta“ a „Petra Cardinala“. Pokud jsem se k této změně uchýlil, je v textu vyznačena.

I vlastní dialogy postav jsou sestaveny na základě vzpomínek účastníků. A v určitém okamžiku vyprávění jsem popsal jenom tok jejich myšlenek. V nesčetných rozhovorech se zúčastněnými jsem si poznamenával jejich vzpomínky, abych je s nimi hned při dalších, velice brzkých a opakovaných setkáních znovu konzultoval. Když se někoho zeptáte: „Na co jste tenkrát myslel?“ dostanete většinou mnohem fundovanější a přesnější odpověď, více odpovídající stavu lidského nitra. Rozhodně přesnější než proud představ, který ve své fantazii vyfabuluje i ten nejlepší romanopisec. Snažil jsem se číst i mezi slovy a nahlédnout i do jejich duše. Avšak to, co jsem tam nalezl, je tak strašlivé, že se to nedá ani popsat.

Richard Preston

INFEKČNÍ OBLAST

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN

Po vaší identifikaci se dveře otevřou.

Vložte svou osobní kartu na senzor.

Vyčkejte do konce prověrky…

Přístup povolen…

Oddělení AA-5

Výzkumný pracovník:

Plukovník Nancy Jaaxová

Výzkum:

Nespecifikováno

Můžete pokračovat.

Stupeň bioochrany

0

Šatna

Status:

Žena

Odložte veškeré předměty dotýkající se pokožky:

šaty, prsteny, kontaktní čočky

Převlékněte se do chirurgické kombinézy

Můžete pokračovat.

Stupeň bioochrany

2

POZOR!

ULTRAFIALOVÉ ZÁŘENÍ

Stupeň bioochrany

3

UZAVŘENÁ OBLAST

Poplašné mechanismy:

Zapojeny

Ochranný skafandr:

Připraven

POZOR!

BIOHAZARD

Stupeň bioochrany

4

HERMETICKÉ DVEŘE / DEKON-SPRCHA

Nevstupujte do laboratoře bez ochranného obleku

Opakujte identifikaci!

Můžete pokračovat…

ČÁST PRVNÍ

STÍNY NAD MOUNT ELGONEM

Kdesi v pralese

1980 NA NOVÝ ROK

Charles Monet byl samotář. Osaměle žijící Francouz měl svůj malý dřevěný bungalov na soukromých pozemcích cukrovaru v oblasti Nzoia v západní Keni. Plantáže cukrové třtiny se táhly podél řeky stejného jména. Celé oblasti vévodila obrovitá a opuštěná sopka Mount Elgon, jež se tyčila do výšky přes 4 800 metrů v těsném sousedství údolí Rift.

Životopis pana Moneta je poněkud nejasný. Jako všichni usedlíci, kteří skončili v Africe, nikdy neudal důvody, proč sem vlastně přišel. Nejspíš měl ve Francii nějaké potíže se zákonem nebo ho do Keni přilákala čarokrásná příroda. Kdo ví? Amatérsky ho zajímala příroda, obdivoval místní ptactvo a divou zvěř, ale v žádném případě ne lidské pokolení. Šestapadesátník středního vzrůstu i postavy s uhlazenými, rovnými vlasy hnědé barvy vypadal jako docela obstojný chlap. Mezi jeho jediné přátele patřilo, jak se zdá, jen několik žen z malého městečka na úpatí hory. Ale ony si při lékařském zjišťování jeho smrti na moc detailů nepamatovaly. Monet pracoval jako mechanik u čerpadel, která dopravovala vodu z řeky až na několik kilometrů vzdálené plantáže. Prý trávil ve strojovně dlouhé hodiny, jako kdyby ho opravdu těšilo pozorovat bezchybný chod svěřených strojů.

V podobných případech, jako je tento, je většinou velmi obtížné dopátrat se detailů. Doktoři si dobře vzpomínají na klinické příznaky jeho choroby, protože nikdo z těch, kteří kdy spatřili výsledky práce infekčních agens patřících do rizikové skupiny 4, „žhavých“ virů, na ten pohled až do smrti nezapomene. Jednotlivé příznaky se vrší jeden na druhý tak dlouho, dokud člověka nevymažou ze stavu živých. Případ Charlese Moneta je přímo klasickou ukázkou situace, kdy se do klinického obrazu choroby přímo geometrickou řadou promítají prvky děsivé hrůzy.

Monet přišel do země v létě 1979, zhruba v době, kdy se virus HIV způsobující AIDS vydal k rozhodujícímu tažení z deštných pralesů střední Afriky do civilizace. AIDS se na lidské plémě vrhl jako stín, o kterém nikdo nevěděl, že vůbec existuje. Tiše se šířil podél transkontinentální dálnice spojující východ Afriky se západem a procházející také po břehu Viktoriina jezera. Mount Elgon leží v jejím dohledu. HIV je vysoce smrtící virus, ale s poměrně nízkou možností přenosu. Řadí se do rizikové skupiny 2. Není vůbec jednoduché nakazit se jím, neboť se v žádném případě nepřenáší kapénkovou infekcí. Když s tímto infekčním agens pracujete, vůbec se nemusíte navlékat do speciálního hermeticky uzavřeného obleku.

Monet se v průběhu pracovního týdne ve strojovně poměrně dost nadřel, zatímco o víkendech většinou vyrážel do nitra pralesa v blízkosti cukrovaru. Bral si s sebou dostatek jídla a toulal se divočinou, pozoroval ptactvo a zvířenu u napajedel. Lidé, kteří ho znali, Moneta líčí jako velkého milovníka divokých opic. Vytvořil si k nim docela zvláštní vztah. Dokázal prý sedět tak dlouho bez pohnutí s kouskem nějaké potraviny v ruce, dokud se k němu opice nepřiblížila a on ji nenakrmil přímo z ruky.

Večery trávil sám ve svém bungalovu. Platil si místní hospodyni jménem Johnnie, která mu uklízela a vařila. Jeho největším koníčkem bylo poznávání afrického ptactva. Na stromě nedaleko od jeho usedlosti si zřídili kolonii snovači a pečlivě tam stavěli a udržovali svá hnízda. Monet strávil spoustu času jejich pozorováním. Říkalo se, že si dokonce jednou o Vánocích odnesl do domu nemocného ptáka, který mu pravděpodobně uhynul v rukách. Ten snovač… mohl klidně zemřít na následky napadení virem patřícím do rizikové skupiny 4. Kdo to ale dnes přesně zjistí? Monet se totiž také přátelil s vránou. Byl to strakatý černobílý pták, kterého chovají v afrických usedlostech jako domácího miláčka. Ta vrána nebyla žádný hloupý tvor, sedávala na verandě a pozorovala Monetovy příchody i odchody. Když náhodou dostala hlad, prostě vkráčela do místnosti a Monet ji nakrmil drobky z vlastního oběda.

Každé ráno chodil do práce tříkilometrovou cestou mezi třtinovými plantážemi. Dělníci o Vánocích zapálili zbytky třtiny na polích, takže všude okolo bylo jen černé spáleniště. Nad tím vším se ve vzdálenosti asi čtyřicet kilometrů směrem na sever tyčil Mount Elgon. Hora čelící neustále se měnícímu africkému počasí a hře světla a stínů opakovaně měnila svou tvář. Za úsvitu připomínal Mount Elgon pobořenou šedou hromadu kamení s dvěma vrcholky tvořícími hrdlo kráteru ztrácejícího se v mlžném oparu. Jakmile se však slunce vyšplhalo do zenitu, tvář hory se změnila do stříbřitě zelené barvy deštného pralesa. Oblačnost, již pak přinášel den, schovala opět vrcholky do mraků. Před západem slunce ještě zhoustla. Němé blesky provázely přerod oblaků v ďáblovu kovadlinu. Spodek mraku teď připomínal dřevěné uhlí, zatímco jeho vršek, potrhaný jako peří, zářil sytě oranžově od odraženého zapadajícího slunce. Nad tím vším se klenula temně modrá obloha jen s několika jasně zářícími tropickými hvězdami.

V městečku Eldoret ležícím jižně od sopky měl Monet několik přítelkyň. Lidé jsou tam chudí a přebývají v chatrčích jen narychlo sbitých z prken a plátů plechu. Dával svým milenkám nějaké peníze, a ony ho za to milovaly. Když přišly vánoční svátky, rozhodl se pro velký výlet na Mount Elgon a pozval právě jednu z těchto svých přítelkyň. Nikdo si ale nepamatuje, jak se jmenovala.

Landrover s Monetem a jeho milenkou stoupal rudým prachem cesty k Endebess Bluff, významnému skalnímu výběžku na východní straně sopky. Silnici tvořil sopečný prach připomínající zaschlou krev. Poté vyjeli až k nižšímu okraji kráteru a projížděli mezi plantážemi kávovníku a obilí, mezi nimiž se otvírala ideální pastviště. Cestou míjeli staré polorozbořené anglické koloniální farmy schované za obrysy blahovičníků. Se stoupající výškou se začal pomalu ochlazovat i vzduch. Nad hlavou jim kroužili orli chocholatí vyplašení z korun cedrů. Na Mount Elgon nechodí mnoho turistů, a tak je docela pravděpodobné, že Monet a jeho milenka byli asi jediní, kteří tam dojeli džípem. Potkávali však dost lidí; byli to místní domorodci obdělávající svá políčka na úpatí sopky. Pak se naše dvojice přiblížila k okraji tropického deštného pralesa. Projeli kolem Mount Elgon Lodge, anglické usedlosti ze začátku století, na níž se podepsal zub času. Boční zdi se zhroutily, malbu spálilo slunce a smyl déšť.

Mount Elgon leží na hranicích mezi Ugandou a Keňou, nepříliš daleko od Súdánu. Sopka sama je učiněnou biologickou rezervací deštného pralesa střední Afriky a představuje zvláštní svět rozkládající se nad vyschlými pláněmi. Sopka vznikla před sedmi až deseti miliony let. V divokých erupcích vymršťovala tuny popela, které opakovaně zasypávaly pralesy na jejích úbočích, až se nakonec vulkán proměnil v horu s požehnanou výškou. Tehdy, ještě než eroze vykonala své dílo, byl Mount Elgon pravděpodobně nejvyšší horou Afriky, vyšší než Kilimandžáro. Dodnes je však tou nejrozlehlejší. Vycházející slunce vrhá stíny západním směrem do nitra Ugandy, zatímco při jeho západu dopadají na východ do Keni. Ve stínu sopky žijí různé pastevecké kmeny, mezi jiným i elgonští Masajové Tito lidé sem přišli ze severu a osídlili okolí sopky, kde chovají skot. Spodní svahy hory jsou omývány mírnými dešti, vzduch tu zůstává svěží a chladný po celý rok. Vulkanická půda dává dobrý výnos místním odrůdám obilí. Vesnice vytvářejí kolem hory jakýsi prsten, který se postupně přibližuje vlastnímu pralesu, čímž se stahuje smyčka nad divokým charakterem porostu na svazích sopky. Dochází k postupnému mýcení pralesa, protože lidé používají stromů jako palivového dřeva či pro stavbu ohrad a přístřešků pro zvířata na pastvištích.

I sloni odtud postupně mizejí.

Malá část Mount Elgonu je přeměněna na národní park. Monet s přítelkyní se zastavili u vstupní brány, aby zaplatili poplatky. Sedávala tu opice, nejspíš pavián… nikdo si už nevzpomíná… a čekala na nějaký úplatek od příchozích. Monet ji přilákal, aby se mu posadila na rameno, a nabídl jí banán. Jeho přítelkyně se určitě smála, když spolu pozorovali zvířecí hody. Pak ujeli ještě kousek parkem a našli si tábořiště v průseku svažujícím se k potoku. Rostla tu hustá sytě zelená tráva. Voda zurčícího potoka, jenž vytékal z pralesa, připomínala barvou mléko. To způsobil vulkanický prach. Travnatý porost pravidelně spásali kaferští buvoli a všude okolo se nacházely jejich výkaly.

Tábořiště na vymýcené planině uprostřed džungle bylo obkrouženo planými, zkroucenými olivovníky, jejichž koruny jsou propleteny prapodivnou změtí popínavých rostlin a nánosy různých mechů. Jejich plody, takzvané černé olivy, jsou však pro člověka jedovaté. Naše dvojice slyšela rvačku opici krmících se v korunách, bzukot nespočetných rojů hmyzu i občasné hluboké opičí huh-huh. Žily tu především guerézy, které se klidně odvažovaly slézt až na zem a přiblížit se ke stanu. Pozorovaly přitom lidské vetřelce ostražitýma a inteligentníma očima. Hejna holubů se vrhala ze stromů šikmo k zemi až neuvěřitelnou rychlostí. Tato jejich strategie je chrání od střemhlavého útoku jestřábů vrhajících se na kořist z velké výšky. Rostly zde kafrovníky, týky, africké cedry i stromy produkující vzácné růžové dřevo. Zelené listoví vytváří nade vším pralesní baldachýn. Návštěvníci mohli pozorovat i rozložité koruny jalovců rodu podocarpus, zkráceně nazývaných podo, které jsou považovány za největší africké stromy. Dorůstají skoro stejné velikosti jako kalifornské sekvoje. Praskání kůry stromů a větví dávalo tušit, kudy se pralesem prodírají tisícihlavá stáda slonů.

Protože na Mount Elgonu odpoledne skoro pravidelně prší, Monet nejspíš se svou přítelkyní zůstali ve stanu a milovali se, zatímco nad hlavami jim zuřila bouřka a proudy deště bubnovaly do celty. Setmělo se. Rozdělali oheň a uvařili si něco k jídlu. Byl poslední den starého roku, a tak pravděpodobně oslavovali i šampaňským. Během několika hodin se vyčasilo – jako obvykle – a sopka už zase tvořila černý stín na Mléčné dráze. Když uhodila půlnoc, Monet stál v hluboké trávě a pozoroval hvězdy. Zakláněl hlavu a vrávoral. Z šampaňského.

Na Nový rok se někdy dopoledne po snídani vydali nahoru k vrcholku. Projížděli rozbahněnou cestou a zastavili v malém údolí přímo pod jeskyní Kitum. Dvojice pokračovala v cestě nízkým bušem po sloní stezce vedoucí podél malého potoka mezi olivovníky a travnatými planinami. Dávali si pozor na kaferské buvoly, jež není radno v džungli potkat. Ústí jeskyně bylo na konci údolí, kam tekl i potok. Před vchodem se sbíhaly sloní stezky. Monet se svou společnicí zůstali uvnitř celý den. Nejspíš zase pršelo, a tak se asi posadili kousek za vchodem do jeskyně a čekali celé hodiny, zatímco se na zem snášel vodní závoj. V údolí pozorovali slony i skalní damany. Chlupatá zvířata připomínající sviště poletovala po skalách přímo před vchodem do jeskynního dómu.

V noci přicházela do jeskyně Kitum stáda slonů. Zvířata si zde doplňovala zásobu minerálních látek a soli. Na planinách nemají sloni s mineráliemi žádný problém, neboť jich je ve vyschlých dešťových jámách či zaschlém bahně dostatek, ale v deštném pralese je sůl drahocenná sloučenina. Jeskyně je dostatečně prostorná, takže se do ní najednou vejde okolo sedmdesáti slonů. Nacpou se dovnitř a svými kly dolují potřebné stopové prvky ze stěn. Odtrhují kusy kamene, drtí je mezi zuby a poté polykají jejich malé částečky. V jeskyni naleznete hory sloních výkalů a rozdrcených úlomků.

Monet a jeho společnice vstoupili se svítilnou v ruce do jeskyně, protože je zajímalo, co je uvnitř. Její ústí má obrovské rozměry – přes padesát metrů na šířku – a za vchodem se ještě rozšiřuje. Přešli plošinu pokrytou prachem z vyschlých sloních výkalů. Denní světlo citelně zesláblo, rozsvítili tedy baterky. Dno jeskyně se počalo zvyšovat a jednotlivé skalní rozsedliny opalizovaly slizovitou zelenavou hmotou. Bylo to takzvané netopýří guano, natrávená zelená hmota, kterou ve velkém množství produkovala kolonie netopýrovitých kaloňů visících ze stropu.

Kaloňové vylétali z děr, svištěli jim nad hlavami a vydávali přitom vysoký pískavý zvuk. Záblesky svítilen je natolik vyrušily, že se probouzeli další a další. Stovky červených očí připomínajících rubíny hleděly na vetřelce ze všech stran. Vlny netopýrů poletujících sem a tam vyvolávaly krátké vrzavé zvuky, jako když se otvírají stovky nenamazaných dveří. Pak oba ve světle baterek spatřili to, čím je jeskyně Kitum proslavená – zkamenělý deštný prales. Kmeny stromů – týků, podokarpů či dalších trvale zelených dřevin – vystupovaly ze stěn a stropu. Výbuch sopky Mount Elgon před sedmi miliony let pohřbil džungli pod vrstvou popela a klády uzavřené uvnitř se přetvořily na fosílie. Jednotlivé zkameněliny byly obklopeny krystalickými bílými jehlami, které jakoby vyrůstaly ven ze skály. Ve světle baterek se leskly, jako by byly z oceli.

Monet a jeho přítelkyně se toulali jeskyní a prohlíželi si zkamenělou džungli. Přejížděl snad prsty po zkamenělých kmenech a píchl se o krystal? Nacházeli tu i fosílie kostí trčících ze skalních rozsedlin po stěnách, kosti krokodýlů, pravěkých hrochů či předků dnešních slonů. Mezi zkamenělými dřevinami zase pavouci utkali své husté sítě, do kterých lapali můry a hmyz.

Po krátkém a velmi mírném stoupání vešli do hlavního dómu, který má více než sto metrů na šířku – je tedy širší než délka fotbalového hřiště. Na jeho dně objevili širokou rozsedlinu. Posvítili do ní baterkami a spatřili zvláštní šedohnědou masu. Byla to mumifikovaná těla slůňat. Když se do jeskyně v noci vydávají sloni, většinou zkoumají terén před sebou špičkou chobotu. Občas se stane, že jejich mláďata spadnou do propasti, z níž pro ně není návratu.

Monet se společnicí pronikali stále hlouběji do jeskyně, sestupovali po svahu, dokud se nedostali k pilíři, který jakoby podpíral skalní klenbu. Rýhy a brázdy na něm dokazovaly, že i zde odváděly sloní kly svou práci. Pokud budou dál pokračovat v této činnosti, může se snadno stát, že se sloup sesune a společně s ním se zřítí i strop jeskyně Kitum. Na konci prostory pak Monet našel další obdobný sloup. Úplně sesunutý. Všude na něm viselo obrovské množství netopýrů, kteří pilíř zanesli tentokrát černým guanem, jež se jednoznačně lišilo od onoho zeleného v ústí jeskyně. Netopýři se živí hmyzem, a tak mají jejich výkaly zcela jiné složení. Strčil snad Monet ruce do této ne právě vábné hmoty?

Monetova přítelkyně se po výletu na Mount Elgon na několik let propadla do země… A pak se zcela neočekávaně objevila v jednom baru v Mombase, kde se živila prostitucí. Náhodou se stalo, že keňský lékař, který vyšetřoval Moneta, se právě v této putyce stavil na pivo. Dal se s ní do řeči a náhodou vyslovil Monetovo jméno. Zůstal jako opařený, když uslyšel: „Já vím. Pocházím ze západní Keni. Já jsem ta žena, kterou vzal Monet s sebou.“ Doktor jí nechtěl věřit, ale ona mu vyprávěla celý příběh s takovými detaily, že jí nakonec uvěřil. Žena pak zmizela kdesi v mombaském podsvětí a pravděpodobně už zemřela na AIDS.

Charles Monet se klidně vrátil ke své práci. Znovu chodil do práce mezi spálenými poli, bezpochyby opět obdivoval pohled na čarokrásnou horu Mount Elgon, když se její vrcholek ponořil do oblak, možná zase cítil její přitažlivou sílu, jako by to byla neznámá planeta. Mezitím však už v jeho nitru vytvářelo něco své vlastní kopie. Neznámý vetřelec si vybral Charlese Moneta za hostitele a neustále se reprodukoval.

Bolest hlavy přišla přesně podle plánu, sedmý den po prvním kontaktu s choroboplodným zárodkem. Ano, sedmý den měsíce ledna roku 1980 ucítil Monet tříštivou bolest kdesi v hloubi očnic. Rozhodl se, že nepůjde do práce, a šel si lehnout. Bolest hlavy ale nepolevovala, spíše rostla. Bolely ho oči, pak mu začala třeštit hlava ve spánkové oblasti. Připadalo mu, že nepřekonatelná bolest cestuje uvnitř jeho lebky. Aspirin nepomáhal, naopak ho začalo pálit v zádech. Jeho služebná Johnnie byla na prázdninách, a tak si najal na krátkodobou výpomoc jinou ženu, která, ačkoliv se o něj starala, jak mohla, nevěděla, co si počít. Třetí den po začátku bolestí začal zvracet a horečka dostoupila maximálního vrcholu. Postupně už zvracel neustále a dostával záchvaty těžké dušnosti. Ve stejnou dobu na něj padla jakási podivná malátnost a neobvyklá pasivita. Jeho tvář ztratila výraz živoucího člověka a připomínala pouze posmrtnou bezvýraznou masku s upřenýma, napůl vypoulenýma a nehybnýma očima. Ty jako by zamrzly v očních jamkách a získaly krvazabarvení. Zežloutla mu tvář a postupně mu na ní naskáKaly jasně červené skvrny jako hvězdičky. Monet tak trochu připomínal mrtvolu, a úplně tím svou služebnou vystrašil. Nedokázala tu změnu pochopit. Měnilo se totiž i jeho chování. Stával se zasmušilým a vzteklým, začínal ztrácet paměť i celkovou orientaci. Zatím se však ještě nepomátl. Odpovídal na otázky, ale už se nedokázal orientovat, kde vlastně je.

Když se Monet neukázal v práci, začali se po něm shánět kamarádi. Někteří z nich se šli podívat, zda je v pořádku. Černobílá vrána seděla na střeše a pozorovala, jak vcházejí dovnitř. Jeden pohled stačil, aby pochopili, že Monet musí do nemocnice. Protože už sám nebyl schopen řídit auto, jeden kolega ho odvezl do soukromé nemocnice v Kisumu na břehu Viktóriina jezera. Doktoři Moneta prohlédli, ale nedokázali dojít k žádnému závěru, který by vysvětloval nepřekonatelnou bolest jeho hlavy a poruchy vnímání. Protože se domnívali, že jde o nějakou bakteriální infekci, dostal silnou dávku antibiotik, ale injekce neměla naprosto žádný efekt.

Doktoři rozhodli, že by se měl přemístit do Nairobi Hospital, což je nejlepší soukromá nemocnice ve východní Africe. Telefonní linky prakticky nefungovaly, nebylo však ani třeba je upozorňovat, že k nim posílají těžce nemocného pacienta. Mohl chodit, zdálo se tedy, že se tam dostane sám. Měl nějaké peníze, a dokonce pochopil, že musí do Nairobi. Posadili ho do taxíku na letiště a on sám nastoupil do letadla keňských aerolinií.

Smrtelný virus z nitra tropického pralesa se tak za dvacet čtyři hodiny mohl dostat do libovolného města na Zemi. Všechny světové metropole jsou protkány pavučinami leteckých linek. Tato pavučina představuje možnou síť přenosu. Jakmile se virus chytne do oka, může zaútočit kdekoliv během jediného dne… v Paříži, Tokiu, New Yorku, Los Angeles, všude, kam létají letadla. Charles Monet a vetřelec v něm právě vstoupili do sítě.

Letoun, vrtulový Fokker Friendship je dopravní osobní letadlo pro pětatřicet cestujících. Pilot nahodil motory a odstartoval nad jasně modře zářícím Viktóriiným jezerem s řadou vydlabaných kánoí místních rybářů. Friendship dokončil obrat a zamířil na východ, nabral výšku nad zelené pahorky s čajovými plantážemi a malými zemědělskými usedlostmi. Tyto lety bývají většinou beznadějně přecpané, nejspíš tomu ani tentokrát nebylo jinak. Nejprve letěli nad skupinkami kruhových chatrčí i nad vesnicemi se střechami z pozinkovaného plechu. Krajina pak začala prudce klesat a její charakter zásadně se změnil. Objevovaly se rokle a údolí, zelená barva vegetace přešla v hnědou. Letadlo přelétávalo Východní příkop. Pasažéři se dívali z oken na oblast, v níž se zrodilo lidské pokolení. Pozorovali tečky vesnických chatrčí uprostřed trnitého buše i velká stáda dobytka pasoucí se okolo. Friendship vletěl do silné oblačné fronty nad údolím. Letoun se rozechvěl a několikrát se propadl. Monetovi se zvedl žaludek.

Sedadla v podobných letounech jsou na sebe namačkána a můžete tedy vidět prakticky všechno, co se děje v celé kabině. Uvnitř trupu stále obíhá původní vzduch, protože kabina je samozřejmě vzduchotěsná. Pokud tedy uvnitř začne něco páchnout, nelze to přehlédnout. Nemůžete si nevšimnout člověka, kterému se udělalo zle.

Monet se hrbil na svém sedadle. Zcela evidentně nebyl v pořádku, ale nikdo přesně nevěděl, co se děje.

Před ústy si držel sáček. Kašlal a zvracel. Pytlík neuvěřitelně zapáchal. Pak se Monet nejspíše rozhlédl a bylo možné spatřit jeho kluzké a rudé rty s tmavými skvrnami, jako by žvýkal kávová zrna. Oči mu svítily rudě jako rubíny a tvář bez výrazu pokrývaly modřiny. Červené skvrnky, které nejdříve připomínaly červené hvězdičky, začaly růst a slévat se v obrovské rozsáhlé černé stíny. Jeho hlava zmodrala i zčernala. Povadly mu lícní svaly. Podkožní tkáně se začaly rozpadat a zdálo se, že tváře visí rovnou na kosti, jako by líce vyrůstaly z kosterního podkladu. Monet neustále sténal, otvíral a zavíral ústa, zvracel a zvracel. Vyvrhoval vodu, i když jeho žaludek už musel být dávno prázdný. Sáček se už naplnil po okraj směsí, jíž se říká vomito negro, černé zvratky. Tento termín neznamená, že by obsah sáčku byl nutně jen černý, vlastně má barvy dvě, černou a rudou. Jde totiž o koagulovanou i čerstvou krev z popraskaných vlásečnic. V každém případě je jeho příčinou rozsáhlé vnitřní krvácení. Jedním z podstatných rysů tohoto symptomu je silný zápach připomínající jatka. Prakticky vždy je podobný průběh choroby způsoben virovou nákazou. Jde o vysoce infekční, smrtelnou virovou nákazu, která nedá spát žádnému vojenskému mikrobiologovi, specialistovi na „žhavé organismy“. Zápach vomito negro naplnil kabinu letadla. Monet uzavřel přeplněný sáček a držel jej v ruce. Když ho podával stevardovi, přeplněný pytlík se málem protrhl a začal kapat.

V okamžiku, kdy se žhavý virus začne množit, zaplavuje celé tělo od mozku až po kůži svými zárodky. Vojenští experti nazývají tuto fázi „extrémní amplifikací“. Toto množení zdaleka předčí množení chřipkového viru při normálním nachlazení. V době, kdy extrémní amplifikace dosáhne svého vrcholu, může každá slza krve oběti obsahovat sto milionů vysoce nakažlivých částic viru. V průběhu tohoto procesu se totiž určitá část těla doslova proměňuje ve virové zárodky. Přesněji řečeno, hostitelovy tkáně jsou napadeny organismem, který je přetváří v sebe sama. Tato přeměna není nikdy úplná, avšak i tak je jejím výsledkem rozpad většiny tkání obsahujících vysoce infekční částice. Monet byl právě ve stadiu extrémní amplifikace a černé zvracení toho bylo jasným důkazem.

Působil na okolí strnule, jako by každý pohyb způsoboval další a další vnitřní krvácení. Jeho krev se začala srážet… uvnitř cév kolovaly tromby a usazovaly se kdekoliv ve tkáních. Játra, ledviny, dlaně, chodidla i hlava se začaly sytit krevními sraženinami. Krev se srážela i ve svalovině střev, svaly začínaly ztrácet napětí a počaly odumírat. Střevo pozvolna ochabovalo. Nezdálo se, že by Monetovi bolesti nějak zvlášť vadily, protože sražená krev v mozkových cévách už skoro úplně zastavila přívod krve do mozku. Jeho osobnost už byla nevratnými změnami v nervové tkáni téměř úplně vymazána. Tato fáze nemoci se nazývá ztráta osobnosti. Dochází při ní k pozbývání jednotlivých rysů osobnosti a vyšších životních projevů. Jedinec se stává pouze biologickým automatem. Uvnitř Monetova mozku se začaly rozkládat mozkové buňky. Nejdříve zmizely vyšší funkce vědomí a zůstaly zachovány jen funkce mozkového kmene (části mozku s obdobnými funkcemi jako má mozek krysy či ještěrky). Mohli bychom říci, že člověk Charles Monet skonal, zatímco tkáně Charlese Moneta pokračovaly v jednoduchém životě na reflexní úrovni.

Zvracení pravděpodobně potrhalo krevní vlásečnice v nosní sliznici – začal krvácet z nosu. Krev prýštila z obou dírek a pomalu stékala po tváři přes zuby a bradu. Krvácení nepřestávalo, protože veškeré systémy podporující srážení krve už byly vyčerpány. Stevard Monetovi podal několik papírových kapesníků a on si je vecpal do nosu, ale krev zastavit nedokázaly. Během chvilky byly zcela prosáklé krví.

Když je vašemu spolucestujícímu v letadle špatně, nejspíš ho nebudete chtít ještě víc obtěžovat. Řeknete si, že se z toho ten chlap dostane. Nejspíš mu létání nedělá dobře, to je vše. Zvedá se mu žaludek, chudákovi, krvácí z nosu… i to se stává, vzduch v kabině se nedá dýchat… a tak se ho asi zdvořile zeptáte, zda by přece jen nepotřeboval nějakou pomoc. A když namísto odpovědi zabručí jen několik nesrozumitelných slov, budete ho asi ignorovat, i když vám pak podobný let bude připadat jako věčnost. Možná mu nabídne svou pomoc stevart. Ale oběti tohoto typu žhavého viru podléhají takovým změnám chování, že jsou prakticky neschopné reagovat na jakoukoli nabídku pomoci. Stávají se nepřátelskými a nepřipouštějí, aby se jich kdokoli dotýkal. Nechce se jim mluvit, nejsou ani schopné nalézat vhodná slova. Pamatují se, jak se jmenují, ale kolikátého je a co se jim stalo, se už navždy vymazalo z jejich paměti.

Když Friendship prolétal mraky podél Východního příkopu, Monet se zhroutil na sedadle a začal dřímat. Někteří cestující se asi domnívali, že zemřel. Ne, ještě žil, neskonal. Hýbal se. Jeho zkrvavené oči se otevřely a trochu zamrkaly.

Je pozdní odpoledne, slunce zapadá za kopce západního konce Východního příkopu. Friendship dokončuje malý obrat a míří k východnímu cípu příkopu. Země začíná zase stoupat a opět mění barvu z hnědé na zelenou. Pahorkatina Ngong pod pravým křídlem klesajícího letadla poskytuje kvalitní pastvu zebrám a žirafám. O chvilku později už letoun přistává na mezinárodním letišti Joma Kenyatty. Monet se sám zvedá, je ještě schopen chodit. Potácí se, krvácí. Při východu z letounu uklouzne a upadne na dráhu. Jeho košile je červené tratoliště. Nemá žádná zavazadla. Nese si s sebou ale zcela jiný náklad. Tam uvnitř. Rozmnožený smrtonosný agens. Z Moneta se stala živoucí virologická bomba. Pomalu dochází k letištnímu terminálu, projde budovou a míří přímo ke stanovišti taxíků. Všude okolo sebe slyší: „Taxi! Taxi!“

„Nairobi… Nemocnice,“ zašeptá vysíleně.

Jeden z taxíkářů mu pomáhá do vozu. Nairobští řidiči si většinou se zákazníkem rádi poklábosí, a tak se i tenhle nejspíš zeptá, zda je Monetovi špatně. Odpověď je nasnadě. Monetovi se už žaludek tolik nezdvíhá. Je mu sice těžko, jako by snědl něco nezdravého, je jako v ohni, ale není mu už tak zle.

Taxík vjíždí na dálnici Uhuru a míří do Nairobi. Projíždí savanou lemovanou akáciemi, míjí několik továren a poté se otáčí a vjíždí do rušných ulic Nairobi. Všude je plno žen obtížených náklady, lelkujících mužů a dětí prohánějích se na kolech. Támhle sedí čistič bot, tady zase traktor táhne po prašné cestě vůz s dřevěným uhlím. Taxi zatáčí doleva na Ngong Road, míjí městský park a stoupá nahoru do kopce. Projíždí kolem vysokých blahovičníků a poté zatáčí do úzkého průjezdu k bráně, jíž se vjíždí na pozemek nemocnice. Taxík zastaví před skleněnými dveřmi. Nápis nad nimi hlásá Ambulance. Monet podává řidiči pár drobných a vystupuje z vozu. Prochází dveřmi a přichází k okénku, kde prohlašuje, že je mu strašně zle. Už skoro nemůže mluvit.

Pacient krvácí, a tak se mu dostává ujištění, že ho přijmou. Musí však počkat, než přijde doktor, ale nemá se prý obávat. Monet jde do čekárny a čeká.

Je to malá místnost s dřevěnými lavicemi. Jasné, silné východoafrické sluneční světlo dopadá řadou oken na stůl se zaprášenými časopisy a zároveň kreslí obdélníky na oblázkové šedivé podlaze s jímkou uprostřed. Celá místnost podivně páchne směsí potu a kouře. Praská doslova ve švech. Všude jsou namačkáni lidé, Afričané i Evropané. Vždycky se tu najde někdo s řeznou ránou na zašití. Všichni pacienti čekají klidně a trpělivě, někdo si přidržuje na hlavě ručník, jiný má kusem hadru ovázaný prst a je vidět, jak mokvá. Charles Monet si tedy klidně sedá na lavičku a nijak zvlášť se neliší od ostatních v čekárně. Snad jen jeho promodralá bezvýrazná tvář a krvavě červené oči mohly něco předznamenat. Nápis na zdi varuje před kapesními zloději a na druhém zase stojí:

Prosíme, udržujte KLID

Děkujeme Vám za spolupráci

Naléhavé případy ošetřujeme přednostně

Budete ošetřeni ihned, jak to bude možné

Monet nic neříká a poctivě čeká, až na něj přijde řada. To už ale přichází závěrečná fáze nákazy. Virologická bomba exploduje. Vojenští mikrobiologové o této explozi říkají, že oběť „zkolabuje a vykrvácí“. Pokud chtějí být zdvořilejší, řeknou, že „odejde“.

Monetovi se podlamují kolena, připadá si jako omámený. Nevnímá rovnováhu, necítí už nervy, a ani páteř. Celá místnost se začíná točit kolem dokola. První fáze šoku. Předklání se, pokládá hlavu na kolena a zvrací neuvěřitelné množství krve z žaludku přímo na podlahu. Zoufale sténá. Ztrácí vědomí a hroutí se na podlahu. Jediný zvuk, který je slyšet, je chrčení v hrdle. Zvratky mimovolně opouštějí trávicí trakt navzdory tomu, že je v bezvědomí. Pak se ozve zvuk, jako když se trhá prostěradlo – protržení tlustého střeva. Z konečníku se řine stolice s příměsí krve. Charles Monet leží v tratolišti svých vlastních vnitřností. Postupně se vyprázdňují střeva, do nichž se předtím vylilo neuvěřitelné množství krve. Monet zkolaboval a vykrvácel.

Ostatní pacienti s hrůzou vstávají a odtahují se od muže na zemi, volají doktora. Louže krve na podlaze se neustále zvětšuje. Virus právě zabil svého živitele, a tak se valí ven všemi tělními otvory v „zoufalé snaze“ najít si dalšího hostitele.

Přenos

15. LEDNA 1980

Sestry a pomocný personál se sbíhaly na místo ze všech stran. Charlese Moneta položili na transportní vozík a odvezli ho na jednotku intenzivní péče nemocnice v Nairobi. V reproduktorech se ozvala naléhavá výzva: „Na intenzivce krvácí pacient.“ Mladý doktor Shem Musoke přiběhl na scénu. Všichni tohoto mladíka považovali za jednoho z nejlepších lékařů v nemocnici. Byl to energický chlap se vzácným smyslem pro humor, který dokázal pracovat dlouhé hodiny bez přestávky a navíc měl šestý smysl, co dělat v naléhavých případech. Našel Moneta ležícího na vozíku. Neměl ani nejmenší představu, co se tomuto Francouzi přihodilo vyjma toho, že trpí rozsáhlým krvácením. Pacient obtížně dýchal, dokonce už došlo k zástavě. Vdechl krev, která mu ucpala dýchací cesty.

Doktor Musoke nahmatal puls. Nezřetelný a výrazně zpomalený. Přiběhla sestra a přinesla laryngoskop. Této trubice se používá v případech, když je třeba vyčistit dýchací cesty. Doktor strhal z Moneta košili, ale již nezaznamenal žádné pohyby hrudníku. Stoupl si tedy k Monetově hlavě a podíval se mu přímo do očí obrácených v sloup.

Monet krvavýma očima zíral na doktora Musokeho, ale oční bulvy se ani nepohnuly, zornice byly rozšířené. Jasný důkaz nezvratného mozkového poškození. Pacientovi se už nikdy nemůže vrátit plné vědomí. Monet měl zakrvácený nos i dutinu ústní. Doktor otevřel jeho ústa, aby mohl dovnitř zasunout laryngoskop. Nevzal si gumové rukavice. Prstem přejížděl po pacientově jazyku, aby z ústní dutiny odstranil veškerou změť zvratků, hlenu a krve. Ruce mu tak obalila černá tvarohovitá hmota. Pacient páchl zvratky a krevními sraženinami, to ale pro doktora Musokeho nebylo nic zvláštního. Plně se soustředil na svou práci. Sklonil se nad Monetem tak, že jeho tvář byla jen několik centimetrů od pacientových úst. Naposledy prohlédl dutinu ústní, aby posoudil polohu pro nástroj. Poté položil laryngoskop nad jazyk, který trochu odsunul stranou. Hrtanová záklopka chránící vstup do plic byla dobře patrná. Doktor zastrčil nástroj do hrtanu a opřel se do něj. Monet sebou náhle škubl a rozklepal se.

Pak začal znovu zvracet.

Černé zvratky se valily ven podél laryngoskopu rovnou z Monetových úst. Černočervená tekutina vychrstla do prostoru a zkropila doktora Musokeho. Červený sliz stékal po jeho hrudi a zanechával za sebou tmavé skvrny na bílém plášti. Část zvratků zasáhla také lékařovy oči a ústa.

Doktor změnil polohu pacientovy hlavy a vytřel krev z ústní dutiny vlastními prsty. Monetova krev mu teď pokrývala dlaně, zápěstí i celé předloktí. Byla všude – na vozíku, na podlaze, na bílém plášti. Prostě všude. Sestry na jednotce intenzivní péče ještě nikdy nic takového neviděly. Nechtěly věřit vlastním očím, a raději se stáhly do pozadí, protože stejně nevěděly, co by měly dělat. Doktor Musoke zasunul laryngoskop hlouběji do plic. I tam zaznamenal masivní krvácení.

Do Monetových plic se znova dostal vzduch a pacient začal opět dýchat.

Monet upadl do šoku z velké ztráty krve. Ztratil jí tolik, že už byl skoro bez tekutin. Krvácel prakticky ze všech tělních otvorů. V krevním řečišti už teklo tak málo krve, že to nestačilo na pravidelný tělní oběh. Srdce mělo jen neznatelné ozvy a krevní tlak poklesl prakticky na nulu. Zcela bezpodmínečně potřeboval transfúzi.

Sestra přiběhla s krevní konzervou. Doktor Musoke ji zavěsil na stojan a zavedl jehlu do pacientovy paže. Žíla ale také zjevně nebyla v pořádku, krev se valila ven okolím vpichu. Musoke se pokusil o nový vpich na jiném místě a pak znovu. Opět nepochodil. Monetovy cévy připomínaly uvařené makaróny cedící krev. Unikající životadárná tekutina se vůbec nesrážela. Doktor Musoke se vzdal své snahy dokončit transfúzi z obavy, že by pacient vlastními vpichy vykrvácel. Ani krvácení ze střev neustávalo, tentokrát to byly temně černé krevní sraženiny.

Monetovo kóma se prohlubovalo, již nikdy nenabyl vědomí. Zemřel na jednotce intenzivní péče druhý den v časných ranních hodinách. Doktor Musoke se od něj celou tu dobu nehnul ani na minutu.

Neměli ani nejmenší představu, co ho zabilo. Byla to zcela nevysvětlitelná smrt. Když ho při pitvě otevřeli, zjistili, že mu úplně odumřela játra i ledviny. Játra ztratila veškeré funkce již několik dní před smrtí. Tento životně důležitý orgán zežloutl, některé části jakoby zkapalněly. Podobně vypadají játra u zvířat tři dny po smrti. Monetovo tělo se vlastně stalo mrtvolou ještě dříve, než opravdu skonal. Ochablá střeva způsobila, že mimovolně odcházel jejich obsah. Další typický příznak odumřelého organismu. Co ale bylo vlastní příčinou smrti? Důvod se vlastně nedal stanovit, protože smrtelných poškození tu bylo mnohem víc. Uvnitř tohoto muže bylo vše, každý orgán, ba i ta poslední buňka nezvratně poškozeno. Každá z těchto změn by nutně musela vést ke smrti jedince: sraženiny krve v orgánech, masivní krvácení, játra přeměněná v puding či střevo plné krve. Protože lékařům chyběla při vyplňování pitevního protokolu správná slova i jazyk, uvedli nakonec za příčinu smrti „kompletní zhroucení jaterních funkcí.“ Monetovy ostatky byly uloženy do vodotěsného pytle a byl prý, podle jednoho zdroje, pohřben na místě. Když jsem se do Nairobi po několika letech podíval, nikdo si už nepamatoval, kde má Charles Monet hrob.

24. LEDNA 1980

Devět dní poté, co pacientovy zvratky zasáhly doktora Shema Musokeho do očí a úst, pocítil výraznou bolest v zádech. Nikdy si na nic podobného nestěžoval… vlastně ho nikdy záda nebolela. Táhlo mu na třicítku a připadalo mu, že se dostává do životního období, kdy si někteří muži začínají na podobné problémy stěžovat. Bolest přikládal přepracování v posledních několika týdnech. Celou noc probděl u pacienta se srdeční chorobou, a pak další nad tím Francouzem s masivním krvácením, který přišel odněkud z horní Keni. Pracoval několik dní, aniž by se trochu vyspal. Na nepříjemnost s Monetem si prakticky ani nevzpomněl, a ani když ho začalo bolet celé tělo, si nedokázal vybavit souvislost. Když se však na sebe podíval do zrcadla, všiml si, že má červené oči.

Červené oči… Okamžitě ho napadlo, že chytil malárii. Už propukla horečka, bylo tedy jasné, že byl infikován. Nebolela jen záda, ale prakticky svaly celého těla. Vzal si několik tablet, ale nijak mu nepomohly. Poprosil tedy jednu ze sester, aby mu píchla silné antimalarikum.

Sestra mu lék píchla podkožně. Vpich ho ale nesnesitelně bolel, opravdu nesnesitelně. Ještě nikdy nepocítil při injekci takovou bolest, bylo to zcela nenormální a nedalo se to s něčím zaměnit. Pak už ho začalo pálit v břiše. Napadlo jej, že trpí tyfovou horečkou. Naordinoval si tedy silná antibiotika, ale opět žádný efekt. Mezitím, protože ho pacienti opravdu potřebovali, neustále pracoval v nemocnici. Bolest v žaludku i ve svalech však rostla. Dostavila se i silná žloutenka.

Protože si nedokázal sám stanovit diagnózu, trpěl strašnými bolestmi a nebyl schopen vůbec pracovat, rozhodl se pro návštěvu u kolegyně, doktorky Antonie Bagshaweové. Vyšetřila ho a shledala tyto symptomy: červené oči, vysokou horečku, žloutenku, prudkou bolest v břiše. Nebyla schopna přijít se žádným konkrétním závěrem, ale přesto ji zajímalo, zda Musoke netrpěl na žlučové kameny či jaterní absces. Zlučníkový záchvat či právě jaterní problémy jsou většinou doprovázeny žloutenkou a bolestmi v krajině břišní – pro červené oči však vysvětlení nenacházela. Nařídila sonografické vyšetření jater. Prohlížela si ultrazvukový obraz jater a zjistila, že jsou zvětšená, ale jinak nic zvláštního. V té době už bylo doktoru Musokemu opravdu zle. Dostal samostatný pokoj a sestry se u něj střídaly po hodině. Jeho tvář se změnila v bezvýraznou masku.

I žlučníkový záchvat může mít neblahé důsledky. Doktorka Bagshaweová se tedy rozhodla pro preventivní operaci. Otevřeli ho na hlavním operačním sále nemocnice. Tým chirurgů vedl doktor Imre Lofler. Rozřízl kůži, podkožní vazivo i svalstvo. To, co uvnitř uviděli, bylo zvláštní a znepokojující, ale žádné uspokojivé vysvětlení neexistovalo. Játra vykazovala silný otok a nevypadala příliš zdravě, po žlučových kamenech však nebylo ani stopy.

A mezitím se krev doktora Musokeho přestala srážet. Při žádné operaci se nedá vyhnout řezům v oblasti cév, a každý takový řez chvíli krvácí a poté se krev začne sama srážet. Pokud krvácení pokračuje, chirurg použije speciální pěnu, která napomáhá srážlivosti. Musokeho cévy ale krvácet nepřestávaly… jeho krev se nesrážela. Jako by byl hemofilik. Ošetřili tedy pěnou celá játra, ale krev přes ni přesto vystupovala na povrch. Z jater ukapávala krev jako z houby. Lékaři už odsáli velké množství krve, ale řez se jí neustále plnil. Připadalo jim, jako by se snažili vykopat díru nad podzemním ložiskem vody. Čím více odsáváš, tím rychleji se plní. Jeden z chirurgů později kdesi prohlásil, že jeho tým „operoval po lokty v krvi.“ Odebrali také vzorek jaterní tkáně, uložili ho do konzervačního roztoku a Musokeho zašili, jak nejrychleji mohli.

Po operaci začal rychle ztrácet orientaci, začínaly také vážné problémy s ledvinami. Musokemu připadalo, že umírá. V té době musela doktorka Bagshaweová odcestovat do zahraničí a Musokeho převzal lékař David Silverstein. Vyhlídka na úplnou ztrátu ledvinných funkcí a následnou nutnou dialýzu vytvořila v nemocnici pohotovostní atmosféru. Doktora Musokeho měli všichni rádi a rozhodně o něj nechtěli přijít. Silversteina napadlo, že doktor může mít symptomy nějaké neznámé virové infekce. Odebral mu proto několik krevních vzorků a izoloval z nich sérum, což je čirá, zlatavě zabarvená kapalina, která vzniká po odstranění jednotlivých krevních tělísek. Poté poslal několik podmrazených vzorků séra na testy do Národní virologické laboratoře v Sandringhamu v Jižní Africe a do CDC, střediska pro kontrolu nemocí v Atlantě v americkém státě Georgia.

Pak už jen čekal na výsledky.

Diagnóza

David Silverstein žije v Nairobi, ale vlastní i dům blízko Washingtonu. Jednoho letního dne před krátkým časem jsem se s ním sešel v malé kavárně v obchodním centru nepříliš daleko od jeho bydliště. Byl zrovna služebně v Americe. Seděli jsme u malého stolku a on mi vyprávěl o případech Charlese Moneta a doktora Musokeho. Silverstein je malý útlý muž s knírem a brýlemi. Táhne mu už na padesátku. Má zvláštní ostražitý a upřený pohled. I když je Američan, v jeho hlase zní svahilský přízvuk. Ten den, kdy jsme se setkali, na sobě měl denimovou bundu a modré džínsy, byl příjemně opálený, v dobré kondici a odpočinutý. Doktor Silverstein je zároveň pilotem a sám řídí své vlastní letadlo. Ve východní Africe vede nejrozsáhlejší soukromou ordinaci, díky níž se stal v Nairobi významnou osobností. Je dokonce osobním lékařem prezidenta Keni Daniela arapa Moiho a vždy s ním cestuje, pokud jede někam na služební cestu. Léčil snad všechny významné osobnosti východní Afriky: zkorumpované politiky, herce i herečky, kterým se udělalo špatně při safari, ba i upadající anglické šlechtické rody. Cestoval i po boku lady Diany Delamereové jako její osobní lékař, aby jí měřil krevní tlak a puls (chtěla se u keňského pobřeží věnovat svému oblíbenému hloubkovému lovu ryb, ale měla srdeční problémy). Byl také lékařem Beryl Markhamové. Autorka v knize S nocí na západ popisuje své vzpomínky na letecké zkušenosti ve východní Africe. V nairobském aeroklubu si však získala pověst neomaleného a nezřízeného pijana. („Když jsem ji poznal, byla to pořád pěkně nalíznutá stará dáma.“) Doktor Musoke se vlastně také stal důležitou osobností v análech dějin tohoto viru.

„Léčil jsem doktora Musokeho podpůrnými prostředky,“ vyprávěl doktor Silverstein. „Nic jiného se dělat nedalo. Dostával výživu a snažil jsem se mu snižovat horečku, když stoupala příliš vysoko. Léčil jsem pacienta, aniž jsem měl jakoukoli medicínskou strategii.“

Jedné noci, byly dvě hodiny ráno, zazvonil v jeho nairobském domě telefon. Volal mu americký výzkumník pracující v Keni a sděloval, že jihoafrický institut našel v Musokeho vzorcích něco velmi zvláštního.

„Reaguje pozitivně na Marburg. To je sakramentsky vážná věc. O tomhle viru toho moc nevíme.“

Silverstein předtím nikdy o viru Marburg neslyšel.

„Po tom telefonu jsem vůbec nemohl usnout,“ pokračoval ve vyprávění. „Pořád jsem se probouzel a hlavou mi běžely myšlenky na to svinstvo.“ Ležel v posteli a myslel na symptomy svého kolegy doktora Musokeho i na to, jaký zvláštní organismus pronikl do lékařského týmu nemocnice. Pořád slyšel ten hlas: „O tomhle viru toho moc nevíme.“ Protože už nedokázal usnout, oblékl se a ještě před rozbřeskem dojel do nemocnice. Vzal si učebnici mikrobiologie a začal hledat, co v ní o tomto viru stojí. Záznam byl krátký. Marburg je africký kmen viru, ale má německé jméno. Viry se pojmenovávají podle místa, kde byly poprvé izolovány. Marburg je starobylé město ve středním Německu, obklopené lesy a loukami, kde jsou továrny posazeny doslova v zelených údolích.

Virová nákaza vypukla v roce 1967 v továrně Behring, kde se vyrábějí vakcíny z ledvinných buněk afrických opic. Behringovy závody pravidelně dovážely opice z Ugandy. Virus se dostal do Německa v jedné z lodních dodávek živých zvířat, kterých se transportovalo ročně okolo šesti stovek jen do Německa. Maximálně dvě nebo tři byly nakažené smrtícím virem. Nejspíš ani při běžné karanténě a při vstupní prohlídce tato zvířata nejevila žádné známky nemoci. Každopádně ale krátce po jejich převozu do opičince se mezi všemi zvířaty začal šířit tento virus. Několik opic zkolabovalo a vykrvácelo. Velice záhy nato virová částice Marburg překonala mezidruhové překážky a přeskočila na lidskou populaci. Další příklad virové amplifikace.

První člověk, u kterého byly popsány příznaky této infekce, se jmenoval Klaus F. Pracoval jako ošetřovatel a krmič zvířat u firmy Behring. Nákaza vypukla 8. srpna 1967. Pacient zemřel o dva týdny později. O viru Marburg je toho známo tak málo, že byla publikována pouze jediná monografie. Vlastně je to sborník článků z virologického sympozia na univerzitě v Marburgu v roce 1970. Tam se můžeme dočíst, že:

Ošetřovatel HEINRICH P. se vrátil z dovolené 13. srpna a dál porážel opice v období od 14. do 23. srpna. První symptomy choroby se objevily 21. srpna.

Laborantka RENÁTE L. rozbila při sterilizaci zkumavku s infekčním materiálem 28. srpna. Onemocněla 4. září 1967.

A tak bychom mohli pokračovat. Sedm dní po styku s infekčním agens se u pacientů objevily úporné bolesti hlavy, záchvaty vysoké horečky, krvácení a následný osudný šok. Několik dní se měli němečtí lékaři v městečku Marburg důvod domnívat, že nastal konec světa. Tímto virem bylo infikováno celkem jednatřicet lidí, sedm z nich zemřelo v tratolišti krve. Úmrtnost pacientů dosahovala pětadvaceti procent. Marburg se tak zařadil mezi extrémně nebezpečné smrtící zárodky. Dokonce i v moderních perfektně vybavených nemocnicích, kde lze pacienty připojit na různorodé přístroje podporující životní pochody, zabíjí tento virus čtvrtinu všech pacientů. O jak nebezpečný organismus se jedná, vyplývá i z následujícího srovnání. Virus žluté horečky, který je považován za vysoce smrtící, zabíjí jen jednoho pacienta z dvaceti, pokud se včas dostanou do nemocnice.

Marburg patří do skupiny virů, které se označují pojmem filoviry. Marburg byl prvním z této skupiny, který byl identifikován. Termín filovirus pochází z latiny a znamená „nitkový virus“. Jednotlivé filoviry jako by si navzájem z oka vypadly, a zcela zásadně se liší od všech ostatních známých virových agens. Zatímco většina virových zárodků má tvar kuličky podobné zrnkům pepře, nitkové viry jsou přirovnávány k pramenům propletených provazců, vlasům, červům či hadům. Pokud zaplaví organismus v takovém množství, které hostitelský organismus zabíjí, vypadají v elektronovém mikroskopu jako miska špaget vysypaná na podlaze. Částice Marburg se navíc občas kroutí do smyček a klubíček, a tak trochu připomíná křupky Cheerios. Marburg je navíc jediným známým virem prstencovitého tvaru.

Účinky nákazy virem Marburg na mozek pacientů byly v Německu hrozivé a v mnohém připomínaly symptomatické příznaky vztekliny. Virus nějakým neznámým mechanismem, stejně tak jako vzteklina, ničí centrální nervový systém. Marburg koneckonců také jako virus vztekliny vypadá. Ten připomíná kulku. Když kulku „protáhnete“, vznikne provazec, a jestliže ho zkroutíte do smyčky, vznikne prstenec ne nepodobný Marburgu. Proto se také tomuto viru začalo říkat „protažená vzteklina“. Později ale bylo dokázáno, že mezi oběma skupinami virů nejsou žádné příbuzenské vztahy a že patří do zcela odlišných rodů.

Nedlouho po smrti Charlese Moneta bylo také prokázáno, že do nové skupiny filovirů zahrnujících Marburg patří dále dva typy virů nazývané Ebola. Dostaly jména Ebola Zaire a Ebola Sudan. Marburg je nejhodnější z tohoto sourozeneckého tria, nejhorší z nich je Ebola Zaire. Její úmrtnost dosahuje prakticky devadesáti procent. Ano, devadesát pacientů ze sta, kteří přijdou do styku s kmenem Ebola Zaire, zemře. Tento virus je nejzákeřnější zabiják, kterého příroda stvořila.

Virus Marburg (docela hodný bratříček Eboly) neznámým způsobem ovlivňuje lidské buňky podobně jako nukleární záření. Ničí všechny živočišné buňky. Se zvláštní zuřivostí se vrhá na vnitřní orgány, pojivové tkáně a vazivo, střeva a kůži. V Německu všichni, kteří přežili, ztratili vlasy – zůstali plešatí, v nejlepším případě olysalí. Jejich vlasová pokrývka odumřela ve vlasových pouzdrech u kořenů, jako kdyby je spálilo atomové záření. Docházelo ke krvácení ze všech tělních otvorů. Viděl jsem fotografie jedné oběti Marburgu, které byly pořízeny hodinu před úmrtím. Pacient leží na posteli s odhaleným hrudníkem, jeho tvář nemá naprosto žádný výraz. Hruď, paže i tvář jsou pokryty skvrnami a modřinami, v nozdrách mu ulpěly kapky krve.

V průběhu rekonvalescence se těm, kteří přežili, začala odlupovat kůže z tváří, rukou, chodidel i genitálií. Někteří muži měli závažné dermatologické problémy s varlaty. Jedno z nejhorších poškození bylo zaznamenáno u pomocného dělníka, který v márnici přenášel mrtvoly infikované Marburgem. Virus také přežívá po dlouhé měsíce v očním sklivci. Nikdo zatím nedokázal, proč má Marburg takovou náklonnost právě k varlatům a očím. Je ale prokázáno, že jeden muž nakazil Marburgem svou ženu v průběhu sexuálního aktu.

Doktoři také popsali zvláštní účinky viru Marburg na mozkové tkáně: „U většiny pacientů se v průběhu onemocnění projevovala lehká agresivita spojená s výrazně negativistickým chováním ke světu,“ je zaznamenáno ve sborníku. „Dva pacienti popsali pocit, že leží na jehlách.“ Jeden pacient upadl do těžké psychózy, což se dá posoudit jako zcela evidentní následek mozkového poškození. Naopak u nemocného Hanse O. V. nebyl zaznamenán ani náznak ztráty osobnosti a orientace, a když horečka poklesla, zdálo se, že se jeho stav stabilizuje. Pak náhle přišel prudký pokles krevního tlaku, pacient zkolaboval a zemřel. Při pitvě otevřeli i lebku. Ve středním mozku došlo k masivnímu smrtelnému krvácení. Hans doslova vykrvácel do mozku.

Mezinárodní lékařské instituce začaly okamžitě pátrat po skutečném místě původu opic, aby odhalily přírodní ohnisko nákazy, kde Marburg přežívá. Bylo zcela jasné, že tento virus normálně v krvi opic není, protože zabíjí tak rychle, že se pro něj opice nemůže stát efektivním hostitelem. Marburg proto musel přežívat v jiném hostiteli. V jakém? Jsou to hlodavci? Hmyz? Pavouci? Plazi? Kde přesně došlo k odchytu opic? Někde tam přece musí být ložisko nákazy!

Jen krátce po epidemii v Německu odletěl do Ugandy tým mikrobiologů pod záštitou Světové zdravotnické organizace, WHO, aby navštívili původní domovinu opic. Probádali všechny oblasti ve střední Ugandě, kde se prováděl odchyt, ale ohnisko neobjevili.

Tajemství neznámého viru zůstalo po léta neobjasněno. Teprve v roce 1982 přispěl podstatně k dalšímu bádání okolo viru Marburg anglický veterinář, očitý svědek všech událostí. Budeme tomu pánovi říkat Jones (chce zůstat v anonymitě). V létě 1967, kdy se virus ukázal v Německu, pracoval Jones v Entebbe jako veterinární inspektor v karanténní jednotce, přes niž se dostaly nakažené opice do Německa. Byl tam na zástup, stálý pracovník měl dovolenou. Tento opičinec patřil bohatému obchodníkovi s opicemi

(„docela přijatelný grázl“ podle Jonese). Ročně vyvážel do Evropy přes třináct tisíc opic. Dobrý obchod, obrovské množství kusů a spousta peněz. Infikovaná zvířata byla naložena do nočního nákladního letu do Londýna a odtud poté přepravena do Německa. Tam došlo k propuknutí nákazy, kde si virus vybral za nové hostitele i lidskou populaci.

Po spoustě telefonických hovorů jsem nakonec pana Jonese vystopoval v jednom anglickém městečku, kde nyní pracuje jako veterinární poradce.

„Všechna zvířata procházela běžnou prohlídkou,“ řekl mi.

„Kdo ji prováděl?“

„Já,“ přiznal se. „Prohlížel jsem je a většinou jsem na nich nic nenacházel. Jen občas se stávalo, že jedno nebo dvě zvířata měla nějaké poranění či poškozenou kůži.“ Tyto opice se vždy z dodávky vyřazovaly a byly usmrceny ještě předtím, než se dokončilo nakládání dodávky vizuálně zdravých zvířat. Když o několik týdnů později počaly v Německu hynout jeho opice, začal se Jones cítit provinile. „Padl na mne děs, protože jsem podepsal vývozní povolení. Právě já,“ prohlásil. „Pořád se nemohu zbavit dojmu, že jsem mohl zabránit smrti těch lidí. Na druhé straně ale také vím, že jsem pro ně nemohl nic udělat. Neexistoval žádný způsob, jak bych se o té infekci přesvědčil.“ A má úplnou pravdu. Virus byl tehdy celému vědeckému světu zcela neznámý a i jen dvě či tři na první pohled zdravá zvířata mohla vyvolat tuto smrtící nákazu. Je tedy zřejmé, že pan Jones nemá vůbec žádný důvod se neustále z něčeho obviňovat.

Celý příběh však má ale zdrcující pokračování.

„Nemocná zvířata se normálně zabíjela, aspoň jsem se to domníval,“ vyprávěl mi. Později se ale přesvědčil, že to bylo úplně jinak. Šéf firmy přechovával opice ve zvláštních přepravních klecích. Pak je dopravoval na malý ostrov uprostřed Viktóriina jezera, kde byly zpětně vypuštěny do přírody. Ten ostrov se tak mohl stát vlastním ohniskem nákazy, opravdovým Žhavým ostrovem. „A když se šéfovi začalo opic nedostávat, poslal na ostrov výpravu, která tam odchytila několik kusů, které jsem neprohlédl.“ Pan Jones se domnívá, že je docela pravděpodobné, že se Marburg mohl v krvi opic na tomto ostrově docela dobře zabydlet. Může volně cirkulovat v opičí populaci ostrova. Je prý také docela možné, že se do Německa dostala nějaká zvířata přímo z tohoto ohniska. „Když ale přijel tým vyšetřovatelů z WHO, doctal jsem nařízeno, abych držel jazyk za zuby a odpovídal jen na otázky.“ Nikdo se ale pana Jonese na podobnou možnost neptal, nikdy s ním nikdo z WHO ani nemluvil. Skutečnost, že se vyhnul epidemiologickému zkoumání, byla, jak mi řekl „špatná epidemiologie, ale výborná politika“. Kdyby se prokázalo, že obchodník se zvířaty odesílal podezřelé opice z podezřelého ostrova, ztratil by mezinárodní licenci a Uganda by tak přišla o jeden z drahocenných zdrojů valut ze zahraničí.

Krátce po marburgské epidemii si pan Jones vzpomněl také na další souvislosti, které mu najednou připadaly v jiném světle vysoce důležité. V letech 1962 až 1965 pracoval ve východní Ugandě na svazích Mount Elgonu jako veterinář. Někdy v té době mu místní náčelník vyprávěl o lidech žijících na severní straně sopky kolem řeky Greek, kteří často umírají na neznámou chorobu. Měli prý „zvláštní vyrážku na kůži“ a často „vykrváceli“. Opice prý v té oblasti umírají za stejných příznaků. Pan Jones ale na řeči nedal a nebyl nikdy schopen vypátrat skutečnou podstatu choroby. Dá se ale považovat za prokázané, že již v období před marburgskými událostmi vypukla omezená lokální a světu skrytá epidemie horečnatého krvácení přímo na svazích Mount Elgonu.

Osobní názory pana Jonese na šíření viru Marburg mi připadaly jako blesk z čistého nebe přinášející světlo poznání. Poskytují sice úzký, ale o to překvapivější pohled na hlavní faktory původu a přenosu tropických virů vůbec. Jones vyprávěl, že některé opice uhynulé na virus Marburg byly odchyceny na skupině ostrovů Sese ve Viktoriině jezeře. Leží v severozápadní části jezera, pokrývá je deštný prales a lze se na ně poměrně snadno dostat rovnou z Entebbe. Žhavý ostrov může patřit do tohoto souostroví nebo ležet někde velmi blízko. Pan Jones si totiž nedokázal vzpomenout na jeho jméno. Říkal pouze, že leží jen kousek od Entebbe. Každopádně měl ale jeho šéf určitou dohodu s místními domorodci, aby pro něj kupovali opice. V okolí jezera jsou považovány za škodnou a domorodci se jich velice rádi zbaví, zvlášť když dostanou zaplaceno. Obchodník tedy získával opice z ostrovu Sese, a pokud nejaké zvíře onemocnělo, vypouštěl ho zpět do přírody v nevelké vzdálenosti od Entebbe. A tak se stalo, že se některé opice ze Žhavého ostrova shodou náhod dostaly až do Evropy.

Na západním pobřeží jezera leží mezi papyrovými porosty a opuštěnými planinami přímo proti ostrovům Sese malá vesnice Kasensero. Z tohoto místa je na souostroví pěkný výhled. Kasensero je ale jedním z prvních míst, kde se objevil AIDS. Epidemiologové tady dokonce došli k závěru, že severozápadní pobřeží jezera představuje jedno z prvních epicenter epidemie HIV. Všeobecně se tvrdí, že AIDS pochází z afrických primátů a opic. Z nějakého neznámého důvodu virus přeskočil druhové zábrany a zaútočil na člověka. Zároveň se předpokládá, že prošel několika mutacemi, které mu umožnily infikovat lidskou populaci. Vesnice Kasensero od okamžiku objevení viru prakticky vymřela, virus zabil skoro všechny obyvatele. Tržení, že i ostatní vesnice podél pobřeží budou zanedlouho úplně vymazány z mapy, asi není příliš daleko od pravdy.

Obyvatelé vesničky Kasensero jsou rybáři s vynikající pověstí pašeráků. Ve svých dřevěných člunech i motorizovaných kánoích brázdí hladinu jezera a převážejí kontraband sem a tam. Ostrovů Sese používají jako tajných překladišť. Není tedy těžké si domyslet, že obchodník s opicemi požádal právě tyto pašeráky nebo jejich nejbližší sousedy o pomoc při lovu opic.

Jedna z teorií popisujících vznik epidemie AIDS vyvozuje souvislosti mezi infekcí a vysoce lukrativním a zcela novým obchodem, který se v Africe rozvinul. Do průmyslových zemí se začaly v šedesátých letech našeho století dodávat opice pro lékařský výzkum. Uganda patří k nejbohatším zdrojům těchto zvířat. V okamžiku, kdy se ve střední Africe počalo toto odvětví rozrůstat, setkávali se lesní dělníci, lovci a překupníci denně s velkým počtem divokých opic, z nichž některé musely být hostiteli vzácných virů. Opice byly navíc společně umísťovány v přepravních klecích. Vzájemný kontakt zvířat vytvořil ideální podmínky pro přenos virových agens. To by stačilo samo o sobě, ale tady se míchaly dohromady i opice různých rodů. Vytvořily se tak ideální podmínky pro epidemii způsobenou virem schopným překonávat biologické rodové bariéry a zároveň vznikla i jakási přírodní laboratoř pro rychlou virovou evoluci, která ve svém důsledku nejspíše vedla ke vzniku HIV. Je ale opravdu pandemie AIDS přímým důsledkem obchodu s opicemi? Pochází AIDS z ostrovů na jezeře Viktoria?

Z nějakého „žhavého“ ostrova? Kdo zná správnou odpověď? Když se však začnete zabývat původem AIDS a viru Marburg, světla poznání zhasnou a scéna se zatemní. Přesto ale musíte cítit jakési vnitřní chvění a vzájemné vztahy. Oba tyto viry až příliš dobře zapadají do systému.

Když si doktor Silverstein zjistil, co dokáže virus Marburg, přesvědčil nairobské úřady, aby nemocnici uzavřely. Celý týden nacházeli pacienti, přijíždějící z celé země, zamčené dveře, zatímco uvnitř v karanténě žilo sedmašedesát lidí. Většinou lékařský personál. Mezi ně patřil i doktor, který pitval Moneta, sestry, které ošetřovaly Moneta i Musokeho, chirurg, který operoval svého kolegu, pomocný personál, laboranti, kteří aspoň na okamžik přišli do styku s Monetovými či Musokeho sekrety. Ukázalo se, že prakticky všichni členové personálu se nějakým způsobem dostali do styku s krevními vzorky či výměšky obou pacientů. Chirurgové, kteří operovali Musokeho a pamatovali si jen, že operovali „po lokty v krvi“, se teď celé dva týdny potili v karanténě hrůzou s představou, že se i u nich může Marburg projevit. Lidská virologická bomba klidně vešla do nemocniční ambulance a tam explodovala. Tato událost prakticky vyřadila celou nemocnici z provozu. Charles Monet představoval raketu Exocet, která zasáhla nemocnici přímo pod čárou ponoru.

Doktor Shem Musoke svoje setkání se žhavým agens přežil. Deset dní ležel v nemocnici na smrt nemocný, pak si ale lékaři všimli změny k lepšímu. Předtím odmítal brát léky, byl zlostný na personál a ztrácel orientaci. Jednoho dne se ho sestra snažila nadzvednout na posteli, ale on jí dokonce ukázal sevřenou pěst a řval: „Mám hůl a zmlátím tě!“ Stalo se to přibližně v době, kdy se začal jeho stav lepšit. Po mnoha dnech začala horečka polevovat, vyjasnily se mu i oči, vracela se mu osobnost. Rekonvalescence probíhala pomalu, ale nakonec se úplně uzdravil. V současnosti patří doktor Musoke k vedoucím lékařům nemocnice v Nairobi, kde pracuje v týmu doktora Davida Silversteina.

Když jsem s ním mluvil, prohlásil, že už si vůbec nepamatuje na období, kdy zápasil s virem Marburg.

„Pamatuji si jen střípky,“ řekl. „Vzpomínám si, že to tenkrát bylo hrozné. Pamatuji si také, jak jsem před operací vyšel ze svého pokoje a jak ze mě visela kapačka. Vzpomínám si také, jak mě sestry pořád kolem dokola obracely v posteli z jedné strany na druhou. Na bolest si už skoro vůbec nevzpomínám. Snad jen to, že mne bolelo v kříži a ve svalech. A pak si pamatuji na něj, jak mě pozvracel.“

U žádného dalšího pracovníka nemocnice se nevyvinuly klasické příznaky infekce virem Marburg.

Když se virus pokouší, jak by se dalo poeticky říct, přesídlit do lidské populace, objevují se jednotlivé případy infekce na různých místech a v různém čase. Jsou to takzvané mikronákazy. Události v Nairobi Hospital představují typický příklad místně omezeného pokusu tropického viru s neznámými vlastnosti spustit explozivní řetěz smrtícího přenosu do lidského pokolení.

Zkumavky s krví doktora Musokeho putovaly do všech laboratoří po celém světě, aby měli vědci možnost zařadit vzorky žijícího viru Marburg do svých sbírek živoucích forem organismů. Virus Marburg v Musokeho krvi podle všeho pocházel z černých zvratků Charlese Moneta, a původně nejspíše z jeskyně Kitum. Dnes je tento kmen označován doktorovým jménem. Některé virové částice tohoto kmenu také skončily v skleněných ampulích uložených v mrazicích boxech americké armády, kde zůstanou na věky uloženy společně s dalšími „žhavými agens“ v jakési prazvláštní zoologické zahradě.

Žena a voják

25. ZÁŘÍ 1983 V 18.00

Thurmont ve státě Maryland skoro čtyři roky po smrti Charlese Moneta. Typické americké městečko. Stromy v pohoří nad Thurmontem se rozzářily do zlatova. Mládež toužící, aby tohle léto nikdy neskončilo, se pomalu projížděla ve svých dodávkách ulicemi a hledala nějakou zábavu. Ve vzduchu se pomalu rozlévala příjemná vůně podzimu, dozrávajících jablek, kyselý pach tlejících listů či aroma, které vydávají stébla obilovin. Na kraji města se v jabloňových sadech usadila na větvích celá hejna vlhovců, kteří nedali celou noc pokoj. Reflektory automobilů osvětlovaly na severu silnici do Gettysburgu.

Major Nancy Jaaxová, veterinář americké armády, stála u plotny v kuchyni svého viktoriánského domu a vařila dětem večeři. Zasunula talíř do mikrovlnky a otočila knoflíkem. Už bylo načase dětem zase připravit kuře. Na sobě měla šponovky, tričko a byla naboso. Mozoly na chodidlech dokazovaly, že trénuje bojová umění. Světle hnědé vlasy nosila zastřižené na ramena. Zelené oči s jantarovou duhovkou mohly být jedním z důvodů, proč Nancy Jaaxová vyhrála před lety v Kansasu soutěž krásy a stala se Miss zemědělství. Měla štíhlou atletickou postavu, rychle reagovala na podněty a neustále pohybovala pažemi a rukama. Teď se snažila co nejrychleji něco ukuchtit pro své nepokojné a unavené děti.

Pětiletá Jaime na ní visela. Chytala ji za šponovky a tahala za ně. Nancy se zakymácela, Jaime škubla znovu a Nancy zase málem spadla. Po mámě zelenooká Jaime příliš na svůj věk nevyrostla. Její syn, sedmiletý Jason, vysoký a tichý po tátovi, se díval v obýváku na televizi. V dospělosti otce určitě přeroste.

Nancyin manžel, major Gerald Jaax, jemuž všichni říkali Jerry, byl také veterinář. Zrovna teď studoval ve specializovaném kurzu na jedné škole v Texasu a Nancy hlídala děti. Jerry jí zavolal, aby jí sdělil, že je tam šílené vedro a že mu hrozně chybí. Prý se moc těší domů. Nancy její manžel také chyběl. Od okamžiku, kdy spolu začali na koleji chodit, od sebe ještě nikdy nebyli na tak dlouho odloučeni.

Oba dva, Nancy i Jerry Jaaxovi, sloužili ve vojenské veterinární službě, v malé jednotce „psích felčarů“. Dohlíželi na služební psy, koně, skot, ovce, prasata, muly, králíky, myši a opice. Měli také na starosti pravidelnou prohlídku zdravotní nezávadnosti potravin.

Nancy s Jerrym si koupili tento viktoriánský dům teprve před nedávnem, když byli přeloženi do Fort Detricku. Středisko leželo nedaleko a dojíždět do zaměstnání nepředstavovalo žádný vážný problém. Kuchyň domu byla malá, a teď tu navíc ještě všude visely ze zdí dráty a trubky. Hned vedle kuchyně měli obývací pokoj s arkýřovým oknem a celou sbírkou tropických rostlin a palem. Mezi nimi trůnila klec s amazonským papouškem, kterému říkali Herky.

Pořád zpíval:

„Hej hou, hej hou,

do práce ať jdou!“

Taky uměl vzrušeně řvát jako Jason. „Mami, mami!“

„Co se zase děje?“ zeptala se Nancy, než si uvědomila, že to byl zase jen ten pták. „Už z toho blbnu,“ řekla si pro sebe.

Papoušek si jí chtěl sednout na rameno.

„Mami! Mami! Jerry! Jaime! Jasone!“ hulákal na všechny v rodině. Když mu nikdo neodpovídal, většinou se dával do pískání pochodu z filmu Most přes řeku Kwai. A pak znova: „Coóže? Coóže? Mami! Mami!“

Nancy teď ale nechtěla Herkyho pouštět z klece. Pracovala rychle, když prostírala stříbrné příbory a talíře. Některým důstojníkům ve Fort Detricku připadaly její pohyby poněkud zbrklé a příliš rychlé na to, aby mohla vykonávat jemnou a přesnou práci. Nancy proto začala trénovat východní bojová umění, protože doufala, že se naučí ovládat své končetiny klidně, chladnokrevně a účinně. Trénink ale začala i z určité frustrace ženy snažící se o kariéru v armádě. Sama měřila metr šedesát tři, přesto se jí líbilo zápasit s pořádně velkými chlapy. Zvlášť jí lichotilo, když jim mohla dokázat, že její kopy jsou vyšší než jejich. V souboji ženy proti muži daleko více používala nohou, protože měla až příliš drobné ruce. V otočce dokázala rozkopnout i čtyři prkénka. Dostala se na takovou úroveň, že by kopem bosou nohou dokázala zabít člověka. Tento pocit ji ale nijak zvlášť neuspokojoval. Jednou se vrátila z tréninku se zlomeným prstem na noze, krvácejícím nosem a modřinou pod okem. Jerrymu nezbylo nic jiného než kroutit hlavou nad její posedlostí.

Na Nancy Jaaxovou, majora americké armády, zbývaly všechny domácí práce, i když je nemohla ani vystát. Při seškrabávání staré marmelády z ubrousků si rozhodně nepřipadala správně využitá, navíc na podobné hlouposti neměla ani čas. Někdy ji však popadla ta správná uklizeči nálada, a pak strávila hodinu lítáním po domě a splachováním odpadků do klozetu. Nancy také sama vařila pro celou rodinu, Jerry byl totiž v kuchyni naprosto nepoužitelný. Zato měl jinou vlastnost, kupoval všechny věci značně impulsivně, třeba motorku a jachtu. Tu loď koupil při pobytu v Kansasu ve Fort Riley. A pak tu byl ten starý příšerný cadillac s červeným koženým polstrováním. Jezdili s ním společně do práce, ale tohle auto za sebou nechávalo oblak dýmu, ještě než ho úplně splatili. Jednoho dne to už Nancy nevydržela: „Klidně si seď na těchle rudých kožených sedadlech, ale já už tam s tebou nevlezu.“ Prodali tedy cadillac a koupili si Hondu Accord.

Dům Jaaxovy rodiny byl postaven uprostřed města ve viktoriánském stylu s břidlicovou střechou, vysokými okny a krovem a dveřmi z amerického zlatého kaštanu. Stál na rohu hned vedle lékařské pohotovosti, proto je každou noc budily sirény sanitek. Koupili ten dům velmi levně, byl totiž dlouho na prodej, a nikdo o něj nestál. Po městě se dokonce povídalo, že se minulý majitel oběsil na půdě. Poté co Jaaxovi ten dům zabydleli, otevřely se jednoho dne dveře a stála v nich vdova po původním vlastníkovi. Byla to rozumná stará paní, která se jen přišla mrknout na bývalé sídlo. Upřela své modré oči na Nancy a lehčeji upozornila: „Děvčátko, nebude to dlouho trvat a budeš ten dům nenávidět jako já.“

V domě žila mimo papouška také jiná zvířata. V drátěné kleci v obýváku sídlil python, jménem Sampson. Čas od času utekl z klece, plazil se po pokojích a občas také vlezl do díry ve středové noze jídelního stolu, kde se ukládal k spánku. Klidně tam zůstával pár dní. Vyvolával v Nancy podivné mrazení v zádech při představě, že v jídelním stole spí škrtíc. I vy byste museli pořád myslet na to, že se vzbudí, zrovna když budete večeřet. Nancy měla svoji pracovnu v kopuli pod střechou. Sampson zase jednou zmizel na několik dní. Klepali na nohu a snažili se ho z ní vystrnadit, ale on tam nebyl. Pozdě v noci, když Nancy pracovala ve své studovně, se jí had najednou spustil z krovů přímo před tvář. Zavřískala, když se mu tak zblízka dívala do očí bez víček. Pak tu s nimi také žili irský setr a erdelteriér. Kdykoliv byli Jaaxovi někam přeloženi, zvířata v krabicích a klecích je následovala. Jaaxova rodinka pořád udržovala tento přenosný ekosystém.

Nancy Jerryho hluboce milovala. Byl to vysoký a hezký chlap, kterému jen trochu předčasně prošedivěly vlasy. Považovala jejich sivou barvu za stříbro, jež se hodilo k jeho výmluvnému jazyku, kterým ji tolikrát umluvil, jako když si koupili ten naftový cadillac s červeným polstrováním.

Jerry měl pronikavé hnědé oči, ostrý nos jako jestřáb, ale hlavně jí rozuměl jako nikdo jiný na světě. Jejich společenský život před manželstvím za mnoho nestál. Oba vyrostli na zemědělských farmách v Kansasu, jen dvacet mil od sebe, ale přesto se v dětství neznali. Poprvé se setkali na veterinární fakultě kansaské státní univerzity a po pár týdnech se zasnoubili. Vzali se, když Nancy bylo dvacet. Ještě před promocí se značně zadlužili a bez peněz se nedalo uvažovat o veterinární praxi. Proto se zapsali k armádě. Nancy přes týden vařit nestačila, tak si to vždycky vynahradila o sobotách. Většinou udělala přírodní hovězí s mísou brambor nebo upekla kuřata. Připravovala jídlo do mikroténových sáčků na celý týden dopředu. V průběhu pracovních dnů vyndavala balíčky z mrazáku a ohřívala je v mikrovlnce. Dnes večer chtěla ke kuřeti servírovat zeleninu. Co takhle zelené fazole z konzervy? Děti se po nich mohly utlouct. Nancy otevřela spíž a vyndala plechovku fazolí Libby.

Prohledala dvě boční zásuvky, když hledala otvírák. Nemohla ho najít. Pak otevřela hlavní zásuvku, kde se v naprostém nepořádku válely stříbrné příbory i další kuchyňské náčiní. Ten neuvěřitelný nepořádek byla její noční můra.

K čertu s tím otvírákem! Nancy vytáhla ze zásuvky řeznický nůž. Táta ji sice mockrát varoval, aby takhle konzervy neotvírala, ale Nancy Jaaxová na otcovské rady nikdy nedbala. Zabodla řeznický zabiják do plechovky a poodhrnula kousek plechu. Držela nůž za střenku pravou rukou. Najednou jí ale ruka sklouzla přímo na čepel nože. Pak už cítila, jak se jí ostří zařezává hluboko do masa.

Nůž zachrastil na podlaze a z ruky jí začaly kapat velké kapky krve.

„Pitomče!“ nadávala si. Nůž zasáhl dlaň pravé ruky. Byla to hluboká řezná rána. Začala se obávat, zda nedošlo k poškození kosti či šlach. Zamáčkla si ránu, aby zastavila krvácení a odpotácela se ke dřezu, otočila kohoutkem a na zraněnou ruku pustila proud vody. Dřez se začal barvit do růžová. Promnula si prsty. Klouby se pohybovaly, šlachy nebyly zasaženy, takže to zase tak vážné nebylo. S rukou nad hlavou vešla do koupelny pro pohotovostní obinadlo. Počkala, až krev začala tuhnout, a poté pevně stáhla okraje rány k sobě.

Nancy nesnášela pohled na krev, i když to byla její vlastní. Až příliš dobře věděla, co všechno může někdy tahle životadárná tekutina obsahovat.

Kvůli zranění vynechala pravidelnou večerní koupel dětí a v posteli jim dala jako obvykle pusu na dobrou noc. Té noci s ní spala Jaime v ložnici. Nevadilo jí to, protože Jerry byl pryč a jí tak připadalo, že je svým dětem blíž. Jaime zase potřebovala mámino pohlazení jako symbol jistoty. Vždycky, když táta někam odjel, byla trochu zatrpklá.

Projekt Ebola

26. ZÁŘÍ 1983

Druhý den ráno se Nancy vzbudila už ve čtyři hodiny. Vstala rychle z postele, aby nevzbudila Jaime, osprchovala se a oblékla si uniformu. Vzala si zelené vojenské volné kalhoty s podélným černým pruhem, zelenou armádní kosili a natáhla si černý vojenský svetr. Před rozbřeskem bylo citelně chladno. Na náramenících se jí teď skvěly epolety majora se zlatými dubovými ratolestmi. Vypila plechovku dietní koly, aby se probudila, a vešla do své pracovny v kopuli domu.

Dnes si pravděpodobně poprvé obleče ochranný skafandr proti biologickému riziku, pomyslela si. Právě dokončovala specializační kurs veterinární patologie úzce zaměřený na sledování účinků „žhavých“ mikroorganismů patřících do rizikové skupiny 4. V jejich přítomnosti se člověk bez ochranného obleku neobejde. Příští týden bude také skládat státní zkoušky z veterinární patologie, musí se tedy na ně připravit. Jakmile slunce vystoupalo nad jabloňové sady a pole na východě města, otevřela si učebnice a začetla se do nich. V korunách stromů začali krákat vlhovci a ulicemi se už rozléhal i rachot ranních náklaďáků. Stále jí škubalo v pořezané dlani.

V sedm hodin Nancy sešla dolů a probudila Jaime, která se už beztak v posteli jen převalovala. Pak vešla do Jasonova pokoje. Jejímu synovi se nikdy vstávat nechtělo, a tak s ním vždycky musela pořádně zatřást. Pak už přijela paní Trapanová, která se Jaaxovým starala o děti. Vychovatelka oblékla Jasona i Jaime, pak jim připravovala snídani, zatímco Nancy se vrátila zpátky do pracovny k učebnicím. Paní Trapanová také odváděla Jasona na školní autobus a poté dohlížela na Jaime, dokud se večer Nancy nevrátila z práce.

V půl osmé Nancy zaklapla knihy a políbila děti na rozloučenou. Vzpomněla si, že se musí stavit v bance, aby vybrala nějaké peníze pro vychovatelku.

Usedla do své hondy a odjela do práce po gettysburgské dálnici. Nedaleko Fort Detricku ležícího u městečka Frederick se dostala do dopravní špičky. Provoz se znatelně zpomalil. Nancy vyjela z dálnice k hlavní vrátnici základny. Strážný jí dovolil projet. Zatočila doprava, objela shromaždiště se vztyčenou vlajkou a zastavila před obrovskou, budovou z betonu a žlutých cihel. Byla postavena na velkém desetiakrovém pozemku a neměla žádná okna. Vysokými komíny na střeše se ven vypouštěl přefiltrovaný vzduch, který byl vypumpován z uzavřeného okruhu biologických laboratoří uvnitř budovy. Výzkumný lékařský ústav přenosných chorob americké armády nesl zkratku USAMRIID.

Vojáci tomuto institutu koneckonců ani jinak než USAMRIID neříkali. Když o tomhle místě mluvili, odsekávali jednotlivá slova tak, že to skoro znělo jako rozkaz „You Sam rid!“ (Hele, Same, vypadni!). Posláním tohoto ústavu byla vojenská biologická ochrana. Institut prováděl výzkum možné ochrany vojáků jak před biologickými zbraněmi, tak i před normálními infekčními chorobami. V USAMRIID běželo souběžně několik programů: výzkum různých očkovacích látek proti bakteriím způsobujícím anthrax (sněť slezinná) či botulismus (otrava toxinem ze zkažených konzerv). Zároveň probíhal i výzkum virových chorob, které mohly infikovat americké vojáky z přirozených ložisek i z biologických prostředků nasazených jako epidemiologická zbraň. Se zahájením druhé světové války začaly vojenské laboratoře ve Fort Detricku vyvíjet útočné bakteriologické zbraně. Armáda připravila kmeny smrtících bakterií a virů, kterými se mohly plnit bomby shazované na nepřítele. V roce 1969 prezident Richard Nixon podepsal rozkaz, kterým oddělení vývoje útočných biologických zbraní prakticky postavil mimo zákon. Vzápětí armáda laboratoře přetvořila pro mírové účely a souběžně byl založen USAMRIID. Jeho hlavním cílem se stal vývoj různorodých očkovacích látek a základní výzkum kontroly smrtonosných mikroorganismů. V ústavu už znali některé způsoby, jak lze zastavit virové monstrum ještě před tím, než zažehne explozivní řetěz množení v lidském pokolení.

Major Nancy Jaaxová vešla do budovy zadním vchodem a strážnému ukázala průkaz. Usmál se na ni a kývl. Nancy prošla kolem něj do uzavřené oblasti a ponořila se do bludiště chodeb. Všude tu pobíhali vojáci v pracovních kombinézách, civilní vědečtí zaměstnanci i technický personál. Ti nosili identifikační odznaky. Zdálo se, že tady všichni mají spoustu práce, nikdo se s nikým na chodbě nezastavil ani na kus řeči.

Nancy teď zajímalo, jak se vede opicím infikovaným Ebolou. Vešla do oddělení RO a zamířila rovnou k přísně uzavřenému oddělení R4, kterému se také říkalo AA-5 nebo také Laboratoř Ebola. Jednotlivá oddělení s rozdílným stupněm rizika nesla očíslování 0, 2, 3 a konečně 4. Tento poslední stupeň už představoval nejvyšší možné nebezpečí. (Z neznámého důvodu se při číslování vynechal stupeň rizika 1). Všechna oddělení v Institutu od R2 až do R4 mají nucené větrání s negativním tlakem, takže kdyby došlo k nějaké netěsnosti, vzduch by spíš vnikal dovnitř, než ven. Oddělení označované jako AA-5 byla skupina uzavřených místností s negativním tlakem vzduchu, které právě pro výzkum viru Ebola navrhl civilní zaměstnanec armády, vědec Eugene Johnson. Byl to učiněný expert na Ebolu a jejího bratříčka Marburg. Naočkoval už Ebolou spousty opic, poté jim podával různé léky a sledoval, zda dokáží zabránit projevům infekce. V posledních dnech začaly opice umírat. Nancy byla do projektu přijata jako patolog. Jejím úkolem bylo stanovit přesnou příčinu jejich smrti. Došla k okénku ve zdi. Tlustým sklem připomínajícím stěnu mořského akvária bylo vidět přímo do laboratoře Ebola v oddělení R4. Oknem ale na opice vidět nebylo. Každé ráno se jeden ošetřovatel oblékl do ochranného skafandru, vešel dovnitř, aby opice nakrmil, vyčistil klece a zkontroloval jejich zdravotní stav. Na vnitřní straně okna byl dnes přilepený jeho rukou psaný vzkaz. Stálo v něm, že během minulé noci „dvě opice odešly“. Prakticky to znamenalo, že zkolabovaly a vykrvácely.

Když si Nancy přečetla zprávu, už bezpečně věděla, že se dnes obleče do skafandru, až půjde zvířata pitvat. Virus Ebola ničil vnitřní orgány zvířat velice rychle. Odumřelé tkáně se začaly prakticky okamžitě rozkládat, měkly, dokonce i když byly ihned umístěny do chladicích boxů ke konzervaci. Pitva se musela provádět okamžitě, ještě před zrychleným „zkapalněním tkání“. Bláto se totiž pitvat nedá.

Když Nancy poprvé žádala o převelení do patologického týmu institutu, velící plukovník o tom nechtěl ani slyšet. Nancy se domýšlela, že je to hlavně díky tomu, že je žena.

„Tahle práce není pro vdanou ženskou,“ řekl jí tehdy. „Buď budete zanedbávat práci, nebo rodinu.“ Když pak přinesla do jeho kanceláře životopis s vírou, že ho nějak zlomí, prohlásil: „Mohu mít ve svém týmu, koho chci.“ Tónem hlasu jí dával najevo, že není na takovou práci příliš dobrá. Pak se zmínil o slavném plnokrevném hřebci Secretariatovi. „Kdybych ho tady chtěl mít, tak tady bude!“

„Výborně, pane, ale já nejsem klisna,“ zařvala na něj a práskla složkou o stůl. Nakonec si celou záležitost rozmyslel a zařadil ji do skupiny.

Když začínáte pracovat s biologickými zárodky, armáda vás nejdříve pověří úkoly na úrovni bioochrany R2, a poté vás přeloží na R3. Do oddělení R4 se nedostanete dřív, dokud nemáte dost zkušeností. Také se může stát, že vás tam velení nepustí nikdy. Už pro práci na nižším stupni rizika musíte projít rozsáhlým očkováním. Nancy vakcinovali proti horečce Q, horečce Rift Valley, proti VEE a celému tomuto komplexu (vozhřivce, virové infekci postihující nervový systém koně), proti tularemii, anthraxu a botulismu. Samozřejmě neušla ani sérii očkování proti vzteklině, vždyť byla veterinářkou. Její imunitní systém ale reagoval na všechny ty injekce velmi nepříznivě, vždycky jí bylo špatně. Armáda ji proto vyřadila z vakcinačního programu. Prakticky to ale znamenalo její omezené možnosti. Nemohla být přeložena na R3, protože nedokázala přestát očkování. Jestliže chtěla dál pokračovat v práci s nebezpečnými infekčními agens, měla tedy jen jedinou možnost. Musela si vymoci přeložení k práci ve skafandru na R4. Proti zárodkům zařazeným do tohoto rizikového stupně totiž žádné očkovací látky neexistují. Na R4 se pracuje se smrtonosnými viry, proti kterým není žádná vakcína a ani žádný lék.

Virus Ebola je pojmenován po řece Ebole, hlavním pramenu řeky Mongaly, která se vlévá do Konga nebo také Zairu. Řeka Ebola, vinoucí se mezi polorozpadlými vesnicemi, je napájena drobnými přítoky z deštného pralesa. První výskyt viru Ebola Zaire – nejnebezpečnějšího kmene viru – se datuje do září 1976, kdy infekce náhle vypukla v pětapadesáti vesnicích podél hlavního koryta řeky. Nikdy se nezjistilo, odkud se virus objevil, ale každopádně usmrtil devět z deseti nakažených obětí. Kmen Ebola Zaire se stal nejobávanějším žhavým virem v celém institutu. O lidech pracujících s tímto virem panuje i v USAMRIID všeobecný názor, že „jsou magoři“. Hrát si s Ebolou je stejné jako podepsat ortel smrti. To už je lepší pracovat s něčím méně nebezpečným… třeba se snětí slezinnou.

Eugene Johnson, civilní pracovník ústavu a expert na mikrobiologická rizika, který vedl projekt Ebola, byl vždycky považován za poněkud potrhlého. Stal se už skoro živou legendou mezi odborníky, kteří opravdu něco vědí o žhavých mikroorganismech a o tom, jak se k nim chovat. Je považován za kapacitu mezi všemi lovci viru Ebola.

Gene Johnson je hřmotný chlap s rozcuchanými hnědými vlasy, nezastřiženou hnědou bradkou a širokou tváří, v níž září hluboké oči. Břicho mu přepadá přes pásek, a kdyby se navlékl do černé kožené bundy, klidně by se mohl zařadit mezi chuligánské motorkáře. Každopádně nijak nepřipomíná člověka, který pracuje pro armádu. Svými výzkumy v divočině si však získal nehynoucí slávu jako prvotřídní terénní epidemiolog (osoba studující virová onemocnění v místě jejich výskytu). Z nějakých důvodů se však nedokáže přinutit k tomu, aby příliš publikoval. To je jeden z dalších důvodů jeho pověsti podivína. Když o něm jeho známí hovoří, většinou je slyšet obdivné věty jako: „Tohle udělal Gene Johnson. Tohle taky.“ Gene je trochu stydlivý člověk a k lidem se chová poněkud podezřívavě. Zato k virům má hluboce nenávistný vztah. Myslím, že jsem v životě nepotkal nikoho, kdo by se bál virů víc než on. Je to však strach založený na širokém intelektuálním rozhledu a hlubokých znalostech, který v ostatních lidech zanechává silný dojem. Celá léta strávil pátráním po přírodních zdrojích virů Ebola a Marburg. Doslova prošmejdil celou střední Afriku ve snaze najít tyto životní formy, ale nikdy nenašel ložiska, ve kterých se v přírodě skrývají. Nikdo neví, odkud filoviry pocházejí, nikdo nemá ani nejmenší představu, kde v přírodě přežívají. Najít přirozené ložisko viru Ebola patří k jedněm z hlavních životních cílů Gena Johnsona.

Nikdo z celého institutu nechtěl mít s jeho projektem Ebola cokoli společného. Ebola je tak krutý zabiják, že lidé ani nechtějí pomyslet na způsob, jak likviduje své oběti. Ten virus je tak hrozivý, že se ho obávají dokonce i ti, kteří se jinak v ochranném biologickém skafandru cítí jako doma. Neměli ani ten nejmenší zájem podílet se na výzkumu Eboly, protože nechtěli tomuto viru dovolit, aby měl příležitost experimentovat přímo na nich. Nebyl znám hostitel, v němž Ebola přežívala – nebylo známo, zda je to nějaký hmyz, netopýr, pavouk či škorpión, nějaký plaz, obojživelník či mlok. Ten virus ale klidně může žít v krvi leoparda či slona. Navíc nikdo přesně neznal cesty přenosu, jak se virus šíří a jak přeskakuje mezi hostiteli.

Gene Johnson si už od doby, co s Ebolou pracuje, prožil hezkých pár nočních můr. Budí se se studeným potem na čele. Jeho sny jsou stále stejné: Má na sobě ochranný oděv a v ruce drží opalizující tekutinu, která překypuje infekčními zárodky Eboly. Najednou mu z neznámého důvodu začíná tekutina stékat po ruce. V tu chvíli si všimne, že jeho rukavice má v sobě spoustu děr jako od špendlíku. Tekutina prosakuje k jeho nechráněným dlaním a pomalu vtéká do skafandru. Vždycky se probudí se stejnou myšlenkou: Bože, byl jsem zasažen! Pak ale zjistí, že leží ve své ložnici se spící manželkou po boku.

Ve skutečnosti zůstává pravdou, že Ebola ještě nedokázala rozhodujícím způsobem proniknout do lidské populace, ale mnoho tomu nechybí. Nákaza se objevuje v drobných ohniscích tu i onde v Africe. Hrůzu vzbuzuje představa, že by tento omezený výskyt viru mohl přerůst v nezastavitelnou přívalovou vlnu. Když virus zabíjí devět z deseti obětí, a protože neexistuje žádná vakcína a ani účinný lék, snadno si dokážeme představit následky. Měly by celosvětový dopad. Johnson rád poznamenává, že naprosto nevíme, co už Ebola v minulosti vyvedla a samozřejmě nevíme, co může dokázat v blízké budoucnosti. Vzduchem přenosná Ebola může obletět svět během šesti týdnů jako chřipka, zabít obrovský počet lidí… nebo také může zůstat skryta na hranicích lidské civilizace a jen občas a v malém rozsahu šířit smrt.

Ebola je vlastně velmi jednoduchý virus – jako ohnivý jazyk požáru. Zabíjí lidi s neúprosnou účinností a ničivým rozsahem důsledků. Ebola je vzdáleně příbuzná spalničkám, neštovicím a vzteklině. Má také určitý vztah k virům způsobujícím zápal plic, k viru parachřipky, která způsobuje rýmu u dětí a také k virům napadajícím dýchací cesty, které v konečném efektu způsobí smrtelný zápal plic, na který umírá většina pacientů infikovaných AIDS. Virus má svůj vlastní vývojový cyklus přes neznámé mezihostitele, prochází neznámými cestami přenosu kdesi v džungli. Zdá se, že Ebola je vůbec nejnebezpečnějším organismem mezi viry. Způsobí stejně jako spalničky vyrážku po celém těle. Některé příznaky jako psychóza a záchvaty deliria zase připomínají vzteklinu, jiné pak jen těžkou rýmu.

Vlastní tělo viru Ebola je složeno ze sedmi zcela rozdílných bílkovin s velkými molekulami. O třech z těchto proteinů něco málo víme, ale o čtyřech dalších už nevíme vůbec nic. Jejich struktura a funkce jsou obestřeny záhadou. Ať už tyto bílkoviny slouží čemukoliv, zdá se, že jsou určeny pro cílený útok na imunitní systém oběti. V tomto ohledu tedy Ebola připomíná HIV, ale její útok má na rozdíl od HIV okamžitý účinek. Jak se Ebola šíří uvnitř lidského těla, začíná se hroutit celý imunitní systém a člověk ztrácí schopnost reagovat i na druhotné virové infekce. Jeho tělo začíná připomínat město v obležení, ale s otevřenými bránami, kterými se dovnitř valí nepřátelská armáda. Ta si buduje tábořiště na veřejných náměstích a všude zakládá požáry. V okamžiku, kdy Ebola vstoupí do krevního řečiště, je osud napadeného zpečetěn. Válka je ztracena. S Ebolou se nedá bojovat stejnými mechanismy jako s rýmou. Ebola zvládne za deset dní to, k čemu AIDS potřebuje deset let.

Zatím není přesně dokázáno, jak se Ebola přenáší z člověka na člověka. Armádní výzkumníci byli zprvu přesvědčeni, že se přenos uskutečňuje jen přímým kontaktem a tělními tekutinami (stejně jako AIDS). Ebola si však, jak se zdá, nachází i jiné cesty. Mnoho jejích obětí v Africe se nakazilo při transportu nakažených mrtvých. Zdá se prokázané, že jednou z cest je přenos z mrtvého na živý organismus nesraženou krví a výměšky mrtvých jedinců. V průběhu nákazy v Zairu roku 1976 pozůstalí líbali a objímali mrtvé připravené pro pohřební rituál, aby po třech až čtrnácti dnech sami na Ebolu zemřeli.

Pokusy Gena Johnsona s Ebolou byly úplně prosté. Infikoval několik opic a pak je začal léčit různými prostředky. Předpokládal, že některý z nich zabere. Věřil, že podobným způsobem může odhalit lék, který by mohl Ebole čelit a případně ji i zastavit.

V biologickém smyslu slova jsou opice skoro identické s člověkem. Lidé i opice patří mezi primáty a Ebola si na této čeledi pochutnává, jako když dravec trhá maso. Ebola nerozlišuje mezi opicí a člověkem. Virus klidně a bez problémů přeskakuje sem a zpátky. Bez překážek.

Nancy Jaaxová se k projektu Ebola přihlásila dobrovolně jako patolog. Byla to práce v R4, pro kterou měla kvalifikaci, a navíc nepotřebovala očkování. Byla přímo posedlá představou něco dokázat v práci s letálními viry. Přesto ale měla v ústavu opozici a musela čelit celé řadě skeptických názorů jako „že je to jen vdaná ženská“. Někteří byli přesvědčeni, že nedokáže pracovat ve skafandru, v kterém by mohla i zpanikařit. Tvrdili, že má trhavé nervózní pohyby rukou, což není pro práci na R4 nejlepší předpoklad. Domnívali se, že se může sama říznout nebo píchnout kontaminovanou jehlou. Nebo také píchnout někoho jiného. Rozhovory o jejích rukách se stávaly předmětem bezpečnostních opatření.

Jejím přímým nadřízeným se stal podplukovník Anthony Johnson (není to příbuzný Gene Johnsona, který vedl projekt Ebola). Tony Johnson má sice hebký hlas, ale je tvrdý šéf. Teď se musel rozhodnout, zda jí dovolí vstoupit do oddělení se stupněm rizika 4. Nejdříve se chtěl ujistit, že se nemýlí, a tak se snažil sehnat pár referencí. Kdo zná Nancy Jaaxovou? Kdo mi může něco povědět o jejich silných a slabých stránkách? Pak se v jeho kanceláři objevil sám Nancyin manžel Jerry. Byl zcela zásadně proti myšlence, že by si jeho žena vlezla do skafandru. Tvrdě se dožadoval Tonyho zamítnutí. Prohlásil, že u nich doma už na tohle téma proběhly „rodinné diskuse“.

„Jseš jediná žena, kterou mám, a jinou nechci!“ řekl jí tenkrát Jerry. On sám biologický ochranný oblek nenosil a rozhodně nechtěl, aby ho nosila ona. Nejvíc mu ale vadilo, že bude pracovat s Ebolou. Nedokázal se vyrovnat s představou, že jeho manželka, jediná žena, kterou kdy miloval, matka jeho dětí, bude držet v rukách živoucí příšeru se smrtícími a neléčitelnými účinky.

Podplukovník Tony Johnson si ho vyslechl, stejně jako názory ostatních v ústavu, a rozhodl se, že si musí s Nancy sám promluvit. Pozval ji k sobě do kanceláře. Bylo na první pohled znát, že je napjatá. Díval se jí na ruce, když mluvila. Vůbec mu ale nepřišly tak nervózní a neohrabané. Řekl si, že všechny ty řeči jsou jen fámy.

„Nechci žádné výhody,“ prohlásila rezolutně Nancy. Také žádné nedostane.

„Hodlám vás zařadit do projektu Ebola,“ prohlásil. Pak pokračoval, že jí dovolí použít skafandr a vstoupit do oblasti s Ebolou, ale při prvních cestách ji bude doprovázet. Chtěl ji naučit, jak se má chovat, a zároveň si ověřit, jak dokáže ovládat své pohyby. Bude na ni dohlížet jako jestřáb. Byl ale přesvědčen, že tato žena zvládne plné nasazení v žhavé zóně.

Když domluvil, Nancy se roztřásla a nedokázala udržet pláč. – Byly to ale slzy štěstí. Nancy Jaaxová by totiž v tomto okamžiku nevyměnila pocit, že bude v ruce držet virus Ebola, za nic na světě.

13.00

Nancy se dopoledne věnovala papírování v kanceláři. Po obědě sňala z prstu zásnubní diamantový prsten i manželský kroužek a uložila je do zásuvky psacího stolu. Pak vstoupila do Tonyho kanceláře, aby se zeptala, zda je připraven. Sešli dolů do přízemí a pak chodbou pokračovali k laboratoři Ebola. Do této zóny se dalo vstoupit jen jednou šatnou. Tony Johnson trval na tom, že se nejdříve převlékne Nancy, on pak přijde za ní.

Převlékárna byla malá místnost jen s několika skříňkami podél jedné zdi, pár poličkami a zrcadlem nad umyvadlem.

Svlékla se, odložila všechno své šatstvo včetně spodního prádla a všechno uložila do skříňky. Na ruce jí pořád zůstávala ovázaná rána. Z poličky sebrala sterilní pracovní kombinézu – zelené kalhoty a zelenou košili. Podobné oblečení používají chirurgové na sále. Nasoukala se do kalhot, uvázala si šňůrku v pase a poté pozapínala knoflíky na košili. Bylo přísně zakázáno nosit cokoliv jiného včetně spodního prádla mimo tuto kombinézu. Pak si nasadila chirurgickou čapku a před zrcadlem si pod ní urovnala vlasy. Nebyla nervózní, ale přece jen cítila, že se ten zvláštní pocit blíží. Byl to totiž teprve její druhý vstup do žhavé zóny.

S bosýma nohama se odvrátila od zrcadla a otočila se ke dveřím, které vedly do R2. Oknem prosvítalo tlumené modré světlo – ultrafialové záření, které likviduje genetický kód virů a brání jim tak v množení.

Když procházela do R2, uvědomila si, jak obtížně jdou dveře otevřít. Způsoboval to podtlak. Vnímala i lehký průvan kolem ramen, když vcházela do žhavé zóny. Ten vznikal díky nasávání, jež mělo zabránit jakémukoli nežádoucímu přenosu choroboplodného zárodku vzduchem do jiného oddělení. Zavřela za sebou. Byla v R2. Její tvář se koupala v modrém světle. Prošla sprchou s ultrafialovým světlem. Na poličce leželo mýdlo a obyčejný šampon. Nancy prošla sprchou do koupelny, kde na poličce našla čisté bílé ponožky. Natáhla si jeden pár na nohy a zatlačila na další dveře vedoucí do R3.

Této místnosti se říkalo přechodová. Byl tu stůl s telefonem a umyvadlo. Na podlaze poblíž stolu stála válcovitá krabice z voskovaného kartónu. Byl to známý kontejner na biologicky nebezpečný materiál, kterému se běžně říkalo „pouzdro na klobouky“ či „hrnec na zmrzlinu.“ Na jeho stěnách byly vyznačeny symboly pro infekční materiál. Tři červené, špičaté okvětní lístky květu upozorňují, že se v takto označeném pouzdře skladují a převážejí životu nebezpečné infekční materiály. Tohle pouzdro na klobouky bylo ale prázdné, nejspíš tu sloužilo jako židle. Nancy našla krabici s chirurgickými rukavicemi a plastické pouzdro s dětským pudrem. Napudrovala si ruce a vklouzla do rukavic. Poté vzala roli lepící pásky a odtrhla několik pruhů. Postupně je přilepila na hranu stolu. Pak začala oblepovat sebe. Brala postupně jeden proužek za druhým a přilepovala si rukavice k rukávům tak, aby toto spojení bylo skoro neprodyšné. Potom si přilepila ponožky ke kalhotům. První ochranná vrstva proti množícímu se vetřelci se uzavřela.

Podplukovník Johnson vešel z R2 také v chirurgické kombinéze. Vzal si rukavice a přilepil si je k rukávům, to samé udělal s ponožkami.

Nancy se otočila doprava a v technické místnosti našla svůj skafandr pověšený na stojanu. Biologický ochranný oblek Chemturion nesl na hrudi její jméno: JAAXOVÁ. Tomuto obleku se také říká modrý, protože touhle barvou přímo září. Je to těžký tlakový plastikový skafandr, který odpovídá přísným vládním normám pro práci s vysoce infekčními, vzduchem přenosnými viry.

Rozepla oblek, sňala ho z věšáku, rozložila ho na betonové podlaze a strčila do něj nohy. Pak ho na sebe natáhla, až její paže vklouzly do rukávů a prsty do rukavic. Hnědé rukavice ze silné kůže byly k rukávům upevněny těsnícím kroužkem a představovaly pro ni tu nejpodstatnější bariéru mezi ní a Ebolou. Ruce a paže byly přece tou nejzranitelnější částí celého obleku, muselo se s nimi pracovat. Ty dlaně budou manipulovat s jehlami, noži i ostrými úlomky kostí. Za údržbu svého skafandru si nese každý zodpovědnost, stejně jako výsadkář ručí za svůj padák. Nancy byla nejspíš trochu rozčilená, a tak oděv nezkontrolovala tak důkladně, jak by měla.

Podplukovník Johnson jí krátce vysvětlil celý postup a pak jí pomohl nasadit helmu. Je vyrobena z lehkého a pružného plastiku. Johnson si Nancy naposledy prohlédl za průhlednou zornicí. Byl zvědavý, jak se cítí.

Nancy začala zapínat naolejovaný zip na hrudi. Při zatahování vydával zvláštní zvuky připomínající výstřely. V okamžiku, kdy uzavřela skafandr, zamlžila se jí zornice. Otočila se ke zdi a sňala z ní žlutou spirálově stočenou vzduchovou hadici a zastrčila ji do skafandru. Ozval se sykot proudícího vzduchu. Její oblek nabobtnal, ztvrdl a suchý vzduch odnesl i nejmenší částečky mlhy na jejím průhledu.

Po ústavu se říká, že se nedá předem odhadnout, kdo ve skafandru zpanikaří. Stává se to pořád, ale hlavně nezkušeným nováčkům. V okamžiku, kdy helma skryje nováčkovu tvář, začnou mu v očích probleskovat jiskry strachu, počne se potit, rudne, snaží se oblek otevřít, aby získal trochu čerstvého vzduchu. Pak ztratí rovnováhu a zhroutí se na podlahu. Začne křičet a vřískat uvnitř skafandru. Prožívá stejný pocit, jak by se dusil na záchodě.

Poté co Johnson pomohl Nancy zavřít ochranný oblek, podíval se jí do očí a pátral po neklamných známkách paniky. Pak si sám navlékl vlastní skafandr. Když zkontroloval všechny uzávěry a byl připravený na vstup do zóny, podal Nancy pitevní nástroje. Působila klidně a vyrovnaně. Obrátili se čelem k nerezovým dveřím a chvilku jen tak postávali. Tyto dveře vedly přímo do R4. I na nich byla přilepena plastiková tabulka s biologickými symboly a varováním.

Pozor

Biohazard

Nevstupujte bez tlakového oděvu

Mezinárodní symbol pro biologicky nebezpečné oblasti a materiál, který najdete na všech dveřích USAMRIID při přechodech mezi jednotlivými odděleními s různou úrovní rizika, představuje třílistou rudou květinu vzdáleně připomínající trojlistec.

Přechodová vzduchová komora do R4 je zcela nevýrazná místnost, ale setkávají se tu vlastně dva světy. Žhavé mikroorganismy se tady dotýkají normálního života. V této zóně není ani úplně sterilní prostředí, a právě tak nelze říci, že by bylo infekční. V USAMRIID v těchto komorách dokonce pěstují květiny.

Nancy se zhluboka nadechla a plně se soustředila. Začala kontrolované dýchat a uplatnila přitom svůj výcvik z bojových sportů. Lidé před vstupem do žhavé zóny přes ocelové dveře většinou provádějí své malé rituály. Někteří se pokřižují, jiní zase nosí amulety či přívěsky, i když je to zcela proti předpisům, které dovolují vnést do zóny pouze své tělo, a to jen v chirurgickém obleku. Doufají, že jim amulety pomohu zahnat žhavý mikroorganismus v případě, že by došlo k roztržení skafandru.

Nancy odpojila vzduchovou hadici a otevřela západku na ocelových dveřích. Vešla do vzduchové komory, Tony Johnson ji následoval. Vzduchotěsnou komoru vyrobili celou z nerezavějící oceli. Natáhli tu rozvody pro vodu a různé chemikálie. Říkalo se tomu Dekon-sprcha. Dekon znamená prostě dekontaminaci.

To už se za nimi dveře zavřely. Nancy otevřela ty druhé dveře na vzdálenější straně přechodové komory. Společně se svým šéfem vstupovala do žhavé zóny.

Totální nasazení

26. ZÁŘÍ 1 983, 13.30

Stáli v úzké panelové a zcela uzavřené chodbě, z níž se dalo vstupovat do různých místností. Žhavá zóna představovala bludiště. Všude ze stěn volně visely žluté vzduchové hadice. Na stropech byly umístěny poplachové majáky, které by se v případě zhroucení klimatizace rozblikaly. Veškeré zdi byly natřeny tmavou epoxidovou žlutí a všechny elektrické vývody pečlivě utěsněny a oblepený kolem dokola zvláštní lepkavou hmotou, aby se žhavý agens nemohl při nekontrolovaném úniku dostat do elektrického vedení. Nancy se natáhla pro vzduchovou hadici a připnula se k ventilaci. Neslyšela nic než syčení vzduchu v helmě. Byl to takový rámus, že se spolu ani nepokoušeli promluvit.

Otevřela kovovou skříň, v níž se rozzářilo modré světlo. Vyndala z ní žluté gumové boty, které jí připomínaly holínky. Vklouzla do nich. Mrkla na Johnsona a zachytila jeho pohled. Jde se na věc, šéfe.

Odepjali hadice a prošli halou ke dveřím do opičince. Uvnitř podél zdí naproti sobě stály dvě řady klecí. Jaaxová i Johnson se znova připnuli k ventilaci a dívali se do klecí. V jedné řadě byly izolovány dvě opice představující odborně řečeno kontrolní vzorek. Nebyly očkovány virem Ebola a zatím vypadaly zdravě.

Jakmile se v místnosti objevili dva důstojníci v ochranných oblecích, opice se mohly zbláznit. Vždycky na lidi ve skafandrech reagovaly zvýšenou nervozitou. Zběsile létaly po klecích a mlátily do mříží. Vrčely, vřískaly a pištěly. Třely se o přední stranu klece, pak se zase stahovaly dovnitř, mlátily do dvířek a hučely. Celou dobu pozorovaly ostražitýma očima Jaaxovou a Johnsona. Klece měly speciálně propracované západky, aby se nestalo, že by opice obratnými prsty náhodou otevřely dveře. Nancy si pomyslila, že tahle zvířátka jsou pěkní uličníci, kteří se za mřížemi dosti nudí.

Druhá strana klecí však byla až nezvykle tichá. Tam totiž stály klece s Ebolou. Všechny opice v této řadě byly infikovány virem. Většina z nich působila pasivně, tiše a odevzdaně, avšak jedno nebo dvě zvířata byla zcela viditelně na konci sil. Jejich imunitní systém se již zhroutil a proměnil se v nepotřebný balast. Většina opic sice zatím nevypadala jako vážně nemocná, ale už ztratila svoji ostražitost a obvyklou vysokou energii. Neměly ani zájem se pohnout, a dokonce ráno nepozřely ani sousto normálně velice oblíbených opičích sušenek. Seděly v klecích bez pohybu a pozorovaly oba lékaře bez jakéhokoliv výrazu tváře.

Právě tyto opice byly infikovány nejžhavějším virem na světě. Byl jím kmen Mayinga Ebola Zaire, který byl izolován z tkání mladé ženy Mayingy N., jež zemřela na virovou infekci 19. října 1976. Pracovala jako sestra v nemocnici v Zairu a pečovala o jednu příslušnici katolického řádu, která také zemřela na Ebolu. Jeptiška vykrvácela v těsné blízkosti sestry Mayingy a o pár dní později onemocněla i ona. Zemřela stejně jako její pacientka. Některé její krevní vzorky skončily ve Spojených státech. Virový kmen, který dříve žil v její krvi, teď přežíval v malých skleněných ampulích skladovaných ve specializovaných mrazicích boxech Institutu při teplotě –100 °C. Tyto mrazáky byly opatřeny visacími zámky, označeny květinami symbolizujícími biologické riziko, zapečetěny lepicími páskami a vybaveny poplašným systémem. První linií obrany před biologickým útokem je právě lepicí páska. Zalepují se jí praskliny. Dá se dokonce říct, že nebýt lepicí pásky, nikdy by se nedalo biologické uzavřené oddělení provozovat.

Gene Johnson rozehřál několik kapek zmrazené krve sestry Mayingy a poté ji naočkoval opicím. Po prvních příznacích nemoci jim začal podávat léky v naději, že budou s virem bojovat. Ale žádné látky nezabíraly.

Nancy s Tony Johnsonem prohlíželi opice. Postupovali od jedné klece k druhé, dokud nenašli první opice, které zkolabovaly a vykrvácely. Shrbená zvířata krvácela ve svých klecích z nosu, měla skelné, polootevřené oči s rozšířenými zornicemi. Žádný výraz ve tváři, dokonce se nedala najít ani stopa po bolesti či konečné agónii. Spojovací tkáně pod kůží byly virem zcela zničeny, takže došlo k jejímu pokroucení. Dalším důvodem pro zcela neobvyklou zvířecí grimasu bylo úplné zničení těch částí mozku, v nichž leží centra ovládající lícní svaly. Červené oči, tvář připomínající masku a krvácející nos jsou neklamným znamením virové nákazy Ebolou, jak u člověka, tak u primátů. Je to přímý důsledek závažného poškození mozku a měkkých tkání pod kůží. Grimasa opice zasažené Ebolou připomíná představu, že to zvíře spatřilo něco, co vůbec nedokázalo pochopit. Určitě to ale nebyla vidina opičího nebe.

Nancy Jaaxová pocítila první záchvat nejistoty. Rozrušil ji pohled na mrtvá a trpící zvířata. Jako veterinář byla přesvědčena, že je její povinností zvířata léčit a snižovat jejich utrpení. Jako vědec ale cítila, že je povinována pokračovat v lékařském výzkumu, aby mohla zmírnit utrpení nemocného člověka. I když jako dítě vyrůstala na farmě, kde její otec choval domácí zvířata na porážku, nikdy se nedokázala úplně vyrovnat s jejich smrtí. Jako holka obrečela i krásného býčka, který dostal ocenění na výstavě, když ho táta poslal na jatka. Milovala totiž zvířata mnohem víc než lidi. Tím, že složila lékařskou přísahu, slíbila chránit životy zvířat, ale zároveň bylo její povinností zachraňovat lidské životy. Čas od času se stávalo, že se obě její poslání dostávala do rozporu. I teď se musela přesvědčovat, že cílem tohoto výzkumu je nalézt lék proti Ebole, který zachrání mnoho lidských životů a třeba odvrátí od lidského pokolení strašlivou tragédii. Pocit nejistoty na chvíli zmizel, ale ne úplně. Na emoce ale stejně nezbýval čas.

Johnson Jaaxovou celou dobu pečlivě pozoroval. Teď měla vyjmout zvíře z klece. Manipulovat s možná jen omámenou opicí je na oddělení R4 zatraceně riskantní operace, protože se opice může vzbudit a má přece zuby, jimiž dokáže pořádně kousnout. Navíc jsou opice neuvěřitelně silné a mrštné. Zvířata, která se používají v laboratořích pro výzkumy, nejsou malé opičky na hraní. Jsou to velké, divoké opice z tropické džungle. Kousnutí zvířetem nakaženým Ebolou by mohlo mít přímo osudové důsledky.

Nancy si nejdříve opici prohlížela přes mříže. Byl to obrovitý samec a zdálo se, že je opravdu mrtvý. Přesto pocítila záchvěv nervozity, když si všimla jeho špičáků. Stály opravdu za to. Normálně se opicím špičáky z bezpečnostních důvodů vyštipují, z nějakého důvodu se to však u tohoto kusu nestalo. Prostrčila paži v rukavici do klece a zatahala opičáka za palec. Bedlivě sledovala případný pohyb jeho očí. Ani se nepohly a dál zíraly do jednoho místa.

„Pokračujeme, otevřít klec,“ přikazoval podplukovník Johnson. Musel křičet, aby přehlušil hukot vnitřní ventilace skafandru.

Odemkla klec a nechala dvířka dokořán. Nejdříve si opičáka znova pečlivě prohlédla. Ani to nejmenší svalové chvění. Ten opičák to měl zcela evidentně za sebou.

„Dobře. Pokračujte. Vytáhněte ho ven,“ zvolal Johnson.

Natáhla se dovnitř, chytla samce za horní končetinu a otočila ho tlamou na druhou stranu jako pojistku proti kousnutí, kdyby se náhodou ještě vzbudil. Pak zatáhla za jeho paži, držela ji tak, aby s ní nemohl hýbat. Vytáhla opici ven z klece.

Johnson popadl opičákovu nohu a společně ho uložili do pouzdra na klobouky. Pak, pomalu se šourajíce v ochranných oblecích, odnesli biokontejner do pitevny. Dva lidští primáti přenášeli dalšího příslušníka stejné čeledi. Ti první byli páni zeměkoule, nebo aspoň věřili, že jimi opravdu jsou, zatímco bratránek pána zeměkoule býval mrštným obyvatelem korun pralesa.

Oba dva druhy, člověk i opice, teď ale musely čelit jiné životní formě. Mnohem starší a účinnější, než byl kterýkoli z těch dvou. Zvláštní formě života, která mohla žít v jejich krvi.

Jaaxová s Johnsonem vyšli pomalu z místnosti. Dvakrát zahnuli doleva a vstoupili do pitevny. Položili opici na stůl z nerezavějící oceli. Kůže samce byla pokryta vyrážkou s červenými skvrnami, které byly v jeho řídkém ochlupení dobře patrné.

„Rukavice,“ upozornil ji Johnson.

Přes rukavice skafandru si natáhli si nové, latexové rukavice, takže v tomto okamžiku už měli na sobě tři ochranné vrstvy rukou: vnitřní chirurgické rukavice, pak ty patřící k oděvu a teď i ty vnější.

„Nejdříve kontrola. Nůžky, hemostat.“ Johnson položil nástroje vedle sebe na přední okraj stolu. Každý z nich byl očíslován a on teď ta čísla postupně vyvolával.

Dali se do práce. Johnson otevřel opici chirurgickými nůžkami, zatímco Jaaxová mu asistovala. Pracovali velmi pomalu, s neobvyklou pečlivostí a pozorností. Nepoužívali žádné ostré nástroje, protože skalpely a jiné ostré předměty jsou v žhavé zóně smrtelně nebezpečné. Skalpelem snadno proříznete rukavice, říznete se do prstu a ještě dřív, než pocítíte jakoukoli bolest, proudí už žhavý agens ve vaší krvi.

Nancy mu podávala nástroje a uvnitř pitvaného zvířete odsávala malou houbou přebytečnou krev a podvazovala cévy. Opičákova tělní dutina v nich musela vytvářet představu krvavého jezera. Byla to krev Eboly vylévající se na všech místech uvnitř tohoto mrtvého jedince. Všude nacházeli krevní sraženiny. Játra vykazovala silný otok, Nancy si všimla i krvácení do střev.

Musela si připomínat, aby pracovala pomaleji. Snad opravdu pohybovala rukama příliš rychle a neobratně. Pořád si v duchu domlouvala, aby zůstala ostražitá a soustředěná. Hlavně aby bylo vidět na pitevní pole. Musí to být čistá práce, přesvědčovala sebe samu. Výborně, a teď hemostat. Zasvorkovat tuhle cévu, protože ještě krvácí. Přestávka a opláchnout rukavice. Nancy skoro cítila i přes rukavice, jak jí po rukách proudí krev s Ebolou. Vnímala, že jsou vlhké a kluzké, i když její dlaně byly čisté a suché a napudrované dětským zásypem.

Vytáhla ruce ze zdechliny a opláchla si je v nádobě s dezinfekčním roztokem EnviroChem zabíjejícím viry. Tekutina svojí barvou připomínala japonský zelený čaj. Když si Nancy oplachovala rukavice, roztok zhnědl příměsí opičí krve. Nancy celou tu dobu vnímala syčení vzduchu kolem svého těla. Připadalo jí, že slyší vlak podzemní dráhy vjíždějící právě do tunelu.

Virus je malá částice složená z membrán a bílkovin. Uvnitř se nachází jedno nebo více vláken DNA či RNA. Tyto nukleové kyseliny jsou složené z velkých molekul a nesou „softwarový“ program pro množení viru. Někteří biologové klasifikují viry jen jako „určité formy života“, protože se nedá jednoznačně prohlásit, zda skutečně žijí. Jejich životní projevy jsou nejednoznačné, nejsou to ani neživé částice, ale ani klasické živé organismy. Jejich existence stojí kdesi na hranicích mezi živými a neživými součástmi přírody. Viry přebývající mimo buňky jsou naprosto neškodné, jsou to v podstatě neživé struktury, které dokonce mohou krystalizovat. Virové částice v krvi či v hlenu se také mohou zdát neškodné, ale ony čekají na příležitost. Mají lepkavý povrch a jakmile se někde v okolí objeví vhodná buňka a dotkne se viru, spojí se lepkavé povrchy obou jedinců. Virus se na buněčném povrchu pevně uchytí. Buňky dokážou rozeznat, že se k nim přilepila cizorodá částice, a snaží se ji pohltit a zničit. Jakmile se ale virus dostane dovnitř, začne plnit úlohu trojského koně. Zapne svůj genetický kód a začne se množit.

Virus je parazit, který nemůže žít sám o sobě. Umí se jen kopírovat a množit uvnitř hostitelské buňky. Využívá nejen její stavební látky, ale především buněčné metabolické továrny. Veškeré živé organismy hostí ve svých buňkách viry. Dokonce i u hub a bakterií najdeme některé viry, které příležitostně zničí svého hostitele. Ano, je to tak. Dokonce i některé nemoci mají své vlastní choroby. Virus vyrábí své vlastní kopie uvnitř buňky tak dlouho, dokud jich není hostitelská buňka plná a nepraskne. Zárodky se valí ven. Viry však také mohou procházet buněčnou stěnou. Tento způsob připomíná tak trochu kapání kohoutku. Jedna kapka, jedna kopie. Jedna kapka, jeden virus. Podobným způsobem se replikuje virus AIDS. Buňka pracuje jako kohoutek do té doby, než je úplně vyčerpána, strávena a zničena. Pokud je takto zničeno určité množství buněk, hostitel hyne. Virus ale samozřejmě nechce svého živitele zabít. Není to rozhodně v jeho zájmu, protože tím také může skončit jeho množení, pokud se mu nepodaří rychle přeskočit z umírajícího hostitele do nového.

Genetický kód Eboly je vepsán do jednoduchého vlákna RNA. Tato molekula je považována za nejstarší a nejprimitivnější kódovací mechanismus živých organismů. Prapůvodní zemský oceán, který vznikl nedlouho po utvoření Země před čtyřmi a půl miliardami let, nejspíše oplýval mikroskopickými formami života na bázi RNA. To by prakticky znamenalo, že Ebola je nějaká starodávná forma života, pravděpodobně tak stará jako je sám život ve vesmíru. Dalším důvodem, proč se domníváme, že virus Ebola představuje prapůvodní formou života, je skutečnost, že nedokážeme určit, zda opravdu žije či se jen rozmnožuje.

Viry můžeme považovat za živé organismy jen v době, kdy se množí, ale v ostatním smyslu slova jsou to neživé součásti přírody. Malé struktury, které v určitých ohledech připomínají čistě mechanické stroje. Nejsou o nic živější než hydraulické kladivo. Viry jsou považovány za molekulární žraloky požírající své okolí bez jakéhokoli rozmyslu. Tyto kompaktní, logické, naprosto sobecké a nezastavitelné formy života jsou určené jen k tomu, aby vytvářely své vlastní kopie. A příležitostně to umí s přímo ohromující rychlostí. Viry si ve svém kódu nesou jen jeden příkaz. Množit se.

Hlavně čisté pole, čistou práci, nutila se Nancy k pozornosti. Žádnou krev, žádnou krev. Já ji nesnáším.

Kdykoliv vidím kapku krve, představuji si miliardu různých virů. Pauzu a opláchnout rukavice. Zpomal. Podívej se na Tonyho ochranný oblek. Zkontroluj ho.

Skafandr svého kolegy musíš zkontrolovat velmi pozorně. Musíš najít každou prasklinu, i tu sebemenší dírku. Musela se o něj přece starat stejně jako matka dohlíží na své děti. Neustálá kontrola zázemí byla tady na R4 naprosto nezbytná.

Mezitím také Johnson kontroloval její ruce. Pozoroval a hodnotil každičký její pohyb, drobné chyby i zbrklé zacházení s nástroji. Zajímalo ho, co by dělala, kdyby jí něco upadlo.

„Rongeur,“ požádal ji o kleště.

„Cože?“ nerozuměla mu, co chce.

Ukázal na hadici, aby ji přiškrtila. Nancy ji zmáčkla u jejího ústí. Proud vzduchu se zpomalil, oblek splasknul a hukot na okamžik přestal. Naklonil se k ní a opakoval svou žádost. Podala mu kleště, kterým se říkalo rongeur. Je to francouzský termín pro „hlodavce“. V našem případě bychom řekli louskáček, který se používá na otvírání lebky.

Dostat se do mozkové dutiny v R4 je vždycky skoro o život. Kosti na opičí lebce jsou tvořeny silnou kostěnou hmotou a drží pevně pohromadě. Normálně se části kostí odřezávají elektrickou pilou, ale tu nelze v R4 použít. Při práci odletují úlomky lebečních kostí i kapky krve. Ve vzduchu vzniká aerosol. Nikdo přece nemůže chtít, aby ve žhavé zóně volně poletovaly infekční zárodky, i když se tu nosí ochranné obleky. Podobný aerosol by byl v tomto prostředí až příliš nebezpečný.

Pak kleštěmi rozkřápli lebku za nepříjemného praskání kostí. Následovalo vyjmutí mozku, očních bulv i míchy. Všechny tkáně skončily v konzervačním roztoku.

Johnson podával Nancy nádobu se vzorky, když se náhle zastavil a začal ukazovat na její pravou rukavici.

Podívala se na ruce. Byly potřísněné krví. Zároveň se ale dívala na opravdovou trhlinu přes celou dlaň na vnější rukavici.

Okamžitě si ji strhla. Hlavní ochranné rukavice vlastního skafandru se zbarvily krví. Začala jí stékat po vnějším rukávu ochranného obleku. Tak to je opravdová paráda! Fakt, paráda! Mám teď Ebolu všude na svém skafandru!

Nancy si rukavici skafandru okamžitě opláchla v dezinfekčním roztoku. Najednou svítily mokrou čistotou. Přesto v ten samý okamžik ale pocítila, že její dlaně pod dvěma dalšími ochrannými vrstvami jsou podivně chladné a kluzké. Do vnitřní rukavice se dostalo něco mokrého. Okamžitě ji napadlo, že praskla i vnitřní rukavice. Pokud ano, pak musí mít trhlinu i ta vnější, proto si ji začala pečlivě prohlížet. A tu díru uviděla prakticky okamžitě. Rukavice praskla na zápěstí. Nancy se začaly potit dlaně. Hned si také uvědomila situaci, která by mohla nastat, kdyby se infikovaná krev dostala k řezné ráně na dlani ze včerejška. Ukázala na rukavici a vyhrkla směrem k Tonymu: „DIRA!“ Johnson se k ní sklonil a pečlivě kontroloval rukavici. Nancy z výrazu jeho tváře poznala, že je nemile překvapený. Podíval se jí do očí a ona poznala, že i on má strach.

To ji vyděsilo. Zuřivě začala palcem ukazovat ke dveřím: „Musím odtud! Můžeme skončit?“

„Trvám na tom, že musíte pryč! Já zajistím oblast a přijdu za vámi.“

Zdravou levou rukou se odpojila od ventilace a téměř se rozběhla k přechodové komoře s pravicí nehybně visící podél těla. Nechtěla s ní za žádných okolností hýbat, protože při každém sebemenším trhnutí se jí zdálo, jak uvnitř rukavice něco šplíchá. Hrůza ji úplně ohromila. Jak dokáže jednou rukou stáhnout ty zatracené holinky? Skopala je z nohou, odletěly přes celou chodbu. Rozrazila dveře přechodové vzduchové komory, vstoupila dovnitř a práskla za sebou dveřmi.

V komoře zatáhla za řetěz visící ze stěny. Bylo to zařízení spouštějící dekontaminační sprchu. Celá procedura trvá sedm minut, musí se absolvovat až do konce, a nesmí být za žádných okolností přerušena. I chemikálie potřebují čas, aby si dokázaly s viry poradit. Nejdříve se otevřely vodní trysky, které spláchly krev z povrchu obleku. Pak se zastavily. Následovala sprcha EnviroChemem. Ze všech trysek na stropě i po stěnách se na ni valila dezinfekce, která dokáže očistit její skafandr. Samozřejmě že pokud už nějaký zárodek žil uvnitř její rukavice, žádná chemická sprcha jí od něj nepomůže.

Uvnitř komory nesvítilo žádné světlo, vládlo tu přítmí, skoro tma. Byla to doslova a do písmene šedá zóna. Pořád myslela na to, proč musela také odložit hodinky. Takhle si vůbec nedokázala spočítat, jak dlouho bude ta nekonečná sprcha ještě trvat. Průhled její helmy se začal rosit chemickou mlhou. Připadala si jako řidič vozu, který se dostal do silného lijáku a stěrače nefungují. Hergotkrucipísekdoprdele! pomyslela si.

V ústavu je zřízeno speciální biologicky uzavřené nemocniční oddělení R4, kterému se říká Basa. Pacient tu může být ošetřován lékaři a sestrami ve skafandrech. Když se člověk dostane do přímého kontaktu se žhavým mikroorganismem, strčí ho do Basy, a pokud to nepřežije, přijde jeho tělo do místní biologicky uzavřené márnice R4 známé pod označením Ponorka. Vojáci v ústavu tak této místnosti říkají proto, že její hlavní dveře ze silné oceli připomínají průlezy v ponorkách.

„Do prdele!“ zavrčela polohlasně. „Teď mě pošlou do Basy! Tony napíše hlášení o nehodě, zatímco já budu bojovat s Ebolou. A za týden, to už budu na márách v Ponorce! Kruci! Jerry se ještě nevrátil z Texasu. A já ani nedošla do té banky a v domě už není ani dolar! O děti se stará paní Tarpanová, a potřebuje dostat zaplaceno! Nebyla jsem ani nakupovat! V domě není ani kousek jídla. Co budou děti jíst, když mne pošlou do Basy? Co s nimi dnes večer bude? Do prdele! Do prdele! Do prdele!“

Sprcha se konečně zastavila. Nancy otevřela dveře a vešla do přední místnosti. Během okamžiku se vysoukala ze skafandru, sklepala ho ze sebe a odhodila ho na zem. Na betonovou podlahu z něj začala kapat voda.

Jakmile začala vytahovat paži z rukávu skafandru, všimla si, že celý rukáv chirurgické rukavice je mokrý a vnitřní rukavice rudá.

Ani rukavice skafandru nezůstala od praskliny ušetřena. Krev s Ebolou omývala její vnitřní rukavici. K její kůži už zbýval jen pověstný krůček. Průhledná a slabá chirurgická gumová rukavice tvořila poslední zábranu. Nancy dokonce viděla i svoji náplast. Jen kousek pod stopami po infikované krvi. Její srdce začalo bít na poplach a málem se jí zvedl žaludek. Cítila, jak se jí stáhly žaludeční stěny a začalo se jí nedostávat vzduchu. Klasický dávicí reflex. Pocitu na zvracení se jen těžko můžete vyhnout, když zjistíte, že jste byl nedostatečně chráněn proti infekčnímu zárodku patřícímu do rizikové skupiny 4.

Nancyina mysl se rozjela na plné obrátky. Kruci! Co teď? Moje rukavice zůstala nedekontaminovaná! Je na ní krev s Ebolou! Proboha! Jak mám postupovat? Co stojí v předpisech?

V přechodové komoře už ale spustily trysky, modrý ochranný oblek Tony Johnsona se tedy pohyboval ve sprše. Začal svůj cyklus dekontaminace. Až za sedm minut jí dokáže poradit, jak dál.

Hlavní otázka, která teď Nancy trápila, zněla, zda krev pronikla až k řezné ráně. Pět nebo deset kapek infikované krve mohla snadno sebemenší dírka v chirurgické rukavici propustit. Bylo by jich až dost na to, aby spustily své explozivní množení. Ten zmetek se mohl začít množit! Nancy došla k umyvadlu a strčila dlaně pod kohoutek, aby z nich smyla poslední krev. Voda ji odplavovala do jímky, pod níž byly umístěny zvláštní tanky, kde se převařovala veškerá odpadní voda.

Pak Nancy začala velice jemně stahovat poslední rukavici lehoučkým tahem za její lem. Její ruka s nenalakovanými, nakrátko ostříhanými nehty a s náplastí na dlani ztratila už i tu nejposlednější ochrannou vrstvu.

Spatřila, že se jí na dlani smísila nějaká krev s dětským pudrem.

Bože, prosím, prosím, ať je to moje krev\

Ano,… byla to její vlastní krev, která promokvávala okolo obvazu. Nikde na svých rukou nespatřila krev toho opičáka.

Pod kohoutkem začala poslední rukavici naplňovat tekoucí vodou. Nafukovala se jako vodní balón. Nancy si s hrůzou dobře uvědomovala, že kdyby voda z rukavice někde protékala ven, byl by to neklamný znak, že její život se neodvratně chýlí ke konci. Rukavice ale pořád bytněla a držela. Nikde žádný otvor.

Pak se Nancy už podlomila kolena. Opřela se o zeď a sesula se podél ní na podlahu. Cítila, jak se jí stáhnul žaludek. Posadila se na pouzdro na klobouky, na onen přepravní kontejner, který tady sloužil jako židle. Rozhodila nohy a opřela se o zeď. Přesně v této poloze ji našel Tony Johnson, když vyšel z přechodové komory.

Zpráva o nehodě vyústila v závěr, že major N. Jaaxová nebyla vystavena přímým účinkům viru Ebola. Spodní rukavice zůstala neporušená, a protože platil všeobecný názor, že tento zárodek je přenášen pouze krví a tělesnými výměšky, neexistovala žádná možnost, jak by virus mohl vstoupit do jejího krevního řečiště i navzdory tomu, že měla infikovanou krví potřísněný celý skafandr. Unikla Base skutečně v posledním okamžiku a večer se vrátila domů. Nancy Jaaxová opravdu málem chytila Ebolu od mrtvého opičáka, kterého infikovali virem od dívky jménem Mayinga, kterou zase pro změnu nakazila jeptiška, která zkolabovala a vykrvácela před lety kdesi v zairské džungli.

Nancy hned večer volala Jerrymu do Texasu: „Hádej, co se stalo? Měla jsem takový malý problém. Málem jsem si zkusila sama na sobě, jak vypadá Ebola.“ Pak mu vyprávěla, co se stalo.

Jerry se rozlítil: „Do háje! Nancy! Já ti to říkal, aby sis s tím virem nic nezačínala! Ta prokletá Ebola!“ A pak začalo desetiminutové kázání o riziku práce s žhavými mikroorganismy. A na Ebole si dal zvlášť záležet.

Nancy zůstala klidná a neodporovala mu. Uvědomila si, že se na ni nezlobí, jen má přirozený strach. Nechala Jerryho vypovídat, a když se už dostal na konec svého proslovu, řekla mu, že je skálopevně přesvědčená, že příště už bude vše v nejlepším pořádku.

Nakonec byl Jerry překvapen, jak jeho manželka bere celou tu událost klidně a vyrovnaně. Kdyby byl z rozhovoru s Nancy vycítil jakýkoli náznak nějakého rozrušení, býval by toho večera odletěl okamžitě domů.

Experiment Ebola neskončil úspěšně. Žádný z léků neměl na virus ani ten sebemenší účinek. Všechny opice infikované Genem Johnsonem uhynuly bez ohledu na to, zda dostávaly různé léky či ne. Ano, všechna zvířata zkolabovala a vykrvácela. Ten virus opice absolutně vykrvil. Byl to nekompromisní a neodvratitelný zabiják. Jediný, kdo pokusy přežil, byla ona dvě kontrolní zvířata. Dvě zdravé, neinfikované opice žijící v klecích naproti nemocným. Kontrolní jedinci nebyli infikováni, a tak se předpokládalo, že neonemocní. Ale po dvou týdnech po hrůzostrašné historce s prasklou rukavicí se v oddělení Ebola přihodila zdrcující a děsivá událost. U dvou kontrolních kusů se objevily červené oči, krvavé nozdry a nakonec zkolabovaly a vykrvácely. Tyto opice nebyly nikdy přímo infikovány a NIKDY se nedostaly do přímého kontaktu s nemocnými jedinci. Byly od nich odděleny volným prostorem.

Pokud zdravý člověk stojí na druhé straně místnosti proti nemocnému s AIDS, virus HIV není nikdy schopen překonat volný prostor a vzduchem infikovat nového hostitele. Ebola ale celou místnost přeskočila. Přenos probíhal rychle, neodvratně a zcela neznámým mechanismem. Nejpravděpodobnější se zdálo, že zvířata virus vdechla.

„Nějak se tam dostal,“ připustila Nancy Jaaxová, když mi po několika letech vyprávěla o všech těchto událostech. „Opice plivají a dáví zbytky potravy. Když ošetřovatelé myli klece proudem vody z hadic, pravděpodobně způsobili vznik aerosolových kapének. Ty se zřejmě volně šířily vzduchem. A tehdy jsem pochopila, že se Ebola může také přenášet vzduchem.“

Řeka Ebola

1976 NA ROZHRANÍ LÉTA A PODZIMU

6. července 1976 zkolaboval pět set mil na severozápad od Mount Elgonu v jižním Súdánu na rozhraní deštného pralesa muž, kterému se mezi lovci viru Ebola říká Yu. G. Zemřel, poté co vykrvácel ze všech tělních otvorů. O této první přesně určené oběti nákazy neznámým virem se mluví pouze v iniciálách.

Pan Yu. G pracoval jako skladník na bavlníkových plantážích v městečku Nzara. Počet obyvatel v Nzaře v současnosti značně vzrostl – město svým způsobem prožilo tu samou populační explozi, kterou mají za sebou snad všechny tropické rovníkové oblasti planety. Svým způsobem. Tuto jihosúdánskou oblast v převážné míře obývají příslušníci velkého kmene Zande. Zdejší krajina představuje překrásnou savanu s občasným stromořadím, kde akácie lemují koryta vysychajících řek. V jejich korunách poletují afričtí holubi a vrkají své písně. Mezi koryty řek roste sloní tráva, někdy i deset stop vysoká. Když zamíříte k jihu do Zairu, začne terén stoupat a vytváří první pahorkatinu, prales tam začíná houstnout podél břehů řeky. Klenba džungle se začne uzavírat a vy vstupujete do opravdového pralesa. Okolo města Nzara se rozkládají rozsáhlé plantáže bavlny, bohaté ovocné sady a těží se tu velké množství týkového dřeva. Žijí tu velmi chudí lidé, navzdory tomu, že velmi tvrdě pracují. Kmenová tradice jim navíc velí, aby udržovali velké rodiny.

Pan Yu. G. měl svůj stůl až vzadu, v místnosti plné bavlněných hadrů a pytlů. Přímo nad ním ze stropu viseli netopýři. Zda to byli zrovna oni, kdo přenášel virus Ebola, už dneska nikdo nedokáže. Virus se mohl do továrny klidně dostat zcela neznámou cestou přenosu – hmyzem uchyceným mezi vlákny. Mohly ho sem zanést i místní krysy, které ve fabrice běžně žily. Klidně se ale také mohlo stát, že virus neměl s plantážemi vůbec nic společného a pan Yu. G. se nakazil někde jinde. Nedostal se ani do nemocnice a zemřel na lůžku ve svém domku. Jeho rodina mu vystrojila typický kmenový pohřební obřad a nechala tělo volně ležet na hromadě kamenů mezi trsy sloní trávy. Jeho hrob se poté stal častým místem návštěv amerických i evropských lékařů, kteří chtěli spatřit místo, které se stalo tak významným bodem v epidemii označené později jako Ebola Sudan.

Na první oběť všichni vzpomínají jako na „tichého, nevýznamného človíčka“. Nikdy ho nikdo nevyfotografoval, a nikdo si ani nevzpomněl, jak vypadal. Nikdo ho ani pořádně neznal, ani v jeho vlastním městě. Říká se, že jeho bratr je vyzáblý dlouhán, možná že tedy i on vypadal stejně. Procházel svým životem jako nevýznamný člověk, který se stýkal jen se svou vlastní rodinou a několika spolupracovníky. Nebyl ničím zvláštní, vyjma toho, že se stal prvním známým hostitelem neznámého žhavého viru.

Jeho nemoc se začala v továrně jakoby kopírovat. Několik dní po smrti pana Yu. G. dostali další dva zaměstnanci, kteří s ním pracovali ve stejné místnosti, šok a zemřeli na masivní krvácení ze všech přirozených tělních otvorů. Mezi nimi byl i populární chlapík P. G. Na rozdíl od tichošlápka Yu. G. měl široký okruh přátel a spoustu milenek. Rozšiřoval choroboplodný zárodek po celém městě. Virová částice se snadno přenášela z osoby na osobu, zcela jednoznačně přímým dotykem i sexuálním stykem. Byla to sakramentsky rychlá infekce a snadno přenosná mezi lidmi. Virus zabil velký počet svých hostitelů. I když není zrovna v jeho přirozeném zájmu zabíjet svého hostitele, tak v tomto případě, kdy je vysoce nakažlivý a je schopen se dostatečně rychle přenést na dalšího hostitele, vlastně tak moc nezáleží na tom, co se stane s původním hostitelem. Virus se totiž dokáže po nějaký čas sám rychle množit, alespoň do té doby, než usmrtí celou populaci svých hostitelů. Většina smrtelných případů Eboly Sudan se dá odvodit jako součást infekčního řetězu od prvního článku, kterým byl tichý pan Yu. G. Kmen, který se v něm zmnožil, prakticky zdevastoval celou lidskou populaci v jižním Súdánu. Kmen, který se poprvé ukázal v městečku Nzara, se také velmi záhy rozšířil na východ do města Maridi, kde byla místní nemocnice.

Virus zasáhl špitál jako bomba. Pobíjel pacienty a jako slizký plaz pronikal z nemocnice do jejich rodin. Jak se zdá, napomohl jeho šíření i lékařský personál, neboť opakovaně používal injekční jehly. Virus se přenášel po nemocničních odděleních přes jehly, aby velice rychle napadl i samotný lékařský personál. Typickou vlastností smrtelného, vysoce přenosného a neléčitelného viru je to, že velice záhy zaútočí na lékaře a ostatní v nemocnici. V některých momentech tak medicínský systém dokonce rozšiřuje nákazu, asi jako čočka zesilující účinky slunečních paprsků na suchý troud.

Virus přetvořil nemocnici v Maridi na márnici. Přeskakoval z lůžka na lůžko, zabíjel pacienty vlevo i vpravo. Doktoři začali popisovat typické příznaky ztráty duševní rovnováhy, psychóz, ztráty osobnosti a mátožného chování. Někteří z umírajících ze sebe strhávali šatstvo a vybíhali nazí a krvácející do ulic, hledali své bližní, bez toho aby tušili, co se stalo a jak se dostali do této zoufalé situace. Nelze vůbec pochybovat o tom, že Ebola ničí významné části mozku a způsobuje psychotickou demenci. Na druhé straně je velmi obtížné odlišit její příznaky od účinků strašlivého strachu. Pokud budete uvěznění v nemocnici mezi pacienty, kteří všude okolo vás umírají, nejspíše se také pokusíte o útěk. Když navíc začnete krvácet a posedne vás úzkost, je docela dobře možné, že ze sebe strháte šaty a lidé vás začnou považovat za šílence.

Súdánský kmen se ve srovnání s kmenem Marburg vyznačoval dvojnásobnou úmrtností. Procento zemřelých dosahovalo čísla 50. Přesně tak, polovina lidí, kteří byli nakaženi, zemřela. A navíc rychle. Úmrtnost vystoupala na hranici, kterou ve středověku dosahoval snad jedině černý mor. Pokud by se viru Ebola Sudan podařilo dostat dál než jen do střední Afriky, mohl klidně během několika týdnů propuknout v Chartúmu, za pár dalších neděl by už řádil v Káhiře. Pak už by se snadno mohl přenést do Athén, New Yorku, Paříže, Londýna či Singapuru. Mohl by se dostat na libovolné místo na této planetě. Zatím se tak nestalo. Súdánská tragédie zůstala v obecném celosvětovém měřítku prakticky nepovšimnuta. Události v Súdánu mohou být bez rozpaků přirovnány k tajnému výbuchu atomové bomby. Už se nejspíš nikdy nedozvíme, zda se lidstvo ocitlo v přímé blízkosti biologické tragédie nedozírných následků.

Z neznámých důvodů začala nákaza polevovat a virus se kdesi ztratil. Jakmile začala Ebola plenit nemocnici, její personál zachvátila panika a většinou utekl do buše. Z nemocnice v Maridi se stalo epicentrum nákazy. Útěk ale byl pravděpodobně jedinou rozumnou věcí, kterou mohli lidé v nemocnici udělat. Prakticky to znamenalo konec používání kontaminovaných jehel. Nemocnice se poměrně rychle vyprázdnila a infekční řetězec se přerušil.

Existuje však ještě jeden vysoce pravděpodobný důvod, proč se virus Ebola Sudan kdesi ztratil. Zabíjel totiž tak rychle, že lidé neměli moc času předávat před svou smrtí infekční agens dál. Navíc se virus nepřenášel vzduchem. Nebyl tedy tak infekční, aby dokázal spustit epidemii v masovém měřítku. Cirkuloval v lidské krvi a dá se říct, že krvácející oběť před smrtí většinou neměla možnost dotýkat se jiných lidí. Virus tak disponoval jen omezenými možnostmi, jak si najít nového hostitele. Kdyby jej ale lidé vykašlávali do vzduchu… pak bychom byli svědky úplně jiného obrazu.

Každopádně ale nákaza virem Ebola Sudan zahubila několik stovek obyvatel střední Afriky, a to způsobem připomínajícím plamen stravující stébla slámy. Od prvního záblesku až po konečné oharky popele. Je to něco úplně jiného než nákaza AIDS, která obletěla svět. Ta spíše připomíná doutnající sloje v uhelných dolech, které nikdo nedokáže uhasit. Virus Ebola ve své súdánské podobě se vrátil zpátky do srdce africké džungle, kde bez jakýchkoli pochybností žije dodnes. Koluje v krvi neznámého hostitele, neustále připraven změnit svůj tvar, ochotný k jakékoli přeměně v novou formu s obrovským potenciálem znova vstoupit do krve lidského rodu.

Dva měsíce po súdánských událostech – psal se začátek září 1976 – se o pět set mil západně v severních oblastech Zairu nazývaných Bumba rozhořela další nákaza ještě mnohem smrtelnějšího filoviru. V této oblasti se nachází jen několik roztroušených vesniček a protéká jí řeka Ebola. Kmen Ebola Zaire se tady při svém útoku vyznačoval skoro dvojnásobným poměrem úmrtí ve srovnání s Ebolou Sudan. Najednou se zcela nevyzpytatelně vynořil z klidu džungle a s nesmiřitelnou silou zaplavil celou oblast. Do dnešního dne nebyla přesně identifikována první oběť této nákazy.

Na začátku září se nejspíš nějaký neznámý obyvatel okolí řeky Eboly dotýkal právě uloveného krvavého trupu zvířete. Mohlo to být opičí maso – lidé je tam loví pro potravu – bezpochyby mohlo stejně dobře jít o sloní či netopýří maso. Stejně tak ale mohl rozmáčknout krunýř hmyzu či ho mohl kousnout pavouk. Ať už je prvotním hostitelem jakýkoli organismus, dá se považovat za prokázané, že právě přímý krevní kontakt kdesi v džungli umožnil viru přestěhovat se do lidské bytosti. Vstupní bránou infekce se tedy mohlo stát i jen drobné říznutí na dlani neznámého.

Virus se zabydlel v církevní nemocnici Yambuku vedené belgickými řádovými sestrami. Nemocnice v džungli představovala řadu nízkých vápnem obílených domků se střechami z vlnitého pozinkovaného plechu a kostelem uprostřed. Zvonily tu zvony, zpívaly se nábožné písně a mše se sloužily v bantustánštině. U vstupní brány do areálu postávala dlouhá řada nemocných. Poctivě tu čekali, aby je sestra s injekcí v ruce zbavila horečnatého malarického třesu. Doufali, že se jim uleví.

V misii Yambuku byla také zřízena škola. Na konci srpna si místní učitel s několika přáteli vyrazil na výlet do severních oblastí Zairu. Vypůjčili si landrovera ze stanice a vydali se na sever. Pomalu projížděli vyjetými kolejemi cest a zapadali do bahna. To je pro toho, kdo cestuje po Zairu, docela normální zkušenost. Cesty, to většinou byly jen stinné stezky pro pěší ukryté hluboko ve stínu stromů. Připadali si, jako když projíždí tunelem. Nakonec se dostali k řece Ebole a překonali tok na místním převozu. Pak pořád pokračovali dál k severu. Blízko říčky Obangui se zastavili na tržišti u cesty, kde učitel koupil čerstvé antilopí maso, jeho kolega zase právě ulovenou opici. Vše pak naložili do auta. Kdokoli z cestujících se mohl opičího či antilopího masa dotknout, když vůz poskakoval po nerovných cestách.

Potom se vrátili zpět domů. Učitelova manželka podusila antilopu a všichni si na ní velmi pochutnali. Druhý den ráno se učiteli udělalo zle, a tak se, ještě než dojel do školy, stavil v nemocnici Yambuku pro injekci.

Každý den tam probíhal stejný rituál. Sestry z nemocnice položily na stůl pět injekčních stříkaček a celý den jimi očkovaly pacienty. Pouhých pět jehel sloužilo pro tyto lékařské zákroky stovkám ambulantních pacientů i rodiček. Jen čas od času sestry či jejich pomocnice opláchly jehly v horké vodě, aby z hrotů smyly krev. Daleko častěji však pokračovaly v dávkování léků od jedné paže k druhé. Bez jakékoli dezinfekce! Jedna krev se tak mísila s druhou. Jelikož virus Ebola je vysoce nakažlivý a pro zahájení procesu extrémní amplifikace v novém hostiteli stačí pouze několik virových částic, vytvořil tento postup pro jeho šíření vpravdě vynikající podmínky.

Několik dní po antimalarické injekci u učitele propukla Ebola. Stal se první známou obětí kmene Ebola Zaire. Mohl však být nakažen i právě kontaminovanou jehlou, kterou sestry použily u dřívějšího ambulantního pacienta, jenž mohl trpět prvními příznaky této virové infekce. Mohl přece stát v řadě čekajících přímo před učitelem. Zdá se tedy vysoce pravděpodobné, že právě tato osoba spustila infekční explozi viru Ebola na území Zairu. Stejně jako v Súdánu i v Zairu začalo celé nebezpečí, které mohlo teoreticky ohrozit celý svět, u jednoho, jediného infikovaného člověka.

Virová nákaza vybuchla prakticky současně v pětapadesáti vesnicích kolem nemocnice. Nejdříve zabíjela pacienty, kteří prošli vakcinací, poté si vybírala oběti mezi jejich rodinami. Zabíjela převážně ženy, které podle starých zvyků připravují zemřelé k pohřebním obřadům. Virus se prudce šířil i mezi pomocným personálem, kde nejdříve povraždil místní jeptišky, aby nakonec infikoval i belgické řádové sestry. První obětí mezi nimi se stala sestra, jež pomáhala těhotné ženě ve středních letech. Když matka umírala na Ebolu, přenesla virus na plod. Nenarozené dítě zkolabovalo a vykrvácelo do matčiny dělohy. Žena spontánně potratila a sestra, která jí při tomto groteskním porodu pomáhala, měla ruce potřísněné jejich krví. Jak krev matky, tak i plodu, se vyznačovala přímo sálající infekčností. Ošetřovatelka musela mít na rukách nějaké drobné zranění či tržnou ránu, neboť se u ní rozvinula nákaza se všemi příznaky. Jeptiška zemřela pátý den.

V Yambuku také pracovala žena, která je v historii této nemoci zapsána jako sestra M. E. Když se u ní projevily první příznaky „ľépidémie“, jak samy jeptišky začaly nemoci říkat, rozhodl kněz v Yambuku, že ji odveze do Kinshasy, hlavního města Zairu, kde se jí mohlo dostat dokonalejší lékařské péče. On sám společně s jeptiškou E. R. naložili pacientku do landroveru a dojeli do městečka Bumba, změti panelových domků a dřevěných chatrčí na břehu řeky Kongo. Na místním letišti si najali malé letadlo. Po příletu do Kinshasy odvezli sestru M. E. do nemocnice Ngaliema. Tuto také církevní nemocnici spravovaly pro změnu švédské řádové sestry. Pacientka dostala samostatný pokoj. Právě tam sestra M.E. protrpěla všechna svá soužení a odkázala duši Bohu.

Virus Ebola Zaire napadá všechny orgány a tkáně lidského těla vyjma kosterních svalů a kostí. Je to skvělý parazit, neboť dokáže přetvořit každičkou buňku těla v natrávený sliz plný virových částic. Sedm záhadných bílkovin, které drží virus Eboly pohromadě, pracuje jako neúnavný stroj, jako molekulární žralok, který požírá lidské tělo a přetváří ho v sebe sama. V krevním řečišti se začnou usazovat malé krevní sraženiny, tok životodárné tekutiny se zpomaluje a krev houstne. Sraženiny se začnou lepit na stěny cév. Jednotlivé shluky tvoří mozaiky a „zanášejí“ průměr cévy. Mozaika pomalu roste a sílí, pak se ale začíná rozpadat na drobné slepené shluky krevních tělísek. Ty pronikají do kapilár a zanáší je. Krevní sraženina cestuje cévami všude po těle a způsobuje odumírání tkání v mozku, játrech, ledvinách, plicích, střevech, varlatech, v prsních žlázách (jak u muže, tak u ženy) a všude v kůži. Na ní se začnou objevovat červené skvrny, jimž se odborně říká petechie. Termín se používá pro tečkovité krvácení z krevních vlásečnic. Ebola pak se zvláštní zuřivostí zaútočí na pojivové tkáně. Množí se i v kolagenu, hlavní stavební bílkovině, která drží orgány pohromadě. (Sedm bílkovin v obalu Eboly požírá lidské stavební bílkoviny zatím zcela neznámým biologickým mechanismem). Kolagen postupně ztrácí pružnost a mění se v houbovitou hmotu. Podkožní vrstvy odumírají a „kapalní“. Pokožka začíná překypovat mořem bílých puchýřků a malých červených skvrn. Lékaři tento příznak označují jako makulopapulární vyrážku. Připomíná tak trochu tapiokový pudink. Kůže začíná sama od sebe praskat a z trhlin začíná kapat sražená krev. Červené skvrny postupně rostou a slévají se v rozsáhlé modřiny. Kůže měkne a mění se v kaši. Při sebemenším tlaku praská.

Ústa oběti krvácejí, krev jí teče z mezizubních prostorů. I v jejích slinných žlázách se začínají objevovat první krevní sraženiny. Doslova každý otvor těla propouští krvinky, a vůbec nezáleží na tom, jak je velký. Povrch jazyka se mění v jasně rudou hmotu, která se začne odlupovat. Oběť ji může spolknout nebo vyplivnout. Říká se, že ztráta slizničního krytu jazyka patří k nejstrašnějším bolestem vůbec. Kůže jazyka se také trhá při zvracení černých zvratků. Stejně tak se loupe výstelka hrtanu a průdušnice. Mrtvá tkáň padá do plic nebo je vykašlávána s hleny. Srdce krvácí samo do sebe, jeho svalstvo měkne a v srdeční stěně se objevují první příznaky krevní sraženiny. Krev uniká ze srdečního svalu při každém úderu přímo do hrudní dutiny. Mozkové cévy se začínají ucpávat mrtvými krevními tělísky. Mozek plave v mozkovém kalu. Virus Ebola napadá výstelku očních bulv a i dovnitř oka proniká krev. Napadený může snadno oslepnout. Kapičky krve ulpívají na jeho víčkách, pláče krev, jež pak stéká z očí dolů po tvářích. Už se nesráží. Velice často dojde k mrtvici v jedné z mozkových polokoulí. Celá jedna polovina těla pak může být paralyzována, což má v případě Eboly osudové důsledky. Dokonce i když se vnitřní orgány plní srážející se tekutinou, krev, která uniká ven z těla, už tuto schopnost nemá. Připomíná zcezenou tvarohovou syrovátku. Veškeré faktory ovlivňující její srážlivost jsou ztraceny v nenávratnu. Když touto krví naplníte zkumavku a podíváte se na ni zblízka, zjistíte, že je úplně zničená. Červené krvinky odumřely a rozpadly se. Krev vyvolává dojem, jako by ji někdo našlehal v elektrickém mixéru.

Ebola zničí velké množství tkání, i když hostitel zatím přežívá. Virus způsobuje zákeřné omezené odumírání tkáně, které se začne projevovat na všech vnitřních orgánech. Játra otékají a žloutnou, měknou a praskají. Trhliny narušující buňky jdou hluboko do jaterní tkáně. Játra zcela odumírají a začínají se rozkládat. Ledviny ztrácejí funkci, protože se jejich tkáň plní krevními sraženinami s mrtvými buňkami.

V okamžiku, kdy přestanou pracovat úplně, dochází k vnitřní otravě močovinou. Slezina se mění v jednu velkou krevní sraženinu velikosti baseballového míčku. Střeva se nejspíše zcela naplní krví. Odumírá jejich vnitřní výstelka a odlupuje se. Odchází konečníkem ven společně s neuvěřitelným množstvím krve. Mužům otékají varlata a dostávají černomodrou barvu.

Z prsních bradavek ukapává krev. I semeno překypuje vysoce nakažlivými virovými částicemi. U žen zase promodrává a otéká vnější ohanbí a dochází k silnému vaginálnímu krvácení. Virus se zároveň stává katastrofou i pro těhotné ženy. Dochází k spontánnímu potratu, navíc je plod prakticky vždy sám Ebolou infikován. Narozené dítě se většinou rodí s červenýma očima a krvácejícím nosem.

Ebola ničí mozek mnohem důkladněji než Marburg. Její oběti většinou v závěrečné fázi dostávají silné epileptické záchvaty. Celé tělo se v křečích svíjí a třese, paže a nohy se vyvracejí a oční bulvy, většinou zkrvavené, se obrací v sloup. Pacientův třes a křeče mohou přispívat k šíření cákanců krve po celém okolí. Třeba právě epileptický záchvat patří k dalším způsobům, jak se Ebola snaží dosáhnout úspěchu. Virus dovede oběť do smrtelné agónie, v které člověk uprostřed závěrečného běsu rozlévá všude okolo sebe infikovanou krev a dává tak viru velkou šanci přeskočit na nového hostitele. Může to být zvláštní mechanismus přenosu.

Ebola (i Marburg) se množí tak rychle a účinně, že se napadené buňky těla mění v jakési krystalické bloky naplněné virovými částicemi. Jsou to vlastně hnízda mláďat připravených opustit buňku. Těmto útvarům se říká cihly. Cihly nebo krystaly se nejdříve vytvoří u buněčného jádra a poté se přemísťují k povrchu. Když se krystal dostane k buněčné stěně, rozpadá se ve stovky jednotlivých virových částic. Mláďata se protahují membránami jako hadi a poté se nechávají unášet krevním proudem. Dostanou se tak na libovolné místo v lidském těle, proniknou do buněk a tam se množí a množí. To pokračuje tak dlouho, dokud se tkáň opět nenaplní krystaly, z nichž se vylíhnou nové infekční částice. Další a další potomci Eboly pronikají do cév. A amplifikace běží dál a dál. Až do chvíle, dokud i ta poslední kapička hostitelovy krve neobsahuje stovky milionů virových zárodků.

Po smrti se mrtvola začíná okamžitě rozkládat. Vnitřní orgány odumřely už několik dní před vlastním skonem a začaly se také dříve rozpadat. Jako by se najednou rozplynuly. Pojivové tkáně, kůže posetá mrtvolnými skvrnami a orgány žhnoucí vysokou horečkou začínají měknout a kapalnět, Tekutina, která z mrtvoly odtéká, je přímo rejdištěm infekčních zárodků Eboly.

Když to všechno skončilo, podlaha, židle i zdi pokoje sestry M. E. plavaly v krvi. Od jednoho ošetřovatele, který viděl ten pokoj, jsem se dozvěděl, že když odnesli její tělo k pohřbu, zabalené v mnoha přikrývkách, nenašel se v nemocnici nikdo, kdo by se dokázal přinutit jít do místnosti uklidit. Doktoři a ani sestry se nechtěli dotýkat krve na stěnách, a navíc se naprosto důvodně obávali vdechovat vzduch uvnitř. Pokoj byl uzamčen a na několik dní zapečetěn. Stav pokoje, kde skonala jeptiška, by docela dobře mohl v myšlenkách věřícího vyvolat pochybnosti o normálnosti Nejvyššího, zatímco u toho, kdo v Boha příliš nevěří, zase pochybnosti o normálnosti Matky přírody.

Nikdo nevěděl, co přesně řádovou sestru zabilo, ale bylo zřejmé, že jde o nakažlivý mikroorganismus. Příznaky a průběh nemoci nemohly nechat nikoho klidným. Stejně tak nešlo přehlížet ani zprávy, které přicházely z džungle a říkaly, že na horním toku Konga už agens vymazal z povrchu zemského celé vesnice. Tyto řeči nebyly tak úplně pravdivé. Virus napadal rodiny značně výběrově, ale nikdo tomu nedokázal porozumět, protože podobné zprávy přicházely značně neuceleně. Doktoři z nemocnice v Kinshase se začali celým případem zabývat a vbrzku došli k závěru, že jeptiška mohla zemřít na následky nákazou Marburgem či nějakým jemu příbuzným virem.

Poté se i u sestry E. R., která jeptišku doprovázela při převozu do Bumby i letu do Kinshasy, projevila ľépidémie. Umístili ji na samotku v nemocnici, kde se dívala do tváře smrti se stejnými příznaky jako sestra M. E.

V nemocnici Ngaliema také pracovala mladá sestřička Mayinga N. (Její křestní jméno se uvádí nezkrácené, příjmení jen iniciálou). Ošetřovatelka Mayinga se starala o jeptišku M. E. zrovna v době, kdy skonala v krví potřísněném pokoji. Mohla být tedy potřísněna její krví či pozvracena černými zvratky. Každopádně tato dívka pocítila velice záhy silné bolesti hlavy a velkou únavu. Uvědomovala si, že je nemocná, ale v žádném případě si nechtěla připustit čím. Pocházela z chudé, ale velmi ctižádostivé rodiny. Díky své píli také získala stipendium v Evropě. Nejvíce ji tehdy trápilo, že onemocní-li, nebude moci odjet. Když už se bolest hlavy nedala vydržet, odešla z práce a kdesi se ztratila. Zmizela ze světa na dva dny. Mezitím se vydala do města a snažila se dostat cestovní doklady ještě předtím, než na ní někdo pozná, že je vážně nemocná. První den svého zmizení – 12. října 1976 – strávila ve frontě před kancelářemi zairského ministerstva zahraničních věcí a pokoušela se získat pas bez dlouhého čekání.

Druhý den, 13. října, se jí značně přitížilo, ale namísto toho, aby se přihlásila, vydala se znova do města. Tentokrát se ale nechala taxíkem odvézt do největší nemocnice v Kinshase, do Mama Yemo. Teď už ji bolest málem oslepovala, cítila i nesnesitelné pálení v žaludku. Musela také být už opravdu vystrašená. Proč ale nešla do nemocnice Ngaliema, kde pracovala a kde by se o ni lékaři jistě postarali? Musel to být jakýsi druh jejího psychologického vzdoru. Nechtěla si ani v nejmenším přiznat, že by mohla být infikována. Nejspíš také věřila, že je to jen malarický záchvat. Rozhodla se tedy pro Mama Yemo, špitál posledního útulku pro městskou chudinu, a celé hodiny strávila v přeplněné čekárně mezi otrhanými dětmi a dospělými.

Mám ji skoro úplně před sebou – tu sestřičku Mayingu. Původce viru v mrazicích boxech americké armády. Byla to milá a tichá africká krasavice. Ta dvacetiletá dívka na prahu života se sny o budoucnosti, která teď mohla jen doufat, že to, co se jí stalo, se vlastně stát nemohlo. Říkají o ní, že hluboce milovala své rodiče, a i ona pro ně představovala jediný smysl života. A teď sedí na ambulanci v Mama Yemo mezi lidmi s malárií, mezi otrhanými dětmi s nafouklými bříšky. Nikdo jí nevěnuje ani tu nejmenší pozornost. Vždyť ji jenom bolí hlava a má zarudlé oči. Třeba jenom brečela. Doktor jí dává protimalarickou injekci a radí jí, že by s podezřením na infekci měla zůstat v karanténě. Jenže v téhle nemocnici nemají v karanténě žádný volný pokoj. Odchází z ambulance a mává na další taxík. Požádá řidiče, aby ji odvezl do Univerzitní nemocnice. Tam jí třeba lékaři pomohou. Při vyšetření v Univerzitní nemocnici však nenajdou nic zvláštního vyjma několika symptomů malárie. Bolest hlavy se ale výrazně zhoršuje. Sedí v čekárně nemocnice, a jak si ji teď představuji, jsem si skoro jistý, že pláče. Koneckonců jí nezbývá nic jiného než jedna jediná věc. Vrací se do nemocnice Ngaliemo a zapíše se jako pacient. Dostane samostatný pokoj, kde se záhy propadne do letargie a její tvář se změní v bezvýraznou masku.

Z pralesa přicházely poplašné zprávy o viru a jeho účincích. K nim se teď přidala i zvěst o nakažené sestřičce, která se dva dny toulala Kinshasou, setkala se s velkým množstvím lidí v přeplněných místnostech a na veřejných místech. To vyvolalo ve městě paniku. Zpráva se nejdříve šířila šeptandou od ucha k uchu, pak se dostala ke státním úředníkům a mezi diplomaty při různých večírcích a koktejlech, aby nakonec dorazila i do Evropy. Když se zvěst donesla do Světové zdravotnické organizace v Ženevě, nastal v jejím sídle poplach. Lidé, kteří tam tenkrát pracovali, by vám potvrdili, že ve všcch chodbách bylo cítit strach. Ředitel prý vypadal i na první pohled otřeseně. Sestřička Mayinga se stala přenašečem smrtelně nebezpečné nákazy v přeplněném městě třetího světa s dvěma miliony obyvatel. Úředníci WHO se třásli při př. Istavě, že ošetřovatelka Mayinga se může stát rozbuškou celosvětové katastrofy. Evropské vlády začaly přemýšlet o zablokování letů z Kinshasy. Skutečnost, že se óívka toulala po městě skoro celé dva dny, místo aby byla izolov; na v nemocnici, začínala vypadat jako ohrožení lidského druhu.

Prezident Mobutu Sese Seko, svrchovaný vládce Zairu, nasadil do akce armádu. Dal obklíčit nemocnici Ngaliema vojáky s přísným rozkazem nikoho nepouštět ven a ani dovnitř vyjma lékařů. Většina personálu žila uvnitř karantény v nemocnici, ale vojáci měli být vládní pojistkou, že izolace bude dodržována. Prezident Mobutu dále přikázal armádě zcela uzavřít území Bumba silničními zátarasy a zastřelit každého, kdo se pokusí zónu opustit. Hlavním spojením oblasti a okolním světem se znovu stala řeka Kongo. Kapitáni říčních člunů už věděli o virech všechno a odmítali zastavovat u pobřeží Bumby, i když se lidé srocovali na březích. Byly přerušeny i všechny rádiové kontakty s oblastí. Nikdo se nedozvěděl nic, co se dělo na horním toku, kdo kde umírá, jak se virus činí. Území Bumba se ztratilo ze zemského povrchu a propadlo se do hlubokého a temného ticha.

Lékaři v nemocnici Ngaliema se nejdříve rozhodli u umírající ošetřovatelky M. E. provést vyšetření, takzvanou agonální biopsii. Jde o zrychlený odběr vzorků tkání, který se provádí těsně před skonem pacienta namísto úplné pitvy. Jeptiška totiž patřila k náboženskému řádu, který má zakázáno se nechat pitvat, ale doktoři zcela pochopitelně chtěli znát neznámého vetřelce, který se v ní množil. V okamžiku, když se dostavil závěrečný šok a spastické křeče, provedli vpich v horní části jejího břicha, aby nasáli část jaterní tkáně. Tento orgán již začínal „kapalnět“, a také proto měla jehla poměrně velký průměr. Dostatečné množství jaterních buněk bylo nataženo do bioptické injekce. A právě v době odběru vzorků začala z rány prýštit krev a znečistila i stěny nemocničního pokoje.

Lékaři také odebrali vzorky krve z paže a naplnili jimi zkumavky. Byla dodržena nejpřísnější možná opatření, protože všem bylo jasné, že krev zcela jistě obsahuje neznámý žhavý virus.

Vzorky byly odeslány do národní referenční laboratoře v Belgii a do anglického mikrobiologického ústavu v Porton Down ve Wiltshiru. Vědci z obou laboratoří zahájili honbu za identifikací neznámého agens. Mezitím si výzkumníci v Centru pro kontrolu a prevenci nemocí v Atlantě v Georgii (CDC) připadali tak trochu odstrčení, a protože přímo toužili „dotknout se“ infikované krve, neustále bombardovali Afriku i Evropu žádostmi, aby jim také poslali nějaké vzorky.

V CDC existuje speciální oddělení, které se zabývá neznámými viry. Říká se mu Odbor speciálních patogenů. V roce 1976, kdy nákaza v Zairu vypukla, řídil tento tým doktor Karl M. Johnson. Patřil k neúnavným lovcům virů. Jeho oblastí zájmů byly především tropické pralesy Střední a Jižní Ameriky. (K. M. Johnson není v žádném příbuzenském vztahu k podplukovníku Tony Johnsonovi, patologovi, a ani k civilnímu zaměstnanci armády ve virologickém výzkumu Gene Johnsonovi.) Karl Johnson a jeho kolegové nevěděli skoro nic o tom, co se děje na horním toku Zairu. Dozvídali se pouze, že tam lidé umírají na „horečky“ s „běžnými příznaky“. Žádné další informace z buše ani z nemocnice, kde právě ošetřovatelka M. E. zemřela, nepřicházely. To už ale celá situace začala vypadat značně nepříznivě. Johnson zatelefonoval svému příteli v Porton Down a prostě mu oznámil: „Jestli vám tam zbyla špetka krve té ošetřovatelky, hrozně rádi bychom se na to podívali.“ Angličan souhlasil. A tak Johnson dostal tu svoji doslova vytouženou špetku krve.

Vzorek krve dorazil do CDC ve zvláštním kontejneru se suchým ledem. Zkumavky se ale v průběhu transportu rozbily, a tak celý obsah krabice plaval v zahnívající krvi. Viroložka CDC Patricia Webbová, provdaná za Karla Johnsona, otevřela krabici. Okamžitě spatřila, že celý její obsah je lepkavý a připomíná kolomaz. Černá mazlavá hmota jí také připadala jako sedlina turecké kávy. Lékařka si natáhla gumové rukavice, ale již bez dalších ochranných opatření se pustila do manipulace s rozbitými zkumavkami. Pomocí vatových tampónů se snažila získat alespoň část té drahocenné černé hmoty. Tampony poté mezi prsty vymačkala a získala tak pár kapiček krve. Právě tak akorát, aby mohl být proveden základní test na virové částice.

Patricia Webbová zavedla černé kapky krve do baněk s opičími buňkami. Velice záhy zjistila, že se s nimi něco děje. Buňky začaly odumírat – vybuchovaly jedna po druhé. Neznámý agens dokázal tyto opičí buňky infikovat a ničit.

Dalším virologem, který se začal zabývat neznámým virem, se stal Frederick A. Murphy. Tento muž také patřil do týmu, který identifikoval virus Marburg. Byl a je předním odborníkem na elektronovou mikroskopii virů. (Některé jeho fotografie virů jsou dnes vystavovány v uměleckých muzeích.) Murphy se chtěl hlouběji podívat na tyto odumírající buňky, aby si ověřil, zda se v nich nedá neznámý virus vyfotografovat. 13. října, přesně v den, kdy sestřička Mayinga posedávala v čekárnách kinshaských nemocnic, vysušil kapku buněčné hmoty a poté ji vložil do elektronového mikroskopu.

Nechtěl věřit svým očím. Vzorek přetékal virovými částicemi. Vysušený buněčný roztok byl protkán něčím, co připomínalo struny. Murphymu se zarazil dech v hrdle, zaskočilo mu. Okamžitě si pomyslel, Marburg! Byl přesvědčen, že má před sebou vzorek s tímto virem.

Murphy prudce vstal a se zvláštním pocitem v okolí žaludku si uvědomil, že ona laboratoř, kde připravoval vzorky k mikroskopování – jeho laboratoř – byla infikována. Byla žhavá. Horoucí jako peklo samo!

Vyšel z místnosti s elektronovým mikroskopem, zavřel za sebou pečlivě dveře a spěšně vběhl do laboratoře, kde připravoval materiál. Vzal láhev s bělidlem Clorox (prakticky stejné bělidlo jako je Savo – pozn. překl.) a doslova vydrhl celou místnost od podlahy až ke stropu. Když skončil, vydal se za Patricii Webbovou. Informoval ji, co viděl v mikroskopu.

Viroložka okamžitě zavolala manželovi a řekla mu: „Karle, asi bys měl hned sem do laborky přijít. Fred se podíval na ty vzorky a chytil červy.“

Pouhým vizuálním hodnocením se teď všichni pokoušeli klasifikovat jeho tvary. Viděli hady, prasečí ocásky, rozvětvené vidličkovité útvary připomínající písmeno Y. Pak si všimli i malých útvarů připomínajících g, byly tu i obloučky připomínající U. Nacházeli i esovité kličky. Nemohl chybět už ani skoro klasický tvar, kterému začali říkat pastevecká hůl. Někteří experti tento tvar označili jako svorník. Virus se také popisoval jako křupka Cheerio s protaženým ocáskem.

Druhý den provedla Patricia Webbová základní virologické testy a zjistila, že tento virus nereaguje na protilátky na Marburg a ani na žádná další identifikační séra jiných virů. Šlo tedy o neznámý agens, o zcela nový virus. Izolovali tedy nový kmen a prokázali, že je zatím odbornému světu neznámý. Měli tedy proto právo jej také pojmenovat. Karl Johnson navrhl termín Ebola.

Karl Johnson mezitím opustil CDC a dnes tráví většinu času chytáním pstruhů v Montaně. Pracuje jen občas jako konzultant při různých záležitostech, včetně projektování uzavřených žhavých zón s nuceným větráním. Náhodou jsem se dozvěděl, že se dá chytit faxem v montanském středisku Big Sky. Tak jsem mu tedy odfaxoval svou žádost. Psal jsem, že mne virus Ebola přímo fascinuje. Fax byl řádně doručen, ale odpověď nepřicházela. Čekal jsem celý den a pak jsem faxoval znovu. Můj telefon opět ani nezapípal. Ten chlap se musí tomu svému rybaření opravdu věnovat, když se ani nenamáhá s odpovědí, pomyslel jsem si. Když už jsem se vzdával všech nadějí, vyjela z mého přístroje najednou zpráva:

Pane Prestone,

pokud do svého termínu „fascinován“ nezahrnete onen pocit, který se dostaví při pohledu do očí kývající se kobry, jež se připravuje k útoku, není rozhodně totožný s tím, co k Ebole cítím já. Co takhle „podělaný strachy“?

Dva dny po izolaci nového kmene viru Karl Johnson a jeho kolegové zamířili do Afriky, aby se pokusili zastavit řádění viru v Zairu i v Súdánu (tam nákaza také ještě neskončila). Na cestě je doprovázelo sedmnáct beden s výstrojí a léky. Nejdříve odletěli do Ženevy, aby se spojili se Světovou zdravotnickou organizací. I tam se ale přesvědčili, že o epidemiích tohoto druhu je toho i mezi odborníky známo jen velmi málo. Lékaři z CDC si tedy přibalili jen další výstroj a vydali se na ženevské letiště k odletu do Afriky. Těsně před ním ale jeden z lékařů úplně zpanikařil. Měl odletět do Súdánu, ale podle očitých svědků, prohlásil, že nepoletí vůbec nikam. Nebylo to zase tak neobvyklé. Karl Johnson mi celou tuto situaci vysvětlil takto: „Viděl jsem už hodně mladých lékařů, kteří doslova utíkali z blízkosti těchto virů vyvolávajících horečnatá krvácení. Nejsou absolutně schopni pracovat v epicentru nákazy. Odmítají už i vystoupit z letadla.“

Johnson, jeden z objevitelů viru Ebola, dal přednost bavit se o těchto událostech jen v průběhu jeho oblíbeného muškaření. („Musíme přece vědět, čemu se má v životě dávat přednost,“ vykládal.) Letěl jsem tedy do Montany a strávil s ním několik dní při lovu hnědých pstruhů v říčce Bighornu. Bylo to v říjnu, počasí se vyčasilo a bylo docela teplo. Stromy okolo řeky zežloutly a lehce ševelily v jižním větru. Po pás ve slizovaté vodě, se slunečními brýlemi na očích, s cigaretou v koutku úst a s prutem v ruce Johnson nahazoval další návnadu. Ten hubený vousáč hovořil měkkým hlasem, jemuž bylo nutno ve větru pozorně naslouchat. Karl Johnson je významnou osobností v historii lovů virů, protože objevil a pojmenoval celou řadu nejnebezpečnějších forem života na naší planetě.

„Jsem hrozně rád, že příroda není laskavá a vlídná,“ poznamenal. Pečlivě studoval hladinu, postoupil dolů po proudu a znovu nahodil návnadu. „Ale když přijde den, jako je ten dnešní, můžeme předstírat, že taková opravdu je. Všechny příšery a šelmy občas ukazují svou laskavou tvář.“

„Co se stalo v Žairu?“ zeptal jsem se.

„Když jsme se dostali do Kinshasy, celé to místo byl neuvěřitelný svět šílenců,“ vyprávěl. „Z Bumby nepřicházely naprosto žádné zprávy, neudržovali s nimi ani rádiový kontakt. Věděli jsme, že to tam musí být strašlivé, a také nám došlo, že musíme čelit čemusi zcela novému. Nevěděli jsme ani, zda se virus může šířit kapénkami, podobně jako chřipka. Pokud by Ebola měla tuhle vlastnost, svět okolo nás by získal zcela jiný rámec.“

„Jaký?“

„Bylo by nás o dost méně. Pokud by ten virus totiž měl nějaké vazby na dýchací ústrojí, bylo by nesmírně složité udržet ho na uzdě. Chtěl bych podtrhnout skutečnost, že pokud by Ebola byla něco jako Kmen Andromeda (Kmen Andromeda je světoznámý vědeckofantastický román, který líčí možnou infekci neznámým virem v malém americkém městečku. Virus navzdory vysoké letální účinnosti zmutuje a neohrozí celé lidstvo. Kniha zároveň značně realisticky popisuje metody ochrany v biologických laboratořích. Jde bezesporu o vynikající román, který se dočkal i filmového zpracování, i když film tak úspěšný nebyl. (pozn. překl.) ) – s nesmírně vysokou letální účinností a přenosná vzduchem – neexistovalo by na Zemi stejně žádné bezpečné místo. Bylo tedy lepší pracovat přímo v ohnisku nákazy, než ji chytit třeba v londýnské Opeře.“

„Obáváte se, že může dojít k událostem ohrožujícím lidstvo jako biologický druh?“

Zůstal na mě jen zírat.

„K čertu, co tím myslíte?“

„Představuji si virus, který nás úplně vyhladí.“

„Hm. Myslím, že by se to stát mohlo. Zcela jistě se to ale zatím nestalo, takže zase takový strach nemám. Spíš to bude virus, který sníží populaci o devadesát procent.“

„Devět z deseti lidí zahyne?! A vás to nijak netrápí?!“

Po tváři mu přeběhl záhadný úsměv.

„Virus se může docela hodit, abychom trochu v počtu lidiček zhubli,“ prohlásil.

Vzduchem se rozlehl neznámý skřek. Člověk to určitě nebyl.

Johnson zvedl oči od hladiny a rozhlédl se. „Slyšel jste toho bažanta? Právě kvůli tomu miluji tuhle bystřinu,“ řekl.

„Považujete viry za krásné organismy?“

„Jistě,“ řekl tiše. „Když se zahledíte kobře do očí, hraje strach hlavní roli, že? Ale v okamžiku, kdy začínáte rozumět podstatě její krásy, strach se vytrácí. Pohled do elektronového mikroskopu s preparátem Eboly před vámi otvírá čarokrásny svět nádherného, přesně stavěného ledového zámku. Ta forma života je tak krásně chladnokrevná a průzračně jednoduchá.“

Karl Johnson se stal vedoucím mezinárodního týmu lékařů WHO v Kinshase.

Další doktor z CDC, Joel Breman, který také letěl s Johnsonem do Zairu, se stal členem terénní expedice, která mě la zjistit, co se opravdu v Bumbě stalo. Nastoupili na palubu letadla typu C-130 Buffalo, vojenského transportéru americké výroby, který ale teď patřil zairskému letectvu. Používal se i jako soukromé prezidentovo letadlo, a také podle toho uvnitř vypadal. Byl vybaven sedadly potaženými leopardi kůží, závěsnými lůžky i sprchou. Byl to prostě létající prezidentský palác, kterým normálně cestovala hlava státu s rodinou na prázdniny do Švýcarska. Teď ale měl sloužit týmu WHO při přeletu žhavé zóny podél řeky Kongo ze severu na východ.

Seděli na sedadlech potažených leopardi kůží a bedlivě pozorovali nekončící plochu džungle a klikatící se hnědou řeku v ní. Nevýrazné utváření krajiny jen občas narušoval odlesk slunce na hladině napajedla či shluk kulatých chýší připomínajících krůpěje na sotva viditelných cestách či stezkách. Když se Breman více přiklonil k oknu a pozoroval panenskou přírodu pod sebou, pocítil záchvěv strachu z toho, co je dole čekalo. Ze vzduchu, vysoko nad nekonečným pralesem, to všechno vypadalo zcela bezpečné, ale tam dole…

Hlavou mu proběhly myšlenky, že dole v Bumbě na něj čeká smrt. Jmenovali ho právě epidemiologem pro stát Michigan, těsně před tím, než ho odvolali do Afriky. Nechal doma ženu a dvě děti, a teď ho začínal tížit dojem, že už je nikdy neuvidí. Vzal si s sebou tašku s kosmetickými potřebami i kartáčkem na zuby, nezapomněl přibalit ani několik párů papírových chirurgických roušek, plášťů a gumových rukavic. Ale přesto neměl naprosto žádné vybavení vhodné pro práci se žhavými zárodky.

Bufallo začalo klesat a v dohledu se na břehu Konga objevil polorozpadlý přístav, městečko Bumba.

Stroj přistál na polním letišti kousek za městem. Posádka letounu měla nefalšovanou hrůzu z infikovaného vzduchu, a tak nechala při vykládání lékařského materiálu běžet motory. Sotva bylo všechno venku, letadlo okamžitě odstartovalo k zpátečnímu letu.

Ve městě se nejdříve sešli s guvernérem oblasti. Místní politik byl značně zmatený a zrovna dvakrát mu to nemyslelo.

„Jsme v hrozné situaci,“ bědoval. „Nemáme tu cukr ani sůl.“ Jeho hlas se chvěl napětím. „A ani pivo se tu teď nedá sehnat.“

Belgický doktor v týmu si už v takové situaci dokázal poradit. S dramatickým gestem položil na stůl černý letecký pytel. Pak ho vysypal a na stole se objevila docela slušná hromádka bankovek.

„Guvernére, doufám, že vám tohle aspoň trochu pomůže,“ prohlásil klidně.

„Co to děláte?“ zhrozil se Breman.

Belgičan jen pokrčil rameny: „To máte tak, tady to jinak nejde.“

Guvernér sbalil peníze a přislíbil úplnou spolupráci v rámci jeho vládních kompetencí. Půjčil jim i dva landrovery.

Vydali se na sever k řece Ebole.

Bylo právě období dešťů a silnice představovala souvislou řadu bahnitých děr. Motory řvaly, kola se protáčela a oni se krok za krokem prodírali džunglí navzdory neustálému lijáku a nesnesitelnému horku. Jen občas se dostali k nějaké vesnici, ale průjezd k ní byl zavalen poraženými stromy. Protože místní domorodci měli špatné zkušenosti s dětskými neštovicemi, našli si vesničtí stařešinové svůj způsob, jak se nemoci bránit. Zkušenost jim pravila, že musí vesnici odříznout od okolního světa a chránit své soukmenovce od řádící biologické metly. Uplatňovali tedy jakousi zastaralou karanténu, která se v Africe používala už ve starověku. Vesnice se obehnaly ohradami, které v době nemocí nedovolovaly nikomu dostat se ven, a ani žádnému cizinci dostat se dovnitř.

„Co jste zač? Co tu děláte?“ vykřikovali místní na džípy zpoza krytu stromů.

„Jsme lékaři! Přivážíme pomoc.“

Nakonec domorodci odstranili zátaras a lékařská expedice mohla vstoupit hlouběji do pralesa. Po dlouhém a únavném celodenním trmácení se dostali na padesát mil od řeky Kongo. K večeru poté narazili na řadu kruhových doskových afrických chýší. Za nimi uprostřed džungle stál bílý kostel. Okolo něho byla vymýcena pole a na jednom z nich Breman spatřil zbytky spálených matrací. Po dvou stech metrech pak došli k misijní nemocnici Yambuku, kterou tvořila skupina nízkých, vápnem obílených betonových domků se střechami z vlnitého plechu.

Zdejší ticho připomínalo hrobku. Zdálo, se že nemocnice je úplně opuštěná. Kovová a dřevěná lůžka bez matrací – krví nasáklé slamníky byly spáleny na poli. Podlahy ale zářily čistotou, nikde ani skvrnka. Byly pečlivě vydrhnuty. Lékařská expedice tu našla tři jeptišky, které nákazu přežily. Zůstal tu i kněz s několika oddanými africkými ošetřovatelkami. Pečlivě uklidili nemocnici poté, co virus zmasakroval její pacienty. Právě teď všichni společně poletovali po pokojích s insekticidními spreji v naději, že tak mohou virus zničit. Jen jeden nemocniční pokoj uklizen nebyl. Nikdo, ba ani řádové sestry, v sobě nenašel dostatečnou odvahu, aby vstoupil na porodní oddělení.

Když se Joel Breman s dalšími dostal dovnitř této jediné místnosti, našel tu čtyři umyvadla se zapáchající vodou mezi odhozenými, krví potřísněnými nástroji. Personál opustil porodnici mezi potraty, kdy umírající matky spontánně přicházely o svá děcka. Tým lékařů právě na konci světa odhalil rudý korunní sál královny všech virů světa. Ebola se tu množila v těle matek a v jejich nenarozených dětech.

Liják neustával ve dne ani v noci. Kolem nemocničních baráků a kostela se tyčily krásné, vzrostlé stromy, týky a kafrovníky. Jejich koruny se chvěly i třpytily v silném dešti. Větve se ohýbaly a klátily jakoby v silných poryvech větru. To se jen stáda opic stěhovala ze stromu na strom. Vzduchem se nesly jejich nepochopitelné skřeky.

Dalšího dne se lékaři vydali v landroverech hlouběji do džungle a poprvé vstoupili do infikovaných vesnic, kde všude nacházeli umírající lidi v jejich chýších. Některé oběti byly dokonce umístěny v izolačních chatrčích na krajích vesnic. Opět ta stará africká technika boje s dětskými neštovicemi. Některé domky lehly popelem, neboť byly po skonu jejich obyvatel zapáleny. Teď to ale všude vypadalo, že virus skončil svou aktivitu. Ten, kdo byl odsouzen zemřít, již zemřel. Virus proletěl celou oblastí jako blesk.

Joel Breman se s hrůzou oklepal, když si uvědomil strašlivou skutečnost a podíval se pravdě do očí. Většina obětí této nákazy byla infikována přímo v nemocnici. Virus se nejdříve zakořenil u řádových sester a pak odvedl svou práci i mezi těmi, kteří se snažili bližnímu pomoci. V jedné vesnici našel Breman muže umírajícího na Ebolu. Domorodec seděl na židli, držel si žaludek a svíjel se bolestí. Z mezizubních prostorů se valila krev.

Chtěli se spojit s Kinshasou vysílačkou, aby Johnsonovi a ostatním členům expedice sdělili, že epidemie už pohasíná. Celý další týden se snažili o to samé, ale nepovedlo se jim navázat spojení. Vrátili se tedy do Bumby a na břehu řeky čekali na odvoz. Pak uslyšeli hučení motorů. Letoun zakroužil nad městem a přistál. Vrhli se ke stroji jako šílení.

V nemocnici Ngaliema v Kinshase umístili ošetřovatelku Mayingu na samostatný pokoj, před kterým byla malá předsíňka. V ní se pak setkávaly oba světy a tam si sestry i lékaři navlékali biologicky ochranné oděvy, dříve než vstoupili k pacientce. Její ošetřující lékařkou se stala doktorka Margaretha Isaacsonová. Nejdříve také nosila vojenskou plynovou masku, ale cítila se v ní díky tropickému horku značně nepohodlně. Namluvila sama sobě, že to bude stejně zázrak, když tuhle léčbu přežije, i kdyby masku nosila. Pak si vzpomněla na své děti. Vyrostly a ona už k nim nemá tak velkou zodpovědnost. Odložila tedy masku a ošetřovala umírající dívku s odhalenou tváří.

Doktorka Isaacsonová udělala opravdu všechno, co bylo v její moci, aby Mayinze pomohla, ale stejně jako stáli středověcí felčaři bezmocně tváří v tvář moru, neměla ani ona žádnou naději. („Tento virus není AIDS,“ vzpomínala později. „Ten je ve srovnání s Ebolou jen dětskou nemocí.“) Dávala pacientce sát ledové kostky, aby tlumily bolest v hrdle. Píchala jí Valium, aby odvrátila dívčiny předtuchy, co má před sebou.

„Vím, že umřu,“ opakovala před ní Mayinga několikrát.

„Nesmysl. Rozhodně neumřete,“ utěšovala ji lékařka.

Krvácení nastalo v dutině ústní a nosní. Nikdy sice nepře šlo v plynulé, ale přesto ukapávala nesrážející se krev z pacientčina nosu neustále. Bylo to klasické krvácení z nosu, jež musí nutně vést jedinému, k srdeční zástavě. Doktorka Isaacsonová Mayinze dala tři plné transfúze, aby nahradila všechny látky, které unikaly ven z jejího těla. Až do konce zůstala Mayinga při vědomí, a neztratila ani svoji osobnost. V konečné fázi bilo její srdce jako o závod, Ebola vstoupila do srdečních komor. Mayinga mohla dokonce vnímat, jak jí srdce bublá v dutině hrudní, a musela pocítit nevýslovnou hrůzu. Té noci zemřela na infarkt.

Její pokoj byl zcela kontaminován krví. Naskýtala se otázka, co s ním i s pokoji, kde zesnuly obě jeptišky. Ty totiž také zůstaly potřísněněné krví a byly zapečetěny. Doktorka Isaacsonová se rozhodla sama: „Já už vám stejně asi nebudu nic platná,“ vzala si kbelík a mop a všechny místnosti uklidila.

Lékařské týmy se rozběhly do města ve snaze dát dohromady všech sedmatřicet prokázaných kontaktů z období, kdy se Mayinga toulala ulicemi. V nemocnici připravili dva uzavřené pavilony a zavírali do nich lidi na pozorování, které trvalo celé týdny. Těla zesnulých byla zabalena do zvláštních obalů napuštěných chemikáliemi, poté byla vložena do dvojitých plastikových pytlů jako mumic. Navíc je zašroubovali do vzduchotěsných rakví. Lékaři velmi starostlivě dohlíželi na jejich pohřby.

Karl Johnson zatím neměl žádné zprávy o tom, co se stalo s jeho týmem. Už se začal domnívat, že také podlehli nákaze, a tak si odvodil, že epidemie se brzo rozhoří přímo ve městě. Zorganizoval polní nemocnici na lodi plovoucí po Kongu. Ta zároveň představovala i ochrannou izolaci pro lékaře. Město samo se mohlo stát žhavou zónou. Loď se tak měla proměnit v poslední ochrannou baštu aspoň pro lékařský personál. V té době žilo v Zairu okolo tisíce Američanů. V USA byla do stavu bojové pohotovosti uvedena 82. letecká divize, která začala připravovat bojovou evakuaci, jež by začala v okamžiku, kdy by se v metropoli objevily první příznaky Eboly. Ale k obrovské úlevě Zairu a celého světa se z nějakých podivných důvodů virová epidemie ve velkoměstě nerozhořela. Pohasla kdesi na hlavním toku řeky Eboly a vrátila se na neznámé skryté místo v džungli. Zdálo se prokázané, že se Ebola přenáší jen přímým kontaktem. Proto se dalo předpokládat, že se tento virus nepřenáší vzduchem. Ani od sestry Mayingy nebyl nikdo nakažen, i když se dostala do úzkého styku s nejméně sedmatřiceti osobami. S jednou z nich se dokonce podělila i o láhev sodovky. Přesto již nikdo další neonemocněl. Krize pominula.

Cardinal

ZÁŘÍ 1987

Stejně jako u Eboly je přirozené ohnisko patogenu Marburgu neznámé. Po útoku na Charlese Moneta a doktora Musokeho zmizel virus z dohledu a nikdo nedokáže říct kam. Dokonce by se mohlo zdát, že zmizel úplně z povrchu zemského. To ale patogeny nedělají. Jen se někde schovávají. Marburg se klidně v zvířeti či hmyzu množí dál ve svém neznámém africkém ložisku.

Druhý den měsíce září, těsně před večeří, postával v hale mezinárodního Dullesova letiště poblíž Washingtonu hned za východem z celnice civilní vojenský expert na biorizika Eugene Johnson. Čekal na přílet letadla KLM z Amsterdamu s význačným pasažérem z Keni. Muž s batohem prošel kontrolou a společně si s Johnsonempokynuli na pozdrav. („Nechám si jeho jméno pro sebe. Řekněme, že ho znám už dlouho a plně mu důvěřuji,“ podtrhl anonymitu neznámého Johnson při našem rozhovoru.) Muž položil batoh k Johnsonovým nohám, otevřel zip a vyňal balíček zabalený v ručnících. Rozmotal je a vytáhl kartónovou neoznačenou krabici přelepenou páskou. Podal ji Johnsonovi. Nebylo nic, co by si k tomu ještě mohli říct. Johnson vynesl krabici z letištního terminálu a uložil ji do kufru auta. Poté odjel do USAMRIID. V krabici byly zkumavky s krevním sérem desetiletého chlapce, kterému budeme říkat Petr Cardinal. Zemřel minulý den nebo těsně před tím v nemocnici v Nairobi za zcela zvláštních okolností, které signalizovaly, že jde o nákazu neurčeným virem patřícím do rizikové skupiny 4.

Jakmile Johnson vyjel směrem k Ústavu, okamžitě se začal obírat myšlenkami, co by měl s obsahem krabice udělat. Pociťoval obrovskou touhu strčit zkumavky do pece a sterilizovat je. Nebo je jen převařit a upéct, a hezky na všechno zapomenout. Většina vzorků přicházejících do Institutu – a vzorky krve a tkání chodí nepřetržitě z celého světa – převážně neobsahuje nic zajímavého. Jinými slovy řečeno, většinou jde o planý poplach. Johnson si sám nebyl jistý, zda se mu chce analyzovat chlapcovo sérum, protože s vysokou pravděpodobností v něm nebude nic zajímavého. Než ale dojel k vrátnici do Fort Detricku, už věděl, jak dál. Bylo mu jasné, že mu práce sice zabere celou noc, ale všechny testy musely být provedeny okamžitě. Sérum se už začínalo rozkládat.

Johnson si navlékl chirurgickou kombinézu a gumové rukavice a odnesl krabici do oddělení R3, které sloužilo jako přechodová komora do laboratoře Ebola. Vnitřek krabice byl vyplněn arašídovou pěnou. Gene z ní vylovil kovový válec zapečetěný páskou a označil jej symbolem biologického rizika. Podél zdi v této přechodové laboratoři stály digestoře z nerezavějící oceli opatřené gumovými rukávy s rukavicemi, jež vedou dovnitř. Používají se pro práci na úrovni R4. Mohou být zcela uzavřeny od okolního světa, zatímco se žhavým mikroorganismem se manipuluje v ochranných gumových rukavicích. Tyto digestoře jsou velmi podobné těm, které se používají pro práci s radioaktivním materiálem. Ty zdejší byly navrženy tak, aby chránily lidské bytosti od přímého styku s Matkou přírodou. Johnson odšrouboval západky a otevřel dvířka. Dovnitř vložil kovový válec a dveře zase pečlivě utěsnil.

Poté zastrčil ruce do rukávů s rukavicemi, vzal válec a začal odtrhávat pásku. Celou dobu kontroloval očima svou činnost skleněným průzorem. Páska se mu ale přilepila k rukavici a on se jí nemohl zbavit. Proklatě! nadával sám sobě. Nakonec válec přece jen otevřel. Uvnitř ležel další balíček zabalený v papírových ubrouscích napuštěných dezinfekčním roztokem. Roztrhl je a dostal se k plastikovému pytlíku uzavřenému na zip. Uvnitř už byly plastikové zkumavky se šroubovitým uzávěrem. Rozšrouboval je a vyjmul dvě velmi malé ampule obsahující zlatavou tekutinu: krevní sérum Petra Cardinala.

Chlapcovi rodiče pracovali v Keni pro dánskou podpůrnou organizaci. Bydleli v domku v městečku Kisumu u Victoriina jezera. Petr v průběhu roku studoval na internátní škole v Dánsku. V srpnu, pár týdnů před svou smrtí, odjel za rodiči a za svou starší sestrou na návštěvu do Afriky. Oba dva sourozenci si byli velice blízcí. Celou tu dobu trávili pořád spolu. Bratr se sestrou byli prostě správní kamarádi.

Rodiče Cardinalovi si vzali po Petrově příjezdu dovolenou. Projížděli vozem po Keni. Matka chtěla svému synovi ukázat krásu a hebkost Afriky. Navštívili Mombasu, kde strávili noc v hotelu u moře. Právě tam znenadání Petrovi zarudly oči. Rodiče ho okamžitě odvezli do nemocnice. Po prohlídce došli doktoři k závěru, že chlapec dostal malarický záchvat. Matka jim ale příliš nevěřila. Začínala cítit, že její syn umírá a počínala si jako zběsilá. Trvala na tom, že Petr musí být převezen do Nairobi, kde se mu může dostat lepšího ošetření.

Letecká ambulance chlapce přepravila do nemocnice v Nairobi. Začal ho ošetřovat doktor David Silverstein, který se také staral o doktora Musokeho poté, co se mu dostaly do očí černé zvratky Charlese Moneta.

„Peter Cardinal byl blonďatý, modrooký klučina s vysokou útlou postavou. Na desetiletého kluka měl vynikající kondici,“ vzpomínal doktor Silverstein, když jsme spolu popíjeli kávu a čaj u stolku v obchodním centru blízko jeho domu ve Washingtonu. Malá holčička kousek od nás začala naříkat a její matka se ji snažila utěšovat. Okolo stolku se neustále valily koupěchtivé davy. Zahleděl jsem se do doktorovy tváře – kovové obroučky brýlí, knír, oči zahleděné do vesmíru –, když si vybavoval neobvyklou chlapcovu smrt. Mluvil ale přímo k věci a neodbíhal od tématu. „Když se Petr ke mně dostal, měl vysokou horečku, ale přesto se se mnou bavil a docela dobře svůj stav snášel. Zrentgenovali jsme ho. Měl otok plic. Začal se mu v nich ukládat jakýsi sliz, což chlapci bránilo v normálním dýchání. Byl to typický obraz ARDS – syndrom akutní dechové tísně. Něco jako počáteční stav zápalu plic,“ vyprávěl doktor Silverstein. „Krátce poté ale začal modrat, měl modré i konečky prstů. Na kůži mu vyrazily malé červené skvrnky. Nařídil jsem, aby všichni ošetřovatelé nosili rukavice, dříve než se ho dotknou. Domnívali jsme se, že by to mohl být Marburg, ale rozhodně nás netrápily chorobné vize jako při léčení doktora Musokeho. Prostě jsme jen přijali určitá protiopatření. Během čtyřiadvaceti hodin jsme ale Petra museli připojit na respirátor. Všimli jsme si také, že mírně krvácí v místě vpichů a že mu začínají polevovat jaterní funkce. Malé červené skvrnky se začaly slévat ve velké podkožní modřiny. Modrala a černala mu kůže. Došlo k rozšíření zornic, což byl bohužel neklamný znak mozkové smrti. Petr krvácel do nitrolební dutiny.“

Začal otékat, pod kůží se začaly tvořit celé louže krve. Na některých místech se kůže úplně odtrhla od pojivových tkání. Přestože byl neustále připojen k respirátoru, nastávala poslední fáze. Lékaři tomu říkají krvácení do třetího prostoru. Když krvácíte do plic, říká se, že krev uniká do prvního prostoru. Druhým prostorem jsou nazývána střeva a žaludek. Když krvácíte do mezisvalových prostorů a pod kůži, mluví se o třetím prostoru. Kůže se odtrhuje od masa a nadouvá se jako pytel. Petr Cardinal vykrvácel pod kůži.

Čím více člověk o virech přemýšlí, tím méně je začíná považovat jen za pouhé parazity. Připadají mu spíš jako dravci. Charakteristickou vlastností predátora je, že se naprosto neviditelně přiblíží ke své kořisti a někdy i s dlouhou prodlevou čeká na vhodný okamžik pro útok. Na afrických savanách ševelí jen tráva a ve vzduchu se ozývá vrkání holubů z korun akácií. Tento puls života se v denním horku příliš nemění, nikdy se nezastaví a nikdy také neskončí. Kdesi v dálce, v záblescích žhnoucího slunce, se pase stádo zeber. Najednou se pohne tráva, lev se nečekaně objeví uprostřed stáda a vzápětí drásá své kořisti hrdlo. Zebra poděšeně zahýká, začne se dusit a dva navzájem propojení tvorové začnou onen podivný tanec smrti. Dravec a jeho kořist. Pak se ztratí z dohledu v oblaku prachu. Druhý den už na kostech hodují jen roje hmyzu. Někteří dravci, kteří napadají i člověka, žijí na naší planetě hezky dlouho, mnohem déle než lidské pokolení. Jejich původ, jak se zdá, se dá vystopovat až kamsi do okamžiku vzniku planet. Je-li zabit a pozřen člověk, a v Africe to platí obzvlášť, je nutno na celou tragickou událost pohlížet v celkovém horizontu prostoru a času.

A člověk si pak připomene pomíjivost ve srovnání s nedozírným časem dávnověku.

Rodiče Petra Cardinala byli šokováni, když pozorovali, jak je jejich dítě trháno na kousky nějakým neznámým predátorem. Nedokázali vůbec pochopit jeho utrpení, a ani mu nemohli nijak ulehčit. Jakmile začalo krvácení do třetího prostoru, jeho oči zůstaly neustále otevřené a rozšířené. Krvavé a bezedné oči zíraly do prázdna. Nevěděli, zda je ještě vnímá. Nedokázali si ani představit, co vlastně vidí, co cítí či na co myslí tam kdesi za otevřenýma očima. Elektroencefalograf připojený k jeho hlavě ukazoval už jen plochou křivku, která byla občas vychýlena děsivým záškubem, jako by něco uvnitř toho chlapce dál pokračovalo v boji. Něco, co chtělo zničit i tu poslední část chlapcovy duše.

Rodiče se museli dobrat rozhodnutí, zda odpojit respirátor. Tehdy jim doktor Silverstein řekl: „Bude pro něj lepší, když ho nenecháme přežít, protože mu už stejně odumřel mozek.“

„Kdybychom se s ním dostali do Mombasy dřív!“ bědovala matka.

„Je mi to moc líto, ale vůbec by mu to nepomohlo. Pro něj by už nikdo nedokázal nic udělat.“ Silverstein jí pak několikrát zopakoval jednu větu. „Byl odsouzen už od samého začátku.“

S rukama v gumových rukavicích v digestoři nabral Gene Johnson několik kapek chlapcova séra a přikapal je do baněk, které obsahovaly živé opičí buňky. Pokud v Cardinalově krvi žije nějaký vetřelec, měl by se v živých buňkách množit. Johnson se pak šel domů trochu vyspat. Se základním testem skončil až ve tři hodiny ráno.

V následujících dnech si pozorně prohlížel změny opicích buněk v pokusných baňkách. Začaly vybuchovat a odumírat. Něco je infikovalo. Kmen Cardinal byl jednoznačně žhavý patogen zabíjející buňky ve velkém množství a navíc velmi rychle.

Dalším následným krokem byla izolace viru. Gene nasál trochu roztoku a naočkoval ho třem makakům. Dvě opice uhynuly a třetí zvíře se dlouho potácelo na hranici smrti, ale nakonec se z infekce vylízalo a přežilo. Kmen Cardinal tedy opravdu patřil k rychle se množícím zabijákům.

„Už jsem věděl naprosto jistě, že je to ten prokletý Marburg,“ poznamenal Johnson o něco později.

Odebral část infikované hmoty a naočkoval ji morčatům. Hynula jako mouchy. Ale nejenom to. Varlata samců otékala do velikosti purpurových golfových míčků. Kmen Cardinal byl rafinovaný mikroorganismus, který dobře věděl, co chce. Dokázal se množit v rozdílných živočišných tkáních. Byla to útočná, zničující a nevybíravá forma života. Nesl v sobě určitou hranici proradnosti, která je možná pouze v přírodě. Jeho zákeřnost a proradnost je tak vysoká, že až skoro neznatelně přechází k vnitřní rovnováze a kráse. Virus se narodil kdesi v Africe a jeho nejzajímavější vlastností je schopnost snadno se množit v různých biologických druzích od morčat až k opicím a člověku. Je to vysoce letální virus, což také prakticky znamená, že jeho původním mezihostitelem nemohou být opice, člověk, ba ani morčata. Musí jím být nějaké zvíře či hmyz, které virus nezabíjí. Virus totiž nemůže zabíjet svého přirozeného hostitele. Virus Marburg je také zároveň cestovatel, vždyť přeskakuje mezi jednotlivými druhy. Dokáže překonávat linie, které jednotlivé živočišné druhy dělí mezi sebou, a když se mu to podaří, dokáže zdevastovat svůj nový hostitelský druh. Nezná prostě žádné hranice. Neví, co jsou lidé zač, či spíše by se dalo říct, že ví, co vlastně představují pro něj: jen další maso.

Jakmile byl kmen Cardinal izolován, bylo prokázáno, že jde o Marburg. Johnson se teď začal v prvé řadě zajímat, kde a jak se mohl Petr Cardinal infikovat. Kde ten kluk běhal? Co prováděl, když došlo k infekci? Kde přesně všude cestovali? Podobné otázky Johnsona přímo strašily. Však se také celé ty roky snažil nalézat přírodní rezervoáry hrozivých virů.

Okamžitě zatelefonoval svému kolegovi do Keni. Doktor Peter Tukei pracoval ve výzkumném lékařském institutu v Nairobi.

„Už víme, že to byl Marburg,“ oznámil mu Johnson. „Můžeš sestavit anamnézu toho kluka? Zjisti, kde všude byl a co dělal!“

Doktor Tukei přislíbil, že si promluví s rodiči.

O týden později zazvonil u Johnsona telefon.

„Víš, kde ten kluk byl?“ sděloval mu doktor Tukei. „V jeskyni na Mount Elgonu.“

Geneho začala svrbět kůže na hlavě. Cesty Charlese Moneta a Petra Cardinala se protly jen na jediném místě na zeměkouli. Uvnitř jeskyně Kitum. Co tam vůbec dělali? Co uvnitř našli? Čeho se dotýkali? Jaký vzduch tam dýchali? Jaká zvířata žila v jeskyni Kitum?

Do hlubin džungle

Eugene Johnson seděl u zahradního stolku ve Fort Detricku, na břehu zahradního jezírka s kačenami, a pozorně si mne prohlížel. Byl horký den uprostřed léta. Položil své velké lokty na stůl, sundal si sluneční brýle a začal si mnout oči. Měřil metr osmaosmdesát a vážil určitě okolo sto deseti kilogramů. Hluboce posazené hnědé oči na jeho zarostlé tváři s velkými kruhy pod víčky dokazovaly, že je silně unavený.

„Doktor Peter Tukei volal a sdělil mi, že ten kluk byl v jeskyni Kitum,“ vyprávěl Johnson. „Ještě teď mi běhá mráz po zádech, když si na to vzpomenu. O několik týdnů později jsem odletěl do Nairobi, kde jsem za doprovodu doktora Tukeie mluvil s ošetřujícím lékařem toho kluka, Silversteinem. Pak jsme se vydali snad na všechna místa, kde ten kluk mohl být. Byli jsme se podívat i v domě jeho rodičů. Vlastnili pěkné sídlo v Kisumu jen kousek od Viktorinina jezera. Štukovaná vilka s vybílenými pokoji a zdí okolo zahrady za to stála. Měli kuchaře, služebnou a také řidiče. Dům byl udržován v čistotě a pořádku. Docela pěkné a vzdušné bydlení. Všimli jsme si, že na střeše žije skalní daman. Byl to jejich rodinný mazlíček, co žil v okapu. Viděli jsme také pár čápů, králíky, kozy a občas nějaké druhy ptáků. Nikde v domě jsem ale nespatřil netopýry.“

Odmlčel se, neboť se zamyslel. Nikdo nebyl nablízku, jen pár kachen plavalo na jezírku. „Z těch rodičů jsem byl strašně nervózní,“ přiznal se. „Podívejte se, já jsem chlap do terénu. Nemáme s manželkou děti. Nejsem zrovna vhodný typ na chlápka, co má kondolovat matce. A taky sloužím v armádě. Neměl jsem ani tu nejmenší představu, co jí mám říct. Pokoušel jsem se vžít do jejich role a vybavil jsem si, jak mi bylo, když mi umřela matka. Nechal jsem ji vyprávět o jejich synovi. Od okamžiku, kdy přijel do Keni, se Petr Cardinal od své sestry nehnul ani na moment. Děti spolu trávily opravdu všechen čas. Čím se ale lišilo jejich chování? Proč se Petr nakazil a jeho sestra ne? V jejich chování jsme přece jen našli jeden rozdíl. Rodiče nám vyprávěli o Petrových zálibách. Byl amatérský geolog, a i v jeskyni zkoumal jednotlivé kameny. Právě v tom mohl být ten háček. Mohl se říznout v jeskyni Kitum o ty krystaly? Probrali jsme s rodiči i tuto možnost. Petr jim řekl, že by si chtěl vzít některé krystaly z jeskyně do sbírky. S kladívkem prolézal dóm a odlamoval si vzorky skály s krystaly uvnitř. Kameny pak drtili řidič a kuchař. Otestovali jsme i jejich krev, ale na Marburg pozitivně nereagovali.“

Zdá se, že se chlapcovy dlaně opravdu staly oním prvním místem kontaktu. Virus pravděpodobně vstoupil do jeho krevního řečiště drobnou rankou na ruce. Kluk se nejspíše píchl do prstu o krystal potřísněný močí nějakého zvířete, nebo se píchl o rozdrcený krunýř nějakého brouka. I kdyby to ale byla pravda, neřešilo to základní otázku, kde žije virus v přírodě. Neposkytlo to ani žádné vodítko k určení přirozeného hostitele.

„Vydali jsme se do jeskyně,“ pokračoval Johnson. „Museli jsme se také osobně chránit, když jsme vlezli dovnitř. Věděli jsme, že se Marburg může šířit i jako aerosol.“

V roce 1986, rok před smrtí Petra Cardinala, Gene Johnson experimentálně prokázal, že jak Marburg, tak i Ebola skutečně mohou cestovat vzduchem. Infikoval opice Ebolou a Marburgem tím, že je nechal viry inhalovat. Dokázal, že i velmi malá dávka viru může spustit celkovou nákazu mezi opicemi. Z tohoto důvodu tedy Johnson požadoval, aby členové jeho expedice nosili uvnitř jeskyně dýchací přístroj.

„Vzal jsem si s sebou vojenské plynové masky s filtry. Museli jsme si také chránit vlasy a mít nějakou pokrývku hlavy, jinak by nám netopýři káleli na hlavu. V místním obchodě jsme si koupili bílé povlaky na polštáře. S velkými květy. Když jsme poprvé dorazili k jeskyni, byla tam s námi i skupinka Keňanů. Nasadili jsme si masky a ty květované polštáře jsme si přetáhli přes hlavy. Místní domorodci se mohli potrhat smíchy.“

Prozkoumali jeskyni a pořídili její náčrtek. Po své průzkumné akci přesvědčil Gene Johnson armádu, aby zaplatila veškeré náklady na velkou expedici do jeskyně Kitum. Půl roku po Cardinalově smrti se Johnson znova objevil v Nairobi s dvaceti bednami vědeckých přístrojů a ochranných prostředků proti biologickému riziku. Přivezl s sebou vojenské pytle na mrtvoly infikovaných obětí, což mezi členy vzbudilo bouřlivé diskuse, jak si počínat, kdyby náhodou i někdo z nich zemřel na Marburg. Tentokrát Gene také věřil, že se dostal na opravdovou stopu viru. Přesto ale věděl, že bude značně obtížné ho najít, i kdyby žil přímo uvnitř jeskyně. Na druhé straně mu ale připadalo, že už se dostal tak blízko, že nemůže ve svém lovu neuspět. Ta virová příšera žila v jeskyni, a on ji odtamtud hodlal vydolovat.

Keňská vláda souhlasila, že jeskyni uzavře pro turisty na dobu, po kterou tam bude probíhat pátrání. Vznikla společná americko-keňská expedice. Šéfem výpravy byl jmenován doktor Peter Tukei z Keňského lékařského institutu. Gene Johnson ho plně podporoval, sám dal dohromady vybavení a peníze na zaplacení veškerých nákladů. Ve výpravě bylo celkem pětatřicet osob, většina místních. Zoologové, přírodovědci, lékaři a laboranti. Brali s sebou velké množství morčat v krabicích. Vezli i sedmnáct opic v přepravních klecích. Měli tam paviány, Sykesovy i africké zelené opice. Všichni jedinci byli považováni za pokusná hlídací zvířata. Něco jako kanárci v uhelných dolech. Měli být rozmístěni v okolí i přímo uvnitř jeskyně. Předpokládalo se, že některé kusy onemocní na Marburg. Neexistují totiž žádné přístroje, které by mohly přítomnost viru zjistit. Nejlepší způsob, jak najít virus v divočině, je rozmístění pokusných zvířat v podezřelé oblasti. Pak už nezbývá než věřit, že zvíře opravdu onemocní. Johnson byl přesvědčen, že pokud opice či morče začne krvácet, bude schopen z nakaženého zvířete virus izolovat, a pak také objasnit cesty přenosu.

LÉTO 1988

Expedice do jeskyně Kitum si zřídila štáb v živořícím sídle Elgon Lodge z dvacátých let tohoto století. Tehdy ještě měla Anglie v Africe vliv. Usedlost byla původně určena pro sportovce a nadšence pro lov pstruhů. Sídlo obklopené anglickými parky, které už ale poničil prach a africké planě rostoucí rostliny, leželo na hlavní cestě klikatící se nahoru do kopce k jeskyni. Pokrýval ji červený prach. Uvnitř domu se ale udržovaly stále perfektně navoskované a lesknoucí se podlahy z tvrdého dřeva. Dům měl věžičky s kruhovými pokoji, těžké středověké dveře vyřezané ze dřeva afrického olivovníku a uprostřed obývací haly se nacházel masivní krb s velkou předložkou. Místní personál sice nijak zvlášť anglicky nemluvil, ale přesto se snažil udržet pro jen občasné hosty, kteří sem náhodou zavítali, klasickou anglickou pohostinnost. Mount Elgon Lodge představoval pomník, symbol zhroucení britského impéria, které v těchto zapadlých oblastech Afriky přežívalo dál, ačkoli ve svém jádru již dávno přestalo existovat. Dům byl udržován z jakési historické tradice, i když všude okolo se všechno změnilo.

Po večerech, kdy venku nastala chladná noc, pálili služebníci v krbu olivové dříví a servírovali v jídelně strašlivou večeři v duchu nejlepší anglické tradice. Byl tu ale skvělý bar. Dřívější majitelé ho sice schovali do jedné z kruhovitých místností, ale zato tam ve vyblýskaných řadách stály láhve piva Tuskers, francouzských aperitivů či podezřelých afrických brandy. Muži z výpravy posedávali v hale kolem krbu a usrkávali Tuskers nebo se natáhli na velkém přehozu před krbem a vykládali o těžké práci ve skafandrech uvnitř jeskyně. Deska na správcově stole se jen tak mimochodem zmiňovala o velice delikátní otázce, o placení. Stálo tam, že od doby, kdy sponzoři přestali Mount Elgon Lodge podporovat, personál s velkou lítostí sděluje, že nemůže dávat nic na dluh.

Členové výpravy začali pomalu přenášet zvířata po krátkých úsecích, tak aby si přivykla klimatu. V údolí před jeskyní vysekali podrost a nad vchodem natáhli dehtovou lepenku a nepromokavé plachty. Jeskyně sama byla považována za rizikové pracoviště stupně R4. Dehtové plachty v ústí jeskyně představovaly přechodovou komoru mezi dvěma rozdílnými světy. Muži po práci uvnitř jeskyně procházeli pod chemickými sprchami, aby se dekontaminoval jejich oděv. Další dehtové plachty chránily dóm v části jeskyně představující zónu R3, kde se členové expedice převlékali do ochranných obleků. Dehet také spočíval nad jejich hlavami tam, kde byla zřízena pitevna s rizikovým stupněm 4. Pod vztyčenou celtou otvírali všechna zvířata, která chytili. Pídili se po všech příznacích viru Marburg.

„Pustili jsme se do věcí, na které si ještě nikdo před námi nedovolil ani pomyslet,“ řekl mi Johnson. „Přímo v džungli jsme uplatnili filozofii ochrany před biologickým rizikem se stupněm 4.“

Uvnitř skály nosili skafandry Racal. Je to přenosný skafandr se stálým vnitřním tlakem, s bateriově napájenými dýchacími přístroji. Je navržen pro práci v terénu ve zvlášť nebezpečných podmínkách, kdy se předpokládá, že by patogen mohl být přenášen vzduchem. Říká se mu také oranžový, protože touto barvou přímo září. Je lehčí než oblek Chemturion a na rozdíl od něj je plně přenosný, se samostatně napájenými dýchacími okruhy. Většina jeho dílů je oddělitelná, vyjma přílby a ventilátoru, a může tedy být po jednom či dvou použitích spálena.

Lidé v oděvech Racal vytyčovali cestu do nitra jeskyně pomocí lavinových tyčí, aby se někdo náhodou neztratil. Podél vytýčené stezky pak rozmístili klece s opicemi a morčaty. Obehnali je pletivem pod proudem, aby zahnali leopardy, kteří mohli dostat chuť na opičí maso. Některé opice byly umístěny přímo pod kolonie netopýrů u stropu. Vědci se kojili nadějí, že na ně shora ukápne něco, co by mohlo způsobit výbuch nákazy.

Postupně sesbírali v jeskyni od třiceti do sedmdesáti tisíc jedinců různých druhů kousavého hmyzu. V jeskyni se to brouky jen hemží.

„Položili jsme lepkavé návnady, abychom lapali lezoucí brouky,“ vysvětloval mi Johnson. „Zavěsili jsme i lehké pasti pro létající hmyz. Jsou poháněny elektrickými bateriemi. Víte, jak se chytají klíšťata? Přilezou po zemi, když ucítí ve vašem dechu oxid uhličitý. Prostě ho cítí a pak vás jdou kousnout do zadku. Postavili jsme tedy uvnitř jeskyně velké nádoby s kysličníkem uhličitým, abychom je přilákali. Odchytli jsme snad všechny hlodavce, kteří do jeskyně vlezli. Používali jsme Havahartovy pasti. Vzadu u jezírka jsme našli i komáry. Všude tam byly stopy leopardů a kaferských buvolů. Neodebírali jsme krevní vzorky z velkých zvířat. Netestovali jsme ani krev buvolů a leopardů. A ani antilop.“

„Mohl by Marburg přežívat ve velkých afrických kočkovitých šelmách?“ zeptal jsem se. „Mohl by to být leopardi virus?“

„Možná. Prostě jsme jen nedostali povolení k odchytu leopardů. Chytili jsme ale několik ženetek, ale virus v nich nebyl.“

„Mohl by žít v krvi slonů?“

„Už jste někdy zkoušel odebrat krev divokému slonovi? My tedy ne.“

Keňští přírodovědci nachytali do pastí stovky ptáků, hlodavců, damanů i netopýrů. Pod dehtovou plachtou v pitevně je pak usmrtili a otevřeli, zatímco sami se chránili v oranžových oblecích. Odebírali vzorky krve a tkání, které mrazili v láhvích s tekutým dusíkem. Některé skupiny místních Masajů žily v jeskyních na Mount Elgonu a také uvnitř chovaly svůj dobytek. Lékaři i jim odebírali krev a stanovovali jejich rodinnou anamnézu. Zrovna tak odebírali krev jejich dobytku. Nikdo z domordců a ani žádné jejich domácí zvíře však nereagoval na protilátky. Pokud by došlo k pozitivní reakci, prakticky by to znamenalo, že už přišli s Marburgem do styku. Navzdory tomu, že u nikoho z nich nebyly zaznamenány příznaky nemoci a ani pozitivní reakce na protilátky, elgonští Masajové přesto vyprávěli o svých rodinách, jak jejich děti či mladé ženy vykrvácely v jejich náručí. Viděli své příbuzné zkolabovat a vykrvácet, ale zda bylo toto onemocnění způsobeno Marburgem nebo jiným virem, to nikdo nemůže s určitostí tvrdit. Místní Masajové už měli s patogenem Marburg své zkušenosti. Neměli jen pro něj to správné jméno.

Žádná z pokusných opic neonemocněla. Nudící se, naprosto zdravá zvířata posedávala v klecích rozmístěných v jeskyni celé týdny. Podle podmínek pokusu bylo stanoveno, že všechny kusy musí být na konci období poraženy, aby mohly být odebrány vzorky tkání a případně popsány příznaky vnitřní infekce. A právě tento moment ve výzkumu primátů působil Johnsonovi opravdová muka. Nedokázal se sám osobně přinutit ke zbytečnému zabíjení zdravých opic. Když jeho kolegové ve skafandrech vcházeli do jeskyně, aby píchli opicím velké dávky sedativ, které je navěky uspaly, odešel kamsi do džungle. „Nesnáším, když se zvířata zabíjejí,“ prohlásil. „To byla vždy pro mne zásadní otázka. Když krmíte a napájíte opice celých třicet dní, stávají se skoro vašimi kamarády. Já sám jim dával banány. Je to hrozný moment. Zvedá se mi z toho žaludek.“ Přesto si ale navlékl svůj Racal a šel otvírat zvířata na pitevním stole. Cítil zklamání a litoval opice, zvlášť když se prokázalo, že byly zcela zdravé.

Expedice byla šlápnutím do prázdna. Všechna pokusná zvířata zůstala zdravá, a ani v jednom vzorku zvířecích tkání a krve Masajů, v hmyzu či v skotu nebyl Marburg prokázán. Pro Gena Johnsona to muselo být hořké zklamání takového charakteru, že se nikdy nedokázal přinutit k publikování přínosu expedice a celkových výsledků. Muselo mu připadat, že k psaní článků není žádný důvod, když v jeskyni Kitum stejně nic nenašel. S naprostou jistotou mohl prohlásit jen jedno jediné. Virus Marburg dál klidně žije kdesi ve stínu Mount Elgonu.

Co tenkrát Gene Johnson nemohl vůbec vědět, ale co instinktivně pouze tušil, bylo, že i přes neúspěch výpravy získal zcela nové zkušenosti a poznatky z práce uvnitř jeskyně, které se mu, stejně jako skafandry a celková výstroj pro práci v prostředí s biologickými riziky, mohou v jiném prostoru a v jiném čase hodit. Pečlivě proto nechal veškerou africkou výstroj po návratu do Ústavu naskládat do olivově zelených vojenských beden a uložit pod zámek do skladů a do přívěsů zaparkovaných vzadu za budovami. Nechtěl totiž, aby jeho výstroj používal někdo jiný, natož aby o ni přišel úplně. Chtěl být připraven ji při prvním signálu, že se kdesi v Africe opět probudily viry Ebola nebo Marburg, okamžitě naložit na palubu letadla. Pořád si připomínal svůj oblíbený citát Louise Pasteura, který objevil vakcínu proti vzteklině a sněti slezinné: „Šance přeje připraveným.“

LÉTO 1989

Armáda měla vždycky těžkou hlavu, když měla rozhodnout co udělat s Nancy a Jerrym Jaaxovými. Oba dva byli důstojníci se stejnou hodností, navíc manželé. A k tomu ještě sloužili u stejné jednotky, u veterinární služby. Co udělat s dvěma psími felčary, když už si konečně zasloužili povýšení? Co dál, když jeden z nich (ženská), dostal povolení pracovat ve skafandru? Kam je oba poslat?

Armáda je tedy převelela do Institutu chemické obrany kousek od marylandského Aberdeenu. Prodali svůj viktoriánský dům a přestěhovali se společně se všemi těmi ptáky a zvířátky.

Nancy nijak zvlášť nemrzelo, že opouští vilu v Thurmontu. Získali větší dům, který jí mnohem lépe vyhovoval. Začali tady pěstovat rybičky jako koníčka. Nancy dostala za úkol sledovat účinky nervových plynů na mozkovou tkáň krys. Měla za úkol otevřít krysí lebku a popsat účinky plynu na mozek hlodavců. Byla to sice mnohem bezpečnější a příjemnější práce než se potýkat s Ebolou, ale byl to výzkum pro hlupáky. Nakonec se oba manželé dočkali povýšení na podplukovníky. Na ramenou uniforem směli nosit stříbrné dubové ratolesti. Jaime i Jason už také vyrostli. Z dcerky se stala skvělá gymnastka. Malá, ale rtuťovitá sportovkyně se v mnohém podobala své matce. Oba Jaaxovi ji už viděli v národní reprezentaci, když už ne rovnou na olympiádě. Jason se vytáhl na vysokého tichého kluka. Jen Herky, jejich papoušek, se nezměnil vůbec. Pořád krákal: Marnil Marnil a pískal si Most přes řeku Kwai.

Plukovník Tony Johnson, Nancyin nadřízený v době jejího působení v USAMRIID, si ale dobře pamatoval, jak si Nancy vedla ve skafandru a chtěl ji zpátky do týmu. Vnitřně cítil, že ta žena už s Institutem srostla. Když pak byl pověřen vedením patologie ve Vojenském středisku Waltera Reeda, zůstalo jeho staré místo neobsazeno. Naléhal na armádu, aby velitelem patologie institutu jmenovala právě Nancy Jaaxovou. Armáda ho vyslyšela. Souhlasili, aby se mohla vrátit k práci s žhavými mikroorganismy. Nastoupila v létě 1989.

V té době byl také Jerry Jaax jmenován vedoucím veterinární sekce USAMRIID. Z Jaaxových se tak rázem staly důležité a mocné osoby. Nancy se vrátila k práci ve skafandrech, i když se to Jerrymu stále nelíbilo, ale už se s tím nějak naučil žít.

Po svém povýšení Jaaxovi prodali dům v Aberdeenu a přestěhovali se zpět do Thurmontu. Psal se srpen 1989. Tentokrát se Nancy rozhodla, že jejich nový dům nebude ve viktoriánském stylu. Opatřili si tedy moderní usedlost s velkým pozemkem, loukou a lesem. Psi tak dostali výběh a i děti si měly kde hrát. Dům stál na úpatí Catoctinu s výhledem na město i na moře jabloní v sadech okolo. Z kuchyňského okna se otvíral výhled na pole, po kterých se v dobách občanské války valily armády vojáků. Výhled na zvlněnou krajinu s alejemi stromů a s moderními sily, která dokazovala, jak se rodinné farmy ve středním Marylandu změnily, se ztrácel za obzorem. Vysoko nad nádhernou krajinou křižovala oblohu trysková dopravní letadla, zanechávajíce za sebou bílé pruhy.

ČÁST DRUHÁ

OPIČINEC

Reston

STŘEDA 4. ŘÍJNA 1989

Město Reston ve Virginii, ležící šestnáct kilometrů západně od Washingtonu D.C., jen kousek za Beltway, patří k dobře hospodářsky zavedeným sídlům. V podzimní dny, kdy západní větry vyčistí oblohu, lze z horních pater kancelářských budov v Restonu zahlédnout i krémovou špičku Washingtonova monumentu tyčící se uprostřed Mailu hned za Kapitolem. V posledních několika letech zde výrazně stoupl počet obyvatel, když se v místních kancelářských centrech usadily firmy obchodující s jistými akciemi, různé poradenské agentury i podniky zavádějící moderní špičkové technologie. V osmdesátých letech zde vyrostly skleněné výškové budovy připomínající krystaly. Před jejich výstavbou byl Reston převážně zemědělskou oblastí. Pořád tu ale zůstala spousta luk. Zjara se na nich rozhoří záplava žlutých hořčičných květů. V korunách bílých jasanů a v zahrádkách plných tulipánů se ozývají drozdi a jiní zpěvní ptáci. Městečko nabízí skvělé možnosti bydlení, dobré školství, hezké parky, golfová hřiště i výborná výchovná zařízení pro děti s celodenní péčí. Jezera v okolí Restonu nesou jména po amerických přírodopiscích (Lake Thoreau, Lake Audubon). Je odtud také velmi dobré spojení do centra Washingtonu. Městské silniční tahy vedou kolem Leesburg Pike. Okolo nich jsou rozmístěny hlavní úřady a kanceláře, před kterými ve vjezdech tvaru půlměsíce parkují mercedesy. A přesto byl Reston vždycky považován za zapadákov, a tak musí stále proti této už skoro tradiční pověsti bojovat. Připomíná to situaci s hřebíkem, který stále nejde zarazit do dřeva. Mezi špičkovými domy a vilami tu ale také občas uvidíte i domky s kartónem nacpaným do vysklených rámů. Na dvorcích parkují i obyčejné dodávky. Na podzim se na polích okolo Leesburg Pike sklízejí dýně a tykve.

Kousek od Leesburg Pike se nachází malé kancelářské centrum. Tyto budovy byly postaveny v šedesátých letech a v žádném případě nejsou tak prosklené jako novější kancelářská seskupení. Přesto však působí toto parkové centrum upraveně a útulně. Smokvoně i eukalypty už dorostly do takové výšky, že vrhají dostatek stínu na trávníky. Naproti přes ulici v místním McDonaldu je v době polední přestávky úplně přecpáno místními úředníky.

Na podzim roku 1989 využívala firma Hazleton Research Products jeden starý sklad v tomto parku jako opiěinec. Hazleton Research Products patří společnosti Corning Inc. Předmětem její činnosti je dovoz a prodej laboratorních zvířat. Jejich opičinec byl také znám pod označením Restonská karanténa pro primáty.

Každý rok se z tropických oblastí dováží do USA okolo šestnácti tisíc divoce žijících opic. Musejí být v karanténě drženy po dobu jednoho měsíce, než je možné odeslat je do místa určení. Je to preventivní opatření, které má zabránit zavlečení přenosných nemocí, jež by mohly zabíjet primáty včetně člověka.

Dan Dalgard působil v restonské karanténě jako veterinární konzultant. Po telefonické domluvě byl s to poskytnout opicím, pokud onemocněly či vyžadovaly lékařský dohled, odpovídající péči. Jeho vlastním zaměstnáním bylo vedení vědeckého týmu v jiné odbočce firmy Corning, jménem Hazleton Washington. Tato společnost má své kanceláře jen kousek od Leesburg Pike, a tak mohl Dalgard bez větších problémů zajíždět do opičince a zvířata prohlédnout.

Dalgard byl vysoký padesátník se světle modrýma očima a nosil brýle s kovovými obroučkami. Svůj jakoby ospalý akcent chytil už za studií na texaské veterinární fakultě. Normálně nosil šedý nenápadný oblek, když pracoval v kanceláři, a bílý plášť, když se věnoval zvířatům. Získal si světovou pověst zkušeného a dovedného veterináře se specializací na primáty. Byl to tichý a velmi vyrovnaný člověk, který se po večerech věnoval svému koníčku – opravám starobylých hodin. Líbilo se mu dávat věci dohromady vlastníma rukama. Tato činnost ho také vždy velice uklidňovala. Při práci s porouchanými hodinami je nutná značná trpělivost. Občas ho ale popadlo nutkání se vším praštit a věnovat se na plný úvazek právě starobylým ciferníkům.

Ve středu 4. října 1989 došla do Hazleton Research Products zásilka sta opic z Filipín. Dodavatelem byla firma Ferlite Farms z okolí Manily, zabývající se velkoobchodním prodejem opic. Zvířata byla odchycena v pobřežních dešťových pralesech ostrova Mindanao a převezena lodí do Ferlite Farms. Poté byla přeložena do velkých skupinových klecí a v dřevěných kontejnerech přepravena na palubě speciálního nákladního letadla do Amsterodamu. Nedlouho poté přímo do New Yorku. Na letišti JFK byly bedny přeloženy do nákladního vozu a odvezeny podél východního pobřeží až do restonského opičince.

Dodané opice patřily ke skupině primátů, jimž se říká krabožrouti. Jde o zvláštní druh opic, který žije podél řek v mangrovových hájích jihovýchodní Asie. Tyto opice jsou běžně používány jako laboratorní zvířata, protože jsou poměrně dostupné a levné. Mají dlouhý, prohnutý ocas připomínající bič, bílou náprsenku a krémový hřbetní pruh. Patří do skupiny makaků, proto se jim také občas říká makak dlouhoocasý. Opice má zřetelně vyčnívající čenich s výraznými nozdrami připomínající psa a velice ostré špičáky. Dlaň s palcem a prsty s jemnými nehty připomíná utváření ruky člověka. Samice mají na hrudi dvě prsní žlázy se světlými bradavkami, které vypadají až překvapivě lidsky.

Krabožrouti ale člověka nesnášejí. Ve svém normálním životním prostředí, v deštném pralese, jsou to totiž jeho konkurenti. Opice milují zeleninu, zvláště jedlý lilek, a s oblibou pořádají hotové nájezdy na obdělávané plantáže. Většinou se pohybují ve skupinách, skáčou ze stromu na strom a vřeští. Kra\ Kra\ Velice dobře se naučily, že po útoku na zemědělské usedlosti mohou očekávat zase ony návštěvu místních farmářů. Ti po nich pátrají s brokovnicemi v rukou. Opice proto musejí být připraveny ztratit se hluboko v džungli v ten správný okamžik. Pohled na brokovnici spustí stádové varovné mechanismy: Kra\ Kra\ Občas se těmto makakům díky tomuto vřeštění říká právě kraové. Obyvatelé deštných asijských pralesů je většinou považují za velice obtížnou škodnou. S příchodem noci se tlupa ukládá k spánku v korunách mrtvých stromů bez listí. Opice považují tyto stromy za svůj domov. Dávají přednost odpočinku na stromech bez listí, protože jim umožňuje vidět všemi směry. Makakově drží hlídky a dávají pozor na člověka a další predátory. Opičí stromy se většinou nacházejí přímo nad řekou, a tak mohou makakové konat potřebu bez toho, aby si znečistili okolí stromu.

S rozbřeskem se tlupa probouzí a lze zaslechnout jejich vřeštění, kterým vítají východ slunce. Matky seženou dohromady svá mláďata a stádo se rozběhne do korun stromů hledat ovoce. Tyto opice žerou doslova všechno.

K zelenině a plodům si pochutnávají na hmyzu, trávě, koříncích. Přežvykují a poté polykají i kousky hlíny, nejspíš proto, aby si doplnily hladinu soli a minerálií. Jejich vášní jsou ale krabi. Když „to na ně přijde“, opouštějí koruny stromů a sestupují na zem v mangrovových močálech, aby uspokojily svou posedlost. Číhají u krabích děr na jejich obyvatele. Krab vylézá z díry a opice ho vyhodí na břeh. Naučily se, i jak si poradit s jejich klepety. Napadají korýše zezadu, odtrhují jeho klepeta a odhazují je a poté si na něm pochutnají. Občas se ale stane, že některá z nich není dostatečně rychlá a krabovi se podaří chytit jí tlapu do klepet. Makak začne zděšeně vřeštět a poskakovat kolem děr naplněných vodou. Je velice snadné rozpoznat, kdy na opice přišla tato vášeň, protože pak zcela určitě uslyšíte občasné zděšené vřeštění na důkaz toho, že mají s kraby spoustu problémů.

Ve stádě je udržována velmi silná hierarchie. Vede je vedoucí samec. Ten největší a nejagresivnější si dokáže udržet autoritu už i jen pohledem. Sleduje své poddané, kteří se ho mohou pokusit sesadit. Když se člověk upřeně zahledí do klece, v které je umístěn takový dominantní samec, opičák se většinou vrhne k přední straně klece a háže hlavou. Roste v něm skutečná zběsilost a hledá cestu, jak na člověka zaútočit. Mlátí do mřížoví a poletuje po kleci. Chce svého protivníka zabít, protože v žádném případě nemůže projevit strach, když ho vyzval na souboj jen další z primátů. Pokud se do klece umístí dva podobní samci, vyleze z ní živý jen jeden.

Krabožrouti byli v Restonu přemístěni do individuálních klecí pod umělým osvětlením. Zvířata dostávala ovoce a sušené krmivo, kterému se říkalo opičí sušenky. V opičinci se nacházelo dvanáct místností označených písmeny od A do L. Dvě opice z dodávky 4. října byly mrtvé. Na tom nebylo nic divného, protože ne všichni jedinci transport přežijí. Ale během prvních tří týdnů karantény v Restonu začalo hynout nezvykle vysoké procento opic.

4. října, ten samý den, kdy byly opice převezeny do Restonu, se stala událost, která navždy poznamenala život Jerryho Jaaxe. Jeho madší bratr John žil se svou ženou a dvěma dětmi v Kansas City. Patřil tam k významným podnikatelům a bankéřům. Spoluvlastnil firmu, která vyráběla umělé hmoty pro kreditní karty. Oba bratři si byli velice blízcí. Vyrůstali společně na farmě u Kansas City a studovali i na stejné fakultě Kansaské státní univerzity. Byli si také dost podobní: vysocí s předčasně zešedivělými vlasy, s výrazným jestřábím nosem, uhrančivým pohledem a klidným chováním. Dokonce i jejich hlas zněl skoro stejně. Jediný rozdíl mezi nimi byl knír, který nosil John.

John Jaax se s manželkou dohodli, že půjdou 4. října večer na schůzku rodičovského sdružení v místní škole. Pozdě odpoledne zatelefonoval John své ženě, že se ještě zdrží v továrně. Když volal, nebyla jeho manželka zrovna doma, a tak se vzkaz nahrál na záznamník. John se rozhodl, že půjde do školy rovnou z práce a že se sejdou až na místě. Když se ale ve škole neobjevil, začala se o něj jeho manželka obávat a odjela za ním do továrny.

Místo bylo opuštěné, všechny stroje vypnuté. Prošla výrobní halou ke schodišti. Johnova kancelář s výhledem na dílnu se nacházela v patře nad ní. Dveře dovnitř byly pootevřené. Vešla dovnitř. John ležel zasážen několika výstřely, všude v kanceláři plno krve. Byla to surová vražda.

Detektiv z kansaského oddělení pro vraždy Reed Buente znal Johna osobně a obdivoval ho. Dříve totiž pracoval jako strážný Kansaské banky, jejímž prezidentem John byl. Seržant Buente byl pověřen vedením případu a měl dostat pachatele před soud. Ale jak běžel čas a neobjevovaly se nové stopy, případ byl postupně odložen. John Jaax měl obchodní neshody se svým společníkem v továrně na umělé hmoty. Jeho partner se jmenoval John Weaver, a byl také z této vraždy podezříván. (Když jsem s Buentem později telefonicky mluvil, tuto skutečnost mi potvrdil. Protože ale Weaver umřel na infarkt, zůstal případ neuzavřen. Podle zákona se nevyřešené případy vraždy nesmí zcela odložit.) Weaver měl ale alibi, i když některé detaily na něj přímo ukazovaly. Vyšetřovatel se dostával do čím dál větších těžkostí. V jednom momentu dokonce před Jerrym prohlásil: „Dát někoho zabít je hrozně jednoduché. Je to navíc docela levná záležitost. Můžete ho dát odkráglovat i za to, co jim vysázíte hotově na dřevo.“

Vražda Johna Jaaxe Jerryho na dlouho jakoby ochromila. Čas prý všechno hojí, ale v Jerryho případě se tak nestalo. Nancy se začala domnívat, že se její manžel dostal do klinické deprese.

„Připadal jsem si, jako by můj život skončil,“ přiznal se mi později. „Můj život se už nikdy nemohl vrátit do stejných kolejí. I já jsem byl jiný člověk. Je naprosto nepochopitelné, že Johnny měl nějakého nepřítele.“ Na pohřbu v Kansas City mu Jaime s Jasonem při pohledu do rakve přímo řekli: „Teda, tati, on vypadá, jako kdybys tam ležel ty.“

Volal na kansaské oddělení vražd prakticky každý den v říjnu a v listopadu. Vyšetřovatel ale nedokázal najít jakýkoli klíč k řešení případu. Jerryho dokonce napadlo, že vezme pušku a zastřelí Johnova společníka. Pomyslel si ale, že když ho zabije, půjde sám do vězení. Co bude s jeho dětmi? A co když si Johnův partner vraždu neobjednal? Pak by zabil nevinného člověka.

STŘEDA 1. LISTOPADU

Správci karantény budeme říkat Bill Volt. Když sledoval, jak opice hynou, došlo mu, že se děje něco neobvyklého. 1. listopadu, necelý měsíc po dodání opic, zatelefonoval Danu Dalgardovi. Oznámil mu, že zvířata doručená z Filipín hynou v nezvykle vysokém množství.

Ze sta opic jich zemřelo už devětadvacet. V té době zároveň došlo v budově k závažným problémům s klimatizací a topením. Termostat přestal pracovat a horko uvnitř místností neustále narůstalo. Tělesa sálala teplo bez jakékoli regulace a klimatizace nebyla schopna nápor zvládnout. Všude začalo být opravdu nesnesitelné horko. Volt se domníval, že právě nárůst teploty mohl být rozhodující příčinou úmrtí. Také si všiml, že k největšímu úhynu došlo až na konci haly, v místnosti označené F.

Dalgard souhlasil, že přijede a na zvířata se podívá, ale protože měl zrovna spoustu práce, trvalo mu celý týden, než se do Restonu dostal. Když se konečně objevil, Volt ho rovnou zavedl do místnosti F, přímo do ohniska, aby Dalgard mohl prohlédnout uhynulé kusy. Oblékli si bílé pláště a nasadili chirurgické masky. Dva muži vešli do panelové chodby s ocelovými dveřmi vedoucími do vlastních opičinců. Protože i tady bylo značné teplo, začali se potit. Přes okénka ve dveřích si mohli všimnout, jak je pro změnu pozorují stovky opičích pohledů. Opice byly na přítomnost člověka výrazně citlivé.

V místnosti F byli umístěni výhradně krabožrouti z říjnové filipínské dodávky. Každá opice dostala vlastní klec. Všichni jedinci působili trochu odevzdaně. Před pár týdny se ještě proháněli v korunách, a vůbec se jim tedy nelíbilo, jaký osud je potkal. Dalgard procházel od klece ke kleci a pozoroval zvířata. Dokázal z makakova pohledu vyčíst celou anamnézu a také dokázal číst z jejich posuňků a pohybů. Zvířata teď na něj působila pasivně, jakoby prožívala nějakou silnou bolest…

Upřený Dalgardův pohled do samcových očí zvíře normálně přiváděl ke zběsilosti. Když při běžné kontrole míjel klec s dominantním samcem a pozorně se na něj podíval, samec se nechal vyprovokovat, aby vetřelce zahnal. Teď ale našel opičáka, jehož oči působily mdle, bez lesku a jiskry. Pouze netečně zíraly na okolí. Měl přivřená víčka a hleděl jakoby úkosem. Za normálních okolností by měl víčka otevřená a byla by vidět celá duhovka. Oči zdravého zvířete by vyvolávaly představu dvou jasných kruhů na opičí tváři. Toto zvíře mělo obě víčka sklopená a duhovky připomínaly zešikmený ovál.

Dalgard si navlékl dlouhé, kožené pracovní rukavice, otevřel dvířka klece a lehce zvíře štípl. Rukou se rychle dotkl opičákova žaludku. Ano – ten kus měl vysokou horečku. Kapalo mu z nosu. Dalgard zavřel dvířka klece. Zatím neuvažoval, že by zvíře dostalo zápal plic či obyčejnou chřipku. Nejspíše ho zasáhlo přehřátí. V místnosti bylo opravdu nesnesitelně. Poradil tedy Billu Voltovi, aby přitlačil majitele ke zdi. Topení musí být opraveno. Pak ale našel druhé zvíře se stejnými příznaky. Pokleslá víčka a oválná duhovka. Mělo stejně vysokou horečku. V místnosti F přežívala dvě nemocná zvířata.

Obě opice během noci zemřely. Hned ráno je Bill Volt našel schoulené v kleci s polootevřenýma sklovitýma očima. Tato skutečnost ho tak zarazila, že se rozhodl pro pitvu, aby byla určena skutečná příčina smrti. Odnesl oba uhynulé jedince do vyšetřovny na konci haly. Zavřel za sebou dveře, aby ho ostatní opice neviděly. (Mrtvá opice se nesmí ostatním ukazovat – nastala by mezi nimi všeobecná panika).

Otevřel opice skalpelem a zahájil prohlídku vnitřností. To, co viděl se mu nelíbilo, a vůbec tomu nerozuměl. Zavolal znova Dalgarda a požádal ho: „Chtěl bych, abyste se sem přijel na ty uhynulé kusy podívat.“

Tentokrát přijel Dalgard okamžitě. Svýma šikovnýma a trpělivýma rukama, které dávaly dohromady hodinová kolečka, teď prohlížel trupy zvířat. I on byl překvapen klinickým obrazem. Zdálo se, že opice zemřely na šok vyvolaný zhroucením teplotní regulace v budově, ale proč pak měly tak zvětšenou slezinu? Dalgarda zarazila i další okolnost. Všiml si, že obě zvířata mají ve střevech trochu krve. Jak se tam mohla dostat?

Ten samý den odpoledne dorazila další dodávka krabožroutů z Ferlite Farms. Bill Volt umístil zvířata do místnosti H, hned vedle místnosti F.

Dan Dalgard začínal mít opravdové obavy o osud opic v místnosti F. Uvažoval o tom, zda se uvnitř nešíří nějaký neznámý patogen. Krev v střevním traktu připomínala typický opičí virus nazývaný SHF (horečnaté krvácení opic). Opice na toto onemocnění umírají, ale pro člověka je jeho původce neškodný, protože se v lidském organismu nemnoží. Tato horečka se v opičí populaci rychle šíří a velice, snadno ji může zcela zlikvidovat.

Psal se pátek 10. listopadu. Dalgard původně plánoval strávit celý víkend ve svém domku a spravovat hodiny. Ale když odložil nástroje a části starobylých hodin, nedokázal nemyslet na opice. Měl o ně opravdový strach. Nakonec tedy oznámil své ženě, že musí ještě do práce. Vzal si plášť a odjel do opičince. Zaparkoval před budovou a vešel dovnitř. Když otevřel prosklené dveře, zaplavilo ho neobvyklé horko. Uslyšel jemu tak známé opičí vřeštění. Vešel do místnosti F. Kra\ Opice volaly na poplach. Uvnitř ležely další tři uhynulé kusy. Zkroucené na podlaze klecí s bezvýraznou grimasou na tváři. Situace už začínala být hrozivá. Odnesl trupy do vyšetřovny a otevřel je.

Těsně po tomto datu si Dalgard začal psát na svém počítači deník. Každý den alespoň pár slov. Psal rychle a bez velkého přemýšlení nazval svůj deník Průběh událostí. Nachýlila se polovina listopadu. Když se slunce začalo odpoledne ukládat k odpočinku a na silnici kolem Leesburg Pike vzrostl provoz, začal pracovat na deníku. Při ťukání do kláves si vybavoval pitevní obraz mrtvých opic.

Zvětšená slezina s nezvykle vysušeným a potrhaným povrchem, zvětšené ledviny, občasné krvácení ve většině orgánů. Z klinického hlediska se u zvířat projevila anorexie (ztráta chuti k jídlu) a letargie. V okamžiku rozvinutí plné anorexie se celkový stav zvířat začal výrazně zhoršovat. Teplota v konečníku u pokusných jedinců nestoupala. Krvavá stolice, a ani krvácení z nosu nebyly prokázány… Většina zvířat byla v dobré kondici s větším množstvím podkožního tuku, které není u zvířat odchycených v divočině obvyklé.

Ani v uhynulých zvířatech nenašel nic zvláštního, co by ukázalo prstem na pravou příčinu smrti. Makakové prostě přestali jíst a uhynuli. S otevřenýma očima a upřeným bezvýrazným pohledem. Ať už šlo o jakoukoli chorobu, nebyla patrná žádná příčina, která by způsobila vlastní smrt. Infarkt? Horečka? Nebo něco jiného?

Zvlášť zarážející byl nález na slezině. Tento orgán představuje jakýsi krevní filtr, mající určité funkce i v imunitním systému. Normální slezina je měkký orgán s červenou dření, který Dalgardovi obvykle připomínal koblihu s marmeládou. Když říznete skalpelem do zdravého orgánu, budete cítit určitý odpor, jako když koušete do koblihy. Normálně řez dost krvácí. Ale tyto vypreparované oteklé sleziny byly tuhé jako kámen. Běžná opičí slezina má velikost lískového oříšku. Ty preparované však byly velké jako pomeranč s kožovitým povrchem. Připomínaly mu šišku tvrdého suchého salámu. Při pitevních řezech mu skalpel prakticky odskakoval od tkáně. Musel jej do sleziny doslova vrazit, a stejně nepronikl příliš hluboko. Dalgard se zatím nedobral jednoduchého poznání pravé příčiny, protože ji přímo neviděl a nebyl koneckonců ani důvod o neznámém smrtonosném viru příliš uvažovat. Vnitřní tkáně sleziny byly zcela ucpány tvrdými krevními sraženinami. Vrážel tedy svůj skalpel do krevní sraženiny velikosti mandarinky.

V neděli 12. listopadu dopoledne se Dalgard potuloval po svém domě a věnoval se obvyklým drobnostem. Po obědě se ale vrátil do opičince. V restonské karanténě pro primáty se začala rozvíjet opravdová záhada. V místnosti F uhynuly další tři opice. Každou noc zcela pravidelně umírala další a další zvířata.

Jeden z uhynulých kusů měl i své jméno. 053. Dalgard odnesl zdechlinu 053 do vyšetřovny a otevřel ji, aby si prohlédl břišní dutinu. Vypreparoval skalpelem slezinu. Opět obrovitou, tvrdou a vysušenou. Vyndal sterilní očko a odebral vzorek hlenu z hrtanu zvířete. Pak očko vložil do zkumavky s destilovanou vodou a zazátkoval ji. Neznámý živoucí zárodek v krčním hlenu byl dočasně zakonzervován.

Na úrovni R3

PONDĚLÍ 13. LISTOPADU 1989

Hned v pondělí ráno – den po pitvě opičáka 053 – se Dan Dalgard rozhodl, že s tímto problémem seznámí USAMRIID ve Fort Detricku. Dozvěděl se, že v tomto ústavu mají zkušené odborníky, kteří dokážou určit opičí nemoci. Chtěl znát naprosto přesnou diagnózu choroby. Fort Detrick byl také jen hodinu jízdy od Restonu na druhém břehu řeky Potomac.

Dalgard skončil telefonní rozhovor s civilním virologem ústavu Peterem Jahrlingem. Ten měl pověst odborníka na infekční choroby primátů. Ještě nikdy předtím spolu nemluvili. Dalgard oznámil Jahrlingovi: „Myslím, že jsme zachytili u našich opic SHF. Slezina připomíná při řezu salám.“ Dalgard ho dále požádal, zda by se nepodíval na vzorky a neurčil diagnózu. Virolog souhlasil, neboť ho záhada v Restonu velmi zaujala.

Jahrling pracoval v Institutu celý svůj život, vyjma krátkého období, kdy žil ve Střední Americe a lovil viry v deštných pralesech (objevil několik neznámých kmenů). Blonďák s lehce prošedivělými vlasy, ocelovými obroučkami brýlí a milou tváří měl velký smysl pro humor. Od přírody se ale potýkal s vlastní podezřívavou a opatrnou povahou. Celé hodiny pracovní doby trávil v ochranném obleku Chemturion. Prováděl výzkum možnosti prevence proti přenosným nemocem – hledal vakcíny i chemické léky – prováděl i základní lékařský výzkum virů z deštných pralesů. Neznámí zabijáci vždy patřili k prioritním oblastem jeho zájmu. Snažil se nikdy nemyslet na účinky žhavých mikroorganismů. Mnohokrát si pro sebe říkával, kdyby o nich jen trochu uvažoval, musel by od základů změnit svůj život.

Jahrling bydlel se ženou a třemi dětmi v Thurmontu, nepříliš daleko od Jaaxových, v cihlovém ranči s bílým plotem okolo parcely. Plot obklopoval pozemek bez stromu. V garáži parkoval velký hnědý vůz. I když bydleli nedaleko, Jahrlingovi se s Jaaxovými nijak nestýkali, neboť měli děti v rozdílném věku, a ani jejich životní styl se příliš neshodoval.

Peter Jahrling stříhal svůj trávník pravidelně, aby si o něm sousedi nemysleli, že je obejda. Na veřejnosti žil obyčejným venkovským životem. Jen málokdo z jeho sousedů skutečně věděl, kam jede, když se souká do svého vozu barvy bahna, přestože měl na poznávací značce slovo LASSA. Toto je totiž název viru rizikové skupiny 4 původem ze západní Afriky. Peter Jahrling jej považoval za svoji nejoblíbenější životní formu. Měl tento virus za svým způsobem krásný a fascinující mikroorganismus. Ve svých dlaních v rukavicích držel snad všechny žhavé patogeny mimo Eboly a Marburgu. Když se ho lidé ptali, proč už s nimi také nepracoval, odpověděl prostě: „Představa, že bych umřel, se mi vůbec nelíbí.“

Po telefonickém rozhovoru s Danem Dalgardem byl Peter Jahrling značně překvapený a rozzlobený zároveň, když druhý den posel doručil část vzorků zmrazené tkáně opice 053. Co ho rozzlobilo, byl především způsob balení. Vzorky byly zabaleny v aluminiové fólii jako nějaký obyčejný párek v rohlíku.

„Párek v rohlíku“ byla opičí slezina. Led určený k jejímu chlazení se nejen zbarvil do červena, ale už začal i tát a ukapávat. Vzorky zároveň obsahovaly výtěr z krku a krevní sérum. Jahrling odnesl vzorky do R3. Tato laboratoř je udržována pod negativním tlakem jako ochrana před náhodným únikem. Nemusí se zde ale nosit ochranný oblek. Lidé pracující v R3 se oblékají jako chirurgové na operačním sále. Jahrling si navlékl papírovou chirurgickou masku, kombinézu a gumové rukavice. Rozbalil hliníkovou fólii. Patolog stojící vedle něj mu pomáhal. Když do sebe vrazili, kousek tkáně sleziny se pomalu koulel po fólii. Malý kousek růžového masa, přesně takový, jak jej Dalgard popsal. Jahrling si pomyslil, že je to stejně záhadný kus masa jako ten, který kdysi dostávali ve školní jídelně. Pak se ale obrátil k patologovi a poznamenal: „Ještěže to není Marburg.“ Pak se rozkuckali smíchy.

Odpoledne pak ještě zavolal Dalgardovi a řekl mu něco jako: „Dovolte, abych vám vysvětlil, jak se k nám posílají vzorky. Lidé jsou tady možná poněkud blázniví, ale stejně je vždycky rozčílí, když jim pošlete vzorky, co jim kapají na koberec.“

Jedním ze způsobů, jak identifikovat virus, je nechat ho růst uvnitř živých buněk v baňkách s vodou. Kápnete kapku vzorku s virem do kyvety a virus se sám dostane do buněk. Pokud mu buňky vyhovují, začne se v nich množit. Z jedné nebo dvou částic viru je během několika dní celá miliarda – úplná Čína virů v malé nádobce velikosti lidského palce.

Civilní zaměstnankyně, laborantka Joan Rhodericková, začala kultivovat neznámý virus z opice 053. Rozdrtila část tkáně ze sleziny paličkou v hmoždíři. Vzniklou krvavou kaši pak nakapala do baněk, které obsahovaly živé ledvinné buňky opic. Podobnou proceduru provedla i s výtěrem z 053. I ten nakapala do kyvety. Do další pak přidala kapky krevního séra. Nakonec byla kyvet plná přenoska. Vložila je do teplejšího prostředí inkubátoru udržujícího tělní teplotu a věřila, že v některé z kyvet začne cosi růst. Vypěstovat virus v mnohém připomíná vaření piva. Dodržíte-li recepturu i postup a budete hezky pěkně za tepla vařit a vařit, určitě se něco stane.

Dan Dalgard další den do opičince nepřijel, ale přesto Billu Voltovi zavolal, aby se ujistil, jak se situace vyvíjí. Dozvěděl se, že všechna ostatní zvířata se zdají v pořádku. V noci žádný kus neuhynul. Choroba jako by samovolně začala pohasínat. Vypadalo to, že se situace uklidňuje, a Dalgard si oddechl, že jeho společnost zase tak moc rozpočet nepřekročí.

Ale co ti chlapi z armády dělají s těmi vzorky? Zatelefonoval Jahrlingovi a dozvěděl se, že na závěry je ještě brzo. Vypěstovat virus trvá několik dní.

Další den ale Bill Volt zavolal samé nepříznivé novinky. Osm opic v místnosti F přestalo žrát. Osm jedinců se začalo připravovat na smrt. Celá ta záležitost začala nanovo.

Dalgard se okamžitě vydal do opičince, kde zjistil, že se celá situace vyvinula přímo drasticky. Mnohem více opic už vykazovalo klasické příznaky: oválné a skelné oči. Ať už to bylo cokoli, nějaký vetřelec dál spokojeně v místnosti F pokračoval ve svém díle. Hodlal pobít všechna zvířata, pokud se mu v tom nějakým způsobem nezabrání. Dalgard začal být velice netrpělivý na výsledky Jahrlingova výzkumu.

Ve čtvrtek 16. listopadu po příjezdu do práce ho zastihla zpráva, že začaly hynout opice i v jiných zadních místnostech. Před polednem mu zavolal Peter Jahrling a informoval ho, že patolog institutu velice pečlivě prohlédl slezinné tkáně a potvrdil prozatímní diagnózu virového horečnatého krvácení (SHF), které je neškodné pro člověka, ale zcela letální pro opice.

Dalgard už tedy věděl, že musí konat rychle, než se nákaza rozšíří do celého opičince. Opičí horečnaté krvácení je vysoce přenosnou nákazou mezi primáty. Odpoledne se rozjel do opičince. V pět hodin v podvečer šedivého deštivého dne na pokraji zimy, kdy se proudy pracujících ve Washingtonu vracely domů, naočkoval společně s dalším firemním veterinářem všem opicím v místnosti F smrtelnou dávku anestetika. Během okamžiku byl konec. Opice skonaly za několik minut.

Dalgard otevřel osm, na první pohled zdravých mrtvol, aby si ověřil, zda spatří nějaké známky po horečnatém krvácení. Překvapilo ho, že na první pohled nebylo u všech kusů v tělních dutinách nic mimořádného. Tento objev mu jeho úlohu rozhodně neulehčil. Obětovat opice byl složitý, odporný a srdce svírající úkol. Věděl, že v místnosti řádí choroba, ale na druhé straně ta krásná zvířata byla zdravotně v pořádku, a on je právě zabil. Nemoc vylezla z děr už začátkem října, a teď už byla polovina listopadu. Armáda mu poskytla jen prozatímní diagnózu, i když asi tu nejlepší, jakou mohl dostat. On sám se musel vypořádat s obtížným úkolem obětovat některá zvířata, aby zachránil ostatní. Vrátil se večer domů s pocitem, že má za sebou příšerný den. Později si poznamenal do deníku:

Chyběly jakékoli znaky horečnatého krvácení. Všeobecně řečeno: zvířata měla až neobvykle zdravé tkáně, byla mladá (mladší pěti let) a ve skvělé kondici.

Ještě před odchodem z opičince uložili společně s kolegou mrtvé opice do průhledných plastikových pytlů a odnesli některé z nich do velkého mrazicího boxu. Mrazicí box může být žhavý jako peklo. Když se nějaké místo stane v biologickém smyslu slova žhavým, žádný přístroj to nezaznamená. Neexistují žádné senzory a poplašná zařízení. Všechny přístroje mlčí a nezaznamenávají žádnou změnu. Opičí těla byla skrz průhledné pytle dobře viditelná. Makakové zmrzli ve svých schoulených pozicích s široce otevřenými tělními dutinami a střevy visícími ven. Ukapávající krev zmrzla v červené rampouchy. Opičí dlaně se sevřely v pěsti nebo zůstaly rozevřené jako klepeta, jako by se zvířata snažila něco uchopit. Na jejich tvářích zamrzl i bezduchý výraz a jejich oči pokryté lesklou mrazivou glazurou zíraly do prázdna.

Ohrožení

PÁTEK 17. LISTOPADU

Thomas Geisbert pracoval v Ústavu jako stážista. Bylo mu sedmadvacet. Měl vysokou postavu, tmavě modré oči a přerostlé vlasy si rozčesával uprostřed na pěšinku. Ofina mu neustále padala do čela. Geisbert byl zkušený rybář a myslivec, který s puškou v ruce trávil v lese spoustu času. Nosil modré džínsy, kovbojské boty a zcela zřetelně tíhnul k tomu, že ignoroval veškeré autority. Vyrostl nedaleko od Fort Detricku. Jeho otec byl hlavní stavební inženýr USAMRIID, člověk, který stavěl a opravoval žhavé zóny. Když byl Tom ještě dítě, vzal ho otec na návštěvu do Ústavu, kde jako kluk zíral přes silná skla na lidi pracující ve vesmírných skafandrech a představoval si, že je to skvělá práce. Teď tu také pracoval a byl šťastný.

Institut ho najal, aby pracoval s elektronovým mikroskopem, který využívá paprsky elektronů pro snímání obrázků velice malých předmětů, jako jsou například viry. Je to pro virologickou laboratoř přístroj zásadní důležitosti, protože s tímto mikroskopem můžete pořídit fotografie malých kousků tkání a v nich nalézt viry. Identifikace žhavých kmenů a klasifikace virů pro Geisberta představovala radost, jakou je pro někoho třídění motýlů či sbírání květin. Zbožňoval zvláštní samotu vnitřního prostoru, stav, na který současný svět nějak zapomíná. Klidně a vyrovnaně procházel žhavou zónou s košíkem zkumavek s neznámým agens. Hrozně rád chodil do R4 ve skafandru a k tomu ještě v noci, mnohem raději, než když ho doprovázel nějaký kolega. Sklon trávit v práci obrovské množství hodin mu ale rozboural soukromý život. Jeho manželství se zhroutilo, v září se se svou ženou rozešel. Rodinné maléry jen přispěly k jeho dobrovolnému pohřbívání se v oddělení R4.

Vyjma práce byl největší Geisbertovou radostí čas strávený v terénu při rybaření a při lovu na vysokou. Lovil pro maso, ulovenou zvěřinu rozdával členům své rodiny. Když už měl masa dost, lovil pro trofeje. Každý rok jezdil okolo dne Díkuvzdání, v době zahájení sezóny, lovit do západní Virginie, kde si s kamarády najímali loveckou chatu. Jeho přátelé nevěděli, čím se živí, a on rozhodně nestál o to, aby jim to vykládal.

Geisbert se snažil si prohlížet velké řady vzorků virů, jako způsob přivykání zraku na jejich identifikaci v elektronovém mikroskopu. Učil se viry určovat prostým okem podle fotografií virových částic. Když přišly vzorky Petra Cardinala z Afriky, strávil nad nimi celé dny. Přímo ho přitahovaly. Kmen Cardinal zahrnoval různé hady, esovité kličky, vidličky a křupky Cheerios promíchané s již částečně rozloženou lidskou tkání. Geisbert strávil nad tímto vzorkem tolik času, že si musel hluboko do své mysli zapsat tvar jedné z opravdových hrůz Matky přírody.

Tom Geisbert slyšel o nemocných opicích ve Virginii a chtěl pomocí elektronového mikroskopu identifikovat virus SHF. V pátek ráno 17. listopadu, den poté, kdy Dan Dalgard utratil opice v místnosti F, se Geisbert rozhodl, že se podívá na kyvety s opičími buňkami. Nejdříve si je chtěl prohlédnout v normálním optickém mikroskopu, ještě před odjezdem na obvyklý lov na den Díkuvzdání. Chtěl zjistit, zda nedošlo k nějakým změnám. Světelný mikroskop je klasický optický přístroj, který využívá čoček na převod světelných paprsků do ohniska.

V devět hodin dopoledne si navlékl kombinézu, nasadil papírovou masku a vešel do R3, kde se udržovaly kyvety ve stálé teplotě. Potkal se tam s Joan Rhoderickovou, laborantkou, která založila kultury Reston. Právě si prohlížela buňky v kyvetě pod binokulárním mikroskopem. Kyveta obsahovala buňky infikované virem SHF z Opice 053.

Otočila se k Geisbertovi: „Uvnitř kyvety začínají buňky vybuchovat.“

Kyveta byla typická nádobka pro množení virů. Měla velikost lidského palce a byla vyrobena z průzračného plastiku, takže se mohla umístit pod mikroskop ke zběžné kontrole. Měla černé šroubovatelné víčko.

Geisbert se podíval přes binokulár. Spatřil složitý svět uvnitř kyvety. Jako vždycky se musí v biologii vyřešit jeden základní problém. Musíte vědět, na co se díváte. Mikrosvět má komplikované tvary a velmi často je mění. Všude v zorném poli viděl buňky. Byly to úzké váčky, z nichž každý obsahoval jádro rýsující se jako černý útvar uprostřed. Buňky Tomovi tak trochu připomínaly volská oka. Žloutek byl právě oním buněčným jádrem.

Živé buňky většinou klesají na dno kyvety a vytvářejí buněčný koberec. Buňky při množení a růstu dávají přednost prostředí, v kterém mohou šplhat nahoru. Tento koberec už ale sežrali moli. Odumřelé buňky plavaly v kyvetě na povrchu a zanechávaly po sobě v koberci díry.

Geisbert zkontroloval všechny kyvety a většina z nich vypadala naprosto stejně. Jako koberec sežraný moly. Uvnitř kyvet to vypadalo opravdu špatně, buňky odumíraly. Něco tyto buňky zabíjelo. Otékaly a bobtnaly, jako by obsahovaly velké množství tuku či jako by byly těhotné. Tom dokázal rozpoznat, že obsahují jakési skvrnky či granule. Připomínaly pepř. Jako kdyby někdo pepřem posypal volská oka. Zahlédl snad odraz světla od zrnek pepře? Připadalo mu, že světlo prochází krystaly. Krystaly? Všechny tyto buňky byly zcela nezvratně napadeny. A byl to vážný útok, neboť plazma měla mléčnou a zakalenou konzistenci a plavaly v ní mrtvé buňky, které explodovaly.

Rozhodli se, že by se na vzorky měl podívat jejich šéf, Peter Jahrling. Geisbert ho šel najít. Opustil R3 – sundal si kombinézu, osprchoval se v normální sprše, vzal si na sebe normální oblek a vešel do Jahrlingovy kanceláře. Pak se společně vrátili do laboratoře R3. Pár minut jim trvalo, než se znova převlékli v šatně do kombinéz. Když už byli připraveni vstoupit, úplně připomínali chirurgy před operačním sálem. Pak vešli dovnitř a sedli si k binokulárnímu mikroskopu. Geisbert oznámil svému šéfovi: „Uvnitř kyvet se děje něco zvláštního, ale nejsem si jistý. Tohle není SHF.“

Jahrling se podíval do mikroskopu. Rozpoznal, že plazma se zakalila, jako by se celý obsah zkazil.

„Je to kontaminované,“ prohlásil. „Buňky vybuchují. Vytvářejí krustu.“ Buňky vybuchly a odumřely. „Jsou pryč z plastiku,“ poznamenal. Tento termín znamená, že se jednotlivé buňky oddělily od povrchu a volně plavou v živném roztoku. Jahrling si pomyslel, že nádobka byla kontaminována druhotně nějakou vysoce infekční bakterií. Je to sice mrzutá, ale naprosto běžná okolnost, když se snažíte izolovat nějaký virus. Kyveta je znehodnocena a nemůže být dále využita. Bakterie požírá buněčnou kulturu. Do vzduchu se uvolňují různé pachy, když se buněčné struktury rozkládají a bakterie se množí. Virus zabíjí buňky bez jakékoli vůně. Jahrling si pomyslel, že kyveta byla kontaminována běžnou půdní bakterií rodu Pseudomonas, která žije v prachu. Přežívá všude na dvorcích i za nehty na konečcích prstů. Patří k nejvíce rozšířeným mikroorganismům a velice často napadá buněčné kultury a ničí je.

Odšrouboval uzávěr a zamával si kyvetou před nosem, aby zachytil typický pach. Zvláštní. Necítil vůbec nic.

„Už jste někdy čichal k pseudomonádám?“ zeptal se Geisberta.

„Ne“ odvětil Tom.

„Voní to jako grepový džus. Tady…,“ podstrčil kyvetu Tomovi pod nos.

Tom si přivoněl. Ani on nezaznamenal žádný pach.

Jahrling si vzal kyvetu zpátky a znova zabafal. Jeho nos ale zase nic nezaregistroval. Ale kyveta zneprůhledněla a buňky explodovaly. Jahrling byl očividně překvapen. Podal kyvetu Tomovi a řekl: „Strčte to pod paprsky a koukněte se na to.“

Strčit to pod paprsky znamenalo podívat se na vzorek pod elektronovým mikroskopem. Je to daleko výkonnější zařízení než optický mikroskop a lze s ním do mikrosvěta proniknout mnohem hlouběji.

Geisbert odkapal několik kapek mléčné plazmy do zkumavky a tu umístil do centrifugy. V šedavém hlenu na jejím dně se také usadila malá vrstvička mrtvých a umírajících buněk. Měla tvar a velikost špendlíkové hlavičky světlehnědé barvy. Geisbertovi připomínala špetku bramborové kaše. Dřevěnou špachtlí nabral kuličku a přenesl ji do pryskyřice, aby vzorek zakonzervoval. Teď už ho ale především zajímala lovecká sezóna. Odpoledne, byl přece pátek, se šel domů zabalit. Chtěl se vydat na cestu ve svém Fordu Bronco, ale auto ho začalo zlobit. Jeden z jeho přátel pro něj tedy dojel, společně naložili jeho batoh i pouzdro s puškou do dodávky a vydali se na svou loveckou výpravu.

Když se začne filovirus množit v lidském těle, inkubační doba trvá od tří do osmnácti dnů, kdy se pozvolna, ale neustále zvyšuje počet virových částic v krevním řečišti. Pak se dostaví bolení hlavy.

Den Díkůvzdání

20. – 25. LISTOPADU

Pro Nancy a Jerryho Jaaxovy to bylo nejhorší Díkuvzdání v jejich životě. Ve středu 22. listopadu naložili děti a vydali se na noční cestu do Kansasu. Jaime bylo dvanáct a Jasonovi třináct. Byli už na dlouhou jízdu do Kansasu zvyklí, a tak ve voze spokojeně spali. Zato Jerry po vraždě svého bratra už nedokázal pořádně usnout. Nancy s ním zůstala vzhůru celou noc, tak se střídali za volantem. Do Wichity, na oběd s Nancyiným otcem a bratrem, dorazili přesně na den Díkůvzdání. Měli samozřejmě krocana.

Nancyin otec umíral na rakovinu. Celý život se potýkal se strachem, že může na tuto nemoc zemřít. Jednou dokonce nevylezl po celých osm měsíců z postele a neustále si stěžoval, že má rakovinu, ačkoliv mu nic vážného nebylo. Ale teď už to byl opravdový nádor. Na podzim strašlivě zhubl. Vážil teď asi pětačtyřicet kilo a připomínal spíše kostlivce, i když to pořád ještě byl relativně mladý chlap s černými kudrnatými vlasy. Vypadal tak strašně, že se ho děti polekaly. Snažil se Jerrymu vyjádřit soustrast k bratrově smrti.

„Je to otřesné, co vás, Jaaxovy, potkalo,“ řekl tehdy. Jerry ale nechtěl o celé věci dál mluvit.

Nancyin otec celý den posedával i pospával v rozkládacím křesle. V noci nemohl díky bolestem vůbec spát, většinou se budil ve tři hodiny ráno, vstával z postele a bloumal po domě, jako by něco hledal. Nepřestával kouřit jednu cigaretu za druhou a neustále si stěžoval, že ztratil chuť k jídlu. Nancy ho bylo líto, ale na druhé straně nedokázala překonat svůj odstup. Byl to muž s tvrdou hlavou a později se z náznaků v jeho řeči ukázalo, že se rozhodl prodat rodinnou farmu v Kansasu a peníze využít pro svou cestu do Mexika, kde by prodělal léčebnou broskvovou kúru. Nancy se na něj za podobné hlouposti zlobila, ale hněv se nějak mísil s lítostí nad jeho utrpením ze smrtelné choroby.

Po obědě odjeli do Andale v Kansasu. Toto město leží na severozápad od Wichity. Žila tam Jerryho matka Ada. V jejím domě se sešli i s ostatními členy Jaaxovy rodiny. Ada ovdověla a poté již žila osamoceně v domě s výhledem na překrásné planiny oseté obilninami. Pěstovala se tu převážně ozimá pšenice. Ada sedávala ve svém křesle v obývacím pokoji a pořád se dívala ven na holá pole. Nemohla se ani podívat na televizi, neboť se vždy při pohledu na jakoukoli zbraň roztřásla hrůzou. Seděli v obývacím pokoji a vyprávěli si o starých časech, kdy farmařili. Smáli se a žertovali, než náhodou padlo Johnovo jméno. Živá konverzace se najednou proměnila v hrobové ticho. Všichni se koukali do země, nikdo nevěděl, co říct. Pak se kdosi z nich rozplakal a i po Adině tváři začaly téct slzy. Byla to vždycky silná žena a žádné z jejích dětí ji nikdy nevidělo plakat. Dříve, když cítila, že se neovládne, většinou vstala a odešla z pokoje do své ložnice a zavřela za sebou dveře.

Prostřeli v kuchyni a podávali rostbíf – Jaaxovi neměli krocana příliš rádi. Po chvíli se přestěhovali do obývacího pokoje s talíři v rukou a sledovali fotbalový zápas v televizi. Zeny, včetně Nancy, mezitím uklízely v kuchyni a staraly se o děti. Pak se Jaaxovi vrátili do Wichity, aby pomohli Nancyinu otci dojíždět do nemocnice na protirakovinnou terapii. Po několika dnech se společně s dětmi vrátili do Marylandu.

Také Dan Dalgard strávil špatný týden. V pondělí zatelefonoval Peteru Jahrlingovi do Institutu, aby zjistil, zda už má nějaká nová zjištění o zárodku zabíjejícím opice v Restonu. Jahrling měl ale pořád jen pravděpodobnou diagnózu. Stále to vypadalo, že mají před sebou jen klasický SHF. Pro zvířata to znamenalo konec, ale pro člověka naprosto žádné ohrožení. Jahrling řekl Dalgardovi, že si myslí, že je to opičí horečnaté krvácení, ale váhal to potvrdit s naprostou jistotou. Chtěl, aby o této diagnóze nepanovaly žádné pochybnosti. Zbývalo dokončit několik posledních testů.

Dalgard zavěsil s potěšením, že obětovat opice v místnosti F bylo správné rozhodnutí. Opice infikované SHF by stejně uhynuly. Dalgarda ale trápily obavy, jak se mohl dostat virus z uzavřené místnosti. I teď se patogen mohl tiše plížit budovou, což by znamenalo, že brzo začnou hynout i další kusy. Ten virus se dal jen těžko zvládnout.

Dopoledne o dni Díkuvzdání odjel Dan se svou ženou k jejím rodičům do Pittsburghu. Do Virginie se vrátili v pátek. Dalgard se šel hned podívat do opičince, aby se přesvědčil o zdravotním stavu zvířat. To, co zjistil, ho přímo šokovalo. Během týdne uhynulo v místnosti H pět opic. Vedly do ní z chodby až druhé dveře za místností F. Takže se virus vydal na cestu, a co bylo mnohem horší, vynechával některé místnosti opičince. Jak to dokázal? Pět mrtvých jedinců během jediné noci… Dalgard si začal připadat nejisté a sevřel se mu žaludek.

Medúza

PONDĚLÍ 27. LISTOPADU 7.00

Hned brzo ráno po týdnu následujícím den Díkuvzdání se Tom Geisbert vrátil do práce ve svých tradičních džínách, flanelové košili a kovbojských botách. Jako by si chtěl pořád připomínat dobu, kterou strávil v lese. Cítil už přímo živočišnou potřebu podívat se na vzorek opičích buněk, který připravil před svým odjezdem za loveckými kratochvílemi. Chtěl se podívat dovnitř buněk elektronovým mikroskopem, aby našel nějaký vizuální důkaz, že byly napadeny opičím virem horečnatého krvácení.

Vzorek připomínal drobek bílého chleba usazený v žlutém plastiku. Odemkl přípravnu vzorků a vyjmul ze skříňky diamantový břit. Je to kovový nástroj, ne větší než běžné kapesní ořezávátko, stojí ale okolo čtyř tisíc dolarů. Je dlouhý asi dva a půl centimetru a jeho ostří je vybroušeno z hranolovitého diamantu bez jediného kazu, z kamene té nejvyšší kvality.

Odnesl diamantový nůž a plastikové pouzdro s toustovým drobkem do místnosti pro řezy. Posadil se ke stolu a začal nastavovat mikrotom. Pečlivě do něj vložil diamantový hrot. Dával si obrovský pozor, aby se prsty nedotkl břitu. Jediný dotek a ostří mohlo být zcela zničeno. Stejně tak mohl diamant vážně zranit jeho prsty. Diamantový hrot má neobvykle ostrý břit. Je to nejostřejší řezný nástroj na světě. Je tak ostrý, že dokáže čistě rozříznout i vir na dvě části, jako když žiletka krájí burský oříšek. Když si uvědomíte, že zhruba miliarda virů se vejde do tečky nad i, už si dokážete představit, jakou ostrost diamantový hrot má. Pokud se tímto nástrojem říznete, pronikne jeho ostří kůží bez jakéhokoli odporu, jako by to byl vzduch. Dokáže rozříznout i jednotlivá krevní tělíska, když proniká do tkání vašich prstů. A poté, když se břit pokryje kožní mastnotou a krevními tělísky, je nástroj zcela zničen.

Tom se podíval do okuláru mikroskopu připojeného k řeznému zařízení. Teď viděl onen drobek zcela jasně. Pohnul páčkou a přístroj se rozeběhl. Diamantový hrot krájel toustový drobek na jednotlivé dílčí řezy. Celý přístroj pracuje jako dokonalá řezačka odkrajující kousky velikosti tečky za větou.

Řezy padají do kapiček vody a ulpívají na povrchu. Každý z nich obsahuje alespoň deset tisíc buněk. Hrot je navíc rozděluje od sebe. Ostří teď krájelo jeden řez za druhým. Začaly padat jako okvětní lístky lilie. Tom se odklonil od okuláru a začal očima pátrat po stole, dokud nenašel dřevěnou tyčinku, na níž byly kapkou laku na nehty přilepeny lidské oční řasy. Tímto nástrojem se jednotlivé řezy přemísťují. Oční řasy patřily jedné místní laborantce – všichni tady v ústavu byli přesvědčeni, že právě ona má ty správné řasy pro tuto práci. Ne moc silné, ne moc slabé, lehce zahrocené v jemné konečky.

Tom ponořil řasy do vodních kapiček a zamíchal je tak, aby od sebe oddělil jednotlivé řezy. Na konečky řas pak nabral pár zničených řezů a utřel je do filtračního papíru, aby se jich zbavil. Poté vzal pinzetou malou měděnou mřížku o něco větší, než je normální tečka za větou.

Držel mřížku v pinzetě, i když ji ponořil do kapičky. Pomalu a opatrně jí pohyboval pod plovoucími řezy jako rybář vytahující síť a připravoval preparáty. Řez se přilepil k mřížce. Mřížku pomocí pinzety vložil do malé schránky. Tu odnesl do temné místnosti. V jejím středu stála kovová věž vyšší než člověk. Elektronový mikroskop. Moje království, pomyslel si s určitou hrdostí. Byl svou prací nadšen. Otevřel schránku, zvedl mřížku pinzetou a přemístil ji do kovového válečku, jemuž se říká držák preparátů. Vložil váleček do přístroje, aby zapadl na své místo. Právě teď se preparát uložený v ocelovém pouzdře octl v ohnisku paprsku elektronů.

Zhasl světla a posadil se k ovládacímu plutu s čísly a červenými kontrolkami. Uprostřed pultu se nacházela obrazovka. Laboratoř připomínala kapitánský můstek vesmírné lodi a obrazovka pak průzor umožňující pohled do nekonečného mikrosvěta.

Zapnul paprsek a sklonil se na židli, aby dobře viděl. Jeho vážnou tvář ozářil zelenavý odlesk monitoru. Pozoroval právě vnitřek jedné buňky. Je to podobné, jako když sledujete terén z velké výšky. Tentokrát to byla vnitřní krajina buňky. Osvětlený obraz před jeho očima překypoval mnoha detaily, které jeho mysl mohla jen těžko pohltit. Hledáním virů v jednom preparátu můžete strávit celé dny. V zorném poli mohou být tisíce buněk, které je nutno prohlédnout, ale stále není jisté, že najdete to, co hledáte. Prazvláštní vlastností všech životních forem zůstává, že i když se zaměříte na jedno malé zorné pole, pořád spatřujete stejně komplikovaný obraz.

Geisbert teď před sebou viděl formy a tvary připomínající řeky, bystřiny či napajedla. Občas zahlédl i skvrny, které mohly představovat města. Viděl i celé pásy lesa. Díval se ze vzduchu dovnitř deštného pralesa. Buňka pod jeho pohledem představovala celý tropický svět, a někde v té džungli se skrýval virus.

Otočil knoflíkem a krajina na obrazovce se posunula. Zaostřil a zvětšil si ji. Obraz se rapidně změnil a rostl mu před očima.

Najednou se mu zastavil dech. Počkej, počkej… s tamhletou buňkou není něco v pořádku. Buněčné struktury se tam hromadily v neskutečném nepořádku. Nebyla ještě úplně mrtvá – jen poničená. Její obsah už ale unikal do okolí. V plazmě plavali červi. Ta buňka jimi byla od stěny ke stěně doslova přecpána. V některých jejích částech jich bylo tolik, že připomínali změť provazů. Jen jediný virus na světě vypadá jako provaz. Filovirus.

Okamžitě ho to napadlo. Marburg. Ten materiál vypadá jako Marburg. Znova se nachýlil nad obrazovku. Tomovi se sevřel žaludek a pocítil nepříjemné svrbění. Dávicí reflex. Málem zpanikařil a vyletěl z mikroskopické komory s výkřikem: „Marburg! Máme tady Marburg!“ Pomyslel si: Může to být vůbec pravda? Nabral dech. Nevěděl přece určitě, zda má opravdu před sebou virus Marburg, ale každopádně ten patogen jako filovirus vypadal. Pak si vzpomněl na obrázky hluboce uložené ve své paměti, na buňky jaterní tkáně Petera Cardinala, které explodovaly po záplavě hady a háďátky. Vybavil si ten obraz a začal jej porovnávat s nálezem na monitoru. Věděl zcela přesně, jak virus kmene Cardinal vypadá, protože si přesně pamatoval ony hady, esovité kličky, vidličky a křupky Cheerios. Co všechno ten virus dokázal tomu chlapci způsobit… zničil a rozložil jeho tkáně… počkej! Proboha! A já a Pete jsme k tomu vzorku čichali! Oba dva jsme se dostali do kontaktu s tím hajzlem, který patří do R4!

Marburg… proboha, člověče…! A znovu se mu udělalo špatně, když si vybavil obraz samčích reprodukčních žláz… varlata připomínající hrušku, černé a rozkládající se žlázy s odlupující se kůží.

Začal zběsile fotografovat. Z přístroje už začaly vycházet negativy. Okamžitě je odnesl do temné komory, zhasl a dal se do jejich vyvolávání. Uprostřed temnoty měl čas na přemýšlení. Začal odečítat dny zpět k okamžiku, kdy byl vystaven přímému kontaktu. Aha, čichal jsem k tomu vzorku v pátek před odjezdem. Takže to máme… deset dní! Jakou inkubační dobu má Marburg? Z hlavy si to nepamatoval. Tak moment, u opic, které vdechly Marburg, se první příznaky objevovaly od šesti do osmnácti dnů. On sám se už dostal do desátého dne.

Je právě čas, abych onemocněl. Jsem přímo uprostřed křivky! Bolela mě včera hlava? Nebo mne bolí teď? Mám teplotu? Položil si ruku na čelo. Cítil se ale docela v pořádku. Když mě nerozbolela hlava desátý den, ještě to neznamená, že to nebude den dvanáctý. Nadechl jsem se dostatečně zhluboka, když jsem čichal k té kyvetě? Držel jsem v ruce její víčko? Také jsem mohl tím infekčním materiálem potřísnit laboratoř, ale já si to nepamatuji. Mnul jsem si poté oči? Nevím. Dotýkal jsem se prsty úst? Možná ano, copak vím?

Teď ho zajímalo, zda mohl udělat chybu. Treba to ani není Marburg. Byl přece jen stážista a jen se učil své řemeslo. Identifikovat přímo na předměstí Washingtonu choroboplodný zárodek patřící do rizikové skupiny 4 se také nepoštěstí obyčejnému stážistovi každý den. Třeba to ani není filovirus. Jsem si vůbec tím nálezem dostatečně jistý? Když půjdu za šéfem a řeknu mu, že jsem chytil Marburg, a budu se mýlit, moje kariéra skončí tak akorát u mytí zkumavek. Když to nebude pravda, vyvolám v prvé řadě paniku. A pak záchvaty smíchu.

Rozsvítil v tmavé komoře a položil negativy do ustalovací lázně. Pak si je podržel proti světlu.

Viděl před sebou virové částice připomínající hady. Proplétali se navzájem jako vlasy Medúzy. Ten obraz se vyznačoval neuvěřitelnou krásou. Byla to odhalená tvář Matky přírody, zvrhlá bohyně ve své nahotě. Když se na ni Tom ale díval, najednou si připadal, že opouští lidský svět a proniká do jiného, kde se ztrácejí morální hranice, až se nakonec rozpustí úplně. Opájel se krásou organismu, i když příliš dobře věděl, že má před sebou krvelačnou šelmu. Příliš zákeřnou na to, aby ji skolil jedinou ránou z kulovnice.

Na snímcích ale spatřil ještě další útvary, kterého ho vystrašily a zaplavily pokorou a bázní. Virus změnil buněčnou strukturu téměř k nepoznání. Přetvořil buňku v něco, co připomínalo čokoládový koláček. Ty koláčky byly jakoby krystalické bloky čistých virových částic. Tom je znal dobře. Byla to „inkluzní virová tělíska.“

Představovala pravý virový inkubátor odchovávající své potomky. Když virus roste uvnitř buňky, krystaloidy či cihly se nejdříve objeví ve středu buňky. Pak se začnou pomalu blížit k jejímu povrchu. Když se krystaloid dotkne vnitřní strany buněčné stěny, rozpadá se ve stovky virionů. Mají tvar nití. Ty pronikají přes membrány a rostou mimo buňku jako tráva z osiva. Když se začnou v buňce objevovat cihly, počne se měnit její tvar, nabobtnává a kroutí se. Nakonec buňky explodují a odumírají. Nitkovité viry se vyvalí ven a putují krevním řečištěm hostitele. Množí se v dalších a dalších buňkách, znova vytvářejí cihly, které vyhazují do vzduchu stále nové buňky.

Když se Geisbert podíval na tyto cihly, uvědomil si, že už vlastně před deseti dny, když se díval do mikroskopu na „pepř“, si pomyslil, že to mohou být inkluzní tělíska. Proto mu buněčné kultury připadaly tak nezvykle velké a oteklé. Ano, už tehdy byly jednotlivé buňky nadité cihlami plnými virů. Chystaly se právě explodovat.

První anděl

PONDĚLÍ 27. LISTOPADU 10.00

Tom Geisbert vytiskl snímky na lesklý papír dvacetkrát pětadvacet centimetrů a poté zamířil rovnou do kanceláře svého šéfa Petera Jahrlinga. Nesl fotografie dolů halou, pak sešel do přízemí a bezpečnostními dveřmi po identifikaci senzorem vstoupil do místnosti strážného. Pokynul vojákovi, ti tu byli doslova všude, ale starali se o své. Pak seběhl další schodiště a přešel kolem konferenční místnosti s mapou světa, kde se obvykle diskutovalo o různých virových nákazách. Probíhalo tam nějaké jednání. Došel až ke kancelářím. Jedna z nich, s přímo úděsným nepořádkem v papírech, patřila Gene Johnsonovi, vojenskému expertu na biorizika, který vedl výpravu do jeskyně Kitum. Hned naproti byla kancelář Petera Jahrlinga. Malá komůrka s oknem byla udržována v bezvadném pořádku. Jahrling si postavil stůl pod okno, aby měl lepší přístup světla. Na stěnách visely dětské obrázky. Byla tu také kresba jeho dcerky, která namalovala králíka pod zářícím žlutým sluníčkem. Na poličce stála africká soška znázorňující lidskou ruku svírající v konečcích prstů vajíčko, jakoby uvnitř něho bylo něco zajímavého, co se právě hodlá prodrat na svět.

„Copak se děje, Tome?“ zeptal se Jahrling.

„Máme tady velký malér.“ Geisbert položil fotografie na stůl přímo před Jahrlinga. Venku vládl běžný šedivý listopadový den a světlo přicházející oknem jen lehce osvětlovalo snímky Medúzy.

„Tohle jsem našel v restonských opicích,“ řekl Geisbert. „Myslím si, že je to filovirus a podle všeho to vypadá na Marburg.“

Jahrling si hned uvědomil, jak čichal ke kyvetě.

„Děláte si ze mě legraci. To ale není vůbec vtipné.“

„Pete, to ale opravdu není hloupý žert.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Jahrling.

Geisbert prohlásil, že vcelku ano.

Jahrling se velice pečlivě zahleděl na fotografie. Ano, opravdu viděl na snímku červy. Ano, on i Geisbert je také mohli vdechnout do plic. Nicméně bolest hlavy se ještě nedostavila. Vzpomněl si i na svou poznámku před patologem, když krájeli na kousky záhadné maso zabalené ve fólii: „Ještěže to není Marburg.“ Ach jo, paráda!

„Má ten organismus i správnou velikost?“ zeptal se Jahrling. Vzal pravítko a začal přeměřovat jednotlivé částice.

„Na Marburg je ten virus moc dlouhý,“ prohlásil Geisbert. Částice Marburg se točí jako křupky Cheerios. Tenhle virus spíše připomínal špagety. Otevřeli učebnici a srovnávali Geisbertovy snímky s vyobrazením v textu.

„Vypadá to fakt skvěle,“ ušklíbl se Jahrling. „Ukážu to C. J. Petersovi.“

Jahrling, civilista, se rozhodl, že objev oznámí přesně podle operačních kroků, které byly navrženy pro podobné případy. Začal u doktora Clarence Jamese Peterse. Plukovník Peters velel zvláštnímu oddělení ústavu pro určování neznámých nemocí. Patřil k týmu lékařů, kteří se potýkají s neznámým nebezpečím. („Se zajímavým materiálem,“ jak tomu sám říkal.) Postavil své oddělení velice jednoduše, a také mu tak velel. Byl to zvláštní voják, s ničím si nedělal hlavu a byl až kouzelně nepořádný. Na kulaté, růžolící tváři s výrazným knírem nosil drátěné brýle. Mluvil slabým texaským přízvukem. Nebyl to žádný tlouštík, ale miloval dobré jídlo a sám si namlouval, že má přes váhu. Mluvil plynně španělsky, protože se tuto řeč naučil za léta hledání virů v terénech Střední a Jižní Ameriky. Podle řádu měl nastupovat do práce v osm hodin ráno, ale většinou dorazil až okolo desáté. Uniformu přímo nesnášel. Normálně chodil ve vybledlých modrých džínsech, v jasně ohnivé rozhalence, ve špinavých bílých ponožkách a v sandálech. Připomínal cizince, který právě strávil noc v mexickém hotelu. Vymlouval se, že nemůže nosit uniformu kvůli plísni na chodidlech, kterou chytil ve Střední Americe, a které se nikdy nedokázal úplně zbavit. Musel tedy nosit sandály, aby kolem prstů mohl cirkulovat vzduch. Džínsy a ohnivá košile už jen dokreslovaly celkový dojem. Peters pracoval dvanáct hodin denně a domů většinou odcházel až v noci, kdy už v Ústavu nikdo nebyl.

C. J. Peters dokázal proplouvat byrokratickými předpisy jako žralok. Jeho tým mu byl zcela oddán, ale on si také na druhou stranu velice snadno dokázal vytvářet nepřátele, což mu spíše vyhovovalo. Vlastnil červenou toyotu, která také pamatovala lepší dny. Na svých cestách do pralesů a tropických savan s velkou oblibou jedl vše, co mu místní obyvatelstvo nabízelo. Konzumoval žáby, hady, maso ze zebry, medúzy, ještěrky i ropuchy vařené v kůži. Sám se domníval, že jediné, co dosud neokusil, byli salamandři. Přinejlepším je zatím nedokázal v různých polévkách, které už okusil, najít. Spořádal i vařená opičí stehna, pil i banánové víno zkvašené lidskými slinami. Ve střední Africe, kde vedl výpravu pátrající po Ebole, se octl v době rojení termitů. Čekal u mravenišť, vybíral jedince a rovnou je polykal. Tvrdil, že chutnají jako oříšky. Termity přímo zbožňoval, takže si je většinou mrazil společně s krevními vzorky, aby je udržel čerstvé. Pojídal je pak po večerech jako burské oříšky k večernímu ginu, když slunce zapadlo nad africkými pláněmi. Také miloval zadušená morčata pečená vcelku s krví a vnitřnostmi. Morče se otvírá jako kniha a skrývá hotové poklady. Hrozně mu chutnalo, když si mohl dát jejich plíce, nadledvinky i mozek. Zcela logicky však musel za svou vášeň zaplatit odpovídající daň.

„Vždycky je mi blbě, ale stojí to za to,“ přiznal se přede mnou. Věřil ve vojenskou kartografii, a tak v jeho kancelářích vždycky visela celá řada map lokalizujících ohniska nákaz.

Jahrling vložil Geisbertovy fotografie do složky. Rozhodně nechtěl, aby je někdo viděl. Našel Peterse v konferenční místnosti s mapou světa. Zaklepal mu na rameno.

„Nevím, co tu zrovna děláš, C. J., ale mám mnohem důležitější sdělení.“

„Co se děje?“

Jahrling mu podal zavřené desky.

„Je to poněkud citlivá záležitost. Opravdu nechci, abys to otvíral tady.“

„Co může být citlivá záležitost?“

Jahrling lehce nadzdvihl desky, aby se C. J. mohl na špagety jen mrknout, a pak je prudce zavřel.

Na plukovníkově tváři se rozhořel výraz překvapení. Vstal a beze slova omluvy ostatním vyšel s Jahrlingem z místnosti. Vešli do Jahrlingovy kanceláře a zavřeli za sebou dveře. Geisbert už tam na ně čekal.

Jahrling rozložil fotografie po stole.

„Koukni se na ty snímky, C. J.“

Plukovník se začal snímky probírat.

„Mimochodem, odkud to máte?“ zeptal se.

„Z těch opic v Restonu. Moc se mi to nelíbí. Tom si myslí, že jde o Marburg.“

„Už jsme ze sebe jednou udělali blázny,“ zavrtěl C. J. hlavou. „Spousta věcí vypadá jako červi.“ Přesto ale na fotografie překvapeně zíral. Ti červi se nedali s ničím zaměnit. Vypadali až moc skutečně. I on, otrlý plukovník, prožil to, co později popsal jako silně nutkavé dávení. Okamžitě mu došlo, že z celé této události může vyrůst ošklivý problém pro Reston, a hlavně pro jeho obyvatele. „První otázka,“ pokračoval, „zní, zda nemohlo dojít k náhodné kontaminaci v laboratoři?“ Armáda přece izolovala svůj vlastní kmen Cardinal. Při manipulaci v mrazicích boxech mohlo něco ukápnout a nějak se dostat dovnitř kyvet. Zdálo se to ale zhola nemožné. Čím více se možným únikem zabývali, tím víc jim to připadalo nepravděpodobné. Kmen Cardinal byl uchováván v úplně jiné části budovy, za celou řadou zdí biologicky uzavřeného oddělení, ve velké vzdálenosti od opičích kyvet. Byla uplatněna opakovaná bezpečnostní opatření, aby nemohlo docházet k náhodnému úniku virů, jako je Marburg. Nebylo to prostě možné. Dnešní nález tedy nemohla být druhotná kontaminace. Mohlo to ale být cokoliv jiného než virus. Mohlo jít o falešný poplach.

„Lidi tady občas vidí něco dlouhého a protaženého, a ještě je hned nenapadá, že je to filovirus,“ namítal C. J. Peters. „Jsem skeptik. Dost různých věcí vypadá jako Marburg.“

„Souhlasím,“ přikývl Jahrling. „Nemusí to nic znamenat. Může to ale také být další lochneská obluda.“

„Jak to chcete prokázat?“ zeptal se plukovník.

Jahrling vysvětlil, že chce provést pokus s lidskou krvi. Pokud se v mikroskopu objeví opalizující objekty, jde jednoznačně o Marburg.

„Tak dobře, tak si ten Marburg otestujte,“ souhlasil C. J. „Hodláte také provést test na Ebolu?“

„Jistě, už jsem na to myslel.“

„Kdy ty testy provedete? Protože, pokud jde skutečně o Marburg, budeme s těmi opicemi muset něco udělat.“

Dan Dalgard byl například přímo ukázkový kandidát na první oběť Marburgu, protože osobně pitval infikovanou opici.

„Konečné potvrzení diagnózy, zda jde o Marburg nebo ne, budu mít zítra,“ skončil Jahrling.

C. J. Peters se obrátil k Tomu Geisbertovi a řekl, že chce další důkazy. Chtěl snímky patogenu rostoucího v opicích játrech odebraných opičákovi uhynulému v restonské karanténě. Podobný snímek by jasně dokázal, že se virus množí v opičí populaci.

C. J. si už uměl jasně představit vojenskou a politickou krizi, která byla na spadnutí. Voda se už vařila. Pokud na veřejnost pronikne, co Marburg dokáže, vypukne panika. Vstal s fotografiemi hadů v rukou a řekl: „Pokud oznámíme, že propukla nákaza Marburgem v těsné blízkosti Washingtonu, tak si tím musíme být zcela a stoprocentně jistí.“ Pak zasunul fotografie do desek, podal je Jahrlingovi a vrátil se k jednání před mapou světa.

Po Petersově odchodu se Peter Jahrling pustil do značně delikátního rozhovoru s Tomem Geisbertem. Zavřeli dveře a mluvili velmi tiše o svém čichání ke kyvetě. Bylo rozhodně lepší, když si podobný nesmysl nechají jen pro sebe. Nikdo z nich se zatím před plukovníkem C. J. Petersem o této zkušenosti ani nezmínil.

Znovu odpočítávali dny od své expozice. Už uběhlo deset dní od okamžiku, kdy odzátkovali kyvetu a přivoněli si k mléčnému roztoku, který mohl obsahovat zárodky Marburgu. Zítra to bude jedenáctý den. Biologické hodiny už začaly svůj odpočet. Dostali se právě do druhé poloviny inkubační doby. Co mají dělat? Co mají říct svým rodinám?

Zajímala by je reakce plukovníka Peterse, kdyby se dozvěděl, k čemu došlo. Nejspíš by je okamžitě přeložil do Basy – do uzavřené, biologicky hermetické nemocnice s opatřeními na úrovni R4. Mohli by skončit za vzuchotěsnými komorami, za zdvojenými ocelovými vraty a být ošetřováni sestrami a lékaři v ochranných oblecích. Mohli mít před sebou celý měsíc v ústavní Base, zatímco by kolem nich neustále poletovali doktoři ve skafandrech a odebírali by jim krev. Stejně by i oni jen čekali na onen den, kdy vykrvácí.

Dveře do Basy jsou neustále zamčené, vzduch je uvnitř veden pod negativním tlakem. Jsou dokonce monitorovány i telefonické hovory pacientů, protože se člověk tam uvnitř může snadno zhroutit a pokusit se o útěk. Hlavní krize začíná druhý týden. Dostavuje se klinická deprese, kdy se přerušuje veškerá komunikace s okolím. Pacienti v karanténě jen zírají do zdí, beze slova, pasivně, a dokonce se ani nedívají na televizi. Někteří z pacientů začínají být bázliví a neustále rozrušení. Některým se dokonce musí podávat pravidelně Valium rovnou do žíly, aby se jim zabránilo v mlácení do zdi, rozbíjení oken a ničení lékařského vybavení. Sedí tam jako strnulí panáci ve svém dočasném opuštěném vězení a čekají na záchvaty vysoké horečky, strašlivou bolest ve vnitřních orgánech, na mozkovou mrtvici či na konečnou fázi nemoci, která s sebou přináší náhlé, nekontrolovatelné a smrtelné výrony krve. Většina z nich si nahlas stěžuje, že se nikdy nedostali do styku s ničím nebezpečným. Odmítají připustit, že se s nimi něco děje a většinou tomu tak opravdu je. Ve fyzickém smyslu slova opouštějí Basu v dobrém zdravotní stavu. Změny na jejich duši už ale nikdo zcela neodstraní. V Base se z nich stávají paranoici, opíjející se představou, že na ně armádní byrokracie úplně zapomněla a nechala je klidně shnít zaživa. Když se dostanou ven, jsou zcela dezorientováni. Projdou přechodovou komorou jako bledé, třesoucí se loutky s tiky. Zuří na armádu a na všechny okolo. Sestry se je snaží povzbudit a připravují pro ně sváteční dort se svíčkami podle počtu dní, které v base strávili. Zmateně a s hrůzou v očích pokukují po hromadě svíček na dortu z lapáku. Většinou je na něm mnohem více svíček, než kolik jich kdy viděli na svých narozeninových dortech. Jeden muž byl uzavřen v Base celých dvaačtyřicet dní. Dvaačyřicet svíček na dortu z lapáku.

Mnoho lidí, kteří prožili karanténu v Base, se poté rozhodlo skončit s prací na R4. Začali si hledat různé výmluvy a už provždy odmítali znova navléci skafandr. Ani ne zítra, pozítří nebo někdy potom. Mnoho lidí prošlých Basou dokonce z Ústavu odešlo úplně.

Petr Jahrling a Tom věděli, že zase tak moc neriskují. Pokud jsou nakaženi, dozví se to stejně velice záhy. Jejich krev bude pozitivně reagovat nebo je rozbolí hlava tak, že se tříštivé bolesti nedokážou vyhnout. Každopádně však věřili, že není vůbec jednoduché se Marburgem nakazit, a že jejich rodinám a kolegům nehrozí vůbec žádné nebezpečí.

Ale představte si Dana Dalgarda, který do těch opic řezal. Otvíral jejich břišní dutiny, hrabal se uvnitř a dýchal ten vzduch. Přehazoval jim střeva s tratolištěm krve obsahujícím Marburg! Pak ale proč už není Dalgard mrtev? Jahrling tedy došel k závěru, že když se nestalo nic jemu, nepotká ani je nic mimořádného.

Odkud se tam ten virus vzal? Je to nějaký nový kmen? Je přenosný na člověka? Objev nového viru znamená ho také pojmenovat. Ani na tuto skutečnost Jahrling nezapomínal. Když by je s Tomem zavřeli do Basy, nemohli by dokončit výzkum viru. Stáli na prahu velkého objevu, a možná že i tato skutečnost se je dost natrápila. Nález filoviru v okolí Washingtonu přece představuje objev, který se poštěstí jen jednou za život.

Ze všech možných důvodů se tedy rozhodli držet jazyk za zuby.

Přesto se ale dohodli, že si otestují vlastní krev. Jahrling tehdy Geisbertovi řekl něco jako: „Odebereme si sami krevní vzorky. Hned teď!“ Pokud se prokáže, že jsou pozitivní, okamžitě nastoupí do Basy. Pokud test dopadne negativně a neprojeví se žádné další příznaky, existuje jen malá šance, že jsou nakaženi.

Zcela pochopitelně nechtěli jít na normální středisko, aby jim sestry odebraly krev. Požádali svého známého laboranta a ten souhlasil. Omotal jim škrtidlo kolem paže. Pozorně ho pozorovali, když plnil zkumavky jejich krví. Chápal, co se stalo, a slíbil jim, že bude také mlčet. Jahrling se pak hned oblékl do skafandru a odnesl svou vlastní krev do žhavé laboratoře R4. Vzal s sebou také Tomovu krev i vzorky zakalené plazmy v kyvetách. Byla to i pro něj zvláštní zkušenost pracovat ve skafandru se svou vlastní krví. Zdálo se mu příliš nebezpečné potřísnit kapkou krve nějaké místo v normální laboratoři a vystavit tak své kolegy možnému přenosu. I jeho vlastní krev musela být zpracována jako všechny ostatní vzorky v žhavé zóně. Pokud byla infikována Marburgem, nechtěl být za žádných okolností zodpovědný za další šíření nákazy. Sám sobě přiznával, že když dostali takový záhadný preparát, měl být mnohem opatrnější a nechovat se tak hloupě a čichat k tkáním uhynulé opice…

Tom Geisbert šel pro konzervované vzorky jaterních tkání, aby se pokusil uvnitř buněk znova viry nasnímkovat. Doufal, že dokáže způsob možného přenosu Marburgu na opičí populaci. Našel plastickou nádobu, v které byly zakonzervovány vzorky jaterní tkáně z opice 053. Vylovil játra, odstřihl jejich část a převedl je do plastiku. Byla to pomalá práce a trvala mu spoustu hodin. Nechal plastickou schránku svému osudu a šel se pokusit aspoň na několik hodin domů vyspat.

Druhý anděl

ÚTERÝ 28. LISTOPADU

Tom Geisbert bydlel v malém městečku v západní Virginii na druhém břehu Potomaku. Po rozchodu s manželkou zůstaly obě děti u matky, ale teď zrovna byly u otce na návštěvě. Spíše řečeno přijely na návštěvu ke svým prarodičům do jejich domu u silnice. Obě děcka byla ještě skoro batolata.

Tom vstal v půl čtvrté, uvařil si hrnek kávy, ale snídani vynechal. Uprostřed temnoty řídil svého Forda Bronco podél Potomaku přes Národní památník u Antietamu. Kamenné pomníky uprostřed širokých obilných lánů a mezi zemědělskými usedlostmi připomínaly padlé na tomto významném bojišti občanské války. Projel hlavní bránou Fort Detricku, zaparkoval a prošel kontrolou přímo do svého království, do místnosti s mikroskopem.

Rozbřesk přinesl šedivé, bouřlivé a horké ráno. Zatímco Institut zalévalo slabé jakoby hliníkové světlo, Tom nařezal preparáty opičích jater diamantovým hrotem a vložil je do elektronového mikroskopu.

O několik minut později už měl snímky virových částic pronikajících do okolí z jaterních buněk opice 053. Játra tohoto kusu přímo oplývala hady. Tyto snímky se staly konečným důkazem, že se v restonských opicích množí neznámý virus, a že v žádném případě nedošlo k druhotné kontaminaci v laboratoři. Zároveň Geisbert našel v jaterních buňkách i inkluzní tělíska. Játra tohoto zvířete byla přeměněna v krystalické cihly.

Nové fotografie odnesl do Jahrlingovy kanceláře, oba pak společně odešli za plukovníkem C. J. Petersem. Plukovník na snímky opět jen užasle zíral. Nakonec přesvědčili i jeho. Patogen se množil v opičích tkáních. Teď už se musí počkat jen na Jahrlingovy testy, to bude poslední potvrzení, že skutečně jde o Marburg.

Jahrling se snažil Marburg identifikovat, jak to jen nejrychleji bylo možné. Strávil skoro celý den ve skafandru při práci ve své žhavé laboratoři a dokončoval testy. V poledne se rozhodl, že by měl dopředu zavolat Dalgardovi. Nemohl už déle čekat, i když ještě neměl konečné výsledky. Chtěl Dalgarda varovat před nebezpečím, ale chtěl to udělat nějakým rozumným způsobem, aby v opičinci nezpůsobil děs a paniku.

„Zcela určitě máte v karanténě SHF,“ oznámil mu. „To už jsme naprosto jednoznačně prokázali. Avšak existuje vysoká pravděpodobnost, že se ve zvířatech množí minimálně ještě jeden nebezpečný patogen.“

„Jaký? Můžete mi říct, o co jde?“ naléhal Dalgard.

„Ještě o tom nechci mluvit,“ řekl Jahrling, „protože nechci vyvolat paniku. S tímto virem jsou ale spojena vážná rizika týkající se ochrany zdraví veřejnosti. Musím přiznat, že máme co do činění se zvláštním patogenem.“

Způsob, jímž Jahrling pronesl slova, panika a zvláštní, přivedl Dalgarda na myšlenku, že jde o Marburg. Všichni, kteří pracovali s primáty, věděli, co tohle slovo znamená. Tento virus docela snadno přiváděl lidi k šílenství a nekontrolované panice.

„Je to Marburg nebo něco podobného?“ zeptal se Dalgard.

„Ano, nebo nějaký jeho příbuzný,“ připustil Jahrling.

„V průběhu dne to potvrdíme s naprostou jistotou. Právě provádím testy. Cítím sice, že je značně nepravděpodobné, že by tam ten druhý patogen byl, ale měl byste raději učinit řadu předběžných opatření a prozatím, než dokončíme testy, aspoň zastavit veškeré pitvy. Podívejte, rozhodně to nechci nějak přehánět, ale trvám na tom, abyste vy ani vaši zaměstnanci nevstupovali bez vážného důvodu ke zvířatům.“

„Jak brzo mi budete moci sdělit definitivní ano nebo ne ohledně toho druhého patogenu? Potřebujeme to vědět, jak nejrychleji to bude možné!“

„Slibuji, že vám hned zavolám,“ prohlásil vážně Jahrling.

Dalgard rozrušeně zavěsil, ale přesto si zachoval své obvyklé vyrovnané chování. Druhý patogen, a ještě k tomu Marburg! Lidé, kteří v Německu pracovali se zakrvaveným opičím masem, na tuto nákazu umírali. Opičí tkáně tehdy překypovaly virovými částicemi a oni si je přenesli na povrch rukou, možná že si občas promnuli i oči. On se svými lidmi také pitval opice už od října… a nikdo neonemocněl. Všichni nosili gumové rukavice. O sebe se nebál, bylo mu skvěle, ale začínal se obávat o ostatní. Zvažoval všechny možnosti, a došlo mu, že situace se vlastně vůbec nemění, i když jde možná o Marburg. Sedíme v překypujícím hrnci. Otázkou je, jak se z něho dostat. Zavolal Billa Volta a přikázal mu, aby okamžitě zastavil veškeré pitvy. Pak zůstal ve své kanceláři. S ubíhajícími hodinami jeho obavy narůstaly, protože ho zatím Peter Jahrling nezavolal. Zvažoval i možnost, co by se stalo, kdyby se někdo z pitvajících řízl při práci skalpelem. Stačilo velmi málo a budou psát zprávu o nehodě. Sám si byl jistý, že se neřízl. Na druhé straně ale utratil skoro padesát zvířat. Byl v přímém kontaktu s padesáti jedinci. Kolik času už uběhlo? Už by měl trpět prvními příznaky. Krvácením z nosu, horečkou a podobnými symptomy…

V půl šesté zavolal do Jahrlingovy kanceláře. Sluchátko ale zvedl jen strážný.

„Mohu vám pomoci, pane, nebo snad madam?… Je mi líto, ale doktor Jahrling není ve své kanceláři… Ne, pane, bohužel nevím, kde je… Ne, ještě budovu neopustil. Můžu mu něco vyřídit, pane?“ Dalgard Jahrlinga požádal, aby mu večer zavolal domů. Jeho nervozita začala pomalu, ale zcela nezadržitelně vzrůstat.

15.00

Jahrling pracoval ve svém skafandru. Celé odpoledne strávil nad testy ve své laboratoři v oddělení AA-4 ve střední části budovy, kde si pohrával s tkáňovými kulturami z opičince. Byla to pomalá a otravná, znervózňující lopota. Pokud by preparáty umístěné pod ultrafialovou lampu začaly zářit, věděl, že má před sebou virovou kulturu.

Aby to mohl dokázat, potřeboval krevní lidské sérum z dřívějších obětí nákazy. Protilátky krevního séra budou reagovat na virus. Šel k mrazicím boxům a vytáhl ampule se zmrazeným krevním sérem tří osob, z nichž dvě zemřely a jedna přežila. Byly označené jako:

1. Musoke – test na Marburg. Sérum pocházelo od doktora Musokeho, který nákazu přežil. (Bude pravděpodobně reagovat na kmen z jeskyně Kitum, který se poprvé objevil u Charlese Moneta a poté se přenesl do očí doktora Musokeho černými zvratky.)

2. Bonifáce – test na Ebolu Sudan. Sérum pocházelo od muže jménem Bonifáce, který v Súdánu zemřel na tuto infekci.

3. Mayinga – test na Ebolu Zaire. Sérum patřilo ošetřovatelce Mayinze.

Tyto testy vyžadují přesnou práci a trvají celé hodiny. Skafandr doktoru Jahrlingovi jeho úlohu rozhodně neulehčoval. Nejdříve nakapal malé množství buněčné plazmy z tkáňových kultur na sklíčko a nechal ho vysušit a poté jej zakonzervoval určitými chemikáliemi. Pak přikapal kapky séra na sklíčko. Pokud dojde k reakci s cílovým virem, sklíčka budou v ultrafialovém světle opalizovat.

Teď už přišel čas, aby se podíval na výsledky. Prohlížení se musí provádět v naprosté tmě, protože záře může být velmi mdlá. Došoural se do přístěnku a vešel dovnitř, za sebou zavřel dveře. Mikroskop stál na stole, vedle židle. Ze zdi visela vzduchová hadice. Připojil se k ventilaci a vložil sklíčko pod mikroskop. Pak rozsvítil ultrafialovou lampu. Našel židli a ve tmě se posadil.

Tohle místo nepůsobilo zrovna lákavě, pokud trpíte klaustrofobií. Sedíte uvnitř temné komory uprostřed oblasti s rizikovým stupněm 4, a k tomu ještě ve skafandru. Petr Jahrling si svoje sevřené hrdlo prožil v těchto podmínkách už před drahným časem. Na chvilku si oddechl. Malé jiskřičky v jeho očích začaly pomalu povadat, než se zrak přizpůsobil temnotě. Chladný a suchý vzduch protékal po jeho tváři a cuchal mu ofinu na čele. Pak se poprvé podíval do binokuláru mikroskopu. Protože sám nosil brýle i ve skafandru, měl výrazně ztíženou možnost přesného vidění. Přitiskl si průhled k nosu a přimhouřil oči. Začal pohybovat hlavou ze strany na stranu a otáčel helmu tak dlouho, až mu skoro seděla na krku šikmo. Nakonec už přes binokulár viděl docela dobře.

Před očima se mu objevily dva kruhy a on zaostřil svůj zrak tak, aby se spojily v jedno zorné pole. Díval se dolů na zničenou krajinu. Pozoroval buňky s mdlým opalizujícím obrysem. Připadal si, že letí nočním letadlem nad řídce obydleným územím. Bylo úplně normální, že zaznamenal slabé opalizování. On ale hledal jasnou záři. Hledal město. Očima projížděl preparát sem a tam, sem a tam, a pátral po nazelenalé, jednoznačně průkazné opalizaci.

Musoke neopalizoval.

Bonifáce jen lehce.

Zato Mayinga, k jeho velkému zděšení, opalizovala naprosto jednoznačně.

Škubl hlavou zpět. To snad ne! Upravil si helmu a podíval se znova. Krevní sérum Mayinga opalizovalo naprosto jasně. Krev mrtvé ženy reagovala s virem z opičince. Sevřel se mu žaludek. Ty opice netrpěly Marburgem. Měly Ebolu! Ta zvířata hynula na Ebolu Zairel Začal se mu znova svírat a obracet žaludek a on strnule seděl v temném přístřešku mezi hučením vzduchu a bušením srdce.

Operační plán

ÚTERÝ 16.00

Tohle ale Ebola Zaire být nemůže, přemýšlel Petr Jahrling. Někdo musel omylem vyměnit vzorky. Znovu se podíval do mikroskopu. Ne, nespletl se, sérum Mayinga jasně opalizovalo. Prakticky to znamenalo, že on i Tom mohou být nakaženi virem Ebola Zaire, který zabíjí devět z deseti infikovaných. Musel někde v experimentech udělat chybu. Musel někde omylem zaměnit vzorky nebo někde něco popletl.

Rozhodl se, že celý postup zopakuje. Rozsvítil světla v přístěnku, odšoural se do laboratoře a velice pečlivě zkontroloval všechny lahvičky, ampule, kyvety i sklíčka, aby se zcela ujistil, že se někde něco nepomíchalo. Pak odnesl nové preparáty do přístěnku, zhasl a znova se podíval do mikroskopu.

A opět opalizovala pouze Mayinga.

Takže to asi opravdu bude Ebola Zaire, pomyslel si. Nebo nějaký její blízký příbuzný. Krev mrtvé ženy „rozpoznala“ virus a odpovídajícím způsobem na něj zareagovala. Ještěže to není Marburg… to se mi opravdu povedlo! Ten virus opravdu Marburg není. Z tohohle zairského návštěvníka bude pěkný poprask. Je to nejspíš nějaké dvojče. Ebola se ještě nikdy mimo Afriku neobjevila. Co potom tady, jen kousek od Washingtonu, ale dělá? Jak se to sem, k čertu, mohlo vůbec dostat? Co může ten virus způsobit?

Jahrling už dobře věděl, že teď pracuje s opravdu žhavým organismem. Nejspíš s tím nejžhavějším ze všech žhavých.

Měl na sobě skafandr, ale nechtěl ztrácet čas celou dekontaminační procedurou, aby tu novinu sdělil nadřízeným. Na stěně laboratoře byl poplašný telefon. Odpojil se od ventilace, aby zlikvidoval řev vzdušného proudu, neboť jedině tak mohl slyšet. Vymačkal číslo C. J. Peterse.

„C. J.!“ řval do aparátu přes helmu. „Tady Peter Jahrling. Je to tady. Je to Ebola.“

„Cože?“ pronesl nevěřícně C. J.

„Jo.“

„Ebola? Pak to musí být druhotná kontaminace,“ prohlásil C. J.

„Ne, není to kontaminace!“

„Nemohli jste poplést preparáty?“

„Taky jsem si nejdřív myslel, že je někdo zaměnil, ale ty vzorky zaměněny nebyly! Jsou v pořádku! C. J., já ty testy udělal dvakrát!“

„Dvakrát?“

„V obou případech jasná Ebola Zaire. Mám tady výsledky testů přímo před sebou. Můžu ti to ukázat? Přijď se podívat!“

„Jdu dolů,“ oznámil C. J. Zavěsil a hned se hnal do Jahrlingovy laboratoře.

Jahrling mezitím sebral ze stolu arch vodostálého papíru, na který si poznamenával výsledky testů. Hodil jej do tanku naplněného EnviroChemem. Nádržka přes zeď spojovala žhavou zónu s normální laboratoří, s RO. Její princip se v ničem nelišil od výsuvné zásuvky u pokladního okénka. Pomocí tohoto zařízení lze ze žhavé zóny posílat různé předměty do světa tam venku. V tanku se dostatečně dezinfikovaly a sterilizovaly.

C. J. stál na druhé straně za silným sklem a díval se na Jahrlinga. Čekal několik minut, než se dezinfekce vsákla do papíru a zcela jej sterilizovala. Pak otevřel tank na své straně a vyjmul papír, z kterého odkapával dezinfekční roztok. Držel jej v rukách. Přes okénko Jahrlingovi naznačoval: Zpátky k telefonu!

Jahrling došel k aparátu a čekal, až se rozezní. Ozval se zvonek a na lince už zase slyšel hlas C. J.: „Vypadni odtamtud a jde se k veliteli!“

Nadešel čas spustit operační plán.

Jahrling prošel dekontaminací v přechodové komoře, oblékl se do civilního obleku a hnal se do Petersovy kanceláře. Oba dva se ihned vydali za velícím důstojníkem USAMRIID plukovníkem Davidem Huxsollem. Odrazili útoky jeho sekretářky, když jí prostě oznámili, že je to naléhavé, a posadili se ke konferenčnímu stolku v jeho kanceláři.

„Hádej, co se stalo?“ spustil C. J. „Už to tak vypadá, že jsme izolovali filovirus z toho stáda opic kousek od Washingtonu. Zdá se, že je to Ebola.“

Plukovník David Huxsoll byl expert na biologická rizika a tohle byla přesně situace, pro kterou byl celý Ústav vytvořen. Během několika minut už telefonoval generálmajoru K. Russellovi, velícímu důstojníkovi Štábu pro lékařský výzkum a rozvoj. Tento štáb byl nadřízeným orgánem USAMRIID. Byla domluvena naléhavá schůzka v Russellově kanceláři v jiné budově ve Fort Detricku.

Huxsoll se s C. J. Petersem nejdříve chvilku radili, kdo všechno na ni má být pozván. Okamžitě je napadla Nancy Jaaxová s hodností podplukovníka, která šéfovala ústavní patologii. Dokázala identifikovat typické příznaky Eboly na opičích vnitřnostech. Huxsoll hned zvedl telefon: „Nancy, tady je Dave Huxsoll. Mohla byste teď hned přijít do kanceláře Philla Russella? Je to opravdu strašně naléhavé!“

Nadešel tmavý listopadový večer a celá základna se začala připravovat na noc. V okamžiku západu slunce nebyl kotouč na obloze vůbec patrný, jen jeho paprsky mezi mraky plovoucími nad Catoctinem pohasínaly. Jaaxová se potkala s oběma plukovníky, už když kráčeli přes cvičiště.

Četa pochodujících mužů se zastavila u žerdi s vlajkou. I skupinka pracovníků Ústavu zůstala stát. Z reproduktorů zazněla dělostřelecká salva a poté trubka troubící večerku. V reproduktorech to praskalo, když vojáci spouštěli vlajku, zatímco důstojníci v pozoru vzdávali zástavě hold. C. J. Peters si připadl rozrušený a podrážděný zároveň. Večerka skončila, vojáci sbalili vlajku a lidé z Institutu mohli pokračovat ve svém úkolu.

Kancelář generála Russella se nacházela v nízkých kasárnách z druhé světové války. Ubikace byly nahozeny štukovou fasádou v beznadějné snaze dát jim zdání novoty. Kancelář měla okna s výhledem na vodárnu základny. I to byl jeden z důvodů, proč generál prakticky nikdy neroztahoval závěsy. Návštěvníci se rozesadili na gauč a do křesel, zatímco generál se uvelebil za svým pracovním stolem. I tento muž byl lékař a virolog, který lovil patogeny v jihovýchodní Asii. Vysokému vojákovi s hustou kšticí na temeni a s prošedivělými skráněmi táhlo už na šedesátku. Ostré rysy, výrazná čelist i světle modré oči dotvářely dojem vysoce výkonného člověka. Hluboký, výbušný hlas to jen dokresloval.

C. J. Peters podal generálovi desky s fotografiemi živoucího organismu z opičince.

Generál Russell nechtěl věřit svým očím.

„Do prdele!“ ulevil si. Pak se zhluboka nadechl. „Lidičky, vždyť je to filovirus! Kdo k čertu pořídil tuhle fotku?“ Okamžitě se podíval na další snímek.

„Můj stážista u mikroskopu, Tom Geisbert,“ sdělil mu Jahrling. „Mohla by to být Ebola. Testy pozitivně reagují na kmen Ebola Zaire.“

Pak C. J. stručně shrnul situaci. Řekl generálovi o opicích v Restonu. Skončil těmito slovy: „Skoro bych řekl, že díky tomuto opičímu viru se nám dost protáhnou obličeje.“

„Dobrá, proč se domníváte, že jde o Ebolu?“ zeptal se generál Russell. „Nemůže to být Marburg?“

Jahrling mu vysvětlil, proč jsou si téměř jisti, že to Marburg není. Provedl přece všechny testy dvakrát a oba preparáty pozitivně reagovaly při reakci s krevním sérem kmene Mayinga Ebola Zaire. Když mluvil, volil taková slova, aby se vyhnul prohlášení, že jde zcela jistě o virus Ebola. Pouze podtrhl, že to může být nějaký velice příbuzný kmen. Mohla to být Ebola, ale také to mohlo být něco úplně jiného. Něco zcela nového, s odlišnými vlastnostmi.

C. J. pak prohlásil: „Musíme se tím vážně zabývat, protože pokud je to něco jako Ebola, budeme z toho mít těžkou hlavu.“

Russellovi nezbývalo než souhlasit, že budou míst spoustu starostí.

„Národní bezpečnost teď leží v našich rukou,“ prohlásil. „Tato událost představuje všeobecné ohrožení s nedozírnými následky.“ Poznamenal, že se podobný typ viru až dosud ještě nikdy na území Spojených států neobjevil. A teď se to stalo přímo u Washingtonu. „Co s tím ale k čertu můžeme dělat?“ Pak se také zeptal, zda mají nějaké důkazy, že se virus přenáší vzduchem. To byla zásadní otázka života nebo smrti.

Měli. Sice neúplný, ale přece jen děsivý důkaz, že se Ebola může šířit vzduchem. Nancy Jaaxová popsala případ z roku 1983. Tenkrát, několik týdnů po její prasklé rukavici, uhynuly dvě opice s vysokou pravděpodobností na nákazu Ebolou, která se přenesla vzduchem. Existovaly ještě další důkazy a i o nich se teď zmiňovala. V roce 1986 Gene Johnson infikoval opice Marburgem a Ebolou tím, že je nechal vdechovat patogeny do plic. Nancy všechny tyto jedince pitvala. Opice vystavené kapénkovému přenosu zemřely, vyjma jednoho kusu, který se dokázal z infekce Marburgem z neznámého důvodu zotavit. Z toho vyplývalo, že virus se dokáže přenášet i vzduchem. Navíc, letální dávky byly při těchto experimentech velmi nízké, stačilo pouze pět set virových částic. Tento počet dokáže lehce přivést na svět pouhopouhá jedna hostitelská buňka. Malé množství vzduchem přenosné Eboly dokáže zlikvidovat celou budovu lidí, pokud se dostane do klimatizačního systému. Tento virus působí stejně jako plutonium. Ne, je mnohem horší než radioaktivní materiál, protože se dokáže navíc množit.

C. J. řekl: „Víme, že tento virus je přenosný vzduchem, ale nevíme jak moc je infekční.“

Russell se obrátil k Jaaxové: „Byly tyto závěry publikovány?“

„Ne, pane,“ odvětila.

Zůstal na ni upřeně hledět. Nancy přímo viděla, jak usilovně přemýšlí: Dobrá, Jaaxová, ale proč jste sakra svoje závěry nepublikovala?

Byla k tomu spousta důvodů, ale zrovna teď neměla žádnou chuť se ospravedlňovat. Věděla, že její spolupracovník, Gene Johnson, se k psaní staví dost negativně. Prostě to ještě nepublikovali, nic víc a nic míň. To se stává. Lidem se prostě někdy nechce psát referáty a články.

Když Peter Jahrling naslouchal tomuto rozhovoru, znova se rozhodl, že se před generálem nezmíní o svém čichání k viru. Stejně jsi to do nosu nenasál, jen sis k tomu přičichl! Jen sis mávl kyvetou kolem nosu, abys ucítil ten pach. V žádném případě tedy virus nevdechl. Každopádně ale vůbec neměl kyvetu s virem přikládat ke chřípí a popotahovat. Věděl úplně přesně, co by generál udělal… okamžitě by se hrozně rozzuřil a šoupl by ho rovnou do Basy.

Pak ale také existovala další hrozivá možnost, že tento virus v okolí Washingtonu také vůbec nemusí být Ebola Zaire. Mohl to být zcela neznámý virus. Další žhavý kmen z tropického pralesa. Zcela neznámý organismus, který se vynořil odnikud. A kdo tedy může vědět, jak se šíří, a co dokáže v lidských tkáních způsobit?

Generál Russell začal přemýšlet nahlas: „Připusťme, že ten kmen dokáže u člověka vyvolat vážné příznaky a že nedokážeme zvládnout situaci v opičinci běžnými prostředky, co pak budeme dělat? Musíme najít správné řešení, a velmi rychle. Jak velký je ten náš prvorozenec? Můžeme snad dopustit, aby na něj umírali lidé?“ Otočil se k plukovníku Petersovi a zeptal se: „Jaké máme možnosti?“

C. J. si už předtím rozmyslel odpověď. V zásadě existují tři způsoby, jak lze nákazu likvidovat. Očkováním, léky a úplným odříznutím ohniska od ostatního světa. Na Ebolu platila jen jedna metoda. Žádné léky ji nedokázaly zastavit. Zbývala jediná možnost: úplná a komplexní izolace infikovaného objektu.

Jak jí ale dosáhnout? To už byla ošemetná věc. C. J. napadaly pouze dvě možnosti. První z nich předpokládala zapečetit opičinec a sledovat, jak opice hynou, a samozřejmě kontrolovat i zdravotní stav ošetřovatelů a všech, kteří se zvířaty přišli do styku, nejspíš je také umístit do karantény. Druhá varianta představovala mnohem drastičtější, ale účinnější způsob. Vejít do budovy a kompletně ji vysterilizovat. Vybít opice – naočkovat jim smrtelné dávky – spálit trupy a vykoupat celou budovu v chemikáliích a zaplynovat ji dezinfekční párou. Šlo by o rozsáhlou vojenskou operaci s nejvyšším stupněm biologického rizika.

Generál Russell ho pozorně vyslechl a poté řekl: „Takže zaprvé můžeme nechat opice vymřít, a to místo odříznout od světa. To znamená nechat virus dokončit, co začal. Za druhé jej můžeme vyhladit. Další možnosti už nemáme.“

Všichni tento závěr odsouhlasili.

Nancy Jaaxová se zamyslela. Virus zatím ještě přežívá uvnitř opičince, ale rozhodně tam nemíní dlouho zůstat. Ještě nikdy neviděla opici, která by epidemii Eboly přežila. Ale Ebola je i skokan mezi biologickými druhy. Všechna ta zvířata jsou už předem odsouzena k smrti a uhynou zcela nepředstavitelným způsobem. Jen málo lidí dosud vidělo, co dokáže Ebola u primátů, ale ona to věděla až příliš dobře. Neuměla si představit ani způsob, jak virus izolovat, vyjma karantény s nezávisle filtrovatelnými zdroji vzduchu.

„Bylo by etické, kdybychom těm zvířatům pomohli na onen svět ještě předtím, než sama uhynou? A jak v tom mezičase zajistíme ochranu lidí? Už jsem viděla umírající na Ebolu, a to není rozhodně žádná lehká smrt. Ta zvířata jsou nemocná, vážně nemocná!“ Dále prohlásila, že chce jít do opičince provést obhlídku a zkontrolovat zdravotní stav opic. „Prvotní léze se dají snadno přehlédnout, pokud nevíte, co přesně hledáte. Pak je ale už všechno jasné a nikdo si to nemůže splést. Jsou to stejně výrazné příznaky jako vaše nosy.“

Chtěla také odebrat vzorky tkání a prohlédnout si je pod mikroskopem. Chtěla nalézt krystaloidy či „inkluzní tělíska.“ Cihly. Pokud je tam najde, bude to jen další důkaz, že opice představují žhavý zdroj nákazy.

Bylo ale nutno také vyřešit i obecné přístupy k celé problematice. Mají se té záležitosti ujmout vojáci? Posláním armády je přece chránit zemi před vojenskou hrozbou. Představuje ale virus vojenskou hrozbu? Závěry této schůzky zněly jednoznačně: ať je to vojenská hrozba, nebo ne, pokud jsme schopni epidemii zastavit, musíme pro to udělat naprosto všechno.

Tato záležitost zatím představovala jen malý politický problém, který ve skutečnosti mohl vyvolat opravdový kompetenční malér. Ten souvisel s Centrem pro kontrolu nemocí v Atlantě v Georgii. Kongres přiznal CDC mandát pro prevenci lidských onemocnění. Podle zákona tento případ spadal do jejich kompetence. Armáda vlastně podle stejného zákona s domácím virem na americké půdě bojovat nesměla. Na druhé straně ale měla všechny prostředky a možnosti, aby to udělala úspěšně. Všichni v místnosti si uměli představit, jak se vztahy mezi oběma ústavy přiostří, pokud armáda obsadí opičinec. V CDC pracují také lidé, kteří by mohli na konkurenta žárlit.

„Armáda nemá přímou zodpovědnost, aby se o tuto záležitost starala,“ podtrhl generál Russell, „ale armáda to může dokázat. CDC nemá dostatek schopností a ani techniky. My máme svaly, ale nemáme pravomoc. CDC má pravomoc, ale se zakrnělými svaly. Což může vyvolat zatracený konflikt.“

Podle názoru generála Russela odříznutí opičince od okolí bude úkol pro vojáky konající podle přesného operačního plánu. Ten bude vyžadovat vyškolené experty zvyklé pracovat v prostředí biologických rizik. Budou to muset být mladí lidé, bez rodin, ochotní riskovat své životy. Budou se muset navzájem dobře znát a být schopni bez problémů pracovat jako jednolitý tým. Budou muset být připraveni na smrt.

Ve skutečnosti ani armáda dosud neorganizovala tak rozsáhlou protiepidemiologickou operaci. Celý postup bude třeba od prvního písmene až k poslední tečce pečlivě propracovat.

Zbývalo vyřešit právní stránku věci. Budou se muset obrátit na vojenské zákonodárce. Kam až mohou jít, aby neporušili zákon? Může vůbec armáda nasadit specializovaný tým SWAT, aby opičinec vyhladil? Generál Russell se obával, že mu vojenští právníci řeknou, že to vůbec nepřipadá v úvahu nebo že by to určitě bez povolení dělat neměli. Přesto ale odmítl veškeré pochybnosti těmito slovy: „V politice platí jednou sem, podruhé tam. O prominutí můžeme požádat později. Je rozhodně lepší konat než žádat souhlas a dostat zamítavou odpověď. Nikdy se nechtěj od právníků, aby ti něco povolili. Uděláme to, co je nutné a potřebné, a právníci ať si pak najdou zdůvodnění, že jsme postupovali legálně.“

To už se pracovní schůzka proměnila v bouřlivou diskusi, kdy se navzájem překřikovali a přerušovali. Generál Russell pořád myslel nahlas a hulákal: „Další detail. Kdo to do prdele zaplatí?“ Ještě předtím, než se mohl někdo ozvat, odpověděl si sám. „Já ty prachy seženu, z někoho je vymačkám.“

A zase vzájemné překřikování.

Generálův hlas ale narůstají šum zase přehlušil: „Máme před sebou velkou věc, takže to nemůžeme podělat, bando,“ prohlásil. „Dáme dohromady pořádný plán a pak ho provedeme.“

V armádě se všem důležitým akcím říká operace. Za každou misi odpovídá její tým a samozřejmě její velitel. „Teď se musíme domluvit, kdo převezme velení operace,“ pokračoval generál. „C. J. Peters za to ručí tady, takže převezme velení i této akce. Právě jsem ho jmenoval. Souhlasíte?“

Nikdo nic nenamítal.

„C. J., na zítra svoláme velkou poradu,“ rozhodl generál. „A pozveme všechny, co s tím mají co dělat.“

Podíval se na hodiny na zdi. Bylo půl šesté a venku zuřila dopravní špička. Lidé se vraceli z práce, v Restonu umíraly opice a virus se šířil dál a dál. „Musíme vytvořit kompletní plán s na sebe navazujícími kroky,“ pokračoval. „Zároveň o něm musí být všichni souběžně informováni. Proveďte úkol okamžitě. Já sám začnu s Fredem Murphym z CDC. Nechci ho z toho vynechat, aby ho ta zpráva neopařila.“

Frederick A. Murphy byl jedním z prvních objevitelů viru Ebola. Všichni ho považovali za hotového kouzelníka u elektronového mikroskopu. Byl to právě on, kdo první vyfotografoval tento virus. Některé jeho snímky se dokonce vystavují v uměleckých muzeích. Zároveň ale byl i osobním přítelem generála Russela a patřil k významným představitelům CDC. Byl totiž ředitelem Národního centra pro infekční choroby.

Russell se natáhl přes stůl pro telefon. Rozhlédl se po místnosti. „Takže naposledy. Jste si naprosto jisti, že máte to, co si myslíte, že by to mohlo být? Jestli tam zavolám, a vy ten filovirus mít nebudete, budeme vypadat jako úplní idioti.“

Jeden účastník porady po druhém potvrzoval, že jsou přesvědčeni, že objevili hrozivý virus.

„Tak dobře. Pak vám teda budu věřit, že ho máte.“

Vymačkal Murphyho číslo do Atlanty.

„Bohužel, doktor Murphy už odjel domů.“

Generál vytáhl černý telefonní notes a vyhledal jeho domácí číslo. Zastihl Murphyho v kuchyni, kde si povídal se svou ženou: „Frede, tady je Phil Russell… Prima, jak se máš?… Frede, izolovali jsme kmen, který je velice podobný Ebole. Kousek od Washingtonu. Jo, jo… Kousek od Washingtonu.“

Generál se ušklíbl, když odtáhl sluchátko od ucha. Znova se podíval na ostatní. Murphy musel na jeho sdělení reagovat dost hlasitě. Generál mu pak řekl: „Ne, Frede, rozhodně jsme tady žádnou drogu nešlukovali. Máme tady virus podobný Ebole. Viděli jsme ho… Jo, máme i snímky.“ Na chvilku se odmlčel, rukou přikryl mluvítko a všem sdělil: „On si myslí, že máme špinavé a poškrábané stínítko.“

Murphy pak chtěl vědět, kdo pořídil snímky a kdo je analyzoval.

„Jeden zdejší nováček. Takový kluk… Jak se jmenuje?… Geisbert. A ty snímky máme tady před sebou.“

Murphy prohlásil, že hned ráno odletí do Fort Detricku, aby se podíval na snímky a prověřil důkazy. Vzal celou záležitost až nezvykle vážně.

ÚTERÝ 18.30

Museli ihned informovat Dana Dalgarda, a stejně tak zdravotní úřady státu Virginia.

„Já ale ani pořádně nevím, kdo na zdejších státních úřadech pracuje,“ prohlásil generál. „A to jim ještě musíme zavolat hned teď!“ Lidé už ale odcházeli z kanceláří. „Budeme jim muset zavolat domů. A bude to hezká řádka hovorů.“ V kterém okrsku vůbec ten opičinec leží? V okrese Fairfax ve Virginii. Proboha, opravdu skvělé místo k žití. V tom okrese jsou… krásná jezera, golfová hřiště uprostřed nádherné přírody, mají tam drahé domy, skvělé školy a teď i… Ebolu. „Budeme také muset zavolat zdravotnímu radovi toho okresu,“ upozornil je generál. Museli se spojit i s americkým ministerstvem zemědělství, jemuž podléhá kontrola veškerých dovozů opic do země. Stejně tak se o nehodě musí dozvědět Úřad pro ochranu životního prostředí, který má pravomoci v případech ohrožení životního prostředí faktory s vysokými biologickými riziky. Generál Russell se také rozhodl, že bude informovat poradce tajemníka ministra obrany, aby byl v obraze i Pentagon.

Všichni se rozešli, vletěli do svých kanceláří a začali telefonovat. C. J. Peters, teď pověřený vedením operace, zašel do další kanceláře a společně s Jahrlingem na pobočné lince zavolal Dalgardovu kancelář. Doktor už odejel.

Russell mu tedy zavolal domů, ale Dalgardova manželka mu řekla, že ještě nepřijel. V půl sedmé mu tedy zavolal znovu a tentokrát ho sehnal.

„Tady je plukovník C. J. Peters z USAMRIID. Jsem velitelem oddělení pro určování nemocí… Jak se máte?… Mimochodem, volám proto, abych vám sdělil, že ten druhý patogen není Marburg. Je to Ebola.“

„Co je to Ebola?“ zeptal se Dalgard. Tohle slovo ještě nikdy neslyšel. To označení nemělo pro něj žádný význam.

Tím nejjemnějším hlasem s texaským přízvukem mu to C. J. Peters řekl: „Je to velmi vzácná virová infekce, zodpovědná za celou řadu lidských obětí při vypuknutí epidemie v Zairu a v Súdánu v minulých deseti nebo dvanácti letech.“

A to už si Dalgard chtěl oddechnout, že ten patogen není Marburg.

„Jak ta Ebola působí?“ zeptal se.

C. J. mu virus zběžně popsal: „Je to virus příbuzný Marburgu. Přenáší se stejným způsobem, přes přímý kontakt s tkáněmi a krví. Celá řada příznaků je obdobná jako u Marburgu.“

„Je to hodně vážné?“

„Úmrtnost je odhadována od padesáti do devadesáti procent.“

Dalgard velice přesně pochopil, co to znamená. Ten virus byl mnohem horší než Marburg.

„Rozhodli jsme se, že upozorníme státní i federální úřady zodpovědné za ochranu veřejnosti,“ pokračoval C. J.

Dalgard pečlivě volil slova: „Mohl byste, prosím… vyčkat do sedmi, abych mohl vedení své společnosti sdělit současný stav věcí?“

C. J. souhlasil, že počká, než zmáčkne spoušť, i když generál Russell už mezitím volal do CDC. Teď byl na řadě Peters, aby pro změnu požádal o laskavost Dalgarda. Zeptal se, zda by mu nevadilo, kdyby zítra do Restonu někoho poslal, aby se podíval na mrtvé kusy.

Dalgard začal namítat. Poslal už přece krev i vzorky tkání armádě k stanovení diagnózy… a co se z toho vyvinulo. Celá záležitost by se jim mohla vymknout úplně z rukou. Cítil, že mu plukovník Peters neřekl všechno, co vědí o viru nazývaném Ebola. Dalgard se začal také obávat, že by mohl ztratit svou pozici, pokud by dovolil armádě přestoupit práh opičince příliš rychle.

„Neměli bychom se raději sejít osobně zítra ráno a promluvit si o detailech?“ navrhl Petersovi.

Po skončení hovoru C. J. hned zašel za Nancy Jaaxovou a zeptal se, zda by s ním zítra ráno nezajela za Dalgardem. Měla by se podívat na vzorky opičích tkání. Předpokládal, že se Dalgard nebude příliš vzpouzet. Samozřejmě souhlasila.

Nancy Jaaxová se vracela zpátky přes cvičiště rovnou do Jerryho kanceláře. Když vešla dovnitř, podíval se na ni s útrpným výrazem v tváři. Zase stál u okna, díval se ven a myslel na svého bratra. Byla už tma, a tak venku nebylo nic vidět, snad jen holé zdi naproti.

Zavřela za sebou dveře.

„Mám pro tebe novinu. A je to bomba. Taky tomu nebudeš věřit. V opičí kolonii ve Virginii vypukla Ebola.“

Cestou domů na sever kolem Catoctinu o tom problému hovořili.

„Mě to asi fakt odrovná… já se té obludy asi nikdy nezbavím,“ řekla mu.

Bylo docela pochopitelné, že oba dva budou zapojeni do nastávající vojenské operace. Zatím ale vůbec nebylo jasné, o jakou akci půjde, každopádně to ale bude mise obrovského rozsahu a významu. Oznámila Jerrymu, že ráno se jede společně s C. J. Petersem podívat do opičince. Potvrdila, že bude také ve vzorcích tkání pátrat po typických příznacích Eboly.

Jerry byl naprosto zaskočen, i když bylo jasné, že se Nancy díky zkušenostem s Ebolou do té práce zapojí. Byl ale na svou ženu pyšný, a pokud měl o ni starosti, nedal to najevo.

Zvolna stoupali zátočinami podél hory, projížděli jabloňovými sady, než dojeli před vlastní dům. Bylo osm hodin, Jason byl doma, zatímco Jaime ještě na gymnastickém tréninku.

Jason psal úkoly. Sám si ohřál večeři v mikrovlnce, co to ale bylo, věděl snad jen Pánbůh. Z jejich syna se stal soběstačný kluk, trochu samotář s dostatečnou mírou sebevědomí. Jediné, co potřeboval, byly peníze a trocha jídla, jinak se už uměl o sebe postarat.

Oba dva podplukovníci vyklouzli z uniforem a převlékli se do domácího. Nancy vytáhla z mrazáku kus dušené flákoty a dala ji rozmrazit do mikrovlnky. Když se šťáva ohřála, přelila ji do termosky. Naložila psa i termosku do vozu a jela pro Jaime do gymnastického střediska ležícího asi půl hodiny jízdy od Thurmontu. Nancy vyzvedla dcerku a dala jí hned ve voze najíst. Jaime vyrostla v atleticky stavěnou dívku s dlouhými vlasy, s občasnými náladami vidět všechno černě. Teď po tréninku ale byla úplně vyčerpaná. Snědla večeři a hned vzadu ve voze usnula.

Rodiče Jaaxovi spali na vodní posteli, kde také trávili spoustu času. Jaime se převlékla do pyžama, přitulila se na ní k Nancy a hned zase usnula.

Nancy s Jerrym si v posteli ještě chvilku četli. Ložnici měli vytapetovanou na červeno. Z balkónu se jim otvíral výhled na město. Pořád ještě zvažovali spoustu otázek souvisejících s opičincem. Pak Nancy odnesla Jaime do její postýlky a uložila ji. Sama usnula kolem půlnoci.

Jerry si dál četl. Přímo hltal vojenské historické romány. Ve zvlněném okolí Catoctinu proběhla celá řada krutých a krvavých řeží. Na slavném obilném poli u Antietamu tehdy hvízdající kulky odťaly i to poslední stéblo. Mrtví tu leželi jeden vedle druhého tak těsně, že se po nich dalo přejít pole z jednoho konce na druhý. Stačilo, aby se Jerry podíval z balkónu, a už si představoval modro i šedokabátníky valící se zdejší krajinou. Ten večer si četl román Vraždící andělé od Michaela Shaary líčící bitvu u Gettysburgu.

„Sloužit v armádě je jako spadnout do pasti,“ řekl Lee pomalu.

Longstreet se na něj podíval. Lee pokračoval v jízdě, aniž hnul brvou. Znova a zase pomalu pokračoval: „Abys byl dobrý voják, musíš armádu milovat. Ale abys byl dobrý důstojník, musíš v sobě najít odvahu ji svým rozkazem odsoudit k smrti, i když ji miluješ nade všechno. To je… opravdu strašně obtížný úkol. V žádném jiném povolání tě něco podobného nepotká. To je také důvod, proč má armáda tak málo dobrých důstojníků. Má ale spoustu skvělých prostých vojínů.“

Zhasl, ale stejně spát nemohl. Převaloval se v posteli a voda uvnitř bublala. Kdykoli zavřel oči, vzpomněl si na bratra a znovu si vybavil Johnovu kancelář potřísněnou krví. Nakonec ve dvě hodiny ráno pořád ještě nespal a přemítal: Já se tu jen tak válím v posteli a nic se neděje.

Pytle na odpadky

STŘEDA 27. LISTOPADU

Dan Dalgard strávil jako obvykle docela pokojnou noc. Nikdy předtím nic o viru Ebola neslyšel, ale z krátkého rozhovoru s plukovníkem Petersem si o něm vytvořil základní představu. Motal se kolem opic a jejich chorob už léta, a tak ani nebyl příliš vystrašený. Uběhlo už hodné dní od okamžiku, kdy sám přišel do přímého kontaktu s infikovanou krvi a dosud neonemocněl.

Časně zrána v jeho domě zazvonil telefon. Volal plukovník Peters. Znova se ho zeptal, zda může poslat do opičince několik lidí, aby se podívali na vzorky tkání. Dalgard nic nenamítal. Pak plukovník opět zopakoval svoji žádost, že se chce sám podívat do karantény. Dalgard ale tuto prosbu zamlúvil a přímo neodpověděl. Neznal Peterse a rozhodně nehodlal otevřít dveře dokořán někomu, koho neznal a o kom ještě neměl možnost si udělat úsudek.

Objel Leesburg Pike, projel branou a zaparkoval vůz. Vešel do hlavní budovy Hazleton Washington. Jeho zdejší kancelář připomínala útulnou krychli s prosklenou stěnou s výhledem na trávník, zadní dveře vedly do sekretariátu, kde se sotva dalo projít, aniž byste do někoho vrazili. Dalgard neměl ve své pracovně žádné soukromí, připadal si tam jako v akváriu. Občas se přistihl, že jen stojí u okna a dívá se ven. Dnes se choval uvážlivě a klidně. Nikdo v kancelářích si nevšiml ničeho mimořádného ani jeho obav.

Zatelefonoval Billu Voltovi a od něj se dozvěděl zdrcující novinku. Jeden z ošetřovatelů vážně onemocněl a nejspíš umře. V noci dostal infarkt a byl odvezen do London Hospital, nemocnice ležící nedaleko. „Nevíme nic bližšího,“ řekl Volt, „ale snažíme se něco zjistit. Je na koronárni intenzivní jednotce a nikdo s ním nesmí mluvit.“ (Říkejme tomu muži Jarvis Purdy. Patřil ke čtveřici ošetřovatelů v opičinci, nepočítáme-li samotného Volta.)

Dalgard byl zmatený a nemohl se zbavit dojmu, že ten ošetřovatel mohl být nakažen Ebolou. Infarkt je obvykle způsoben krevní sraženinou v srdeční svalovine. Mohl to být trombus, který jeho srdce vmetlo do svalu? Může Ebola způsobit vmetky? Srážela se krev Jarvise Purdyho? Dalgard najednou pocítil, jak se mu situace vymyká z rukou.

Nařídil Voltovi, aby zrušil všechny ne nezbytně nutné práce v opičinci. Později si napsal do diáře:

Všechny práce, vyjma krmení, pozorování zvířat a úklidu musely být zastaveny. Všichni, kteří vstupovali dovnitř, museli přijmout přísná bezpečnostní opatření: nosit ochranný oblek Tyvek, respirátor a rukavice. Mrtvá zvířata se ukládala do dvou pytlů a poté do mrazicích boxů.

Také se Voltovi zmínil o tom, že se pravděpodobně objeví novináři lovící senzace. Přikázal mu, že si přeje, aby zaměstnanci nechodili mimo budovu v ochranném oděvu a s výstrojí pro biologicky nebezpečné oblasti. Pokud by se ve večerních novinách objevili dělníci Hazletonu v bílých oblecích a maskách na obličejích, nikdo by už nedokázal zabránit panice.

Dalgard zavolal do nemocnice a spojil se s Purdyho ošetřujícím lékařem. Dozvěděl se, že pacientův stav je stabilizován, ale že musí zůstat pod kontrolou. Dalgard požádal lékaře, aby v případě, že jakýkoli aspekt nebude odpovídat klinickému obrazu typického infarktu, okamžitě volal plukovníka C. J. Peterse z Fort Detricku. Dalgard si dával dobrý pozor, aby se vyhnul onomu slovu. Ebola.

V pozdním dopoledni odjeli C. J. Peters s Nancy Jaaxovou z Fort Detricku do Virginie. Jel s nimi i Gene Johnson.

Důstojníci si vzali uniformy, ale jeli civilními vozy, aby nebudili zbytečnou pozornost. Vzhledem k hustému provozu popojížděli jen velmi pomalu. Byl studený, větrný den se zcela jasnou oblohou. Tráva kolem silnice ještě zářila vlhkem a zelení, mráz se na ní ještě nepodepsal. Opustili silnici vedoucí okolo Leesburg Pike a zamířili k budovám Hazletonu.

Dalgard na ně čekal v hale, aby je odvedl do druhé budovy, kde byla laboratoř. Místní patolog už připravil několik preparátů, aby se na ně mohla Nancy podívat. Byly to vzorky jaterních buněk opic uhynulých v karanténním zařízení.

Posadila se k mikroskopu, nastavila okulár a pozorně si začínala prohlížet mikroskopické zorné pole. Zaostřila a na chvilku se zastavila. Před očima se jí otevřel pohled na tkáňový zmatek. Něco tyto buňky zcela zdecimovalo. Jaterní tkáň připomínala město po kobercovém bombardování. Buňky jako by měly neštovice. Pak spatřila i tmavé skvrny uvnitř buněk – stíny, které tam normálně nepatřily. Krystaloidy. A byly značně velké.

V tkáni došlo k extrémní amplifikaci.

„Do prdele,“ ulevila si tiše.

Cihly vůbec nepřipomínaly krystaly. Cihly viru Ebola mají různé tvary: podkovy, kapky, kostky či prstýnky.

V některých buňkách byla patrná jen jedna cihla, jakési mateřské inkluzní tělísko, které by rostlo tak dlouho, až by se jeho hostitelská buňka rozpadla. Viděla i skupinku buněk překypujících cihlami. Spatřovala celou řadu zničených útvarů připomínajících otevřené kapsy. To byly odumřelé buňky, které nabobtnaly a pak praskly. Odkapávající skvrny zase představovaly cihly, které již prorostly buňkou od stěny ke stěně.

Zatímco si prohlížela preparáty, C. J. Peters a Gene Johnson si vzali Dana Dalgarda stranou a začali se ho opatrně vyptávat na využívání jehel v opičinci. Virus Ebola se v Zairu šířil převážně přes nesterilizované jehly. Používala společnost při očkování také nesterilizované nástroje?

Dalgard si nebyl jistý. Společnost sice vydala předpis o používání jednorázových jehel, ale jak Dalgard prohlásil: „Podle předpisů se mají jehly měnit po každém vpichu, ale zda to někdo přijal jako svoje náboženství, to se můžeme jen dohadovat.“

Nancy odebrala vzorky sterilizovaných jater a sleziny, které uložila do voskových bloků a ty poté do nádoby vyplněné pěnovým polystyrénem. Vzorky budou odvezeny do Fort Detricku na analýzu, neboť pro ni a armádu měly opravdu vysokou cenu. Daleko cennější by ovšem bylo, kdyby z nich dokázali izolovat živý virus.

C. J. Peters znova naléhal, zda se mohou jít na opice podívat.

„No, ještě ne,“ rozhodl Dalgard a upozornil je, že by neoprávněně vstoupili na soukromý pozemek.

„Můžete nám aspoň poskytnout nějaké exempláře opic?“ zeptali se.

„Ale jistě,“ přikývl Dalgard a vysvětlil jim, kde odbočit ze silnice okolo Leesburg Pike k opičinci. Kousek od něj stála benzinová stanice Amoco. Před ní zaparkují a počkají. „Přijde si pro vás jeden chlápek. Přinese vám ty vzorky a taky vám odpoví na všechny otázky.“

„Ty mršiny by měly být zabaleny v plastikových pytlích a uloženy v bednách,“ upozornil Dalgarda Peters. „Pro větší bezpečnost. Chci, abyste se o to postaral.“

Dalgard souhlasil.

C. J., Nancy a Gene odjeli k benzinové stanici, kde zaparkovali na odstavném parkovišti vedle telefonních automatů. Měli hlad, bylo těsně po poledni a zatím neměli na oběd čas. Nancy si v krámu koupila dietní kolu a sýrové sušenky a pro C. J. arašídové krekry. A tak vojáci při začátku operace posedávali na sedadlech svých dvou vozů, kousali do nevábného jídla a doufali, že se brzo objeví někdo, kdo jim předá uhynulé kusy opic.

Č. J. Peters sledoval, jak auta přijíždějí a odjíždějí. Vychutnával ten běh obyčejného života. Byl to prostě provoz normální benzinové pumpy. Náklaďáky čepovaly naftu a kolu, obchodníci si zase kupovali cigarety. Všiml si i úžasné krásky, jak parkuje vůz a jde telefonovat. Trvalo jí to hezky dlouho. Při představě, že je to žena v domácnosti a telefonuje svému milenci, si pohvizdoval. Co by si ti všichni lidé pomyslili, kdyby věděli, co napadlo jejich město? Začal dokonce uvažovat, zda by neměli postupovat proti možné nákaze rozhodněji a uhasit ten požár hned. Byl také v Bolívii, když zrovna probíhala epidemie žhavého viru Machupo. Pamatoval si, jak jedna žena zemřela v tratolišti krve přímo před jeho očima. V Severní Americe zatím opravdové nebezpečí, že takový patogen promění normální lidičky v krvácející tvory, nehrozilo. Severní Amerika nebyla ani na takové nebezpečí připravena, zatím ne. Ale možnost, že dojde k rozsáhlé epidemii Eboly, byla teď v okolí Washingtonu příliš reálná, než aby se na ni dalo nemyslet.

Pak začal přemýšlet o AIDS. Co by se dělo, kdyby si někdo této epidemie všiml hned na začátku? Virus se objevil bez varování, naprosto tajně a v okamžiku, kdy jsme se o něm něco dozvěděli, bylo už příliš pozdě. Kdybychom bývali měli opravdovou výzkumnou stanici ve střední Africe, zaregistrovali bychom ho, hned jak se vynořil z džungle. Kdybychom ho zpozorovali včas, dokázali bychom tuto epidemii zastavit nebo aspoň silně zpomalit, byli bychom schopni zachránit přinejmenším sto miliónů lidských životů. A to opravdu přinejmenším. Pronikání viru AIDS do lidského pokolení je i teď v samotném počátku, a jeho útok se nezastavuje a neustále pokračuje. Lidé si ale vůbec neuvědomují, že opravdu stojíme jen na prahu epidemie AIDS. Nikdo nedokáže předpovědět, kolik lidí zemře na AIDS, ale předpokládá se, že to nakonec bude okolo sta miliónů obyvatel naší planety. Tato skutečnost ještě dostatečně nepronikla do lidského podvědomí. Na druhé straně, co by se dělo, kdyby tento virus byl identifikován dříve? Lékařské zprávy o prvém výskytu AIDS v Africe by se objektivně zmiňovaly o málo významném viru pro lidské zdraví. Těchto závěrů by se zcela jistě chytli i další odborníci a hlavně politici. Závěr by vyzněl tak, že na takový hloupý výzkum je škoda vynakládat finanční prostředky. Stejně to byl přece virus, který napadl pár Afričanů a vyřadil jejich imunitní systém. No a co? Ale nyní se tento patogen šíří a množí v obrovském rozsahu po celé zeměkouli. A to teprve zažehl první plamínek. Konec tohoto požáru ale neleží nikde v dohledu.

Ve skutečnosti vůbec nevíme, co Ebola dokáže. Koneckonců ani nevíme, zda v opičinci opravdu vypukla mikronákaza Ebolou Zaire či nějakým novým kmenem. Patogen šířící se i zakašláním? Nejspíš ne, ale kdo to ví jistě? Čím víc C. J. přemýšlel o podobných otázkách, tím víc ho celý problém zaujal. Kdo se o ty opice postará? Někdo bude muset dovnitř a ta zvířata dostat ven. Nemůžeme jim jen tak otevřít dvířka a nechat je odejít, aby se sama zničila. Máme před sebou virus s letálními účinky i na člověka. Kdo ty opice nahází do pytlů? Zaměstnanci společnosti?

Pak se začal obírat myšlenkou, zda armáda vůbec může vletět dovnitř s týmem SWAT, určeným pro operace spojené s biologickými riziky. Sám podobným akcím říkal atomovka. Shodit atomovku pro něj znamenalo kompletní sterilizaci místa a vyhlazení všeho živého. Kompletní asanaci prostředí. Pokud jsou již hostitelem lidé, skončí v Base. Pokud jsou jimi zvířata, budou utracena a jejich zdechliny spáleny. Pak vykoupat celé místo v chemických roztocích a parách. Může ale vůbec armáda shodit atomovku na ten opičinec?

Gene Johnson seděl vedle Peterse na místě pro spolujezdce. Jeho mysl ale bloudila jinou krajinou, jeskyní Kitum.

Gene cítil opravdové obavy, i když se nedalo říct, že by měl v kalhotách. Pořád ho napadala jediná myšlenka: Jak to celé zvládnout, aby neumírali lidé. Jeho chmury a strach rostly každou vteřinou. Americká armáda, jak si snadno domyslel, už šlápla do porcelánu, do krize, která se už rozhořela, a pokud začnou umírat lidé, bude to pro vojáky úplná blamáž.

Pak se najednou obrátil k C. J. a nechal ze sebe volně plynout své myšlenky.

„Zdá se nevyhnutelné, že budeme muset zlikvidovat všechny opice. Nákaza agens z R4 není žádná legrace. Chtěl bych ti jen připomenout, že půjde o zásadní operaci, která musí fungovat do nejmenších detailů. Bude vyžadovat obrovské úsilí. Zabere to čas, peníze, bude to muset být zatraceně dobře odvedená práce. Budeme muset na všechno sakra pečlivě dohlížet. Chci tím říct, že nemůžeme mít na klíčových místech amatéry. Potřebujeme zkušený tým, který bude vědět, jak na to. Uvědomuješ si, co by se stalo, kdyby něco nevyšlo?“ Hlavou mu pořád běžela další námitka. Ani Peters, ani on se zatím nepotýkali s tak zákeřnou nákazou. Koneckonců nikdo z nás. Jediná věc, která se k nastávající operaci dala přirovnat, byla expedice do jeskyně Kitum. Peters tam ale nebyl.

C. J. Peters naslouchal Johnsonovi tiše a pozorně, a nic nenamítal. Cítil, že ho Genový poznámky trochu iritují. Vždyť neříkal nic nového, co by on sám nevěděl.

Mezi Petersem a Genem Johnsonem existovaly napjaté a složité vztahy. Seděli společně v náklaďáku na jedné výpravě do střední Afriky a hledali Ebolu. Na jejím konci se mezi nimi vytvořilo jakési napětí. Cesta byla úděsný zážitek. Silnice neexistovaly, mosty byly zřícené, mapy kreslil slepý mnich a domorodci mluvili nějakým zvláštním dialektem, kterému nerozuměli ani místní tlumočníci. Expedice neměla ani dostatek potravy, a natož pití. Co ale bylo nejhorší ze všeho, měli problémy nacházet i lidské oběti nákazy, o nemožnosti najít přirozeného hostitele ani nemluvě.

Právě v průběhu této výpravy, snad z nedostatku jiné potravy, se C. J. začal krmit termity. Těmi, které sbíral u termitišť. Měli křídla. Gene, který byl poněkud ostýchavější než C. J., v sobě nenašel dost vůle, aby je ochutnal. Když je C. J. přežvykoval v ústech, neodpouštěl si poznámky typu: „Je to bašta, fakt jsou extra… mňam, mňam.“ Navíc mlaskal. Mlask. Mlask. Pak bylo slyšet, jak mu mezi zuby praskají jejich krunýře, a C. J. začal vyplivovat křidélka. Fujtajbl. Afričtí členové expedice, kterým termiti chutnali, nakonec Gena přesvědčili, takže to zkusil. Nabral si jich plnou dlaň a byl nakonec překvapený, že opravdu chutnají jako lískové oříšky. C. J. dlouze vykládal o hledání mravenčí královny, lesknoucího se patnáct centimetrů dlouhého termita tlustého jako klobása a plného vajíček a smetanového hmyzího sádla. Královna se prý pojídá zaživa a vcelku a říká se, že prý se, jak člověku klouže hrdlem, celá chvěje. I když se mlaskáním nad mravenci bavili, neustále se dohadovali, jak pokračovat ve výzkumu, jak hledat virus. V Africe Gene pochopil, že si C. J. potrpí na divadlo, což jeho nekonečně rozčilovalo.

Pak k pumpě z hlavní silnice odbočila modrá uzavřená dodávka a vjela na parkoviště. Zastavila vedle nich, ale tak, aby nikdo ze silnice ani od pumpy neviděl, co se děje mezi automobily. Z místa pro řidiče se těžce zvedl nějaký muž. Byl to Bill Volt. Došel k vojákům, když vystoupili z vozů.

„Jsou tam vzadu,“ řekl a otevřel boční dveře.

Spatřili sedm plastikových pytlů na odpadky ležících na podlaze vozu. Dokázali rozeznávat i hlavy a končetiny uvnitř pytlů.

C. J. si sám pro sebe říkal: Co to má znamenat?

Nancy zaťala zuby a tiše se nadechla. Všimla si, jak pytle bobtnají v místech, kde se ze zvířat vylila ven nějaká tekutina. Doufala jen, že to není krev.

„Co má tohle znamenat?!“ vykřikla zděšeně.

„Zemřely včera v noci,“ řekl Volt. „Jsou uloženy v zdvojených pytlích.“

Nancy opět pocítila, jak se jí chvěje žaludek.

„Pokoušel se někdo ty opice pitvat?“ zeptala se.

„Ne,“ odvětil Volt.

Pak si Nancy všimla, že se na ni C. J. nějak podivně dívá. Byl to významný pohled. Jako by říkal: Tak a je to! Kdo teď ty opice odveze do Fort Detricku?

Nancy se podívala na C. J, a hned bylo všechno jasné. Oba dva byli přece velícími důstojníky ústavu. Komandoval ji, aniž by byl její šéf. Takže mu to klidně vrátím, pomyslela si.

„Já si to svinstvo do svýho kufru nehodlám ani naložit, C. J.,“ oznámila rezolutně. „Jako veterinář mám dostatečnou představu a zodpovědnost v otázkách převozu uhynulých zvířat, pane. Nemůžu totiž vézt zvíře s infekční nemocí jen tak v kufru přes hranice státu.“

Hrobové ticho. C. J. se ušklíbl.

„Nicméně souhlasím s tím, že se to musí udělat,“ pokračovala Nancy. „Vy jste normální doktor, takže vy ty předpisy neznáte a klidně je odvézt můžete.“ Pak mu ukázala na epolety. „Proto vám taky na nárameníky vyšili ty bílé orly.“

Nervózně se rozesmáli.

Čas neúprosně běžel vpřed, zatímco v opičinci se virus množil dál a dál. C. J. provedl inspekci pytlů. Oddechl si, když zjistil, že některé zdechliny jsou dokonce uloženy v trojitém pytli, a souhlasil, že je tedy odveze do Fort Detricku. Teprve pak se bude starat o veterinární zákony.

„Cítil jsem, že pokud by je ten chlap odvezl zpátky do restonského opičince, zvyšovalo by se tím neúměrně riziko hrozící lidem při volném transportu opic v obyčejné dodávce. Navíc by došlo k zdržení přesné diagnózy. Bylo jasné, že pokud jednoznačně a rychle Ebolu identifikujeme, bude to jen ke všeobecnému prospěchu.“ Zcela jistě se najde nějaký vojenský právník, který vykoumá, proč je z pohledu zákona převoz zvířete uhynulého na Ebolu v kufru obyčejného automobilu přes hranice dvou států v naprostém pořádku, takže se o tom prostě vůbec nebude diskutovat, probíhalo mu hlavou.

Jeho stará Toyota nebyla v nejlepším pořádku a on se už dávno rozloučil s myšlenkou, že by ji dokázal prodat v autobazaru. Otevřel kufr. Dno bylo potažené kobercem. C. J. přesto kufr pečlivě zkontroloval, zda v něm někde nejsou ostré hrany, o něž by se pytle mohly roztrhnout.

Neměli gumové rukavice. Zvedali tedy pytle holýma rukama. Nancy, odvracející tvář, aby nemusela dýchat vzduch z dodávky, prováděla prohlídku, zda na vnějšku plastiku neulpěly kapky krve.

„Dezinfikovali jste ty pytle zvenku?“ zeptala se Volta.

Volt prohlásil, že je omyl normálním dezinfekčním roztokem, který se používá na zahradě.

Zadržela dech a pokoušela se bojovat s dávivým reflexem, než popadla první pytel. Opice se uvnitř začala převalovat. Vyrovnávali pytle vedle sebe v kufru Toyoty. Každá opice vážila mezi dvěma až šesti kilogramy. V kufru červeného vozu se tak nacházelo okolo čtvrt metráku rozkládajících se, „zkapalnělých“ primátů s infekcí úrovně R4. Když C. J. zaklapl víko, padla na všechny opravdová deprese a hrůza.

Nancy chtěla provést pitvy okamžitě. Pokud necháte opici s Ebolou v pytli jen jeden den, budete mít sáček opičího vývaru.

„Jeďte za mnou a dávejte pozor, jestli nekapu,“ zavtipkoval C. J.

Vesmírná procházka

STŘEDA 14.00

Odpoledne dorazili do Ústavu. C. J. zaparkoval u rampy vedle budovy, pak požádal několik vojáků, aby mu pomohli s pytli k přechodové komoře do oddělení Ebola. Nancy šla rovnou do kanceláře svého podřízeného, podplukovníka Rona Trottera, a přikázala mu, aby se převlékl a připravil. Budou první pokusní králíci v žhavé zóně.

Jako vždycky, když vstupovala do R4, sňala zásnubní i snubní prsten a zamkla je do zásuvky svého stolu. Společně s Trotterem sešli dolů k malé šatně vedoucí do AA-5. Zatímco se její kolega převlékal, čekala venku. Jakmile se kontrolka rozsvítila jako potvrzení toho, že je připraven vstoupit do žhavé zóny, vložila do senzoru svoji identifikační magnetickou kartu. Po chvilce se dveře otevřely. Svlékla všechno šatstvo, navlékla si kombinézu s dlouhými rukávy a postavila se před dveře vedoucí do další místnosti. Tvář se jí teď koupala v bleděmodrém světle. Vedle dveří byla další identifikační jednotka, tentokrát s číselnou klávesnicí. Do oblastí s vysokým biologickým rizikem se plastikové karty nehodí. Dekontaminační proces by magnetický čip zcela roztavil či nenávratně poškodil. Člověk si tedy musí pamatovat svůj vlastní bezpečnostní kód.

Nancy vymačkala několik čísel a přístroj jí odpověděl: JAAXOVÁ NANCY a povolil vstup. Když počítač zjistil, že je prověřena pro práci v AA-5, otevřel průchod a zároveň Nancy upozornil, že nezapíná poplašný systém. Prošla přes sprchu do koupelny, natáhla si bílé ponožky a poté otevřela dveře do přechodové komory R3.

Tam už na ni čekal podplukovník Trotter, zavalitý, tmavovlasý muž, který s Nancy pracoval hezkou řádku let. Natáhli si vnitřní rukavice a okraje přelepili páskou. Nancy si na uši vzala ochranné filtry. Začala je nosit v okamžiku, kdy se v Ústavu začalo povídat, že syčení vháněného vzduchu může poškodit sluch. Navlékli si skafandry a uzavřeli zipy, navzájem si pozorně prohlédli ochranný oblek. Našlapovali kolem sebe jako houslisté ve skafandru. Lidé v biologických skafandrech mají úzkostlivou tendenci kolem svého kolegy poskakovat jako zápasník v ringu. Ten také před zahájením utkání kontroluje svého protivníka, zda v ruce nedrží něco ostrého. Podezíravost se všem na R4 stala přímo vlastní.

Uzavřeli skafandry a pomalu kráčeli k velkým vzduchotěsným dveřím. Nevedly do R4, ale naopak do okolního normálního světa. Používaly se k zásobování žhavé zóny. Otevřeli je. Na zemi leželo sedm pytlů na odpadky.

„Odnes jich, kolik můžeš,“ vyzvala podplukovníka Nancy.

I ona jich několik nadzvedla. Pomalu je nesla k přechodovým dveřím do R4. Vzala ze stolu i kovový podnos s pitevními nástroji. Začala se potit a její průzor se zamlžil. Pak společně otevřeli přechodové dveře a vešli dovnitř.

Nancy se nadechla a zamyslela se. Připadala si jako při vesmírné procházce, i když ne v otevřeném prostoru, ale právě naopak, v zcela uzavřeném. Vcházíš přece do uzavřeného vnitřního světa, obklopujícího tě myriádami forem života snažících se dostat dovnitř tvého skafandru. Tady v Ústavu chodilo do R4 hodně lidí, zvláště civilních ošetřovatelů zvířat, ale vcházet do uzavřeného oddělení s cílem provést pitvu zvířete prokazatelně uhynulého na neznámý žhavý virus bylo něco naprosto rozdílného. Byla to vysoce riziková práce.

Nancy se začala soustředit a postupně dostala pod kontrolu i vlastní dýchání. Natáhla se za sebe a zatáhla za řetízek zahajující dekontaminační sprchu. Chemické látky v průběhu dekontaminace zcela jistě zničí veškeré žhavé agens, které mohly při jejich průchodu komorou uniknout do ovzduší.

Navlékli si vysoké boty a zamířili panelovou chodbou do další místnosti. S pytli v rukou. Pomalu už se jim uvnitř skafandrů nedostávalo dostatek kyslíku, byl nejvyšší čas se znova připojit.

Došli k chladírně, do které přeložili všechny pytle mimo jednoho. Ten byl určen rovnou pro pitevnu. Opatrně došli ke stěně s hadicemi a připojili se na ventilaci. Suchý vzduch vyčistil zorná pole jejich přilb. Navzdory ochranným filtrům na uších Nancy vnímala, jak vzduch přímo burácí kolem její hlavy. Pak si oba lékaři natáhli chirurgické rukavice přes ty vnitřní od skafandrů. Nancy položila nástroje a nádobky pro odběr vzorků do čela pitevního stolu a pečlivě je spočítala.

Trotter rozvázal provázky na pytli a otevřel jej. Obsah jedné uzavřené žhavé zóny se tak promísil s žhavým vzduchem místnosti. Vyjmuli opici a položili ji na stůl. Nancy rozsvítila chirurgický reflektor.

Zíraly na ni vytřeštěné hnědé oči. Zatím vypadaly úplně normálně, nikde ani stopa po zarudnutí. Bělmo bylo bílé, zornice průzračné a tmavé jako nejhlubší noc. Nancy si všimla i odlesku reflektoru na zřítelnici. Vzadu za očnicemi však už neleželo nic. Vůbec nic. Žádná mysl, žádný živoucí tvor. Buňky přestaly pracovat.

Jakmile se biologická aktivita buňky jednou zastaví, její činnost se již nikdy neobnoví. Kaskádovitý úpadek jednotlivých funkcí vede k rozpadu její celistvosti. S viry je tomu ale jinak. Dokážou se „vypnout“ a přestanou pracovat. Když se ale poté dostanou do kontaktu s jiným živoucím systémem, znovu se „zapnou“ a začnou se množit. Jediné, co teď žilo uvnitř domněle mrtvé buňky, byl neznámý patogen. Od okamžiku, kdy opičí buňky zcela odumřely, se nemnožil, a ani se nijak neprojevoval. Kdyby se ale agens dostal do přímého styku s živými buňkami, s buňkami Nancy Jaaxové, okamžitě by obživl a začal se sám množit. Teoreticky řečeno by se tak mohl přímo v lidské populaci množit nekonečně dlouho.

Nancy vzala skalpel a rozřízla břišní stěnu mršiny. Pracovala jemně a velmi pomalu, pečlivě si hlídala, aby ostří skalpelu nezasáhlo její prsty v rukavicích. Slezina byla oteklá, tuhá a připomínala kouli uzeného masa. Nancy zatím ještě neviděla žádnou krvácející lézi uvnitř břišní dutiny. Podle svých zkušeností předpokládala, že uvnitř najde jezero krve, ale tohle zvíře vypadalo úplně jinak. Nikde žádné krvácení. Zda tento jedinec uhynul na Ebolu, nebylo vůbec jednoznačné.

Otevřela střevní trakt. Zase žádná krev. Stěny zažívacího traktu vypadaly normálně. Pak prozkoumala žaludek. Tam už našla několik krevních skvrn při přechodu žaludku do dvanáctníku. Mohl to být důkaz Eboly, ale ne příliš průkazný. Podobně se také mohl projevit virus SHF, běžnější horečnaté krvácení primátů. Nemuselo tedy vůbec jít o Ebolu. Pitva neposkytovala žádné vizuální potvrzení, že zvíře uhynulo na tuto virovou infekci.

Pomocí tupých kleští Nancy vyštípla malý vzorek jaterní tkáně a rozetřela ho po podložním sklíčku. Krevní zkumavky a podložní sklíčka byly jediné laboratorní nádobí z čistého skla, které se smělo uvnitř zóny používat. Jinak bylo všechno vyrobeno z plastických hmot. Musela se totiž vyloučit možnost vysoce rizikových střepů při náhodném rozbití.

Nancy pracovala pomalu a snažila se držet ruce tak, aby se co nejméně potřísnily krví uhynulého jedince. Opakovaně si omývala rukavice v roztoku EnviroChem. Stejně tak velice často měnila vnější rukavice.

Trotter se na Nancy najednou zvědavě podíval. Zatím jí jen asistoval, držel háky, svorkoval cévy a podával jí nástroje, když o ně požádala. Dokázali si málem odečítat ze rtů.

„Kleště,“ zašeptala a ukázala na ně. Přikývl a podal jí nástroj. Jinak spolu prakticky nemluvili. Byla zase sama jen uprostřed dunění ventilace uvnitř skafandru.

Začala už dokonce zvažovat možnost, že ta opice na Ebolu vůbec neuhynula. V biologii neexistují jednoduché závěry, všechno je příliš komplikované a zmatené. V okamžiku, kdy už se člověk začne domnívat, že přišel věci na kloub, poodhrne další vrstvu a zjistí, že je všechno úplně jinak. Matka příroda je všechno možné, jen ne jednoduchá tvořitelka. I tento virus, vynořující se z džungle, připomínal tak trochu stín na noční obloze po přeletu netopýra. Jakmile se člověk začne domnívat, že zahlédl alespoň jeho odlesk, okamžitě se zase kamsi propadne.

Vzájemná přestřelka

STŘEDA 14.00

Zatímco Nancy Jaaxová pitvala opice, C. J. Peters seděl v konferenční místnosti štábu ve Fort Detricku. V banku už šlo opravdu o všechno. Okolo kulatého stolu seděli snad všichni světoví odborníci, kteří chápali, co slovo Ebola znamená.

Jednání řídil generál Russell, vysoký a již na první pohled nesnázím odolný chlap. V žádném případě nehodlal připustit, aby se konference změnila v osobní půtky mezi Centrem pro kontrolu nemocí a armádou. Nechtěl však také, aby se o celou operaci staralo jen atlantské CDC.

Byl tu také Dan Dalgard v tmavém obleku. Vypadal vyrovnaně a chladně, ve skutečnosti však měl nervy napjaté k prasknutí. Vousatý Gene Johnson se tiše choulil nad deskou stolu. Byli přizváni i státní úředníci z oddělení ministerstva zdravotnictví i výkonní pracovníci zdejšího okresu Fairfax. Fred Murphy, spoluobjevitel Eboly, seděl vedle dalšího zástupce CDC doktora Josepha B. McCormicka.

Tento muž pracoval jako vedoucí oddělení zvláštních patogenů v CDČ, tedy týmu, který před časem vedl Karl Johnson, druhý spoluobjevitel Eboly. Joe McCormick jej vystřídal, když jeho předchůdce šel do penze. I on dlouhou dobu žil a pracoval v Africe. Muž s tmavými kudrnatými vlasy nosící kulaté obroučky od Fiorucciho působil šviháckým a kultivovaným dojmem. Cílevědomý, okouzlující a přesvědčivý Joe se navíc vyznačoval skoro ohnivým temperamentem a rychlým úsudkem. Během svého života prožil až neuvěřitelné situace. Uveřejnil několik zásadních prací o Ebole. Byl pravděpodobně také jediným lékařem v místnosti, který skutečně viděl a léčil lidské pacienty infikované Ebolou.

Joe McCormick se s C. J. Petersem bytostně nesnášel. Jejich rozpory měly dlouholetou historii. Oba dva se brouzdali nejtajemnějšími místy africké džungle při pátrání po Ebole, ale ani jednomu se nepodařilo přirozené ohnisko nalézt. Stejně jako Peters, i Joe McCormick cítil, že je virus na dosah a připravený spustit okázalé vraždění.

Schůzku zahájil Peter Jahrling, který se podílel na objevení virového kmenu vybíjejícího opice. Vstal a vykládal o jednotlivých případech. Dokumentoval je pomocí grafů a fotografií. Pak se posadil.

Na řadu přišel Dalgard. Připadal si neuvěřitelně nervózní. Popsal klinické příznaky nemoci, které identifikoval v opičinci. Když končil, došlo mu, že si jeho rozrušení nikdo ani nevšiml.

Pak si vzal slovo Joe McCormick. Jeho slova zasela první semínka rozporů. Existuje prý armádní verze událostí, ale také verze úplně jiná. Obrátil se k Jahrlingovi a zhruba těmito slovy mu poděkoval: „Děkuji vám, Petře. Děkujeme za upozornění. Teď už víme, jak na to. Tohle není hra pro malé kluky. Nechte všechno na nás, nebo si ublížíte. V Atlantě máme skvělé uzavřené oddělení. Vezmeme si vaše materiály a vzorky viru. Dokážeme se o celou situaci náležitě postarat.“

Jinak řečeno, podle vojáků se McCormick pokoušel předvést jako „jediný opravdový a skvělý přeborník na Ebolu“. Pomysleli si, že se snaží získat vedoucí postavení při likvidaci této nákazy, zároveň se vzorky tkání od armády.

C. J. Peters při jeho slovech doslova pěnil. Postupně v něm narůstal opravdový vztek, neboť McCormickova slova považoval za neuvěřitelně arogantní a sprostá.

McCormick si ale myslí, že to bylo jinak.

„Jsem si jistý, že jsem jim jen přislíbil pomoc a účast na operacích v Restonu,“ vzpomínal při našem telefonickém rozhovoru. „Vůbec si neuvědomuji, že by došlo k nějakému konfliktu. Pokud se snad někde projevovala nějaká zaujatost proti druhému, tak to bylo z jejich strany. Z naší zcela určitě ne! Měli k tomu své důvody, o kterých vědí víc než já. My jim chtěli jen poděkovat. Prostě říct: Hele, chlapi, odvedli jste skvělou práci!“

V minulosti to ale byl právě McCormick, který kritizoval Gena Johnsona, vojenského experta na Ebolu, že utratil spoustu peněz za výpravu do jeskyně Kitum a nikdy nepublikoval své výsledky. McCormick se přede mnou vyjádřil takto: „Chtějí vám vykládat o svých experimentech, ale jediný způsob, jak s nimi seznámit veřejnost, je jejich oficiální publikování. A moje slova nejsou jen bezobsažná kritika. Utrácejí přece peníze nás, daňových poplatníků.“ Pak také prohodil: „Nikdo z nich nestrávil v terénu tolik času jako já. Já byl mezi těmi, kteří se opravdu starali o lidské pacienty napadené Ebolou. Nikdo z nich u toho nikdy nebyl. Nikdo!“

McCormick se opravdu podílel na tlumení nákazy v roce 1979. V tom roce došly do CDC zprávy, že se Ebola opět vynořila ze skrytého ložiska a znovu zaútočila v jižním Súdánu, prakticky na stejném území jako v roce 1976. Situace vypadala opravdu hrozivě a vůbec nešlo jen o Ebolu. V Súdánu v té době probíhala občanská válka. A právě v oblastech nejkrvavějších srážek vypukla nákaza. McCormick se jako dobrovolník přihlásil, že získá vzorky lidské krve a doručí živé virové kmeny do Atlanty. Nikdo se k němu nechtěl přidat, a tak opravdu jel do Súdánu úplně sám. (Připomeňme si, že už o tři roky dříve, v roce 1976, byl jeden z lékařů CDC tak vystrašený, že odmítl do Súdánu odletět.) McCormicka odvezli do jižního Súdánu dva k smrti vyděšení místní piloti v lehkém letounu. Před západem slunce přistáli na volném kousku země kousek od domorodé vesnice. Oba letci byli tak vystrašení, že odmítli vylézt z kabiny. Stmívalo se, a tak se rozhodli, že stráví v kokpitu celou noc. McCormicka varovali, že hned za úsvitu odletí. Na hledání viru měl jen pár hodin do rozbřesku.

McCormick si hodil batoh přes rameno a vešel do vesnice, aby našel Ebolu. Prošlapal se k chatrči uplácané z hlíny, okolo které postávali domorodci, ale nikdo se neodvážil dovnitř. Všude vnímal typické zvuky lidské agónie. Dovnitř vedla jen jakási temná díra. Nic neviděl, ale bylo zřejmé, že tam uprostřed tmy pracuje Ebola. Prohrabal se batohem, našel baterku, ale měla vybité baterie. Zapomněl si koupit nové. Zeptal se domorodého davu, zda by mu někdo neposvítil. Půjčili mu tedy lucernu. Se světlem před sebou vešel do chatrče.

Do konce života na ten úděsný pohled nezapomene. První dojem, který si vepsal do paměti, byla hrůza vyzařující z velkého počtu rudých, na něj civících očí. Lidé leželi na podlaze na slaměných matracích. Někteří už dostávali křeče, dávili se. Poslední fáze nemoci. Jejich těla se chvěla, škubala či třásla. Oči se v očnicích vyboulily nahoru, z chřípí jim vytékal proud krve a z konečníků se valila rudá záplava. Jiní se už propadli do smrtelného komatu, leželi bez pohybu a krváceli. Chatrč představovala skutečnou žhavou zónu.

McCormick otevřel batoh a vyhrabal gumové rukavice, papírovou roušku a papírové návleky, které si přetáhl přes boty. Navlékl si i papírový plášť. Doufal, že ho tento nedostatečný ochranný oblek ochrání před krví nemocných. Poté co se dooblékl, vyjmul krevní zkumavky a injekční stříkačky a rozložil je po podložce. Pak začal odebírat vzorky krve od nemocných. Celou noc proklečel v chýši na kolenou, sbíral vzorky a staral se o umírající ze všech sil a podle svých nejlepších schopností.

Někdy v noci odebíral krev staré ženě. Najednou dostala záchvat, škubala sebou a její tělo se rozechvělo. Prudce rozhodila pažemi a stříkačka plná krve vylétla z její žíly a zabodla se mu do palce. Hned si pomyslel, že to docela stačí, aby se patogen dostal i do jeho krevního řečiště.

Za rozbřesku sebral zkumavky s krevním sérem a běžel k letadlu. Podal vzorky pilotům. Otázkou zůstávalo, co má udělat se sebou. Byl přece zasažen zakrvavenou jehlou. Všude okolo něho zuřila smrtonosná epidemie Eboly. Do plného projevení Eboly u něj nejspíš zbývaly tři nebo čtyři dny. Měl by opustit Súdán a jít si lehnout do nemocnice? Musel se rozhodnout. Odletět s piloty anebo tam zůstat i s virem? Bylo naprosto jasné, že se pro něj piloti o něco později vrátit rozhodně nehodlají. Pokud chtěl vyhledat lékařskou pomoc, musel to udělat hned teď. Pak tu ale byl další moment, který nemohl přehlédnout. Byl přece lékař a ti lidé potřebovali pomoc. Byli jeho pacienti.

Vrátil se do vesnice. Domníval se, že je nakažený Ebolou, ale na druhé straně chtěl víc vzorků. Doufal, že až ho rozbolí hlava, dovolá se pomocí vysílačky letounu a následné pomoci. Celý den zůstal v chatrči. Sám si dal transfúzi ze dvou sáčků s krevním sérem, které měly obsahovat protilátky proti Ebole. Teoreticky ho mohly před infekcí ochránit. Nosil tyto sáčky stále u sebe, chladil je ledem. Teď věřil, že mu mohou zachránit život. Celou noc nemohl spát a myslel jen na jehlu zapíchnutou do palce. Představoval si, jak se patogen začíná kdesi uvnitř jeho krevního řečiště množit. Vypil půl láhve whisky, aby si aspoň na chvilku zdříml.

Celé čtyři následující dny se ve dne v noci staral o pacienty. Bolení hlavy stále nepřicházelo. Jako jestřáb sledoval i zdravotní stav stařeny a k jeho nemalému překvapení se čtvrtý den začala zotavovat. Nebyla tedy Ebolou nakažena, nejspíše šlo jen o malarický záchvat s vysokou horečkou, která přivodila pacientčin třes. McCormick doslova utekl hrobníkovi z lopaty.

Teď na konferenci ve Fort Detricku se Joe McCormick z CDC snažil ostatní přesvědčit, že se Ebola jen obtížně přenáší a zvláště to prý platí pro přenos vzduchem. Neonemocněl, i když vdechoval vzduch celé dny a noci. Vzduch uvnitř chatrče prosycený viry rozsévajícími smrt. Vnitřně byl zcela přesvědčen, že Ebola patří k chorobám, které se dají jen obtížně chytit. Proto z jeho pohledu tato nákaza nevypadala tak nebezpečně, jak se domnívali vědci od vojáků.

Dan Dalgard položil zásadní otázku: „Jak dlouho může trvat přesná identifikace viru po odběru vzorků?“

„Tak týden, aspoň si to myslím,“ odvětil C. J. Peters.

Joe McCormick si znova vzal slovo. Klidně oznámil, že má jednoduchý testovací postup, kterým může Ebolu dokázat mnohem rychleji. Během dvanácti hodin. Znovu se snažil přítomné přesvědčit, že vzorky i celá nákaza patří jedině CDC.

C. J. Peters se k němu otočil a zůstal na něj vztekle zírat. Nechtělo se mu věřit, že by McCormick objevil nějaký rychlý identifikační test na Ebolu. Domníval se, že jen vypouští kouřovou clonu, aby se dostal k biologickému materiálu. Byl naprosto přesvědčený, že je to jen jeho pokerový tah s vysokými kartami ve snaze převzít celkovou kontrolu nad nákazou. Byla to zapeklitá situace, protože si nebyl jistý, jak se dá před všemi těmi vládními úředníky klidně prohodit: „Joe, já ti ale stejně vůbec nevěřím.“ Zvedl tedy hlas a řekl: „V průběhu probíhající epidemie není čas na zkoušení nějakých terénních metod a nových postupů.“ Tvrdil, že Fort Detrick je blíže zdroji nákazy.

Z tohoto důvodu by se právě armáda měla pokusit virus izolovat. Neřekl, a proč by měl také ostatní popichovat, že Nancy Jaaxová už právě v tomto okamžiku pitvá sedm uhynulých zvířat. Ano, když se ještě dohadovali, ona prohlížela trupy opic. Navíc už kultivovali virové kultury. Zákony se většinou v devíti z deseti případů porušují z posedlosti a z nenadálých možností. Armáda měla tkáně i patogen.

Fred Murphy, další lékař z CDC, seděl vedle McCormicka. Začal si uvědomovat, že jeho ústav nemá v tomhle dohadování zrovna nejlepší zázemí. Naklonil se dopředu a zašeptal: „Joe! Zklidni svoje vášně! Klid, Joe. Jsme tady poněkud v menšině.“

Generál Phillip Russell se držel po celou dobu konference zpátky, pozoroval vývoj situace a do ničeho se nevměšoval. Teď už ale na něj přišla řada. Klidným a výrazným hlasem jednoznačně rozhodl, že se obě strany dohodnou na kompromisu. Navrhl, aby si obě instituce rozdělily kompetence při likvidaci této epidemie.

Bylo to bezesporu nejlepší rozhodnutí. Generál se s Murphym snadno dohodl, zato McCormick se na C. J. Peterse nemohl ani podívat. A naopak. Bylo domluveno, že se CDC bude zabývat možnými důsledky pro lidskou populaci a postará se o případné pacienty. Armáda si ponechá ve své pravomoci opice a karanténu. Ohnisko nákazy.

Operace

STŘEDA 16.30

Plukovník C. J. Peters pochopil, že dostal souhlas převzít nad operací velení. Ještě před koncem konference začal zvažovat jednotlivé kroky. Nejdříve potřeboval zkušeného vojáka, který povede armádní a civilní tým do nitra opičince. Bylo nutné, aby sestavil vojenský výsadek.

Už dříve se rozhodl, kdo mu bude velet. Podplukovník Jerry Jaax, Nancyin manžel. Jerry sice nikdy nepracoval ve skafandru, ale byl pověřen řízením veterinárního oddělení Ústavu a velmi dobře rozuměl primátům. Jeho lidé, jak vojáci, tak civilisté, věděli, jak s opicemi pracovat. Nikdo jiný to neuměl.

C. J. našel Jerryho v jeho kanceláři, kde stál u okna, díval se ven a něco žvýkal.

„Jerry, jsem přesvědčen, že před sebou máme nenadálou situaci,“ oznámil mu C. J. „Situaci v Restonu.“

Toto kódové slovo znamenalo označení epidemie žhavého agens, které bylo nutno čelit. „Vypadá to tak, že se tam budeme muset vydat, zlikvidovat ty opice a to všechno za opatření na úrovni biologického rizika 4.“ Zeptal se Jerryho, zda je schopen dát dohromady tým pro práci v ochranných oblecích do čtyřiadvaceti hodin.

Jerry pak hned šel do kanceláře Gena Johnsona, aby mu oznámil, že byl právě jmenován velitelem terénní části operace. Jerry všude okolo sebe spatřil opravdový nepořádek a v duchu se divil, jak se takový hřmotný tlouštík, jako je Gene, vůbec mezi ty hromady papíru a svinčíku vejde.

Přesto ale spolu začali připravovat operaci za podmínek ochrany proti vysokému biologickému riziku. Už předem bylo rozhodnuto, že se nejdříve vyhladí jedna místnost. Pokusí se tam zjistit, jak se virus šíří. Zároveň byly stanoveny rozhodující priority operace.

Pravidlo číslo jedna: Bezpečný pobyt lidí v žhavé zóně.

Pravidlo číslo dvě: Usmrcování za maximálního snížení utrpení zvířat.

Pravidlo číslo tři: Odběr vzorku a tkání. Cíl: identifikace virového kmene a způsobu přenosu.

Gene věděl, že pokud odvede jejich tým dobrou práci, nebude obyvatelstvo Washingtonu nijak ohroženo. Nasadil si brýle a chvíli lovil mezi papíry. Rozhodl se, že za žádných okolností nikdy do toho opičince nevstoupí. Za nic na světě. Viděl opice umírat už tolikrát a musel se pohledu na to utrpení vyhnout. Neunesl by je. Jeho práce byla někde úplně jinde. Byl pověřen dát dohromady vybavení a zkušený tým. Dostat ho dovnitř do opičince společně s odpovídající výstrojí. Poté celý tým, vybavení a mrtvá zvířata zase dostat bezpečně zpátky.

Gene měl vypracované dlouhé seznamy bezpečnostní výstroje ještě od své výpravy do jeskyně Kitum. Prohraboval se mezi haldou papírů, když je hledal. Ty nepotřebné lehce odhazoval kolem sebe. Gene Johnson měl doslova tuny africké výstroje, té potřebné i nepotřebné. Rozestrkal ji po všech možných i nemožných místech ústavu, kde ji nikdo nehledal, a ani neukradl.

Gene byl silně vzrušený a vystrašený zároveň. Jeho noční můry o Ebole, blouznění o špendlíkových dírkách ve skafandru, kterými dovnitř vtéká infikovaná tekutina, nikdy neustaly. Pořád se budil s myšlenkou, Bože, byl jsem vystaven bezprostřednímu ohrožení. Byl jsem nakažen! Celých deset let se v Africe honil za Marburgem a Ebolou bez viditelného výsledku, a teď se ten virový parchant rozhodl vystrčit růžky přímo ve Washingtonu. Genovo oblíbené rčení se dobralo naplnění: Náhoda přeje připraveným.

Ano, náhoda se teď naplnila. Když se ty jednotlivé kusy výstroje hodily v jeskyni Kitum, budou se hodit i tady v opičinci. Gene si dokonce celou karanténu představoval jako samotnou uzavřenou jeskyni. Vzduch, který se nehýbal, se nedal dýchat. Klimatizace se přece zhroutila a vůbec nefungovala. Všude samý trus, opice močící do jímek. Kousek od Washingtonu narazil Gene Johnson na žhavou jeskyni. A uvnitř budou pracovat lidé, kteří mohou být zasaženi touto virovou nákazou. Jak dostat svůj tým dovnitř a zase ven? Bude se muset vytvořit jakási přechodová zóna. Bude se muset vybudovat oblast s vzduchotěsnými průchody i chemickou dekontaminační sprchou.

Někde uvnitř budovy přežívala životní forma viru patřící do rizikové skupiny 4. Neustále rostla, množila se a kypěla v tělech hostitelů. A těmi hostiteli byly opice, a možná také… lidé.

STŘEDA 20.00

Dan Dalgard dojel z USAMRIID do své kanceláře na Leesburg Pike v osm hodin. Všichni už odešli, kanceláře zely prázdnotou. Naklonil se nad stolem, vypnul počítač, vyňal z něj disketu s deníkem Průběh událostí a uložil ji do kufříku. Popřál dobrou noc ochrance v recepci a odjel domů. Cestou si ale uvědomil, že zapomněl zavolat své ženě. Zastavil se v supermarketu Giant Food, aby jí aspoň koupil velkou kytici řezaných karafiátů. Po příjezdu si ohřál večeři v mikrovlnce a pak se přidal k manželce v obýváku. Seděl ve skládacím křesle a zamyšleně jedl večeři. Byl úplně vyčerpaný. Přiložil další poleno do kamen a posadil se k počítači stojícímu jen kousek od jeho hodinářského království. Zasunul do něj disketu a začal psát. Deník potřeboval aktualizaci.

Stalo se toho příliš mnoho na to, aby si všechno přesně pamatoval. Ráno se dozvěděl, že ošetřovatel Jarvis Purdy byl odvezen do nemocnice s infarktem. Jeho zdravotní stav se stabilizoval a Dalgard neměl žádné další zprávy o postupném zhoršování. Měl bych ale upozornit nemocnici, že může jít o infekci Ebolou? Pokud by to opravdu byla nákaza tímto virem, a začala by se šířit v nemocnici, byl bych za to zodpovědný? Proboha! Měl bych hned zítra ráno někoho za Jarvisem poslat, aby mu řekl, o co může jít. On by ale mohl dostat druhý infarkt, kdyby se to doopravdy dozvěděl!

Dalgard už zařídil, že všichni ošetřovatelé nosili respirátor. Zároveň jim sdělil všechny známé informace o možném přenosu virů Marburg a Ebola. Snížil všechny denní úkony v opičinci na nezbytné minimum. Krmilo se i uklízelo jen jednou denně. Probíhala pouze zdravotní inspekce zvířat. I laboratorní tým na Leesburg Pike byl informován, že se má k vzorkům opičích tkání a preparátům chovat tak, jakoby byly infikovány AIDS.

Nesmím také zapomenout požádat laboratoř, aby informovala CDC, pokud dostane další vzorky z nenadálého úhynu v Restonu. Co udělat pro dělníky, kteří pracovali na opravě klimatizace? Co s prádelnou? Nebyl uvnitř i telefonní mechanik? Kdy to jen bylo, nemohu si vzpomenout. Ježíšikriste! Zapomněl jsem na něco?

Zatímco ukládal data do svého počítačového deníku, zazvonil telefon. Hlas Nancy Jaaxové zněl značně unaveně, když sdělovala, že právě skončila pitvu všech sedmi uhynulých kusů. Potvrdila, že nálezy určily jako příčinu smrti buď SHF nebo Ebolu. Možná také oboje. Výsledky však rozhodně nebyly jednoznačné.

Průzkum

ÚTERÝ 30. LISTOPADU

Ráno se Dalgard probudil smířený s tím, že do opičince pustí armádu, aby vyčistila jednu místnost. Bylo úterý, přesně týden po dnu Díkůvzdání a on se rozhodl „přenechat“ vojákům místnost H považovanou za ohnisko nákazy. Zatelefonoval C. J. Petersovi a oznámil mu svoje rozhodnutí. Zpráva, že dostali zelenou pro biologickou operaci, se Ústavem šířila jako blesk.

Podplukovník Jerry Jaax svolal schůzku všech povolaných důstojníků. V jeho kanceláři se sešli major Nathaniel („Nate“) Powell, kapitán Marc Haines, kapitán Steven Denny, seržant Curtis Klages a seržant Thomas Amen. Jednání se zúčastnil i civilní ošetřovatel Merhl Gibson. Tito lidé tvořili jádro výsadku. Řekl jim to docela jednoduše: „Chcete jít do Restonu?“ Někteří z nich o něm neměli ani tu nejmenší představu. Vysvětlil jim tedy celou situaci. „Je tam pár opic, které musíme usmrtit. Chceme, abyste to udělali právě vy. Přijímáte?“ Všichni souhlasili, že se na tom divadle budou podílet. Jerry také poznamenal, že se toho vystoupení zúčastní i jeho žena Nancy. Prakticky to znamenalo, že oba dva budou uvnitř infikované budovy. Zítra se budou muset jejich děti o sebe postarat samy.

Vstoupí do budovy, vejdou do jedné místnosti, usmrtí všechny opice, odeberou vzorky tkání a doručí je zpět do laboratoře Ústavu. Budou pracovat v biologických ochranných oblecích za přísného dodržování pravidel platných pro uzavřené biologické oddělení typu R4. Operace začne v 5.00 zítra ráno. Zbývalo necelých čtyřiadvacet hodin na přípravu. Gene Johnson právě dával dohromady celou svoji výstroj.

Gene odjel do Virginie krátce po poledni, aby se seznámil s hlavními rysy budovy a jejím řešením, které mu pomohou navrhnout, jak postavit vzuchotěsné přechodové komory, přípravny a jak vůbec dostat celý tým dovnitř. Jel s ním seržant Klages v pracovní kombinéze. Když zahnuli na parkoviště před opičincem, spatřili tam vůz televizní společnosti. Jeho posádka klidně popíjela kávu a spokojeně čekala, až se něco semele. Gene začal být silně nervózní. Sdělovací prostředky se okolo celé události začaly motat až příliš brzy, ale zatím neměly ani tu nejmenší představu o tom, co se děje. USAMRIID jim teď k tomu rozhodně klíč poskytnout nehodlal.

Gene a seržant zaparkovali pod eukalyptem vedle nízké cihlové budovy. Dovnitř vešli hlavní branou. Když otevřeli dveře, málem omdleli z čpějícího pachu. Panečku, pomyslel si seržant Klages, tak sem bych stejně bez skafandru nelezl. Celá budova smrděla po opicích. Uvnitř karantény se musely dít opravdu nepěkné věci. Celé to proklaté místo mohlo být vysoce infekční, každičký centimetr povrchu představoval žhavé ohnisko. Ošetřovatelé přestali čistit klece, protože už vůbec nechtěli přímo ke zvířatům vstupovat.

Našli Billa Volta a oznámili mu, že se hodlají po budově rozhlédnout, aby našli nejlepší přístupové cesty pro zítřejší výsadek. Volt je vybídl, aby se v jeho kanceláři aspoň na chvilku posadili. Odmítli, protože se za žádnou cenu nechtěli holýma rukama dotknout čehokoli v jeho kanceláři. Volt si navíc potrpěl na sladké a také jim nabídl celou krabici medových koláčků a tyčinek Snickers.

„Vezměte si,“ vybídl je laskavě. Seržant Klages zíral na ty laskominy s nevýslovnou hrůzou. Dokázal jen zabručet: „Ne, děkuji vám.“ Měl strach se těch věcí i jen dotknout.

Gene si chtěl prohlédnout celý opičinec i místnost H. Žhavé ohnisko nákazy leželo až v zadní části budovy. Nechtěl ale projít celou chodbou, aby se tam dostal, nechtělo se mu ani dýchat uvnitř budovy. Motal se chvilku kolem objektu a skutečně našel jinou přístupovou cestu k zadnímu traktu. Kancelářské prostory hned vedle byly už před časem uzavřeny a zapečetěny. Bylo odpojeno elektrické vedení a střešní panely se začaly bortit. S baterkou v ruce si Johnson začal prohlížet tyto opuštěné prostory. Vypadá to tu jako po bombardování, pomyslel si.

Pak našel dveře vedoucí zpět do zadního traktu opičince. Vedly vlastně do skladiště a pokračovaly úzkou chodbou, která mizela v lůně karanténního objektu. Už si uměl zítřejší situaci docela dobře vybavit. Ta chodba vytvoří vzduchotěsnou přechodovou komoru. Ve skladišti vznikne přípravna a šatny. Tým se ve skladišti převlékne do skafandrů mimo dosah televizních kamer. Začal kreslit situační plánek na čistý papír.

Jakmile se seznámil s půdorysem budovy, obešel stavení a vrátil se dovnitř hlavním vchodem. Požádal zdejší dělníky, aby zadní trakt úplně odřízli a uzavřeli. Vzduchotěsně. Rozhodně si nepřál, aby se patogen z místnosti H mohl dostat do předních částí budovy či do kanceláří. Chtěl omezit i množství cirkulujícího kontaminovaného vzduchu přitékajícího do kanceláří.

Pak bylo třeba se postarat o dveře vedoucí k zadním místnostem se zvířaty. Vzduchotěsně je oblepili vojenskými lepicími páskami, onou první linií obrany proti žhavým patogenům. Od tohoto okamžiku, jak Gene vysvětlil zdejším dělníkům, je přísně zakázáno pásky strhávat. Do chvíle úplného vyčištění místnosti H nesmí do budovy nikdo vstupovat. Vyjma vojáků. Gene si ale neuvědomil, že dovnitř se lze dostat ještě úplně jinudy. Do opičince lze vstoupit, aniž by došlo ke stržení lepící pásky na utěsněných dveřích.

V půl jedenácté dopoledne přijeli podplukovník Nancy Jaaxová s plukovníkem C. J. Petersem za Danem Dalgardem do kanceláří Hazletonu. Účelem bylo promluvit si s laboranty, kteří se dostávali do přímého styku s tkáněmi a krví nemocných kusů. Stejně tak, okamžitě po odsouhlasení pravomocí CDC v otázce možných dopadů epidemie na lidskou populaci, sem zamířil i Joe McCormick.

Laboranti pracovali s tkáněmi a krví a prováděli rutinní testy. Šlo většinou o ženy, z nichž většina byla už opravdu vystrašená. Panika v laboratoři visela na vlásku. Ten den dopoledne, shodou náhod, přineslo ranní rozhlasové vysílání zprávy, že virus Ebola pozabíjel statisíce domorodých afrických obyvatel. Bylo to neuvěřitelně hrubé a plané přehánění. Moderátoři ale vůbec neměli ani tu nejmenší představu, k čemu se schyluje, a tak ty zdejší laborantky opravdu věřily, že jsou předurčeny k smrti.

„Slyšely jsme to v rádiu,“ vykládaly Jaaxové i McCormickovi.

Nancy Jaaxová potvrzuje, že i McCormick se snažil rozptýlit jejich obavy seč mohl, ale i slova tak zkušeného a protřelého muže, znalého možných důsledků Eboly, vyvolávala čím dál větší obavy.

Jedna žena vstala a řekla: „Je mi úplně jedno, jestli byl v Africe. Nás pouze zajímá, zda onemocníme!“

McCormick si vůbec nevzpomíná, že by s nimi mluvil.

„Nikdy jsem s nimi nehovořil,“ prohlásil přede mnou. „O Ebole s nimi mluvila jen Jaaxová.“

Nancy se domnívá, že uklidnění nastalo, až když ji spatřily v uniformě podplukovníka americké armády.

„Rozbila některá z vás zkumavku?“ zeptala se jich. „Je mezi námi někdo, kdo se píchl do prstu nebo se řízl?“

Nikdo nezvedl ruku.

„Tak to pak můžete být naprosto klidné,“ ujišťovala je.

A několik minut poté se Dan Dalgard obrátil na C. J. Peterse a prohodil něco jako: „Proč se do toho zařízení nedojedeme rovnou podívat spolu?“

Konečně nadešel ten okamžik.

Dojeli k opičinci. V té době už Gene Johnson uzavřel zadní místnosti a zapečetil hlavní vchod lepicí páskou. Nancy s C. J. Petersem doprovázená Danem Dalgardem obešli budovu, nasadili si gumové rukavice, papírové roušky a připravovali se na vstup do místnosti H k obhlídce nemocných zvířat. Oba dva si všimli, že navzdory Dalgardovým příkazům, žádný ze zdejších dělníků nenosí respirátor. Nikdo ho nenabídl ani C. J. Petersovi, a ani Nancy. Pocítili první záchvěv nervozity, ale nedávali na sobě nic znát. Když vstupují do opičince, musejí se chovat jako ostatní. Nechtěli nikomu dávat jakoukoli příležitost k pochybnostem, které by se určitě objevily, kdyby požádali o dýchací přístroj. Nemohli nikomu dávat příležitost, když už konečně nadešla ta delikátní chvíle, kdy poprvé vstoupí do infikovaného objektu.

V místnosti H Dan Dalgard ukazoval na nemocné kusy.

„Tenhle je nemocný, tamhleta taky,“ popisoval. Nancy se snažila stát vedle klecí tak, aby nemohla vdechovat vzduch vycházející přímo z nich. Jednotlivé opice působily tiše a odevzdaně, ale přesto mlátily do mříží. Velký počet kusů už uhynul. Celá řada klecí zela prázdnotou, jiná zvířata už vykazovala klasické příznaky posledního stádia. Opice pasivně a odevzdaně seděly vzadu v ubikacích s vymazaným výrazem tváře. Nežraly už ani opičí sušenky. Nancy si také všimla, že některým teče z nozder. Odvracela oči a velice opatrně prohlížela zvířata. Musela se vyhnout možnému nenadálému pohybu zvířete a jeho plivnutí. Makakové umí docela dobře mířit a většinou plivají do obličeje. Nancy se především obávala o své oči. Stačí čtyři nebo pět virových částic pod očním víčkem a dílo je hotovo.

Zaznamenala další okolnost, která jí klidu rozhodně nepřidala. Ty opice neměly vyštípané špičáky. Společnost neodvedla svou práci pořádně. Jejich špičáky nebyly o nic menší než má velký hlídací pes. Bylo to hrubé zanedbání bezpečnostních předpisů. Opice se dovedou pohybovat neuvěřitelně rychle, dokáží skákat na velké vzdálenosti, věší se za ocas a útočí. Mají i svůj intelekt. Nancy napadlo toto přirovnání: Vzteklá opice připomíná rozzuřeného poletujícího bulteriéra s pěti chapadly kolem tlamy. Tyhle příšerky, ne nepodobné filmovým Critters, by si s tebou dokázaly hravě poradit. Opice útočí především na hlavu a tvář. Chytnou tě za hlavu všemi končetinami, ocasem se ti pověsí na krk a začnou tě kousat zuby do tváře. Většinou míří přímo na oči. To rozhodně není příjemný zážitek, když je zvíře navíc infikováno Ebolou. Muž vysoký stopětaosmdesát centimetrů a pětikilová opice nejsou vůbec rovnocennými protivníky, neboť opice nejspíše vyhraje. Na konci šarvátky bude muž potřebovat stovky stehů a pravděpodobně bude oslepen. Jerry a jeho lidé si budou na ta zvířata muset dávat opravdový pozor.

Ten večer se Jerry vracel domů sám, neboť Nancy si znova navlékla skafandr, aby mohla pokračovat v analýze vzorků. Neměla ani tu nejmenší představu, kdy skončí. Když se Jerry převlékl, zrovna zvonil telefon. Nancyin bratr sděloval, že se zdravotní stav jejich otce výrazně zhoršil a že nejspíš současný záchvat nepřežije. Vždycky prý žádala, aby v podobné situaci neprodleně zavolal. Jerry slíbil, že to Nancy vyřídí, a vysvětlil mu, že dnes večer zůstala dlouho v práci.

Společně s Jasonem jeli pro Jaime do tělocvičny. Pak se rozhodli pro večeři u McDonalda. Jaaxova rodinka bez matky seděla kolem stolu a zatímco jedli, Jerry vysvětloval, proč máma zůstala v práci.

„Zítra ráno půjdeme v ochranných oblecích najedno místo, kam normálně chodí jen civilisti,“ vykládal. „Máme tam nesmírně důležitou práci. Jsou tam vážně nemocné opice a celková situace je velmi naléhavá. Musíme to udělat moc rychle, a tak se asi zítra večer vrátíme opravdu pozdě. Budete se muset o sebe postarat.“ Obě dvě děti na jeho slova nijak zvlášť nereagovaly.

„Je také možné, že se ta nemoc přenese na lidi,“ pokračoval Jerry.

„Hm, to zas tak žhavé nebude,“ pronesla Jaime a dál se potýkala se svými kuřecími prsty.

„No, máš vlastně pravdu. Ve skutečnosti to zase tak nebezpečné není,“ souhlasil Jerry. „Je to spíše vzrušující než nebezpečné. Každopádně ale musíme s maminkou tu práci udělat.“

Jason prohodil, že už to ví z televizních zpráv.

„Myslím si, že to, co dělá máma, není zase tak úplně běžná věc,“ snažil se Jerry svého syna přesvědčit o mimořádnosti práce své ženy. V duchu si ale pomyslel, že se mu to stejně nepovede.

Vrátili se domů okolo půl desáté. Jerry měl potíže dostat děti do postele. Možná že se bály nastávajících událostí, ale nevěděly, jak to vyjádřit. Jerry si tím ale nebyl vůbec jistý. Daleko pravděpodobnější se zdálo, že chtějí nechat projevit svou vlastní osobnost, když máma nebyla doma. Postavily si hlavu, že počkají, až se vrátí. Jerry ani příliš neprotestoval a rozhodl se stejně. Převlékl je do pyžam a vzal je do své postele. Uvelebily se na Nancyině straně vodního lůžka. Na televizní obrazovce v ložnici pak Jerry sledoval zprávy v jedenáct. Děti mezitím usnuly. Hlasatel stál před opičincem a mluvil o lidech umírajících v Africe. Jerry chvilku vzpomínal na Johna, pak si vzal knížku a zkoušel číst.

Byl ještě vzhůru, když Nancy dorazila. Hodiny odbily jednu hodinu v noci. Jeho manželka vypadala svěží a voněla čistotou. Však také prošla sprchou a celkovou očistou, když opouštěla svou laboratoř R4.

Když se Nancy porozhlédla po domě, co je třeba udělat, hned si všimla, že se Jerry nepostaral o zvířata. Vyměnila kočkám i psům misku s vodou a nasypala jim nové krmení. Zkontrolovala papouška Herkyho. Začal vřískat, když pochopil, že kočky už dostaly krmení. I on přece vyžadoval pozornost.

„Mami! Mami!“ Herky lezl po kleci a řval jako šílenec.

„Pták, pták! Pták mizera!“ Vyndala ho z klece a drbala ho po hlavičce. Posadil se jí na rameno a ona mu čechrala peří.

Nahoře v ložnici vedle Jerryho spaly děti. Vzala Jaime do náručí, přenesla ji do pokoje a uložila do postýlky. Jerry se postaral o Jasona. Ten už byl na Nancy příliš velký.

Nancy se zachumlala do postele vedle svého muže.

„Cítím v žaludku, že ten virus nebude jen v té jedné místnosti,“ vypravila ze sebe. Pak pokračovala se svými obavami z možného přenosu nákazy vzduchem. Ten virus měl tak vysokou nakažlivost, že prostě nemohl vydržet jen v jednom uzavřeném prostoru. Nancy znova napadala ona myšlenka Gena Johnsona, kterou kdysi prohodil: „Nevíme, co Ebola udělala v minulosi, a ani nevíme, co dokáže v budoucnosti.“

Pak ji teprve Jerry seznámil s nepříjemnou zprávou o zdravotním stavu jejího otce. Nancy si začala připadat jako provinilec, že za ním nepojede a nestráví s ním poslední hodiny jeho života. Napadlo ji, zda by se na tu opičí nákazu neměla vykašlat a odletět do Kansasu. Cítila či spíše věděla, že účast v této operaci je její povinnost, kterou nemůže odmítnout. Začala se držet myšlenky, že její otec může ještě nějakou dobu přežít.

ČÁST TŘETÍ

VYHLAZENÍ

Výsadek

PÁTEK 1. PROSINCE

Budík zazvonil v půl páté. Jerry vstal, oholil se, vyčistil si zuby, naházel na sebe šaty a vyrazil. Jeho tým bude pracovat v civilním oděvu. Nikomu se nehodilo, aby jeho muži budili jakoukoli pozornost. Vojáci v uniformách a maskáčích převlékající se do vesmírných skafandrů… to už by samo o sobě stačilo k pořádné panice.

V pět, kdy dorazil do USAMRIID, se na obloze ještě nedaly vystopovat žádné příznaky nastávajícího rozbřesku. Pod jasným světlem reflektorů u nakládací rampy se už sešli skoro všichni. Minulou noc uhodil mráz a tak, když promluvili, valil se jim od úst bílý obláček. Gene Johnson, jako bájný hrdina Ajax nastávající biologické války, procházel sem a tam podél rampy mezi hromadami beden, mezi svou poschovávanou výstrojí z expedice do jeskyně Kitum. V bednách byly uloženy ochranné obleky, baterie, gumové rukavice, chirurgické kombinézy, baterky, chirurgické pytle, tupé kleště, pytle na vzorky, plastické láhve, chemické konzervační látky, ochranné pytle označené červenými květinami, symboly biologického rizika, i ruční pumpy určené pro dezinfekční postřik při dekontaminaci skafandrů a všech použitých předmětů. Gene s hrnkem kávy v ruce pobíhal okolo a šklebil se na vojáky se slovy: „Nesahejte mi na moji výstroj.“

To už přijížděl bílý neoznačený dodávkový vůz. Gene do něj sám začal nakládat výstroj. Pak vyrazili do Restonu. Odstartovala první vlna.

To už ranní výtisky The Washington Post zaplavily celou oblast. Na první stránce se objevila reportáž o opičinci:

Smrtonosný virus Ebola identifikován

u laboratorních opic

Jeden z nejsmrtonosnějších dosud známých virů se poprvé objevil ve Spojených státech, v dodávce opic z Filipín pro výzkumnou laboratoř v Restonu Nejvyšší státní i federální specialisté na infekční choroby včera věnovali všechen čas určení způsobu, jak vystopovat vzácný virus Ebola a všechny, kteří zatím mohli být jeho účinkům vystaveni. Mezi ně patří čtyři nebo pět ošetřovatelů zvířat, kteří se o opice starali do okamžiku, než byla přijata bezpečnostní opatření. Dále pak ostatní osoby, které se dostaly do styku s opicemi. Federální i státní zdravotní služba zatím vyloučila možnost, že by touto chorobou, jejíž úmrtnost dosahuje od 50 do 90%, někdo onemocněl. Může však být vysoce přenosná mezi těmi, kteří přišli do přímého kontaktu s jejími oběťmi. Proti viru není známa žádná očkovací látka. „Jde o událost, které se musíme věnovat, ale v žádném případě není důvod k panice,“ řekl přední virolog a lékař, plukovník C. J. Peters.

C. J. si dobře uvědomoval, že pokud se veřejnost dozví, co tento virus dokáže, rázem vznikne na výpadovkách z Restonu dopravní zácpa. Matky budou bědovat před televizními kamerami: „Kde mám děti?“ Proto, když mluvil s reportérem The Washington Post, si dával bedlivý pozor, aby se ani náznakem nezmínil o dramatických aspektech operace. („Nebylo zrovna dvakrát rozumné mluvit o skafandrech,“ přiznal přede mnou po značně dlouhé době). Dával si bedlivý pozor, aby nepoužil děsivé vojenské termíny jako amplifikace, smrtonosný řetězec přenosu, zkolabovat a vykrvácet či dávící reflex. Na předměstí Washingtonu se právě rozbíhala vojenská operace v podmínkách vysokého biologického rizika a on si byl na dvě stě procent jistý, že to musí zůstat před novináři Postu utajeno.

Kamery proto směly zachytit zhruba polovinu opatření. Vlk se tak nažral a koza zůstala celá. Poznámky C. J. Peterse pro The Washington Post měly vzbudit zdání, že situace je pod úplnou kontrolou, bezpečná, a vůbec ne příliš zajímavá.

C. J. dobře chápal, jak je celá situace na vážkách. Uměl se ale ovládat, když se mu chtělo.

S reportéry mluvil tím nejpříjemnějším tónem hlasu, když je do telefonu přesvědčoval, že to opravdu není naprosto žádný problém a celá záležitost představuje normální a čistě technickou rutinní operaci. Reportéři ze všeho pochopili, že opice byly z „preventivních důvodů“ vyhlazeny, zatímco noční můrou a důvodem, proč byly nasazeny vojenské jednotky, byla právě skutečnost, že se tak nestalo.

Zjistit, zda je celá operace opravdu pod kontrolou, se dalo jen tím, že se opravdu provede. Peters věřil, že opravdové nebezpečí by hrozilo, kdyby se armáda držela zpátky a jen se dívala, jak virus ničí opičí populaci. Uvnitř karantény totiž žilo přes pět set kusů. To samo o sobě představovalo okolo tří set tun zvířecích tkání – přímo biologický atomový reaktor, jehož jádro se začalo tavit. Pokud by došlo k úplnému vznícení, začal by se patogen amplifikovat v neuvěřitelném množství.

C. J. dorazil k rampě v pět ráno. Pojede dolů do Restonu společně s výsadkem a bude pozorovat, jak se Jerryho tým s celou situací vypořádá. Pak se vrátí do USAMRIID a bude se usmívat na novináře a vládní agentury.

V půl sedmé vydal rozkaz k odjezdu a kolona vozidel opustila Fort Detrick hlavní branou a zamířila na jih přes řeku Potomac. Sestávala z obyčejných vozidel – soukromých vozů důstojníků s muži v obyčejných civilních šatech, kteří spíše připomínali normální lidičky jedoucí do práce. Za nimi jely dva další neoznačené vojenské automobily. Jedním z nich byla sněhobílá sanitka a druhým pak na první pohled obyčejná dodávka. Ambulance byl specializovaný vůz se všemi nutnými prostředky ochrany proti biologickým patogenům typu R4. Automobil ale nebyl biologickým symbolem označen, i když vezl uzavřenou biologickou jednotku, které se říkalo bublinová nosítka. Byla vyrobena pro bojové operace a vybavena uzavíratelným poklopem z průzračného plastu. Pokud by byl někdo z týmu opicí pokousán, skončil by v bublině a pak by byl přemístěn do Basy. A pak nejspíš rovnou do Ponorky, márnice R4. Ve voze seděla posádka zkušených vojenských doktorů specializovaných na krizové evakuace objektů. Dodávka zase představovala neoznačený mrazírenský vůz pro transport poražených zvířat a zkumavek s krví.

V celém výsadku nebyla na první pohled ani jedna uniforma, ačkoliv několik mužů z ambulance mělo na sobě maskovací kombinézu. Vozy překročily Potomac a vjely do zácpy u Leesburg Pike, právě když vrcholila špička. Automobily si skoro visely na náraznících, což v důstojnících vyvolávalo oprávněné obavy. Trvalo jim dvě hodiny, než se prokousali k opičinci, když se navíc celou cestu dohadovali se špatně naladěnými lidmi za volantem. Nakonec kolona přece jen vjela do kancelářské čtvrti, kde už začal běžný denní shon. Sanitka zajela za karanténní budovu a zaparkovala na trávníku tak, aby nebyla příliš na očích. Zadní trakt budovy z cihel s úzkými okny a skleněnými dveřmi představoval zónu vstupu. Dodávka zastavila co nejblíže těchto dveří.

Za budovou se trávník svažoval ke křoviskům a k vzrostlým stromům. Hned za nimi se nacházelo hřiště školky s celodenní péčí. Vnímali výkřiky dětí, a když se tím směrem podívali, spatřili hloučky čtyřletých houpajících se a hrajících si capartů. Celá operace proběhne v přímé blízkosti dětí.

Jerry si pečlivě prohlížel situační nákres budovy. Rozhodl se společně s Genem Johnsonem, že se všichni členové týmu obléknou do skafandrů až uvnitř. Bylo to mnohem lepší řešení, než se převlékat na trávníku. Nebudou přece tvořit zajímavé téma pro televizní kamery. Muži vešli do budovy a vstoupili do prázdného skladiště. Dostali se do přípravné místnosti. Už i zde vnímali nevýrazné vřeštění opic za panelovými zdmi. Po lidské přítomnosti v opičinci nebylo ani stopy.

Jerry Jaax se stal prvním mužem výsadku, tím, který ostatní navádí. Rozhodl se, že s sebou vezme kapitána Marka Hainese, který dříve sloužil u Zelených baretů. Byl to malý svalnatý a mrštný voják, který prošel potápěčským výcvikem u paradesantních jednotek. Skákal z letadel s potápěčským vybavením. („Něco vám teda povím,“ vyprávěl mi Haines. „Jako civilista jsem se nikdy s bombami nepotápěl. Já se totiž většinou potápěl jen na Středním východě“). Kapitán byl rozhodně chlap, který v skafandru nezpanikaří a nedostane klaustrofobii. Navíc byl i veterinář a docela dobře rozuměl opicím.

Jaax s Hainesem vlezli do dodávky a přes její zadek natáhli plastovou plachtu, aby měli aspoň trochu soukromí. Když si oblékli na nahé tělo chirurgické kombinézy, klepali se zimou. Pak přešli trávník, otevřeli skleněné dveře a vešli do skladiště, do přípravny, kde jim posádka sanitky vedená kapitánem Elizabethou Hillovou pomohla do skafandrů. Jerry a ani Haines neměli o biologických ochranných oblecích ani ponětí.

Byly to terénní oranžové skafandry Racal proti vzduchem přenosným patogenům. Stejné typy, které se používaly v jeskyni Kitum. Vlastně, několik kusů bylo v této jeskyni přímo použito a pocházely z Johnsonovy výbavy. Helmu skafandru tvoří čistá a jemná plastová bublina, celý je pak pod tlakem. Vzduch je poháněn elektrickým motorem, který nasává vzduch z okolí přes protivirové filtry a poté je tryskami vhání dovnitř. Pozitivní tlak nedává virům přenosným vzduchem velkou možnost se dostat dovnitř. Skafandr Racal je stejně účinný jako těžký Chemturion. Chrání lidské tělo před žhavým agens vrstvou několikrát přefiltrovaného vzduchu. Vojáci o Racalu nemluví jako o skafandru. Nazývají ho terénní biologický oblek, ale ve skutečnosti jde o plně hodnotný skafandr.

Jaax i Haines si natáhli gumové rukavice, pak roztáhli paže a pomocný tým jim je přilepil k rukávům. Přes tenisky se nazuli do vysokých žlutých gumových přezůvek. Pomocníci jim je opět přilepili k nohavicím, aby vytvořili vzduchotěsný přechod těsně nad kotníky.

Jerry byl značně napjatý. Už v minulosti od Nancy dobře věděl, jaké nebezpečí představuje práce ve skafandru. Teď vede svůj tým do nitra pekla, kde se vaří Ebola. Neměl obavy o sebe. Věděl, že je nahraditelný, a třeba právě v této chvíli docela zapomněl na svého bratra Johna. Zapnul vnitřní ventilátor a jeho oblek se začal nafukovat. Nebylo to zase tak strašné, vyjma toho, že se začal silně potit. Dveře ležely přímo před nimi. S plánem budovy v ruce kývl na Hainese. Kapitán byl připraven. Jerry otevřel dveře a vešli dovnitř. Opičí vřeštění nabylo na síle. Stáli v neosvětlené panelové chodbě bez oken s dveřmi na obou koncích. Chodba se stala přechodovou, aspoň částečně vzduchotěsnou komorou. Základním pravidlem v komoře je nutnost neotvírat oboje dveře najednou, aby nemohlo dojít k závanu kontaminovaného vzduchu do přípravny. Dveře zapadly a oni se octli v úplné tmě. Smůla. K sakru! Zapomněli na baterky. Příliš pozdě! Pokračovali v pomalém přesunu vpřed a spíše cítili, kde leží vzdálenější dveře.

Nancy Jaaxová vzbudila své děti v půl osmé. Musela s Jasonem pořádně zatřást, jako obvykle, aby ho dostala z postele. Nešlo to, a tak dovolila jednomu ze psů, aby na něj skočil. Vletěl na peřinu a začal si s Jasonem hrát.

Navlékla si šponovky s tričkem, sešla do kuchyně a zapnula rádio. Přeladila na rokenrolovou stanici a otevřela plechovku dietní coly. Muzika vzbudila papouška. Herky začal vřeštět společně s Johnem Cougarem Mellencampem. Nancy napadlo, že papouškové mají rádi elektrofonickou kytaru.

Děti seděly kolem stolu v kuchyni a jedly ovesné vločky, když jim sdělovala, že bude dlouho v práci, takže se až do večeře musejí o sebe postarat. Podívala se do mrazáku a našla předem připravenou porci dušeného masa. Děti si ji mohou rozmrazit v mikrovlnné troubě, což pro ně nebude zase tak složité. Dívala se z okna, když scházely po cestě dolů ke školnímu autobusu… „Tahle práce není pro vdanou ženskou. Buď budete zanedbávat práci, nebo rodinu,“ tak přece zněla slova jejího nadřízeného už před drahnou dobou.

Udělala si obloženou žemli a přibrala k ní jablko. Snědla to cestou do Restonu. Když dorazila k opičinci, Jerry ve skafandru už zmizel uvnitř.

Přípravna byla přecpaná lidmi. Panovaly tam horko, rámus a zmatek. Odborníci na skafandry radili výsadku, jak se správně oblékat. Nancy sice na sobě ještě nikdy neměla terénní Racal, ale práce v tomto skafandru se příliš neliší od Chemturionu. Hlavní zásada spočívá v jednoduchém principu: Vnitřek skafandru je jakási kukla obklopující tvůj interní svět, který si bereš s sebou do žhavé zóny. Pokud v něm dojde k nějaké trhlině, normální svět se někam ztratí a přetvoří se v žhnoucí mikrosvět. Budeš vystaven nákaze. Mluvila k vojákům, když se oblékali: „Vaše skafandry jsou pod tlakem,“ vysvětlovala jim. „Pokud si je někde roztrhnete, musíte trhlinu okamžitě přelepit páskou. Jinak by mohl tlak poklesnout a kontaminovaný vzduch pronikne dovnitř.“

Vzala si do dlaně roli lepicí hnědé pásky. „Než tam jdu, zvlášť pečlivě si oblepím kotníky. Takto.“ Ukázala jim, jak se to dělá. Odvinula pásku a několikrát si ji omotala kolem kotníku. „Můžete si pak kus pásky od kotníku odtrhnout a zalepit si jím díru v obleku,“ upozorňovala je. „Může se přihodit leccos, když si skafandr roztrhnete.“

Popsala jim také celkové chování opic infikovaných Ebolou. „Když jsou ta zvířata napadena Ebolou, je v nich tolik viru, že jediné kousnutí může mít zničující důsledky,“ varovala je. „I ti jedinci, co jsou už klinicky mrtví, představují doupě plné virů. Opice se dokážou rychle pohybovat. Buďte neobyčejně opatrní. Hlídejte si v každém okamžiku ruce i tělo. Když zjistíte, že vám po skafandru stéká krev, okamžitě přerušte práci a odstraňte ji. V žádném případě nepřipusťte, aby vám krev zůstala na rukavicích. Okamžitě si opláchněte ruce. Pokud na nich máte krev, snadno přehlédnete díru. Ještě jednu věc. Neměli byste před akcí pít příliš mnoho kávy či tekutin. Strávíte ve skafandru docela dlouhou dobu.“

Baterie, které udržují tlak uvnitř skafandru, vydrží šest hodin. Lidé z výsadku musí opustit žhavou zónu a projít dekontaminací před vypršením jejich životnosti. Jinak by se mohli dostat do vážných problémů.

Jerry Jaax s kapitánem Hainesem došli potmě ke dveřím, které vedly do žhavé zóny. Otevřeli je a octli se na křížení dvou chodeb vřících kakofonií opičího vřeštění. Klimatizace stále nefungovala, takže teplota musela dosahovat dobrých dvaatřiceti stupňů. Bublina kolem Jerryho hlavy se zamlžila. Přimáčkl se k plastikovému průzoru a snažil se setřít vnitřní vlhkost obličejem. Už viděl. Podlahu tvořil natřený beton, zatímco stěny byly vyrobeny z panelů. A právě v tento okamžik pocítil, že někde vlevo se cosi hýbá. Otočil se a spatřil dva dělníky od Hazletonu kráčející k němu. Ti lidé tam neměli co dělat! Celá oblast měla být neprodyšně uzavřena, ale oni vešli dovnitř zatím neznámou cestou přes skladiště. Měli respirátory, ale nekrytou tvář. Jerry jim neviděl na ústa, ale jejich oči dokazovaly, že jsou zaskočeni. Připomínaly pohled našince, kterému najednou došlo, že se octl na měsíci.

Jerry nevěděl, co má říct. „Jak se dostaneme do místnosti H?“ vykřikl nakonec přes rameno.

Dělníci ho odvedli ke vstupu do infikované místnosti na vzdáleném konci haly. Pak se vrátili do čela budovy a zašli za Dalgardem, který ve své kanceláři čekal na příchod armády. V místnosti H se ukázal o něco později, aby si udělal obrázek, jak jim to jde. Jerry se na něj podíval, jako by se právě setkal s pomatencem. Lidé nechodí na rande nahatí.

Dalgard neměl ze skafandrů vůbec žádnou radost. Předtím si vůbec neuvědomoval, jak se vojáci na celou akci vyparádí. Začal jim nervózně ukazovat místnost.

„Máme tady pár nemocných kusů,“ řekl. Některé opice začaly běsnit, když spatřily skafandry. Poletovaly v kruzích nebo se choulily v rozích. Ostatní zíraly na lidi upjatým a nevýrazným pohledem.

„Tohle jsou klasické klinické příznaky,“ prohlásil Dalgard a ukázal na dalšího jedince. „Jsem si skoro jistý, že je ta opice nemocná. Už to bezpečně poznám. Vypadají depresivně, odmítají žrádlo a za den nebo dva to mají za sebou.“

Jerry chtěl obhlédnout všechna zvířata v opičinci. Společně s kapitánem Hainesem prošli všechny místnosti. Nacházeli další a další depresivní opice se stejným skelným výrazem očí. Jaax i Haines byli zkušení, a navíc znali primáty natolik dobře, že se jim celkové zjištění vůbec nelíbilo. Žilo tu ještě něco jiného než jen opice a člověk.

Nancy Jaaxová byla připravena vstoupit dovnitř. V dodávce si oblékla chirurgickou kombinézu, přeběhla přes trávník a vešla do přípravny. Pomocný tým jí pomohl s navlékáním. Vzala několik krabic s injekcemi a vešla dovnitř společně s kapitánem Stevenem Dennym. Prošli chodbou představující přechodovou komoru. Otevřela dveře a octla se v dlouhé chodbě. Byla prázdná. Všichni pracovali v místnosti H. Jerry si pomyslel, že jeho žena spíš připomíná tlustého chlapečka. Skafandr jí byl příliš velký a přeléval se sem a tam, když se pohybovala.

Nancy identifikovala u několika zvířat hlen vytékající z nozder. Dan Dalgard, vybavený respirátorem a v pracovní kombinéze, určil čtyři kusy pro utracení, jeden z nich už měl zcela jistě na kahánku. Sám se natahoval do klecí a vstřikoval zvířatům první dávku.

Když se zhroutila na podlahu a ztratila vědomí, aplikoval tu smrtelnou, která zastavila jejich srdce.

Celá místnost překypovala lidmi ve skafandrech. Přicházeli ve dvojicích, bloumali všude okolo, protože tu nebylo zatím co dělat. Byl mezi nimi i seržant Curtis Klages. Otočil se k někomu a prohodil: „Koukám, že si tady pořádně zatancujeme foxtrot Velkého Karlíka.“ Foxtrot bylo jejich kódové označení pro akci, při níž její účastníci vráželi jeden do druhého a neustále se dožadovali, aby jim někdo přidělil nějakou práci.

Nancy naštěstí zachytila seržantův pohled a zcela pudově zkontrolovala jeho oblek. Na jeho hýždích zela trhlina. Dotkla se jeho ramene a ukázala mu ten malér. Shýbla se ke kotníku, utrhla přebytečnou pásku a zalepila otvor.

Pak vyjmula čtyři mrtvé kusy z klecí. Brala je za přední a zadní končetiny a nakládala je do plastikových pytlů. Odnesla je k vstupním dveřím, kde mezi ostatní výstrojí kdosi zapomněl i obyčejný sprej s bělicím roztokem Cloroxu. Když Nancy vkládala trupy do druhého ochranného obalu, dokončila úplnou dezinfekci, než je poté vložila do rizikových biologických přepravek, do pouzder na klobouky. I ty zcela dekontaminovala. Nakonec kontejner skončil ve třetím pytli. A další postřik. Vykřikla přes dveře: „Nancy Jaaxová. Jdu ven.“ Dveře se otevřely a stál v nich muž ve skafandru, seržant z dekontaminačního oddílu. V ruce držel ruční pumpu s dezinfekčním roztokem. Vešla do přechodové komory a strkala před sebou pouzdra na klobouky.

V úplné tmě a přes hučení jejího ventilátoru na ni vykřikl: „Roztáhněte ruce a pomalu se otáčejte.“

Doba dekontaminace trvala pět minut, to už celá chodba páchla po roztoku. Jeho zápach pronikal přes filtry skafandru, a i když jí připadalo, že roztok příjemně chladí, začalo ji škrábat v krku. Voják dekontaminoval i pytle. Pak otevřel dveře do přípravny. V přicházejícím světle zamrkala. S pytli před sebou vstoupila do přípravny.

Pomocná posádka jí pomohla oblek rozlepit. Ona sama se koupala v potu, celá její kombinéza se dala ždímat. Teď už jí ale byla mrazivá zima. Přeběhla trávník a v nákladním prostoru dodávky se převlékla do civilu.

Ostatní mezitím přendavali pytle do krabic, které nakládali do mrazírenské dodávky. Nancy si sedla vedle řidiče a odjela s ním zpět do Fort Detricku. Chtěla utracená zvířata co nejrychleji dostat do své laboratoře R4 a okamžitě je pitvat.

Jerry Jaax napočítal, že v místnosti zbylo ještě pětašedesát opic vyjma těch čtyř, které Nancy odnesla. Gene Johnson si s sebou vzal do Afriky speciální injektor, který teď měl i tady. Jerry ho využíval, když aplikoval injekce. Byla to zvláštní hůl s nástavcem na konci. Do něj se vloží injekce s jehlou, hůl se pak prostrčí mezi mříže a zvíře píchne. Je třeba mít také nějaký držák, kterým se zvíře přidrží, neboť opicím se blížící se jehla nelíbí. Používali obyčejnou násadu na koště s měkkou hlavicí tvaru U. Kapitán Haines držel koště a znehybnil opici, zatímco Jerry prostrkoval injektor mezi mřížemi a vbodával do opičího stehna dvojitou dávku ketaminu. Tato látka se používá jako běžné anestetikum. Postupně pokračovali klec od klece a aplikovali zvířatům drogu. Velice záhy pak začaly opice kolabovat.

V okamžiku, kdy se zhroutily, dostaly silou dávku sedatíva Rompun. Poté, když už všechny opice ležely v klecích v hlubokém spánku, oba veterináři rozbalili nerezavějící podnosy a postupně odebírali vzorky krve. Nakonec dali opicím třetí injekci se smrtící látkou T-61. Kapitán Steve Denny začal opice otvírat, jakmile byla potvrzena jejich klinická smrt. Odebíral vzorky jater a sleziny. K vyštipování používal nůžky. Vzorky pak ukládal do plastových lahví. Balili mrtvá zvířata a dávali je do pouzder na klobouky. Na chodbě jich už stála hezká hromada. Dan Dalgard mezitím opustil místnost a vrátil se do kanceláře, kde zůstal až do večera.

V pozdním odpoledni byly již všechny opice v místnosti H utraceny. Pod kopcem vzadu mezi stromy bylo možno spatřit hrající si děti. Prosincovým vzduchem se nesl jejich křik. Matky a otcové si je přijížděli vyzvednout.

Výsadek opouštěl žhavou zónu po dvojicích. Teď tu stáli na trávě ve svých civilních šatech. Pobledlí, vyčerpaní a hluboce zamyšlení. Kdesi v dálce se budovy a veškeré pamětihodnosti Washingtonu začaly topit v záplavě nočních světel.

Byl pátek večer, konec týdne po Díkůvzdání. Začínal klidný víkend, který předznamenává období Vánoc. Vítr zesílil a na parkovištích si pohazoval papírovými kelímky i prázdnými balíčky od cigaret. V nepříliš vzdálené nemocnici se zotavoval ošetřovatel Jarvis Purdy ze svého infarktu. Jeho stav se již stabilizoval.

V ústavu pitvala Nancy až do jedné ráno společně s kolegou Ronem Trotterem zvířata. Když vešli ve svém vesmírném převleku do žhavé zóny, čekalo na ně v přechodové komoře pět zdechlin.

Tentokrát už byly typické příznaky Eboly jednoznačné. Nancy spatřila, jak to později sama popsala, „rozsáhlé střevní léze“ způsobené odlupováním střevní výstelky. Tento příznak byl dalším z oněch typických. Střevní trakt byl zasažen silným bombardováním, zcela naplněn nesrážející se tekoucí krví. I ve střevní svalovině byla patrná rozsáhlá krevní sraženina. Ta přerušila přívod krve do střevní stěny, a tak začaly výstelkové buňky v přímém důsledku nedostatku kyslíku odumírat. Celé střevo postupně ztratilo všechny své funkce a poté se naplnilo krví. Podobně odumřelý trávicí trakt se většinou objevuje až u rozkládajícího se organismu. Jejími slovy řečeno: „Vypadalo to, že to zvíře je mrtvé tak tři čtyři dny. Jenže bylo utraceno před čtyřmi hodinami.“ Tkáně některých kusů už začaly výrazně kapalnět, takže je ani s Trotterem nepitvala, jen odebrala vzorky jater a sleziny. Některé opice z místnosti H se tak vlastně staly jen jakýmisi balíčky kostí a kaše obalenými kůží společně s neuvěřitelným množstvím amplifikovaného viru…

PONDĚLÍ 4. PROSINCE, 7.30

Pondělní ráno přineslo studený a sychravý vítr prosycený vůní prvních sněhových vloček. Obloha zářila barvou uhlíkaté oceli. V obchodních střediscích ve Washingtonu byly zažehnuty vánoční stromky. Zatím prázdná parkoviště se během dne zaplní a do prodejních center vtrhnou rodiče s dětmi, které chtějí spatřit Santa Clause. Dan Dalgard, jedoucí k opičinci, se tak stal jen jednou kapkou v moři ranní zácpy všech dojíždějících.

Zabočil na parkoviště. Když se dostal blíže k budově, spatřil u vchodu hned vedle kaštanu muže v bílé kombinéze Tyvek. Dalgard se mohl zbláznit vzteky. Vydal přece jasný příkaz, že nikdo nesmí ven s maskou a v ochranném obleku. Vyskočil z auta, práskl dvířky a hnal se přes parkoviště. Hned ho poznal, my mu budeme říkat Milton Frantig. Stál tam ohnutý a dlaněmi se opíral o kolena. Dalgarda nejspíše neviděl, protože upřeně hleděl do trávy. Náhle jeho tělo dostalo záchvat třesu a z úst mu vylétly zvratky. Frantig se dávil, a znova a znova zvracel. Parkovištěm se nesl nepříjemný zvuk provázející lidské zvracení.

První pacient

Když se Dan Dalgard díval na muže, jak vyvrhuje obsah žaludku, málem se, jak sám říká, „podělal strachy“. Pravděpodobně poprvé od začátku krize v pavilonu primátů si uvědomil skutečný děs. Milton Frantig se kroutil, krkal a těžce dýchal. Když zvracení trochu pominulo, Dalgard mu pomohl do kanceláře, kde ho uložil na gauč. Už dva zaměstnanci byli nemocní. Jarvis Purdy se v nemocnici zotavoval z infarktu. Miltonovi bylo padesát. Trpěl chronickým dávivým kašlem, ačkoliv nikdy nekouřil. Pracoval s opicemi pro Hazleton více než čtvrt století. Dalgard ho znal velmi dobře a měl ho rád. Teď se ale cítil provinile, třásl se a polil ho strach. Možná že jsem měl budovu evakuovat už minulý týden. Postavil jsem snad zájem opic nad zájem o člověka?

Milton Frantig byl bledý, třásl se a dělalo se mu mdlo, rozvinula se u něj těžká dýchavičnost. Dalgard mu podal plastový kbelík. Mezi jednotlivými záchvaty kašle a dušnosti se Frantig omlouval, že vyběhl z opičince v kombinéze. Říkal, že hned jak si nasadil respirátor, se mu udělalo špatně. Tvrdil, že se mu zvedl žaludek, protože uvnitř to strašně páchlo. Opičinec se uklízel jen nepravidelně. Cítil, že bude zvracet, ale protože nemohl najít žádný pytel či kbelík, tak co nejrychleji vyběhl ven.

Dalgard mu chtěl změřit teplotu, ale nikde nemohl najít teploměr, kterým se normálně měřila rektální teplota opic. Poslal tedy Billa Volta, aby koupil v lékárně nový. Když se vrátil a teplotu Frantigovi změřili, měl už devětatřicet stupňů. Bill Volt vyletěl z místnosti a málem se rozsypal strachem.

„Volt se nechoval správně… skoro dostával křeče z děsu,“ vzpomínal později Dalgard, i když sám tehdy necítil nic jiného.

Milton Frantig zůstával v kanceláři tou nejklidnější osobou. Na rozdíl od Dalgarda a Volta nevypadal ani vystrašene. Byl to oddaný a silně věřící křesťan, vyrovnaný se svým osudem. Pokud jej Bůh k sobě povolá, aby zemřel na opičí chorobu, byl připraven. Modlil se a připomínal si oblíbené pasáže z Bible. Dusnost postupně pominula. Velice brzy se začal cítit lépe, když v klidu odpočíval na gauči v Dalgardově kanceláři.

„Zůstanete tady,“ přikázal mu Dalgard. „Neopouštějte budovu.“ Vletěl do vozu a co nejrychleji odjel do kanceláří Hazletonu na Leesburg Pike. Netrvalo mu to dlouho, a než se dostal na místo, už se rozhodl. Opičinec musí být zcela asanován. Okamžitě!

V budově pracovali čtyři dělníci a dva z nich teď skončí v nemocnici! Ten první na srdeční komplikace, ten druhý na vysokou horečku se záchvaty dušnosti a zvracením. Podle jemu známých zkušeností, mohly být obě choroby jedním z příznaků Eboly. Oba dva také chodili do nákupních center, navštěvovali své přátele, jedli v restauracích. Dalgardovi také došlo, že se i pravděpodobně milovali se svými manželkami. Nechtěl raději domýšlet všechny možné následky.

Když dorazil do Hazleton Washington, šel okamžitě ke generálnímu řediteli. Chtěl mu ve zkratce vylíčit celou situaci a požádat o souhlas evakuovat opičinec.

„Máme tam dva chlapy, co už onemocněli,“ řekl mu. Pak popsal, co se všechno přihodilo, a začal bědovat, že se mu celá situace vymkla z rukou. Sesypal se a začal se potit. Aby se zase postavil na nohy, pokračoval: „Navrhuji… celkové a úplné vyhlazení… Okamžitě. Navrhuji, abychom to tam celé uzavřeli a celou věc předali armádě. Ta proklatá choroba řádí už od října, a zatím nebyl nikdo z lidí napaden, a teď najednou jsou dva chlapi nemocní. Jeden je v nemocnici, druhý tam brzo skončí. Nemohu se ubránit dojmu, že jsme trochu přehlíželi možné riziko pro člověka. Příliš dlouho jsme si zahrávali s ohněm.“

Ředitel uznal Dalgardovy důvody a souhlasil, aby se objekt uzavřel a evakuoval. Dalgard se zaťatými zuby se spěšně vrátil do své kanceláře, kde už na něj čekala skupina úředníků z CDC. Zdálo se mu, že neúnosné napětí snad vůbec nepovolí. Přijeli do Hazletonu, aby začali pravidelné pozorování všech zaměstnanců, kteří mohli přijít do styku s virem. Dalgard jim hned sdělil, k čemu došlo v opičinci a popsal jim případ muže, který začal zvracet.

„Doporučuji,“ pokračoval, „aby byl celý objekt evakuován. Nechal bych to na vojácích z USAMRIID. Mají na to vybavení i zkušený personál, aby to zvládli bezpečně.“

Pracovníci CDC ho vyslechli a neřekli své ne k jeho závěrům.

Pak přišla na řadu otázka, co s Miltonem Frantigem, který stále ležel na gauči a plnil příkaz, že se nesmí z jeho kanceláře ani hnout. Od okamžiku, kdy CDC převzalo kontrolu nad lidskými aspekty možné nákazy, spadal i Milton Frantig do jejich kompetence. CDC rozhodlo, že bude odvezen do nemocnice Fairfax přímo v Beltway.

Bylo půl desáté, když se Dalgard posadil k telefonu. Potil se, hledal řešení pro celou krizi. Zavolal C. J. Petersovi do Fort Detricku a vylíčil mu, že onemocněl jeden ošetřovatel. Klidným a suchým hlasem, ne bez náznaků roztrpčení, které se snažil za každou cenu potlačit, řekl plukovníkovi: „Máte souhlas převzít celý objekt a všechna zvířata do pravomoci vašeho Ústavu.“

C. J. Peters příliš té frázi o „pravomoci USAMRIID“ nedůvěřoval. Prakticky to znamenalo, že pokud se celá situace zhorší a začnou umírat lidé, padne zodpovědnost za ztráty na armádu a celá záležitost skončí před soudem. Chtěl sice převzít kontrolu nad budovou a asanovat ji, ale rozhodně si nepřál žádné žaloby. Proto Dalgardovi řekl, že bezpečnost jeho lidí i veřejnosti je pro něj tou nejdůležitější věcí, ale že si všechno musí vyjasnit se svými nadřízenými. Skončil s tím, že mu zavolá, jakmile bude rozhodnuto.

Pak mluvili o pacientovi. C. J. se dozvěděl o jeho převozu do nemocnice Fairfax. Trochu ho to rozrušilo. Úměl si představit, že se velice snadno rozšíří názor o možné pacientově nákaze Ebolou… a kdo by doopravdy chtěl mít tak nakaženého chlapa ve veřejné nemocnici? Vzhledem k výsledkům řádění Eboly v afrických špitálech patřil Frantig do Basy v Ústavu!

Jakmile zavěsil, C. J. Peters zavolal Joe McCormickovi, který stál v čele týmu CDC. Řekl mu něco jako: „Sice vím, že se řídíte myšlenkou, že pro práci s Ebolou potřebujete jen chirurgickou roušku a plášť, ale podle mého potřebujete mnohem vyšší stupeň ochrany,“ a nabídl, že nemocného muže převezou vojenskou sanitkou s bublinovými nosítky do vojenského zařízení, do Basy.

C. J. Peters si vzpomíná, že mu tehdy McCormick řekl: „Já ho chci mít v nemocnici Fairfax.“ C. J. odvětil: „Dobře. Já věřím tomu, a vy zase tamtomu, a jen těžko se shodneme. Bez ohledu na to zvažte, jak dopadne lékařský tým v nemocnici nebo i vy osobně, Joe, pokud se Ebola rozšíří po špitále?“

McCormick se nemusel dlouho rozmýšlet. Stál tváří v tvář Ebole dole v Africe a neonemocněl. Celé dny pracoval v kulaté hliněné chatrči, která páchla po infikované krvi, na kolenou klečel mezi lidmi, kteří kolabovali a vykrváceli. Pro manipulaci s pacientem nakaženým Ebolou nepotřebujete skafandr. Dokážou to zvládnout zkušené sestry v dobré nemocnici. Ten chlápek skončí v nemocnici Fairfax. C. J. Peters si najednou uvědomil, že navzdory tomu, že se mu McCormick protiví, ho vlastně obdivuje, neboť dokáže v obtížných situacích přijímat velmi obtížná rozhodnutí.

Televizní dodávka Kanálu 4 zajela před opičinec. Dělníci za závěsy pokukovali po vozidle, ale když reportér došel ke dveřím a zazvonil, nikdo mu nešel otevřít. Dalgard dal všem jasně najevo, že s médii se nikdo bavit nebude. Právě v tuto chvíli si přijela sanitka pro Frantiga. Televize si vstup na scénu nemohla lépe načasovat. Okamžitě rozsvítili reflektory a začali natáčet. Dveře do opičince se otevřely a Milton Frantig vyklopýtal ven ve své kombinéze Tyvek. Vypadal zmateně. Šel k ambulanci, zatímco její posádka otevírala zadní dvířka. Frantig vlezl dovnitř a lehl si na lehátko. Dveře se zavřely, sanitka odjela následována vozem s televizními reportéry. O několik minut později dorazily oba vozy do nemocnice. Frantig byl umístěn na izolační pokoj, na který měli přístup jen vycvičení lékaři a sestry s gumovými rukavicemi, plášti a chirurgickými rouškami.

Pro zbývající dělníky se už situace v opičinci stala neúnosná. Viděli vojáky ve skafandrech, pozorovali, jak jejich kolega zvrací na trávě, všimli si i jak Kanál 4 pronásleduje sanitku. Utekli z objektu ve značném spěchu, nechávajíce všechno za sebou.

V budově zbylo čtyři sta padesát opic a jejich vřeštění a steny se nesly prázdnými příchodovými chodbami. Bylo jedenáct dopoledne. Začalo sněžit a ochladilo se. Porucha klimatizace se teď ukázala z lepší stránky, teplota uvnitř se udržovala na dvaatřiceti stupních. Všude se válela oblaka páry, páchlo to tu a celý opičinec teď už žil opičími skřeky. Zvířata měla hlad, nikdo je nekrmil ranními sušenkami. Některé kusy zíraly na svět výrazem připomínajícím masku, některým z nich proudila krev ven ze všech tělních otvorů. Stékala na kovové pláty pod klecemi. Kap, kap, kap.

91 – Tango

PONDĚLÍ 10.30

V Restonu se krize začala zhoršovat. Dan Dalgard chápal, že ztrácí nad během událostí jakoukoli kontrolu. Uspořádal telefonní konferenci se všemi společníky firmy a informoval je o situaci. Dva zaměstnanci jsou nemocní, u druhého z nich může propuknout klasická Ebola. Společníkům také sdělil, že navrhl, aby se řešení krize v opičinci ujala armáda. Odsouhlasili jeho postup, ale požadovali, aby ústní dohoda byla potvrzena písemně. Navíc trvali na tom, aby vojsko oficiálně přijalo právní zodpovědnost za karanténní objekt.

Dalgard tedy zavolal Petersovi a zeptal se ho, zda je armáda ochotna přijmout odpovědnost za okolnosti, které mohou nastat po jejím vstupu do opičince. C. J. podobný návrh striktně odmítl. Bylo mu jasné, že musí konat rychle a rozhodně, ale bez právníků. Chápal, že nákaza už dostoupila vrcholu, kdy musí být přijato konečné a jednoznačné rozhodnutí. Dalgard souhlasil, že mu odfaxuje krátké sdělení, že armáda má povolení ke vstupu. Dohodli se na některých formulacích. C. J. pak osobně donesl fax generálu Russellovi. Společně pak hloubali nad odpovědí ve smyslu, že armáda krizi vyřeší. Oběma jim bylo jasné, že dokument teď nesmí spatřit žádný armádní právník.

„Musíme je pak přesvědčit, že jsme postupovali správně a v souladu se zákonem,“ rozhodl Russell. Podepsali sdělení a odfaxovali ho zpět Dalgardovi. Opičinec tak spadl přímo pod vojenské kompetence.

Jerry Jaax se bude muset do objektu vrátit s mnohem větším týmem vycvičeným k práci v podmínkách biologického rizika. Celkový počet zvířat určených k utracení byl až neuvěřitelně zarážející. Jerryho lidé nebyli dostatečně prověřeni, a ani on se nikdy nezúčastnil žádné opravdové válečné akce. Nevěděl, ani to koneckonců vědět nemohl, jak se on i jeho personál zachová v chaotické situaci plné strachu z nezáviděníhodného konce.

Jerry byl velícím důstojníkem ústavní jednotky 91-Tango, což ve vojenském žargonu představuje útvar veterinárních techniků, označovaný jako 91-T. Většina z nich měla pouze hodnost vojínů a bylo jim jen něco málo přes osmnáct. Zatímco sanitka odvážela Miltona Frantiga do nemocnice, Jerry už svolával schůzku civilního personálu a 91-T do konferenční místnosti. Většina mladičkých vojínů neměla zatím příliš velkou, spíše žádnou příležitost osvojit si zásady práce ve skafandrech. Civilisté ale už byl i o něco starší a zkušenější, neboť v těžkých oblecích Chemturion pracovali skoro denně. Do konferenčního sálu se všichni vtěsnali jen s obtížemi, a tak někteří museli sedět na zemi.

„Ten virus je Ebola nebo nějaký její blízký kmen,“ přiznal před nimi Jerry. „Bude třeba si poradit s velkým objemem krve. Budeme pracovat v lehkých ochranných terénních skafandrech a používat přitom ostré nástroje.“

Když mluvil, sál oněměl. Jerry se nezmínil o prvním pacientovi, protože o něm vůbec nevěděl. C. J. Peters tuto novinu raději na určitou dobu zamlčel.

„Hledáme dobrovolníky,“ vyzval je Jerry. „Je tu někdo, kdo se rozhodl, že do akce nepůjde? Nemůžeme tam nikoho takového potřebovat.“

Když se nikdo nepřihlásil, Jerry se rozhlédl po shromážděném personálu a začal vybírat výsadek. „Tenhle ano, ona taky, ty jdeš taky s námi.“ Mezi účastníky porady byla i seržantka Swiderská, kterou Jerry z operace vyloučil. Byla těhotná a Ebola přece dokáže provést gravidním ženám zvlášť ošklivé věci.

Žádná bojová vojenská jednotka nebyla s to takovou akci uskutečnit. Nebude také vyplácen žádný rizikový příspěvek jako ve válečné zóně, neboť armáda zastávala názor, že uvnitř biologických skafandrů naprosto žádné riziko nehrozí. Pokud byste pracovali se žhavým patogenem bez skafandru, to by byla jiná, pak by šlo o rizikovou práci. Vojíni dostanou normální žold, sedm dolarů za hodinu. Jerry navíc přikázal, že nesmí o žádných aspektech operace s nikým hovořit, ani se svými rodinnými příslušníky. „Pokud trpíte klaustrofobií, řekněte to hned,“ vyzval je. Stanovil nástup na pět hodin ráno u nákladní rampy a v civilních šatech.

PONDĚLÍ – ÚTERÝ 4. A 5. PROSINCE

Vojáci se této noci příliš nevyspali. A Gene Johnson také ne. Měl strach o ty „cucáky“, jak vojínům říkával. Jemu už zkušenosti s žhavými patogeny přidělaly hezkých pár vrásek. Jednou v Zairu se píchl zkrvavenou jehlou, když odebíral myši krev. Tehdy byl reálný důvod se domnívat, že je nakažená, a tak byl okamžitě letecky odtransportován zpět do Institutu a umístěn na třicet dní do Basy.

„Nebyla to žádná procházka,“ podtrhoval. „Chovali se ke mně, jako bych měl umřít. Nedali mi ani nůžky, abych si mohl přistřihnout večer bradku, protože si mysleli, že spáchám sebevraždu. V noci mě dokonce zamykali.“ V jeskyni Kitum při pitvě zvířat se třikrát sám škrábl znečištěnými nástroji. Třikrát si prořízl ochranný oděv, třikrát si poranil kůži a kontaminoval rány zvířecí krví. Sám sebe považoval za dítě štěstěny, že nechytil v jeskyni Marburg nebo něco jiného. Vzhledem ke svým hlubokým zážitkům cítil opravdový strach z neznámého agens, který se nezvaně nastěhoval do opičince.

Johnson bydlel v neuspořádaném domě na svahu Catoctinu. Celou noc proseděl ve své studovně a myslel na jednotlivé kroky zítřejší akce. „Ve žhavé zóně musíš ovládat každý pohyb těla a musíš se držet podrobného plánu,“ povídal si sám pro sebe. „Kudy tě ten virus nejspíš může dostat? Pokusí se o to přes ruce. Dlaně jsou ten nejslabší bod. Proto se na ně musí dávat zvlášť bedlivý pozor.“

Seděl v pohodlném křesle a pozorně si prohlížel své dlaně. Čtyři prsty a výrazně odlišený palec. Dlaň se nijak neliší od té opičí. Jen s tou výjimkou, že o ní může člověk přemýšlet. Může být zakryta a ochráněna technickými prostředky. Ona věc, která odliší lidskou ruku od té, již stvořila sama Matka příroda, je právě biologický skafandr.

Vstal a začal rukama pomalu pohybovat. Teď právě dával zvířatům injekci. Teď zase přenášel zvíře na stůl a pokládal ho na desku. Připadal si jako v žhavé zóně. Teď zase opici otvíral a nořil ruce do jezera plného krve s přemnoženým patogenem. Jeho dlaně chráněné třemi vrstvami gumy páchly krví a žhavým agens.

Na chvilku přestal, aby si zapsal poznámky. Pak se zase vrátil do své imaginární žhavé zóny. Vzal nůžky a vyštípl část sleziny. Pak nástroj někomu podal. Kde by ten druhý měl stát? Za ním? A najednou si zase představoval, jak drží v ruce stříkačku s jehlou.

„Je to smrtící předmět. Budu ho tedy držet v pravé ruce, protože jsem pravák. Můj pomocník musí proto stát po mojí levici mimo dosah hrotu jehly. A teď k pažím mého asistenta. Co má s nimi dělat? Jak bude v podobných situacích pohybovat rukama prostý člověk?“ K ránu už měl Johnson popsanou hezkou hromadu stránek. Narodil se scénář pro rozsáhlou operaci v podmínkách biologického rizika.

Jerry Jaax odjel z domova ve čtyři ráno, když Nancy ještě spala. Setkal se s Genem Johnsonem u nákladní rampy, kde si společně prošli Geneho návrh. Jerry si ukládal jednotlivé body plánu do paměti, zatímco přicházeli další a další účastníci akce. Většina pěšky, protože přebývali v kasárnách na základně. Vytvořili okolo nich skupinku a čekali na rozkazy. Pořád ještě panovala neprůhledná tma a jen světla reflektoru osvětlovala shromaždiště. Jerry se rozhodl, že v opičinci budou pracovat ve dvojicích a začal své podřízené rozdělovat. Na kus papíru rozepsal dvojice a postupný nástup do budovy. Postavil se před ně a přečetl rozdělení. Pak začalo nakládání. Bílý mrazírenský vůz, pár obyčejných civilních vozidel, bílá sanitka s bublinovými nosítky a několik neoznačených nákladních vozů zamířilo do Restonu. A znovu se dostali do osidel ranní zácpy a popojížděli vpřed obklopeni polospícími panáky v oblecích, kteří usrkávali kávu z pěnových kelímků a poslouchali Zelenou vlnu mezi tóny příjemných rokenrolů.

Když všechna vozidla dojela k zadnímu traktu opičince a členové týmu se shromáždili na trávníku, požádal je Gene Johnson o pozornost. Měl kruhy pod očima, vždyť nespal už několik dní.

„Uvědomte si, že tady nic nehrajeme.“ upozorňoval je. „Jde o skutečnou akci. Nákaza stupně R4 není obyčejný výcvik. Chtěl bych vám říct, jak se vyvinula celá situace. Nedá se vyloučit, že už došlo k přenosu viru na člověka. Dvě osoby onemocněly a skončily v nemocnici. Oba dva jsou ošetřovatelé, kteří pracovali uvnitř budovy. O jednoho z nich máme skutečné obavy. Onemocněl včera ráno. Zvrací a potýká se se záchvaty vysoké horečky. Je v nemocnici. Nevíme, zda u něj Ebola opravdu propukla. Chci vám také znovu připomenout, že ho žádné zvíře nekouslo, a ani se neřízl či nepíchl jehlou. Pokud chytil Ebolu, pak existuje reálná možnost, že se nakazil kapénkovým přenosem.“

Jerry Jaax poslouchal toto upozornění se vzrůstajícím strachem. Nevěděl vůbec nic o prvních onemocněních. Nikdo mu nic neřekl! Najednou pocítil zvláštní svrbění, že může dojít k lidským obětem.

Začínal mrazivý, šedivý den. Listy na stromech za opičincem opadaly a teď poletovaly po trávnících. Rodiče přiváželi děti do nedaleké školky s celodenní péčí. Někteří caparti si už hráli kolem houpaček. Gene Johnson pokračoval: „Všichni jste byli upozorněni na možnost, že se virus Ebola může přenášet vzduchem. Znáte rizika a jste dostatečně zkušení…“ Jeho pohled se zastavil na vojínu Nicole Berkeové, osmnáctileté, docela ucházející slečně s dlouhými blond vlasy. Co je zač? Nikdy jsem se s ní ještě neviděl. Asi patří k Jerryho týmu. Jsou to opravdu cucáci, nemají ani ponětí, proti čemu stojí. „Musíte naprosto přesně dodržovat příkazy. Pokud jsou nějaké otázky, ptejte se.“

Jerry vstal: „V této situaci není žádná otázka hloupá. Takže se nebojte a ptejte se na cokoli.“

Vojín Nicola Berkeová byla zvědava, zda se vůbec dostane dovnitř. „Jak dlouho tam budeme, pane?“ zeptala se.

„Dokud nebudou všechny opice utraceny,“ zazněla Jerryho odpověď. „Čtyři sta padesát kusů.“

Bože, pomyslela si, čtyři sta padesát opic, to potrvá věčně.

Padlo jen několik málo dalších otázek. Lidé byli soustředění, připravení a vnitřně napjatí. Jerry Jaax vešel do přípravny, kde mu pomocný tým pomohl do skafandru Racal. Nasadili mu plastovou bublinu na hlavu a ventilátor spustil. Vysvětlil svému personálu, že je povede společně s kolegou, seržantem Thomasem Amenem. Pak vstoupili do přechodové komory. Zavřeli za sebou dveře a octli se v úplné tmě.

Znovu, spíš popaměti, došli k zadním dveřím, otevřeli je a přešli do žhavé zóny.

Vládl tam neskutečný nepořádek. Dlouho se už neuklízelo. Všichni zaměstnanci utekli. Převrácené židle v kancelářích, hromady poletujících papírů a zbytky rozdrcených opičích sušenek se válely po podlahách. Celé místo připomínalo potopu nebo konec světa. Jerry se seržantem začali obhlížet budovu. Pohybovali se opatrně a pomalu jako potápěči v těžkých skafandrech na dně moře v hlubokých vodách. Jerry našel malou chodbu vedoucí do dalších místností s opicemi. Vešli do jedné z nich. Sedmdesát párů opičích očí se upřeně zahledělo do dvou lidských zornic za plastovou bublinou ochranného obleku. Všechna zvířata je pozorovala, než začala zběsile poletovat. Opice byly hladové a teď doufaly, že dostanou konečně nažrat. Zmatek a nepořádek narůstal. I když byla zvířata uzavřená uvnitř klecí, dokázala zaneřádit celou místnost bez větších problémů. Házela zbytky sušenek a kreslila po zdech prsty namočenými ve vlastním trusu. Všechny zdi byly počmárány jejich psaníčky až ke stropu. Bylo to jakési zašifrované poselství lidskému rodu, vycházející odkudsi z hloubi jejich opičí duše.

Jerry se seržantem našli několik pytlů se sušenkami a postupně začali všechny jedince krmit. Opice byly odsouzeny na smrt, ale Jerry nechtěl, aby příliš trpěly. Byl to zároveň také dobrý okamžik pro lékařské ohledání, zda se na nich neprojevují některé příznaky Eboly. V mnoha klecích nacházeli netečná zvířata, která jim připadala, jako by ztratila veškerý intelekt. Některým teklo z nosu či se jim kolem nozder vytvářely krvavě zelené strupy. Tato zjištění Jerryho značně zneklidnila, neboť to byl jasný důkaz, že se patogen rozšířil v celém objektu. Některé kusy kašlaly a frkaly, jako by měly obyčejnou chřipku. Napadlo ho, zda právě nepřišel do styku s novým mutantem tohoto viru, vzduchem přenosnou chřipkou typu Ebola. Zkřivila se mu při tom pomyšlení tvář a raději se snažil myslet na něco jiného, protože domýšlet důsledky by bylo příliš děsivé. Pokud před sebou nechcete vidět obraz následků atomové války, je lepší si nic dalšího nevybavovat.

Na plastové bublině kolem jeho hlavy se usadila vrstva potu a bránila mu v čistém výhledu na zvířata. Vnímal jejich vřeštění a skřeky na pozadí hučení ventilátoru. Zatím na něj nepadl ani náznak klaustrofobie či paniky. Rozhodně nehodlal o něčem podobném tady uvnitř ani uvažovat.

Následující půlhodinu strávilo několik členů výsadku v přípravně. Připravovali injekce, vyjímali je ze sterilních obalů a nasazovali jehly. Následovalo natahování drogy do lékařských stříkaček.

Několik metrů od ostatních se začal převlékat i kapitán Mark Haines. Když mu pomocníci pomohli převlek dokončit, vzal si slovo. Chtěl, aby si vojáci zapamatovali několik základních pravidel a pokynů.

„Provádíte eutanázii celého objektu plného zvířat. To vůbec není žádná legrace. Nesnažte se opice nějak litovat. Jsou stejně odsouzeny k smrti. Jsou už předurčeny k tomu, aby opustily tento svět, jedna po druhé. Nesnažte se myslet na to, že je vraždíte. Spíš myslete na to, že pokud to neuděláte, může se ten virus dostat všude. Nehrajte si s opicemi! Zrovna tak si nepřeji slyšet sebemenší smích či vtipkování o zvířatech. Umím být dostatečně tvrdý. Nezapomínejte na veterinární přísahu. Máte za zvířata zodpovědnost a zároveň jste povinováni i vědě. Tyto opice položí svůj život na její oltář. Chytily někde ten virus a vůbec to nebyla jejich vina. Nemohou se mu nijak bránit. Teď z jiné stránky. Dávejte bedlivý pozor na svého partnera. Nikdy tomu druhému nepodávejte už jednou použitou jehlu. Ty okamžitě házejte do kontejneru. Pokud budete unaveni, neostýchejte se zavolat nadřízeného a my vás vystřídáme.“ Otočil se k nim zády a vešel dovnitř se svým asistentem.

„Kdo je další?“ zeptal se Johnson a podíval se na rozpis. „Godwinová! Jste na řadě.“

Vojín Charlottě Godwinová bleskem vlezla do dodávky, kde odložila své civilní šatstvo a navlékla si chirurgickou kombinézu, ponožky, tenisky a čapku. Ve voze už přímo krutě mrzlo. Připadala si zmatená a snadno zranitelná.

V přípravně ji začali oblékat.

„Jseš malá holka. Tak to máme pro tebe zvláštní obleček,“ vtipkovali. Nijak zvláštní zase nebyl. Byl to normální dospělý skafandr pro pořádného chlapa, ona ale měřila jen sto třiapadesát centimetrů. Visel na nijako pytel. Pomocný tým začal Godwinovou oblepovat a ovíjet hnědou lepicí páskou kolem kotníků a zápěstí. Pak už se spustil vnitřní ventilátor.

Vojenský fotograf zrovna pořizoval pár fotografii pro armádní dokumentaci. V okamžiku, kdy blesky pohasly, si oddechla. Bože, mám na hlavě tu legrační čapku a vypadám v ní jako šašek. Jako pravý šašek. Nejsou vidět moje vlasy a skafandr na mě visí jako žok. Vypadám jako tlusťoch. Mám to opravdu štěstí, že musím na těch fotografiích vypadat jako moula. Proč zrovna já?

Vklopýtala do přechodové zóny s krabicemi materiálu, a najednou skoro cítila, jak se jí do krve vlévá adrenalin. Na tohle jsem ještě příliš mladá. Bylo jí osmnáct. Pak ucítila ten pach. Přes filtry skafandru pronikla podivná plazivá a odpudivá vůně. Její parťák se opřel do vzdálenějších dveří a oba vstoupili do zóny. Vlnky na plastovém průzoru jí na chvilku zabránily ve výhledu a ona si připadala jako v zrcadlovém bludišti. Opičí pach překonal zábrany a pronikal dovnitř skafandru. Vládlo tu podivné ticho, ačkoliv opičince nikdy tiché nejsou. Právě nezvyklý klid ji vystrašil mnohem víc než horko a nepříliš vonící vnitřek budovy.

V otevřených dveřích se objevil podplukovník Jaax.

„Natáhněte do injekcí dvojnásobnou dávku Ketaminu,“ přikázal.

„Ano, pane,“ odvětila.

„JÁ se seržantem budeme tady ty opice uspávat,“ oznámil.

Charlottě plnila injekce anestetikem ketaminem. Jerry Ja ax nosil stříkačky do opičince a nasazoval je do hole. Seržant pomocí násady od koštěte přes mříže opice fixoval. Pak Jerry otevřel dvířka do klece. Velice pečlivě sledoval zvíře, zda se nemůže vysmeknout, a pak otevřeným otvorem mezi mřížemi aplikoval anestetikum. Vytáhl jehlu a pak klec zase zavřel. Vlastní aplikace byla tou nejnebezpečnější částí celého úkonu vzhledem k otevřeným dveřím. Zvíře se mohlo pokusit o útok či o útěk. Jerry se seržantem pokračovali klec od klece a po jejich odchodu opice začaly usínat hlubokým anestetickým spánkem.

V místnostech stály dvě řady klecí na sobě. V spodní řadě u země bylo značně šero a nebylo možno dobře vidět dovnitř. Celou situaci ztěžovala i orosená bublina kolem Jerryho hlavy. Musel si i kleknout, aby se dokázal natáhnout dovnitř. Každý poklek ho mohl stát život. Opice budou škrábat, pokoušet se o únik, než seržant oznámí: „Fajn. Mám ho. Je fixován.“ Jerry pak prostrčí injekci na holi do klece a zamíří na opičákovo stehno. Ozve se zděšené vřeštění a začne divoké zmítání. Opice spustí svoje Kra\ Kra\, když se do ní jehla zaboří. I pro Jerryho byl dnešní úkol jedním z nejtěžších v jeho životě vojenského veterináře.

Další členové týmu vcházeli do objektu. Jerry si je vyzvedl v hale, kde jim hned předal další pokyny.

„Každých pět nebo deset minut přerušíte práci a zkontrolujete parťákův oblek. Buďte velmi opatrní. Bezpodmínečně dodržujte přestávky. Nařizuji po každé hodině přestávku dlouhou minimálně deset minut! Pokud budete unaveni, přestanete být pečliví.“

Kdykoli se podíval ke klecím, vždy spatřoval stejný, strnulý zvířecí pohled. Některé z opic mlátily do mříží, takže se lomoz a rámus nesl celou budovou.

Jerry se rozhodl pracovat s krví v malé uzavřené místnosti v předním traktu, hned vedle kanceláří. Budou muset zřídit jímku, do které se bude splachovat přebytečná krev a kde se bude provádět dezinfekce. Pokaždé když vypustí opicím krev z žil, přidají k přebytku dekontaminační roztok. V žádném případě nešlo připustit, aby se patogen dostal do kanalizace městečka Restonu. V budově objevili kovový stůl na kolečkách a odvezli ho do místa pro odběry. Jerry také rozdělil vojáky i civilisty na malé pracovní skupinky: pro odběr krevních vzorků, pro eutanázii a pro pitvy. První tým odebere krev, druhý pak zvíře usmrtí a nakonec se při pitvě odeberou vzorky tkání jater a sleziny. Pitevní tým byl také zodpovědný za bezpečné uložení uhynulých zvířat do ochranných pytlů.

Vytvořili účinný a výkonný řetěz. Skoro každých pět minut přenášel Jerry bezvládnou opici z vlastního opičince do místnosti pro odběr. Nosil je tak, že přidržoval končetiny za jejími zády. Pokládal zvířata na stůl, kde kapitán Haines, bývalý výsadkář od Baretů, vbodl jehlu do opičího stehna a odebral značné množství krve do vysokého počtu všelijakých zkumavek. Pak podal zvíře majoru Natu Powellovi, který aplikoval smrtelnou dávku T-61, chemické látky pro bezbolestnou eutanázii. Po klinické smrti zvířete převzal zodpovědnost kapitán Steve Denný, který opice pitval. Otvíral dutiny nůžkami a vyštipoval kousky slezinné a jaterní tkáně. Ta byla zešedlá, rozložená a vůbec nevypadala zdravě.

Vojín Charlottě Godwinová stála za Denným a podávala mu nástroje. Podle ní se kapitán choval uvnitř skafandru dost nervózně a okázale. Vyndal tvrdou opičí slezinu pokrytou bílými skvrnami. Tkáň tvrdá jako kámen představovala biologickou časovanou bombu, kde už patogen začal odpočítávání. Po chvilce jí kapitán podal nůžky. Přišla její šance otevřít další zvíře. Vyděsil ji, ale na druhé straně dostala příležitost provést svou první pitvu v žhavé zóně R4. Dostala se tak k pravděpodobně nejnebezpečnější práci ve skafandru vůbec. Byla to přímo cesta do pekel, která ji na druhé straně řádně vzrušovala. Její ruce pracovaly uvnitř silných vrstev odumřelých membrán mnohem nervózněji, než kdyby je používala v jakémkoli přímém souboji na život a na smrt. Pak si také uvědomila, že se snaží svoji práci uspěchat. Zaznamenala i otevřené oči opice. Charlottě připadalo, že si ji to zvíře dokonce prohlíží, když se v něm probírá. Chtěla se odvrátit a zatlačit oči vrhající ten nepříjemný pohled. Je moje tvář opravdu tím posledním, co ty nebohé oči zaznamenaly?

Uvnitř

ÚTERÝ ČASNĚ ZVEČERA

Den se pomalu nachýlil a lidé uvnitř začali postupně měnit baterie. Podle oken v chodbách se brzo přesvědčili, že venku se už notně zešeřilo. Jerry se rozhodl, že je načase, aby si jeho lidé odpočinuli. Právě teď. Někteří si posedali přímo na zem, jiní natahovali další dávky anestetík do injekčních stříkaček. Všichni už ale ztratili jasný výraz v očích a vypadali vyčerpaně. Jerry procházel mezi nimi a postupně s jednotlivými členy výsadku mluvil a snažil se odhadnout, jak moc jsou unavení: „Jak to jde? Jste unaven? Chcete jít ven?“

Nikdo se ale vzdát nechtěl.

Výsadek uvnitř udržoval rádiový kontakt s Genem Johnsonem před budovou. Byli vybaveni malými krátkovlnnými vysílačkami naladěnými na vojenské frekvenci. Nemohli přece používat obyčejné komerční přístroje, protože se muselo předejít možným a hlavně nezvaným posluchačům. Muselo se také zamezit nahrávkám jejich rozhovorů, které by mohly pořizovat různé sdělovací prostředky. Jejich pokynům nesměl vlastně naslouchat skoro nikdo.

Na skafandru specialistky týmu Rhondy Williamsové došlo k technické závadě. Ventilátor se zasekl, její ochranný oblek začal splaskávat a lepit se jí n^ zpocenou kombinézu. Rhonda se otřásla již při první představě, že se všude kolem ní začíná hromadit kontaminovaný vzduch.

„Padá mi vzduch,“ vykřikla, ale pokračovala v práci. Nesměla opustit své stanoviště. Došlo k poruše na bateriovém systému. Na opasku nenašla náhradní články. Ostatní už zdroje vyměnili.

Když Rhonda oznámila výpadek ventilačního systému, všude zavládl rozruch. Jerry ji chtěl okamžitě evakuovat. Rozběhl se halou k přechodové komoře, kde hlídkoval voják s krátkovlnnou vysílačkou. Jerry mu ji málem vyrval z rukou a zavolal Gena Johnsona: „Jedné kolegyni docházejí baterie,“ hulákal přes helmu.

„Potřebujete náhradní. Pošleme ji po někom. Můžete počkat?“ odvětil Gene.

„Ne! Jde ven. Padá jí ventilace,“ pokračoval Jerry.

Pak ho ale přerušil voják u dveří a oznámil mu, že má náhradní baterii. Jerry tedy pomocí vysílačky oznámil: „Počkej… Máme tady jednu náhradní.“

Někteří se začali smát, když voják připínal novou baterii k jejímu opasku.

Můj Bože, pomyslela si. On teď odepne vybitý článek a ventilace spadne úplně.

„Počkej! Ventilace by mi spadla úplně!“ vyhrkla.

„Bez obav. Jenom na vteřinu, než tě přepojíme,“ odpověděl jí voják klidně. Rhonda se ale přesto roztřásla. Neklamný důkaz, že musí ven. Pořád až příliš myslela na možnost, že by se v okamžiku ztráty tlaku ve skafandru mohla nakazit. Jerry se rozhodl, že ji pošle ven společně s Charlottě Godwinovou, která mu připadala značně vyčerpaná. Přes vysílačku oznámil Genovi: „Mám tu dvě, co posílAm ven.“

Na Genově straně málem zavládla panika. Právě dorazil televizní štáb. Gene byl zmaten, nemohl přece potřebovat, aby se kamery začaly točit zrovna v okamžiku, když armáda bude vypouštět dvě ženy ve skafandrech z vnitřku budovy.

„Nemůžeme je teď pustit ven. Je tady moc živo. Máme tu televizní kamery,“ varoval Jerryho.

„Posílám je ven,“ potvrdil své rozhodnutí Jerry.

„Tak jo. Tak je pošli,“ souhlasil nakonec Gene. „Aspoň budou mít kamery pěkné představení.“

Jerry zaťukal na dveře, do chodby, kde hlídkoval voják v hodnosti seržanta pověřený dekontaminací. I on měl na sobě skafandr. V ruce držel ruční postřikovač s dezinfekčním roztokem a baterku. Rhonda s Charlottou vešly do chodby. Seržant je vyzval, aby roztáhly ruce. Světlo seržantovy baterky klouzalo po jejich skafandrech. Pátral po prasklinách či otvorech.

Rhonda si všimla jeho překvapeného výrazu.

„Máte ve skafandru trhlinu,“ oznámil jí.

„Já věděla, že se to stane. Já to věděla!“

„Jak jste k ní přišla?“ zeptal se.

„Nevím!“

Seržant zalepil díru lepící páskou. Pak obě ženy opláchl roztokem od hlavy až k patě, než zaklepal na dveře do přípravny. Někdo je otevřel a ony vyšly ven. Pomocný tým jim ihned sňal plastové bubliny a začal rozlepovat skafandr. Jejich kombinézy byly promočené potem a nebylo divu, že se hned rozklepaly zimou.

„Venku jsou novináři z televizních novin,“ sdělil jim Gene.

„Měla jsem ve skafandru prasklinu,“ oznámila mu pro změnu Rhonda. „Chytla jsem ten virus?“

„Ne. Ve skafandru pořád zůstal dostatečný tlak, aby vás ochránil před nákazou.“ Pak se ale hned rozběhl ke dveřím. „Okamžitě do dodávky a lehnout si na podlahu!“ přikázal. „Ať se vás bude kdokoliv na cokoli ptát, držte jazyk za zuby!“

V dodávce ale obě ženy nemohly nalézt svoje civilní šaty. Zahrabaly se aspoň pod lékařské pláště a přikrývky, aby se trochu zahřály. Mimo zvědavé pohledy okolí.

Televizní tým zaparkoval dodávku kousek od hlavních dveří do opičince. Reportér začal brousit okolo společně s kameramanem. Klepal na přední dveře a zvonil na bzučák. Žádná odpověď. Chtěl nahlédnout dovnitř okny v předním traktu budovy. Nešlo to, závěsy byly pečlivě zataženy. Prima, nic se tu neděje. Celé to místo vypadalo úplně opuštěné. Ani on, a ani kameraman si nevšimli bílých vozidel zaparkovaných vzadu za objektem. Možná že je zaznamenali, ale nebyli pro ně ničím zajímavé. Nikde se tam přece nic nedělo.

Muži od televize se vrátili do dodávky a zůstali chvíli sedět uvnitř s vírou, že se něco semele nebo že se někdo objeví. Čekali na příležitost natočit několik záběrů a přispět svými střípky do večerních zpráv. Začala to ale být nesnesitelná nuda. Ve vlezlé mrazivé tmě se jim ani nechtělo obejít dům a namířit videokameru do nějakého zadního okna. Kdyby to udělali, měli by dostatek materiálu na celé večerní zprávy a ještě by zbylo na 60 minut na CBS. Nasnímali by obrázky vojáků ve skafandrech, potřísněných krví s Ebolou, podílejících se na vojenské vysoce rizkové biologické operaci. Operaci, o níž zatím neměl svět ani ponětí a která také byla nejspíš první tohoto rozsahu a druhu. Získali by i filmový pás se záběry dvojic parťáků vycházejících z nebezpečné oblasti a přicházejících do přípravny, kde jim pomocný tým rozepínal skafandry. Ale novináři budovu neobešli, a tak, pokud vím, neexistují dodnes žádné přímé videozáznamy z restonské operace.

Obě ženy mezitím ležely dlouhé minuty na podlaze vozu a čekaly, až televizní dodávka zmizí. Stalo se. Gene Johnson pokukující za rohem budovy hned oznamoval, že vzduch je konečně čistý. Ženy se oblékly a odběhly si odpočinout do zalesněného prostoru za budovou. A právě tam nalezly stříkačky…

Dvě podkožní lékařské injekce s nasazenými jehlami s odkrytými hroty. Skoro jistě musely být již dříve použity. Nedalo se ale odhadnout, jak dlouho tam mohly ležet. Lidé z bezpečnostní skupiny si natáhli rukavice, nástroje sebrali a ihned začali prohledávat celou oblast. V trávě pak našli celou řadu dalších použitých jehel.

Jako poslední vyšel v půl šesté ven Jerry Jaax.

V průběhu akce ztratil asi dvě a půl kila. Vypotil je. Měl popelavou tvář, a jeho vlasy poseté stříbrem jako by zbělaly.

Nikdo nepomyslel na jídlo, a tak teď neměli pro vojáky nic k zakousnutí. Ale oni byli hladoví a žízniví. Muži se chvilku dohadovali, kam vyrazit za nákupy. Nakonec zvítězil Taco Bell. „Nikomu ani slovo, odkud jste. Na otázky zásadně neodpovídat,“ nařizoval Gene Johnson.

Motory karavanu naskočily a vozidlo zamířilo do Taco Bell. V obchodě si objednávali měkké místní speciality tacos a spoustu velkých kokakol, jež měly nahradit ztrátu tekutin při práci ve skafandrech. Poručili si také kupy sladkých housek se skořicí. – Všechno s sebou… Jo dejte to do krabic, ale rychle. Rychle, prosím! – Prodavači na ně jen nechápavě koukali. Ti lidé, co normálně nosí maskáče, teď sice byli v džínsách a tričkách, ale vojáky zapřít nemohli. Jejich tvrdý výraz, vytrénované svaly, krátký zástřih, kovové kulaté obroučky brýlí, které se nosí jen v armádě, nemohly nechat nikoho na pochybách. Ženy zase vypadaly, že dokážou udělat padesát sklapovaček a nebojí se nějaké rány.

Zatímco seržant Klages čekal ve frontě na jídlo, obrátil se na něj jeden místní: „Co tady děláte? Viděl jsem všechna ta vozidla!“ Seržant Klages se k němu otočil zády a beze slova odešel.

Po půlnoci, v ložnici domu na svazích Catoctinu se Nancy Jaaxová dělila s Jerrym o nejžhavější novinky. Jaime spala mezi nimi. Jerry si pochvaloval, že všechno proběhlo velmi dobře. Nikdo z výsadku se sám neporanil o kontaminované nástroje. Také se přiznal, že si nikdy nepomyslel, jak se člověk uvnitř skafandru cítí osaměle.

Nancy se k němu přitulila a položila si hlavu na jeho krk. Takhle spolu odpočívali už od studií. Zdálo se jí, že její muž pohubl a jakoby se zmenšil. Už léta ho neviděla tak fyzicky vyčerpaného. Zvedla Jaime a odnesla ji do postýlky. Vrátila se do ložnice a znovu se ke svému muži přivinula. Usnuli si v náručí.

Den na draka

STŘEDA 6. PROSINCE

Mezitím všechny ty dny i noci armádní vědec Thomas Ksiazek pracoval ve své laboratoři R4 na vývinu rychlého testu identifikace viru Ebola v krvi a tkáních. Při svých experimentech samozřejmě nosil skafandr. A záhy dospěl k velkému úspěchu. Svůj testovací postup označil jako rychlý test Ebola. Byla to vysoce citlivá a velmi jednoduchá metoda. Prověřoval i vzorky moče a krve Miltona Frantiga, onoho ošetřovatele, který zvracel na trávník před opičincem, a který teď odpočíval na izolaci v nemocnici Fairfax. Frantig prošel. Byl čistý. Jeho moč a krev na test Ebola nereagovaly pozitivně. Vypadalo to, že chytil obyčejnou chřipku. Naprostá záhada. Proč se u toho chlápka Ebola neprojevila?

Venku se trochu oteplilo a vyšlo i sluníčko. Závany větru ale nepolevovaly, dokud se neztratily kdesi na jihu. Druhý den hromadného vyvražďování, ve středu, se vojenský karavan znovu zařadil do proudu pracujících mířících do Restonu. Pak opět zaparkoval vzadu u opičince. Tentokrát šlo všechno mnohem hladčeji. V osm hodin ráno už začaly do opičince vstupovat první dvojice. Gene Johnson sehnal i reflektor, který postavili do přechodové chodby.

Jerry Jaax šel opět první a nejdříve opice nakrmil. Dokončil svou obhlídku společně se seržantem Amenem. Znovu nacházeli opice mrtvé či zvířata v terminálním šoku. V hale také náhodou objevili několik židlí, odnesli je do chodby, kde je rozestavili do půlkruhu, aby si na nich během přestávek mohli odpočinout nebo plnit injekce. Jak den pokračoval, bylo opět možné spatřit vyčerpané vojáky a civilisty v oranžových skafandrech, muže i ženy. Na jejich plastikových helmách se kondenzoval pot. Vojáci seděli na chodbě a natahovali do stříkaček T-61. Jiní zase třídili krabice plné zkumavek s krví. Další na sebe s parťáky křičeli přes plastikové bubliny, zatímco někteří jejich kolegové jen zírali do holých stěn.

Před polednem Jerry Jaax pracoval v místnosti C. Rozhodl se pro přestávku a kontrolu svého výsadku v ostatních částech budovy. Než odešel z místnosti, předal velení seržantům Amenovi a Klagesovi. Pak vešel do chodby. Najednou se v místnosti za ním událo něco zvláštního. Opice začaly divoce vřeštět. Jerry se rozběhl zpět do místnosti. Vedle dveří, už v chodbě, stáli oba seržanti, značně znepokojení a poplašení.

„Co se stalo?“

„Jedna opice utekla, pane.“

„K sakru. Do prdele!“ vybuchl Jerry.

Zvíře proletělo jako blesk vedle seržanta Amena, když otevíral dvířka klece. Oba dva muži okamžitě opustili místnost a zabouchli za sebou dveře.

Volná opice bylo přesně to, čeho se Jerry obával nejvíc. Makakové dokážou přeskakovat velké vzdálenosti. I Jerryho už jednou pokousala opice, a tak věděl dobře, co to znamená. Zuby se zaboří hluboko do masa.

Nahlíželi do místnosti přes dveřní okénko. Celý opičinec se dal do pohybu, opice kroužily v klecích a mlátily do mříží. Skákaly vysoko do vzduchu a vzrušeně vřeštěly.

V místnosti bylo ustájeno ještě okolo stovky kusů. Kam se ale ta uteklá opice schovala? Nikde ji neviděli.

Našli chytací síť zavěšenou na konci hole. Otevřeli dveře a vklouzli do opičince.

Průběh dalších událostí připomíná noční můru, která se opakovaně vrací v lidských vzpomínkách. Ty se právě u jednotlivých účastníků mezi sebou liší. Specialistka Rhonda Williamsová si jasně pamatuje, že se zvíře dostalo ven do chodby. Vypráví, že seděla na židli, když se to stalo. Pak uslyšela výkřiky a řev a najednou jí opice přeběhla pod nohama. Zaplavila ji hrůza, vzápětí se ale rozesmála nervózním, téměř hysterickým smíchem. Opice, která utekla, byl malý, dobře orientovaný samec, který rozhodně nehodlal nikomu dovolit, aby se k němu přiblížil se sítí.

Jerry Jaax trvá na tom, že se opice nikdy nedostala ven z vlastního opičince. Je tedy pravděpodobné, že opice vyběhla ven, protáhla se pod nohama specialistky Williamsové a vběhla zpět do místnosti C.

Nejen vojáci, ale i opice byla značně vystrašená. Samec se zastavil před klecemi a pak začal poskakovat po mřížích. Obyvatelé klecí začali běsnit. Snažili se vetřelce odehnat a kousali ho do prstů. Volný samec počal krvácet a velice záhy za sebou zanechával stružku krve. Jerry přes vysílačku oznámil, že utekla opice a krvácí. Gene Johnson okamžitě navrhl další postup. Co takhle toho zběha zastřelit? Pošle jim pistoli, vojenskou pětačtyřicítku. Jerrymu se ale tento nápad vůbec nezamlouval. Při pozorném sledování pohybu opice si uvědomil, že se samec nejčastěji skrývá vzadu za klecemi. Pokud by se ho pokusili zastřelit, kulka by se mohla odrazit od klece či od zdi a volně poletovat prostorem. Střílet uvnitř budovy byl za všech okolností příliš nebezpečný postup, protože i sebemenší zranění by mohlo mít smrtelné důsledky. Jerry tedy potvrdil své dřívější rozhodnutí, že nejbezpečnější bude vejít do opičince a chytit zvíře do sítě. Požádal o spolupráci seržanta Amena.

Když vešli dovnitř, zvíře nikde neviděli. Jerry postupoval vpřed velmi pomalu se zvednutou sítí, připraven ji okamžitě na opici hodit. Ale kde je? Navíc ani příliš dobře neviděl. Na průzoru helmy jeho skafandru se usadil pot a uvnitř svítilo pouze mdlé světlo. Klidně si mohl připadat, jako když plave ve velké hloubce pod hladinou moře. Krok za krokem postupoval vpřed, opatrně našlapoval a držel se stranou od klecí burácejících běsnícími zvířaty, která mlátila do mříží, vřeštěla a hystericky pískala. Ohlušující rámus a řev připomínal peklo. Jerry se obával, že by ho některé zvíře mohlo kousnout, kdyby se ke kleci příliš přiblížil. Zůstával tedy ve středu místnosti a blížil se k protější stěně. Seržant Amen ho následoval a v ruce držel injektor naplněný smrticí látkou.

„Seržante, opatrně!“ upozorňoval ho Jerry. „Pozor na kousnutí. Držte se v dostatčné vzdálenosti od klecí!“

Nakláněl se k jednotlivým klecím a snažil se dohlédnout skrze ně do šedého prostoru. Najednou koutkem oka zahlédl záblesk pohybu. Okamžitě mávl sítí, když se opice plavným skokem vznesla přímo nad něj. Byl to téměř čtyřmetrový skok z jednoho konce místnosti na druhý.

„Chyť ho! Je tamhle!“ vykřikl. Zamával sítí. Klouzala po klecích, ale opičák už zase zmizel.

Jerry znovu procházel místnost a prohlížel klec po kleci. Opice létala z místa na místo a její dlouhý ocas svištěl vzduchem. To zvíře bylo zrozeno k letu vzduchem. Jerry mával sítí, ale nedokázal opičáka zasáhnout. „Hajzle!“ ulevoval si. Ten samec byl na něj až příliš rychlý. Jerry strávil snad deset minut či čtvrt hodiny marnými pokusy ho lapit. Sotva opici našel, skočila opět na druhou stranu. Byl to malý kus ideálně vybavený pro život v korunách stromů. Jerry si pomyslel, že v takovém prostředí, jako je tento prostor s klecemi, nás lidi opice předčí. Nemáme žádné nástroje a postupy, jak si v podobných situacích poradit. Ztratili jsme tady kontrolu nad situací… nezbude asi nic jiného než se stáhnout.

Před budovou se právě objevil plukovník C. J. Peters, aby si zkontroloval průběh operace. Měl na sobě džíny Levi’s, svetr, sandály a ponožky. Navzdory zimnímu dni. Svým celkovým vzhledem, sandály i neupraveným knírem spíše připomínal bezvýznamného zdejšího zaměstnance, nejspíš nějakého hlídače. Ihned si však všiml neznámého muže motajícího se před hlavním vchodem. Kdo je to? Pak se ten chlap vydal na obhlídku objektu. Měl něco za lubem a až nepříjemně se přiblížil k ohnisku akce. C. J. mu vletěl do cesty a zastavil ho. Zeptal se, co tam dělá.

Byl to reportér z The Washington Post.

„Co se tady děje?“ zeptal se na oplátku zase on.

„No… hm… skoro nic,“ zahudroval C. J. Pocítil uspokojení, že se nenavlékl do své uniformy. Jeho zlozvyky se teď poprvé vyplatily. Rozhodně nepodporoval novinářovu snahu obejít budovu a podívat se okny dovnitř. Za několik okamžiků reportér odešel a zcela ztratil o průběh událostí zájem. The Washington Post se domníval, že se v opičinci děje něco podezřelého, ale ani reportéři, a ani vydavatelé se nemohli při přípravě reportáže dobrat jádra příběhu.

„Ta opice tu síť zná,“ zakřičel Jerry na seržanta. Ten opičák rozhodně nepřipustí, aby ho chytil nějaký blázen navlečený v plastovém pytli. Rozhodli se, že ho nechají přes noc v uzavřeném prostoru. Zvířata, která zatím nebyla utracena, zaplavila silná nejistota a zmatek. Výsadek totiž v průběhu dne pozabíjel většinu opic, protože pracoval až dlouho do tmy. Někteří prostí vojáci ale začali reptat, že nedostávají žádnou zodpovědnou práci, a tak Jerry dovolil, aby i rizikovou práci prováděli namísto důstojníků oni. Pověřil Rhondu Williamsovou, aby společně s majorem Natem Powellem pracovala u stolu určeného pro eutanázii. Major pokládal omámenou opici na desku, držel její paže za zády jako preventivní opatření proti náhlému probuzení zvířete. Rhonda sňala kryt hrotu a zavedla jehlu mezi žebry do opičího srdce. Zmáčkla píst a dávka drogy vtékala do makakova srdce, kde způsobila okamžitou smrt. Velké množství krve vytékající z rány představovalo dobré znamení, že vpich přímo zasáhl srdce. Pokud krev ulpěla na Rhondiných rukavicích, omyla je v misce naplněné dezinfekčním roztokem. Pokud se krev objevila na skafandru, smyla ji houbou namočenou v dezinfekci.

Mnohem horší situace nastala, když srdce minula. Zmáčkla píst a jed zaplavil hrudní dutinu kolem srdce. Opice sebou začala trhat. Zkroutila se, třásla se a začala pohybovat očními bulvami. Jako by bojovala o holý život. Byl to sice pouze smrtelný reflex, ale i Rhonda začala těžce dýchat a její vlastní srdce se málem zastavilo.

Pak ji plukovník Jaax pověřil prací u stolu pro odběr vzorků. Odebírala krev z omámených opic. Vbodla jehlu do zvířecího stehna a natáhla krev. Otevřené oči bezvládných opic naháněly Rhondě hrůzu. Měla dojem, že na ni neustále zírají.

Odebírala právě krev jednomu zvířeti, když si všimla, že se opičí bulvy pohnuly a zdálo se, že se zvíře chce posadit. Opice se probudila. Podívala se po Rhondě opilým pohledem a protáhla se. Pak ji chytla za paži. Za ruku, v které držela injekční stříkačku! Měla velkou sílu. Jehla vyletěla ze stehna a krev začala vytékat ven. Pak opice zatáhla a snažila se vsunout Rhondinu ruku do své tlamy. Chtěla ji kousnout! Rhonda vykřikla: „Chyťe ji! Rychle! Je vzhůru!“ Kapitán Haines popadl zvíře za končetinu a přitlačil je ke stolu.

„Jedna se probudila! Potřebuju Ketamin!“ dožadoval se nahlas pomoci.

Jehla při prudkých pohybech opice roztrhla její stehenní žílu. Na povrchu kůže se okamžitě objevilo krvavé tratoliště, dosahující již velikosti baseballového míčku. Neustále se zvětšovalo, krev se také začala vlévat do podkožních prostor. Rhonda se málem rozplakala. Vlastníma rukama zatlačila na krevní koláč ve snaze zastavit vnitřní krvácení. Přes rukavice cítila, jak céva tepe a tkáň se nadouvá. Krví infikovanou virem Ebola.

Přiběhl jeden voják a okamžitě zvířeti aplikoval dvojnásobnou dávku ketaminu. Opice skoro okamžitě zkolabovala.

Během celé krize strávil Peter Jahrling většinu času ve skafandru v laboratoři, kde prováděl testy opičích vzorků a preparátů. Pokoušel se zjistit, jak a kde se virus šíří. Základním úkolem ale bylo izolovat čistý virus. Tom Geisbert se také oddával nočním radovánkám a neustále se koukal na stínítko obrazovky elektronového mikroskopu.

Občas se také sešli v kanceláři a pečlivě za sebou zavírali dveře.

„Jak se cítíte?“

„Utahanej, ale jinak to jde.“

„Nebolí vás hlava?“

„Ani trochu. A jak se daří vám?“

„Prima.“

Oba dva se přece stali objeviteli nového virového kmenu a už to vypadalo tak, že dostanou příležitost jej pojmenovat, za předpokladu, že ho skutečně izolují. A pokud je někdo nepředběhne!

Jahrling odjel domů na večeři s rodinou, ale jakmile dočetl dětem pohádky a uložil je spát, vrátil se do Institutu, kde pracoval dlouho do noci. Celý Ústav vřel aktivitou, ve žhavých zónách se motala spousta lidí pracujících celých čtyřiadvacet hodin. Peter se velice rychle v šatně svlékl do naha, navlékl si chirurgickou kombinézu a poté i svůj skafandr. Když se podíval přes okno v ocelových dveřích označených červenou květinou, připadal si najednou ospalý, zpocený a přejedený. Váhal, zda má dovnitř vůbec vstoupit. Přesto otevřel a vešel do žhavé zóny.

Testoval svoji vlastní i Geisbertovu krev, i když měl pochybnosti, zda se v ní může virus vůbec objevit. Nepřipadalo mu to příliš pravděpodobné. Neprilepil jsem si přece tu kyvetu k nosu, jen jsem si s ní mávnul před nozdrami. Podobné kousky přece dělali v nemocnici s bakteriálními kulturami. Čichat k bakteriím bývalo běžným laboratorním testovacím postupem. Jedině tak člověk pozná, jak která bakterie zapáchá. Naučí se, že voní třeba jako Welchův džus. Otázkou ale zůstávalo, zda on, Peter Jahrling, byl vystaven většímu riziku než ten ošetřovatel, který se dávil na trávníku. Ten chlápek se přece nikdy neřízl, a ani nebodl kontaminovanou jehlou. Pokud se tedy u něj projeví Ebola, měl by ji chytit i on, když vdechoval výpary z infikované kyvety.

Jahrling připravil několik podložních sklíček s vlastním krevním sérem, vešel do přístěnku, zavřel dveře a rozsvítil světlo. Nechal oči přivyknout šeru a pustil se do pro něj už obvyklého zápasu s neprůhledným průzorem helmy a mikroskopem. Před očima mu plaval panoramatický obraz vlastní krve. Všude před ním se rozléval zvláštní zrnitý, záhadný a lehce zeleně opalizující oceán. Mdlá zeleň byla úplně normální a nemělo žádnou cenu se nad ní vzrušovat. Pokud by se ale opalizace rozjasnila a přešla v silný osvit, znamenalo by to neklamné znamení, že je krev Ebolou infikována. Co pak, kdyby krev začala opravdu opalizovat? Jak vůbec dokáže posoudit, co už je opalizace a co ne? Jak moc zelená je ještě málo zelená? Mohu se vůbec spolehnout na laboratorní metody a na svoje znalosti? Pokud budu přesvědčen, že moje vlastní krev opravdu opalizuje, jak mám přednést tyto výsledky? Budu to muset oznámit C. J., jenže já nechci do Basy. Mohl bych si vybudovat svoje vlastní biologicky uzavřené oddělení u sebe v laboratoři. Jsem přece v oddělení R4, určeném pro ochranu před šířením choroboplodných zárodků. V izolaci už vlastně jsem. Koho bych tady uvnitř mohl infikovat? Nikoho. Mohu tady žít a pracovat, i kdybych byl na Ebolu pozitivní.

Nikde ale nic neopalizovalo. V jeho vlastní krvi nedošlo k žádné reakci. Jeho vlastní krev se chovala úplně normálně. Stejně reagovala i Geisbertova krev. Zda se opalizace náhodou neobjeví zítra nebo pozítří nedokázal vyloučit, ale každopádně se on i Geisbert už skoro prokousali inkubační dobou.

V jedenáct večer se Jahrling rozhodl, že pojede domů. Vstoupil do přechodové komory a zatáhl za řetěz spouštějící dekontaminační cyklus. Stál v šedém světle přechodové zóny jen se svými myšlenkami. V chemické mlze stěží rozeznával i jen obrysy okolí. Musel počkat celých sedm minut, než celá procedura skončí. Bolely ho nohy a připadalo mu, že tu bolest nemůže vydržet. Byl tak unavený, že málem už nedokázal ani stát. Musel se přidržovat potrubí, které vedlo dezinfekční roztok ke sprše. Teplá tekutina omývala jeho ochranný oblek. Cítil se spokojeně i bezpečně mezi zurčením tekutiny zabíjející viry a hučením vzduchu. Cítil i zvláštní chvění, když mu chemikálie stékala po zádech jeho skafandru. Propadl se do bezesného spánku.

Probudil ho silný proud vody z trysek sprchy. Škubl sebou. Opíral se o stěnu komory a rukama se držel potrubí. Nebýt silného proudu vody na konci dekontaminace asi by se neprobudil vůbec. Nejspíš by se sesunul na zem, odvalil do kouta komory a zůstal uvnitř celou noc. Jeho nahé tělo uvnitř plastové kukly by strávilo noc přímo na zemi přechodové komory v chladném, sterilizovaném vzduchu. Přímo v srdci Ústavu.

Specialistka Rhonda Williamsová stála v hlavní chodbě s pocitem strachu, že skončí v Base. Všude vládlo ticho vyjma hučícího vzduchu uvnitř její helmy. Chodba se na obou koncích ztrácela v nekonečnu, její stěny teď zdobily kartónové krabice, nepořádek a zbytky opičích sušenek. Kde jsou všichni důstojníci? Kde je plukovník Jaax? Kde jste kdo? Pak si všimla dveří do jednoho opičince. Třeba jsou uvnitř.

Něco se blížilo chodbou. Přibíhal ten zběhlý opičák. Jak se k ní hnal, upřeně na ni hleděl. Něco se mu blyštělo v ruce… injekční stříkačka! Mával nástrojem tak, že z jeho gesta bylo patrné, že myslí na vášnivou pomstu. Chtěl jí dát injekci. Uvnitř stříkačky přebýval neznámý smrtonosný žhavý patogen. Rhonda se dala na spěšný útěk, ale díky skafandru to příliš nešlo. Běžela, ale ani chodba nebrala konce. Kde jsou ty dveře ven? Proboha, tady žádné dveře nejsou! Opičák se nad ni sklonil a jeho hrozivé oči se do ní přímo zabodávaly… zableskla se jehla a začala pomalu pronikat do jejího skafandru…

Rhonda se probudila ve svém kasárenském pokoji.

Dekontaminace

ČTVRTEK 7. LISTOPADU

Nancy Jaaxovou vzbudilo ve čtyři hodiny ráno zvonění telefonu. Volal její bratr z automatu nemocnice ve Wichitě. Sděloval, že jejich otec umírá.

„Je na tom velmi špatně, a už to nedokáže zvládnout,“ řekl. Trpěl vážnými srdečními problémy a doktor se chtěl především informovat, zda rodina požaduje uplatnit mimořádná opatření na jeho záchranu. Nancy velice stručně požádala bratra, aby to nedělal. Jejich otec byl stejně na devadesát procent odsouzen. Připomínal už jen kost a kůži, pociťoval strašlivé bolesti a celkově se cítil velmi zle.

Vzbudila Jerryho a oznámila mu, že její táta dnes nejspíše zemře. Věděla, že musí jet domů, ale může si dovolit dnes odletět? Dostala by se do Wichity někdy odpoledne a on může být stále na živu. Mohla by se s ním aspoň rozloučit. Možná právě proto se rozhodla, že domů nepoletí. Převládl v ní pocit, že nemůže opustit svou práci právě uprostřed restonské krize, protože by si připadala jako kapitán opouštějící potápějící se loď.

Pak zazvonil telefon znovu. Volal sám Nancyin otec.

„Jedeš domů, Nancy?“ neznatelně sípal.

„Nemůžu teď odtud odjet. Vážně, tati. Mám tady práci. Jsme teď přímo uprostřed vážné nákazy jedné nemoci.“

„Chápu,“ řekl.

„Uvidíme se na Vánoce, tati.“

„Nevěřím, že to dokážu. Budu se snažit to zvládnout, ale nikdy nevíš.“

„Jsem si jistá, že to zvládneš.“

„Miluji tě, Nancy.“

„Já tebe taky.“

V temnotě před rozbřeskem se ona i Jerry oblékli. Nancy do uniformy, on do civilního obleku. Jerry se znovu vydal do opičince. Nancy zůstala doma, dokud se děti neprobudily. Připravila jim ranní vločky, pak je vyprovodila k školnímu autobusu a odjela do Ústavu. Zašla za plukovníkem C. J. Petersem a řekla mu, že dnes nejspíš zemře její otec.

„Jeď domů, Nancy,“ navrhoval.

„To nemůžu udělat,“ odvětila.

Po obědě začali přivážet mrtvé opice. Náklaďák z Restonu je přivážel dvakrát denně a první dodávka už byla v přechodové komoře, když se Nancy oblékala. Většinou šlo o deset až dvanáct kusů v pouzdře na klobouky.

Zbytek opic pocházejících z opičince, většina z ustájených kusů, přinejmenším dvě až tři tuny masa, byly uloženy do trojitých, dekontaminovaných, biologických pytlů. Ty byly navíc umístěny do ocelových nádob na odpadky. Zaměstnanci Hazletonu je odvezli ke spalovací firemní peci, kde byly uhynulé kusy spáleny za dostatečně vysoké teploty, jež zaručovala, že virus Ebola bude zničen.

Některé kusy však musely být vyšetřeny, aby se zjistilo, jak se virus po budově rozšířil. Nancy odnesla pouzdra na klobouky do oddělení AA-5 a pracovala společně s parťákem a asistentem skoro do půlnoci. Až na občasnou žádost o podání nástroje či připomenutí typických příznaků choroby spolu téměř nemluvili.

Nancy ale celý ten den nemyslela na nic jiného než na otce a své dětství. Před léty, ještě jako malá holka, mu jednou pomáhala, když řídil traktor. Tenkrát to trvalo celé odpoledne až do noci. Nejel o moc rychleji, než chodí obyčejná mula, když oral brázdy na kousku políčka dlouhého asi kilometr. Vzpomínala si, jak měla na sobě roztrhané šortky a sandály. Uvnitř kabiny traktoru bylo horko a hlučno. Uprostřed kansaské opuštěné krajiny nemyslela vůbec na nic a jen se utápěla v řevu motoru, když se slunce naklonilo nad obzor, půda potemněla a měsíc začal šplhat na oblohu. V deset večer její otec skončil, odstavil pluh a šli spát. Za úsvitu ji probudil, ona znovu vlezla do kabiny a pokračovala s ním v orbě.

„Houbu,“ požádala parťáka.

Vytřel krev z operačního pole. Nancy si mezitím oplachovala ruce v umyvadle se zeleným EnviroChemem.

Zatímco Nancy pracovala v žhavé zóně, její otec opravdu zemřel. Odletěla domů do Kansasu. Vzala si na letišti taxíka a v sobotu ráno dorazila na rodinný pohřeb na hřbitově ve Wichitě, právě když začínal obřad.

Byl sychravý, studený den, když se úzký pruh lidí s deštníky shromáždil kolem kněze u kamenné zdi a jámy v zemi. Podplukovník Nancy Jaaxová udělala několik kroků, aby dobře viděla. Její oči spočinuly na něčem, co nikdy neočekávala. Rakev byla pokryta americkou zástavou. Koneckonců, její otec patřil k válečným veteránům. Ten pohled už nedokázala zvládnout a rozplakala se.

Ve čtyři hodiny odpoledne ve čtvrtek 7. prosince byla utracena poslední opice a uložena do plastového pytle. Výsadek začal s vlastní dekontaminací při výstupu z budovy. Spoustu hodin jim ale zabralo chytit malou opici, která utekla. Prožívali při tom opravdová muka a byl to skoro očistec. Jerry Jaax vstoupil do prostoru, kde se schovávala, a dvě nebo tři hodiny kroužil okolo ní s připravenou sítí. Nakonec opičák vletěl do praskliny za klecí a uvízl mu v ní ocas. Seržant Amen do něj okamžitě aplikoval silnou dávku anestetika. Během čtvrt hodiny opice znehybněla a oni ji vytáhli ven. Pak už následoval standardní postup souběžně s přesunem veškerého materiálu ven z budovy.

Rádiem informovali Gena Johnsona, že i ta poslední opice je mrtva. Johnson požádal Klagese, aby provedl celkovou inspekci objektu a ujistil se, že už nikde nezůstaly žádné živé opice. Klages ve skladu objevil pultový mrazák. Vypadal zcela opuštěně, ale přesto se Klages raději Johnsona zeptal na další postup: „Je tu nějaký mrazák.“

„Zkontroluj ho,“ rozhodl Johnson.

Seržant Klages zvedl víko a během chvilky zjistil, že zírá do očí zmrazených opic. Seděly na dně mrazáku v plastových pytlích a z těl jim trčely krvavé rampouchy. Byly to opice z místnosti F, původního ohniska nákazy. Mezi nimi tu ještě zůstaly i kusy, které utratil sám Dan Dalgard. Klages zaklapl víko a znova vysílačkou zavolal Johnsona.

„Gene, asi nebudeš věřit, co jsem v tom mrazáku našel. MAm tu deset nebo patnáct opic.“

„Do háje, Klagesi!“

„Co s nimi mám udělat?“

„Už nechci žádné problémy s těmi opicemi! Už máme vzorků až dost! Dekontaminovat!“

„Jsou tu i nějaké ampule se sedativy.“

„Dekontaminuj je taky. Nemůžeš vědět, jestli do nich někdo nezapíchnul nějaké infikované jehly. Z toho baráku musí všechno ven! Všechno asanovat!“

Seržant Klages a civilista Merhl Gibson vytáhli pytle z mrazáku. Snažili se nacpat opice do pouzder na klobouky, ale nevešly se tam. Byly totiž zkrouceny v bizarních tvarech a polohách. Nešlo s nimi vůbec manipulovat. Oba muži je tedy nechali v chodbě, aby zvířata rozmrzla. Tým určený pro asanaci se o ně postará až zítra.

Tým 91-Tango se pomalu přechodovou chodbou šoural ven, dvojice po dvojici, pár po páru. Byli unavení víc, než si uměli představit, propocení na kost a topící se v neustálém strachu. Odebrali celkem tři sta padesát klinických vzorků. Nechtělo se jim o operaci mluvit ani mezi sebou, natož pak s důstojníky.

Když vojáci odjížděli zpět do Fort Detricku, všimli si, že Gene Johnson sedí na trávě pod stromem u vchodu do budovy. Nechtělo se mu také s nikým klábosit, a ostatní se ho báli dokonce oslovit. Vypadal hrozně. Jeho mysl se toulala miliony kilometrů daleko, v zničené zóně uvnitř budovy. Znovu a znovu se obíral celou akcí, kterou jeho cucáci právě dokončovali. Když má parťák stříkačku v pravé ruce, musíš stát po jeho levici. Musíš zafixovat přední končetiny za zády, aby se opice nemohla převalit a kousnout. Řízl se někdo do prstu? Zatím to vypadalo, že to jeho cucáci opravdu zvládli.

Okamžitě poté, co vojáci opustili budovu, nastoupil dekontaminační tým. Venku už vládla neproniknutelná tma, ale Gene Johnson se natolik obával možné nákazy Ebolou, že nehodlal nechat budovu nedotčenou přes noc.

Asanační tým vedl Merhl Gibson. Oblékl si skafandr a procházel budovu, aby si vytvořil představu, co všechno se musí udělat. Vlastní opičince i chodby byly potřísněny krví, všude se válely obaly od léků. Všude pod nohama křupaly zbytky opičích sušenek. Nechyběly ani všudypřítomné opičí výkaly. Byly rozmazané i po stěnách, a „ozdobené“ otisky malých opičích dlaní. Merhl s sebou nesl kartáč a kbelík s dezinfekčním roztokem a hned se pokusil stěnu vydrhnout.

Pak odvysílal Genovi: „Gene, ta hovna jsou jak cement, nejde to dolů.“

„Udělej, co umíš. Náš rozkaz je jednoduchý To místo se musí celé vyčistit.“

„Tak jo. Já to zkusím odloupat,“ prohlásil Gibson.

Druhý den nakoupili v místním železářství sklenářské nože a ocelové špachtle. Dekontaminační tým začal odlupovat opičí trus od stěn Díky nesnesitelnému horku uvnitř skafandrů se všichni málem v objektu opičince udusili.

Milton Frantig, onen muž, Který zvracel na trávníku a byl už několik dní izolován v nemocnici Fairfax, se začal cítit mnohem lépe. Horečka polevila, krvácení z nosu se nedostavilo a jeho stoupající nepokoj zcela viditelně dokazoval, že na Ebolu neonemocněl. Každopádně ji také neprokázal žádný laboratorní test. Specialisté z CDC nakonec souhlasili s jeho propuštěním do domácího ošetřování.

Devatenáctý den od čichacího experimentu, protože ani jeden z nich nezačal krvácet z nosu, se Peter Jahrling i Tom Geisbert mohli začít skálopevně považovat za ty, kteří pokus přežili. Skutečnost, že Dan Dalgard a ošetřovatelé opic také nevykazovali jakékoli známky nákazy Ebolou, je v jejich pocitech jen utvrdila. Přesto ale byl celkový průběh nákazy velmi záhadný. Co se s tím virem mohlo stát? Opice zabíjel jako mouchy a unikal snad z každého póru opičí tkáně, ale u člověka nákaza ještě neprepukla. Pokud to není virus Ebola Zaire, co to tedy je? A odkud to sem přišlo? Jahrling byl silně přesvědčen, že i tento virus musí pocházet z Afriky. Vždyť i testovací sérum Mayinga na virus pozitivně zareagovalo. Musí být tedy blízký příbuzný kmenu Ebola Zaire. Virus se choval přesně tak jako onen fiktivní literární Kmen Andromeda. Jakmile jsme si pomysleli, že se náš život naplnil, virus ustoupil někam stranou, a my to přežili.

Centrum pro kontrolu nemocí upřelo všechny své síly na epidemiologickou analýzu původu viru. Stopa vedla do rozlehlých skladišť opic na Ferlite Farms blízko Manily. Všechny opice z restonské dodávky pocházely z tohoto podniku. Ferlite Farms se stalo přestupním místem z deštných pralesů Mindanaa do Washingtonu. Vyšetřovatelé si ověřili, že i tam umírá velké množství opic. Jak se ale potvrdilo, tak ani na Filipínách neonemocněl žádný dělník. Pokud šlo o africký virus, jak se dostal na Filipíny? A proč také neumírali překupníci a handlíři se zvířaty? Virus dokázal zcela ničit opičí populace. Dělo se tu něco velmi zvláštního a podivného. Matka příroda nám zblízka ukázala, jak umí zabíjet, aby pak znenadání odklonila svou tvář a usmála se. Úsměvem Mony Lisy, který také nikdo nedokáže rozluštit.

PONDĚLÍ 18. PROSINCE

Dekontaminační tým drhnul vnitřek budovy dezinfekčními roztoky tak dlouho, až smyli skoro všechnu barvu ze zdí a betonové podlahy. Oni ale pořád nepřestávali. Teprve když už byli zcela přesvědčeni, že všechny vnitřní povrchy jsou dezinfekcí prosyceny, přešli na poslední krok celé operace, zaplynování. Zalepili vnější dveře, okna a ventilační průduchy stříbrnou instalatérskou páskou. Na vnější klimatizační otvory nalepili plastové plachty. Celou budovu tak skoro neprodyšně uzavřeli. Na několika místech uvnitř opičince rozmístili zvláštní papírové nástrahy prosycené neškodnými černými bakteriemi typu Bacillus subitilis niger. Spory tohoto mikroorganismu dokážou přežít skoro všechno. Existuje všeobecná představa, že pokud asanace zabije černou bakterii, pak musí zlikvidovat všechno živé.

Asanační tým přinesl do budovy devětatřicet elektrických ploten typu Sunbeam. Armáda je používá při asanačních pracích. Po podlahách byly do všech místností nataženy elektrické kabely s rozdvojkami a zásuvkami. Připomínalo to tak trochu rozvod pro svíčky na vánoční stromek. Pak se kabely připojily do hlavního rozvodu. Na elektrické plotny byla vložena silná dávka krystalické dezinfekční látky připomínající svou bělostnou barvou sůl. Bude se postupně odpařovat při vysoké teplotě. V 18.00 dne 18. prosince někdo zapnul hlavní vypínač a plotny se počaly ohřívat.

Krystaly se začaly tavit a uvolňovat formaldehydové páry. Protože okna, dveře i ventilační průduchy byly neprodyšně uzavřeny, plyn neměl kam unikat. Zůstal uvnitř objektu celé tři dny.

Plyn pronikl do klimatizačního potrubí, naplnil kanceláře, dostal se i do zásuvek psacích stolů, a i do ořezávátek v nich. Pronikl i do kopírek a odváděl svou práci i uvnitř počítačů, v čalounění křesel a židlí. Dostal se i do odpadního potrubí a tudy do podzemních jímek a sběrných tanků teď plných dezinfekčních roztoků. Nakonec po třech dnech vstoupil asanační tým ve skafandrech do budovy, aby sebral a vyhodnotil vzorky spor. Ošetření metodou Sunbeam všechny spory Bacillus niger spolehlivě zlikvidovalo.

Pro práci v biologickém riziku platí jedna stoletá moudrost: Nikdy nevis, zda je život opravdu zcela zničen. Život v určité podobě přežije jakékoli bombardování. Celková a zcela jednoznačná sterilizace je prakticky neproveditelná a její výsledky se nedají v žádném případě stoprocentně ověřit. Vaření na plotnách Sunbeam, trvající celé tři dny, však zničilo všechny organismy niger, což se dalo považovat za nepochybný úspěch. Celý objekt opičince byl sterilizován. Virus Ebola narazil na silného protivníka. Na krátký čas, dokud se uvnitř znovu nezrodí nový život, se Karanténní jednotka pro primáty v městečku Reston stala jedinou budovou na světě, uvnitř které nic nežije. Naprosto a vůbec nic.

Nejnebezpečnější kmen

LEDEN 1990

Kmen viru Ebola, který vybuchl kousek od Washingtonu, se opět schoval někam do hloubi deštného pralesa. Celý cyklus pokračuje. Je tomu tak vždycky, když si virus chce zachovat svoji existenci. Armáda potvrdila, že celý objekt opičince byl asanován. Vrátila tedy majetek i zodpovědnost zpět firmě Hazleton Research Products. Společnost začala opět nakupovat opice z Filipín. Ze stejného velkoobchodu u Manily. Znovu zaplnili budovu krabožrouty odchycenými v pralesích Mindanaa. Ani ne do měsíce, v polovině ledna, začala některá zvířata v místnosti C opět krvácet z nozder. Dan Dalgard zavolal Petera Jahrlinga.

„Už to tak vypadá, že to tady máme znova,“ řekl.

Virus byl opravdu Ebola a pocházel z Filipín. Tentokrát, protože v průběhu první nákazy nedošlo k žádným lidským obětem, se armáda společně s CDC a vedením Hazletonu rozhodla zvířata jen izolovat a nechat je napospas virové infekci. Dan Dalgard věřil, že některé kusy zachrání a jeho společnosti se vůbec nelíbilo, že by do jejich objektu měla znovu vstoupit armáda ve vesmírných oblecích.

Šlo vlastně o určitý druh experimentu. Vědci budou moci sledovat, co Ebola dokáže přirozenou cestou přímo v opičí populaci, v předem definované a omezené atmosféře, v jakémsi opičím městečku. Virus Ebola typu Reston se rychle přenášel z místnosti do místnosti, a jak bujel mezi opicemi, zdálo se, že se velice rychle a spontánně mění v novou formu, která se spíše podobala obyčejnému nachlazení. Bylo to ale nachlazení typu Ebola. Opice umíraly s velkým množstvím čirého či zeleného hlenu vytékajícího jim z nozder. Občas byl promísen s krví, která se nesrážela. Jejich plíce byly zcela zničené, hnily a překypovaly virovými částicemi.

Zvířata trpěla těžkým zápalem plic. Jakmile se v místnosti objevil byť jediný kus, který krvácel z nosu, dalo se v krátké době očekávat, že uhyne přinejmenším osmdesát procent jeho spolunocležníků. Virus byl pro opice neobyčejně vysoce nakažlivý a smrtící. Vědci z Institutu došli postupně k závěru, že přišli do styku s mutovaným kmenem viru Ebola, s něčím zcela novým a poněkud odlišným od formy, s kterou přišli do styku v prosinci, kdy armáda vyhladila celý opičinec. Byla to zarážející a hrůzyplná skutečnost. Vypadalo to tak, že Ebola dokáže až neuvěřitelně rychle měnit své vlastnosti. Jako by se objevil zcela nový kmen, a to v průběhu pouze jednoho, jediného měsíce. Klinické příznaky choroby zase připomněly, že Ebola je virem příbuzným s patogeny, které vyvolávají určité typy nachlazení u dětí. Dalo se považovat za prokázané, že se virus dokáže značně rychle adaptovat v novém hostiteli a měnit své vlastnosti okamžitě, jakmile vstoupí do nové hostitelské populace.

Ebola zcela očividně cestovala potrubím klimatizačního systému budovy. 24. ledna vstoupila do místnosti B. Opice uvnitř upadaly do šoku a hynuly s červenýma očima, nosy, z nichž jim teklo, a s výrazem tváře připomínajícím masku. Během následujících týdnů propukla nákaza v místnostech I, F, E a D. Všechna zvířata postupně uhynula. V polovině února se ošetřovatel, kterému budeme říkat John Coleus, při pitvě mrtvé opice řízl skalpelem do palce. Právě krájel vzorky jater, onoho orgánu, který si Ebola se zvláštní oblibou vybírá za své semeniště. Ostří skalpelu potřísněné krví a částmi tkáně proniklo hluboko do jeho prstu. Ošetřovatel byl vystaven přímému a bezprostřednímu ohrožení nakažení virem Ebola.

Vzorky jater byly ve značném spěchu převezeny do USAMRIID na analýzu. Tom Geisbert vložil preparáty do mikroskopu a zjistil, že jsou neuvěřitelně infekční – doslova nacpané viry. Všichni v Ústavu byli přesvědčeni, že John Coleus zemře.

„Všichni kolem nás,“ potvrdil mi Peter Jahrling, „pocítili upřímný strach, že ten chlap už nakoupil.“ CDC ale přesto rozhodlo, že nebude umístěn do izolace. Coleus klidně chodil do barů a s kamarády popíjel pivo.

„Tady, v Institutu,“ řekl Peter Jahrling, „jsme byli úplně paf z toho, že ten chlap lítá po barech a pije. Nešlo nám do hlavy, že tohle CDC dopustí. Měli jsme před sebou nebezpečný virus a vážnou situaci. O tomto viru nevíme spoustu věcí. Může vyvolávat obyčejné nachlazení, může také procházet latentním obdobím, kdy v sobě člověk nosí jeho částice bez jakýchkoli symptomů, a do okamžiku, než onemocní, může nakazit šestnáct lidí. Je toho hrozně moc a není to příliš povzbuzující, co všechno o tomto viru nevíme. Nevíme, odkud pochází a nevíme, v jaké formě se zjeví příště.“

John Coleus se musel podrobit drobné operaci. Lékaři ji provedli navzdory možné inkubační době Eboly. Neexistují žádné záznamy, že by v průběhu zákroku došlo k nadměrnému krvácení. Zvládl to dobře, dodnes žije bez jakýchkoli následků svého kontaktu s nákazou.

Co se ale týče opičince, ten vyhynul úplně. Armáda ho nemusela vyhladit. Byl vyhlazen virem Ebola typu Reston. A opět se nekonaly žádné lidské oběti. Přesto ale došlo k zvláštním a zlověstným událostem. V opičinci pracovali celkem čtyři ošetřovatelé. Jarvis Purdy dostal infarkt, Milton Frantig zvracel na trávníku před karanténou. John Coleus se řízl do palce. Pak tu byl ještě čtvrtý muž. Krev všech čtyř při jednom z testů nakonec pozitivně reagovala na virus Ebola. Všichni byli infikováni tímto patogenem, který vstoupil do jejich krevního řečiště a množil se v jejich buňkách. Ebola se začala rychle množit v jejich tkáních. Kolující krev přenášela zárodky všude po těle. Ale oni neonemocněli, ačkoliv se virus v jejich nitrech množil. Vůbec si nevzpomínají, že by je bolela hlava či se jim dělalo špatně. Nakonec zmizel virus z jejich krve nějakou přirozenou cestou a v současnosti nemá ani jeden z nich žádné problémy a následky z této infekce. Patří mezi těch několik řídkých případů lidí, kteří přežili nákazu Ebolou. John Coleus virus zcela jistě chytil, když se řízl do palce krvavým skalpelem. O tom nejsou žádné pochybnosti, ale mnohem hrozivější je skutečnost, že ti ostatní se nikdy neřízli, a přesto se virus dostal do jejich krevního systému. Nějak pronikl dovnitř. Nejspíše přímým kontaktem v plicích. Virus je infikoval po přenosu vzduchem. Když se ukázalo, že tři ze čtyř infikovaných se neřízli, došly armádním vědcům všechny nepěkné souvislosti. Všichni v USAMRIID začali věřit, že se Ebola může šířit i kapénkovým přenosem.

Generál, který vydal rozkaz, aby armáda zastavila virovou nákazu, doktor Philip Russell, mi později potvrdil, že ačkoli byl v průběhu akce z Eboly „k smrti vyděšen“, teprve později, když se zjistilo, že se Ebola mezi opicemi šířila vzduchem, mu došel opravdový katastrofický potenciál viru. „Mám mnohem větší strach, když se ohlédnu zpět,“ řekl. „Když jsem studoval důkazy o přenosu viru mezi opicemi vzduchem, říkal jsem si: Můj Bože! Stačí jen několik malých změn a z tohoto viru se stane patogen, který se bude bleskově přenášet v dýchacím řetězci mezi lidmi. Hovořím o Černé smrti. Představte si virus s infekčností chřipky a smrtonosností černého moru ve středověku. – Tak právě o tom teď mluvím.“

U dělníků z Restonu proběhla bezpříznaková forma Eboly. Proč je nezabila? Na tuto otázku nezná dodnes nikdo odpověď. Bezpříznaková Ebola… ti muži byli infikováni něčím, co připomínalo obyčejné nachlazení. Malý rozdíl v genetickém kódu měl nejspíše za následek malé strukturální změny v stavbě sedmi záhadných bílkovin v obalu virové částice. A právě tato změna znamenala významné změny pro člověka a způsobila mírnou formu či neškodnost infekce, i když pro opice kmen zůstával stále smrtonosným patogenem. Tento kmen Eboly dokázal rozlišovat rozdíly mezi člověkem a opicí. Co by se ale stalo, kdyby mutace proběhla poněkud jiným směrem…

Jednoho jarního dne jsem jel na návštěvu k Nancy Jaaxové, abych si s ní promluvil o jejím podílu na restonských událostech. Sešli jsme se v její kanceláři. Měla na sobě černý vojenský svetr se stříbrnými orly na náramenících. Byla mezitím povýšena do hodnosti plukovníka. V rohu kanceláře spalo papouščí mládě. Vzbudilo se a začalo vřískat.

„Máš hlad?“ zeptala se ho. „Jo, jo, já vím.“ Vytáhla z tašky tubu na krmení krocanů. Naplnila ji papouščím krmením. Pak zasunula tubu papouškovi do zobáku a zmáčkla ji. Pták libě zavřel oči.

Pak mávla rukou k plným skříním: „Chcete se podívat na Ebolu? Pojďte.“

„Když mi ji ukážete.“

Chvilku hledala něco ve skříni, než vyndala několik podložních sklíček a odnesla je do druhé místnosti, kde stál na stolku mikroskop. Byl to přístroj s dvěma oddělenými okuláry, takže si preparáty mohli zároveň prohlížet dva lidé.

Posadil jsem se a zíral do bílé prázdnoty v mikroskopu.

„Prima, tohle je pěkný preparát,“ řekla, když vkládala sklíčko pod objektiv.

Spatřil jsem buněčné pole. Na různých místech jsem pozoroval prasklé buňky, z nichž vytékal jejich obsah.

„Je to preparát ze samčích pohlavních žláz,“ informovala mě. „Je velmi silně infikován virem kmene Ebola Zaire. Pochází z opice, které jsme společně s Genem Johnsonem dali virus inhalovat do plic v roce 1986.“

Při pohledu na opičí varlata jsem pocítil zvláštní nepříjemné chvění.

„Chcete říct, že virus se dostal do plic a pak se přesunul do…?“

„Jo. A hezky švihem,“ řekla. „Teď vás přímo omámim, ukážu vám plíce.“

Obraz se změnil a my jsme se dívali do nitra tlející, růžové belgické krajky.

„Je to řez z plicní tkáně. Pochází z opice, která byla také nakažena přes plíce. Všimněte si, jak viry v plicích nabobtnávají! Zase Ebola Zaire.“

Viděl jsem jednotlivé buňky, z nichž některé působily otekle a obsahovaly tmavé skvrny.

„A teď se dostáváme k vyšším stupňům množení.“

Buňky začaly růst. Tmavé skvrnky začaly mít ostré hrany a měnit se v šedivé kapky, které unikaly z nitra buněk. Připomínalo to líheň.

„Ty velké útvary jsou cihly,“ upozornila mne.

Krystaloidy viru Ebola začaly v plicích praskat. Plíce by vylučovaly Ebolu přímo do vzduchu. Zježily se mi vlasy na hlavě a já si najednou připadal jako našinec, který uviděl něco, co nebylo souzeno pro jeho oči.

„Tyto plíce jsou velmi žhavé,“ řekla vážným tónem. „Vidíte ty cihly, které rostou v dýchacích sklípcích? Když zakašlete, virový materiál se dostane do hrdla společně s hlenem. Proto by se vám asi nelíbilo, kdyby vám před obličejem kýchal nějaký neznámý infikovaný Ebolou.“

„Můj Bože! Ten virus dokáže žít jen v plicích, že?“

„Nejspíš ne. Virus by také mohl žít v hmyzu, a ten plíce nemá. Ale jednou věcí si můžete být jist. Ebola se plicím dobře přizpůsobila. Vylučuje se z dýchacího traktu rovnou do vzduchu.“

„Takže se díváme na velmi rafinovaný organismus, že?“

„Máte naprostou pravdu. Mocná forma života dokončuje svůj životní cyklus. Klidně se teď můžeme pustit do hry co kdyby? Co kdyby se virus dostal do lidských plic? Jestli zmutuje, tak může znamenat malér. Obrovský malér…“

V březnu 1990, v průběhu druhé nákazy v Restonu, vydalo CDC závazné předpisy vztahující se k dovozu opic, které značně zpřísnily testování a veškerá karanténní opatření. CDC zároveň zrušilo licence třem společnostem, Hazleton Research Products, Charles River Primáte Corporation a Worldwide Primates a udělilo jim velké pokuty za porušování karanténních opatření. (Jejich licence byly později obnoveny.) Aktivity CDC velice účinně omezily na několik měsíců dovoz opic do Spojených států. Celkové ztráty Hazletonu dosahovaly milionů dolarů. Opice představují balík peněz. Navzdory opatřením, která CDC přijalo proti Hazletonu, vědci z USAMRIID, a dokonce i lékaři z CDC, vysoce oceňovali Dalgarda i jeho společnost za rozhodnutí předat odpovědnost za opičinec do rukou armády.

„Pro Hazleton to muselo být tvrdé rozhodnutí, ale udělali správnou věc,“ řekl mi Peter Jahrling, když shrnoval všeobecné názory jednotlivých expertů.

Hazleton platil nájem za opičinec jedné realitní kanceláři. Nebylo překvapením, že se jejich vzájemné vztahy v průběhu vojenského zásahu a druhé nákazy nevyvíjely příliš šťastně. Společnost později opičinec vyklidila a do dnešního dne budova zeje prázdnotou.

Peter Jahrling, čichač Eboly, který přežil, aby mi mohl celou událost vyprávět, je teď vedoucím vědeckého týmu USAMRIID. Společně s lomem Geisbertem následovali tradici v pojmenovávání virů a nový kmen označili Reston, po místě, kde byl poprvé objeven.

Jednoho dne mi Jahrling ve své kanceláři ukazoval snímky virových částic Ebola. Připomínají rozvařené nudličky.

„Podívejte se na tohoto řvouna. Nebo tamhle na toho hajzla,“ vykládal Jahrling, když jeho prst opisoval virovou smyčku. „Je to Reston… skoro bych řekl, že to fakt Reston je, ale není… Je to Ebola Zaire. Problém je v tom, že nelze jen tak jednoduše prostým pohledem najít rozdíly mezi oběma kmeny. A není divu, že pak jednoho napadají filozofické otázky. Proč je ten virus ze Zairu pro člověka tak žhavý? A naopak proč není Reston pro člověka nebezpečný, i když jsou si oba kmeny tak blízké? Virus Ebola kmene Reston se většinou přenáší neznámým vzdušným přenosem. Jsem si skoro jistý, že ti dělníci od Hazletonu chytili virus vzduchem.“

„Znamená to, že jsme se dokázali té smrticí kulce vyhnout?“

„Neřekl bych,“ zavrtěl Jahrling hlavou. „Ona nás zasáhla. Měli jsme jen štěstí, že to byla gumová střela z dvaadvacítky, a ne kulka dum-dum z pětačtyřicítky. Trápí mne, když teď lidé říkají: ‚Pchá! Nic to nebylo, zvládli jsme to!‘ A příště, až uvidí v mikroskopu Ebolu, klidně mávnou rukou: ‚To nic není, je to jenom Reston,‘ a klidně vyjdou ven z uzavřeného oddělení. A budeme si muset krabatit čelo, až se zjistí, že ten preparát není Reston, ale jeho větší sestřička.“

C. J. Peters nakonec z armády odešel a přijal místo vedoucího oddělení zvláštních patogenů v Centru pro kontrolu nemocí. Když vzpomínal na Reston, potvrdil mi, že si byl skoro stoprocentně jistý, že se Ebola šíří vzduchem.

„Myslím, že znám model, jak se může Ebola vzduchem šířit. Když se virus dostal do dalších místností, znamená to, že uvnitř budovy vznikl aerosol, který viru pomohl se šířit,“ tvrdil. „Když se podíváte na obrázky plic zvířat nakažených Ebolou Zaire, zjistíte, že jejich dýchací orgány jsou Ebolou přímo zamlženy. Viděl jste ty snímky?“

„Ano. Nancy Jaaxová mi je ukázala.“

„Pak tedy víte. Jednotlivé částice Eboly jsou snadno rozeznatelné přímo v dýchacích cestách.“

„Pokoušel jste se někdy dokázat, že Ebola Reston je přenosná vzduchem? Mohli jste pustit virus do vzduchu, a tak jej mezi opicemi rozšířit,“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl upřímně. „Nebyl jsem přesvědčen, že by to byl zrovna ten nejlepší nápad. Pokud by někdo zjistil, že armáda provádí experimenty, aby zjistila, zda se virus Ebola dokáže adaptovat na šíření přes respirační trakt, byli bychom okamžitě obviněni, že vyvíjíme ofenzívní biologickou zbraň. Nařkli by nás, že vyvíjíme osudový patogen určený pro konec světa. Takže jsme tento postup raději hned zavrhli.“

„To ale na druhé straně znamená, že přesně nevíte, zda se Ebola skutečně vzduchem šíří.“

„Máte pravdu. Nevíme to. Můžete se to ale domýšlet. Pokud to virus Ebola dokáže, tak je to ta nejhorší věc, kterou si můžete představit.“

A tak se ke třem sourozencům, Marburgu, Ebole Sudan a Ebole Zaire, přidal čtvrtý. Ebola Reston. Vědci z oddělení zvláštních patogenů z CDC, hlavně Anthony Sanchez a Heinz Feldman, dokázali oddělit jednotlivé geny všech filovirů. Odhalili, že Ebola Zaire a Reston jsou si tak podobní, že se jen těžko dají prohlásit za rozdílné kmeny. Když jsem se sešel s Anthonym Sanchezem a zeptal jsem se ho na tyto skutečnosti, odpověděl mi takto: „Říkám jim pokrevní bratranci. Ale nemůžu prstem ukázat, proč nás Reston nenakazí. Osobně bych se rozhodně necítil ve své kůži, kdybych s Restonem pracoval bez skafandru a bez maximálních bezpečnostních opatření.“ Každý virus obsahuje sedm bílkovin, z nichž čtyři jsou světu zcela neznámé. Něco jen lehce odlišného v jedné z nich bude oním důvodem, proč se v okolí Washingtonu nerozhořela virová vatra. Armáda a ani experti CDC nikdy nesnížili status viru Reston a pořád jej klasifikují jako patogen skupiny R4. Pokud si s ním chcete potřásat rukou, vezměte si raději skafandr. Experti na ochranu tvrdí, že nemají dostatek důkazů, aby mohli kmen Reston vyřadit ze skupiny nejnebezpečnějších virových patogenů. Ve skutečnosti tomu bude vzhledem ke schopnosti kmene Reston snadno se přenášet vzduchem spíše naopak. A nejspíš to dokáže mnohem jednodušeji než jeho sourozenci. Stačí jen malá změna genetického kódu, a virus promění normální kašel ve vyhlazovací prostředek lidského rodu.

Proč je Reston tak podobný Ebole Zaire, když se dá předpokládat, že pochází z Asie? Pokud kmeny pocházejí z rozdílných kontinentů, měly by se navzájem lišit. Jedna z teorií praví, že Reston pochází z Afriky a na Filipíny se dostal letadlem teprve před krátkou dobou. Jinými slovy řečeno, Ebola vstoupila do dopravních sítí a začala cestovat. Experti vůbec nepochybují, že virus může přeskákat celý svět během několika dní. Takže Ebola třeba opravdu pochází z Afriky a přistála v Asii před několika roky. Nebo také, ale to je jen domněnka, cestovala Ebola do Asie uvnitř některých divokých afrických zvířat. Svého času se totiž dokonce šířily fámy, že bohatí lidé na Filipínách, kteří mají své pozemky v deštných pralesích, dovážejí ilegálně na ostrovy africká zvířata, která pak volně pouštějí do džungle, aby je později mohli lovit. Pokud Ebola přežívá v africké lovné zvěři, v leopardech, lvech či buvolech, lze považovat tento přenos za docela dobře možný. Ale zase jsou to jen domněnky. Jako ostatní nitkovité viry skrývá se i Ebola Reston na neznámém místě. Je velice pravděpodobné, že celá „Restonská nákaza“ je dílem jedné, jediné nemocné opice na Filipínách. Jedno, jediné nemocné zvíře! Tato opice je prvním neidentifikovaným případem. Jedna, jediná opice spustila celý řetězec. A ten jedinec mohl klidně chytit jen čtyři či pět virových částic pocházejících z… Hádejte!

ČÁST ČTVRTÁ

JESKYNĚ KITUM

DÁLNICE

SRPEN 1993

Silnice na Mount Elgon míří z Nairobi na severozápad do keňské pahorkatiny. Stoupá do kopců, které se tyčí na africké obloze. Míjí několik malých farem a stezek v cedrových hájích, poté vstupuje do otevřené planiny a vniká do číše žlutavého oparu, který tvoří Východní příkop. Cesta klesá do údolí Příkopu, překračuje vlnité křoviny, než zcela klesne až na jeho dno, kde se opět rozvine na savaně poseté akáciemi. Lemuje jezera na dně údolí a míjí žlutozelené stromy jasně zářící v sluneční záři. Zdržuje se v městečkách žijících na jejich březích a poté zatáčí západním směrem k modrým kopcům na západní straně Příkopu. Znovu stoupá k jejich vrcholkům jako úzká a rovná dvouproudová dálnice přeplněná kouřícími kamióny těžce funícími vzhůru za svým cílem v Ugandě či Zairu.

Silnice na Mount Elgon je částí dálnice AIDS, jak se říká kinshaské dálnici, která protíná Afriku přímo v její polovině a podle níž se vydal virus AIDS na cesty z nitra deštného pralesa do všech míst zeměkoule. Cesta v minulosti představovala prašnou silnici procházející srdcem Afriky, kterou bylo téměř nemožné v její celkové délce řádně překonat. Dlouhé úseky byly proto v sedmdesátých letech našeho století vyasfaltovány, a tak se i po ní začaly valit těžké náklaďáky. Těsně poté se ve městech objevil i virus AIDS. Odkud se ale zjevil, představuje jednu z největších záhad.

Cestu na Mount Elgon jsem znal docela dobře, projel jsem ji už jako chlapec. Moji rodiče, bratr a já jsme nějakou dobu žili na farmě jedné rodiny z kmene Luo. Ležela v kopcích s překrásným výhledem na Viktoriino jezero. Byla to typická farma s kulatými chatrčemi uplácanými z hlíny a ohradami boma pro dobytek. Do Afriky jsem se už od svých dvanácti nevrátil, ale pokud se s ní v dětství jednou setkáte, navždy vám ulpí v mysli. Pořád před sebou vnímám teplý říční písek na bosých nohou a cítím pach krokodýlů. Znám i onen plazivý pocit, kdy se mouchy tse-tse probírají ve vašich vlasech. Pořád slyším ten zvláštní přízvuk domorodců kmene Luo, kteří se mě snaží přesvědčit, abych se u nich cítil jako doma a jedl mnohem více tučného masa z beraního ocasu. Vím i jak chutná pocit probudit se do šedého rána před úsvitem bez toho, abych si hned uvědomil, kde právě jsem. Vidím před sebou i tu díru v hliněné zdi, abych si vzápětí uvědomil, že je to okno, kterým se mohu podívat ven na hrající si domorodé děti. Když jsem se opět dostal do Afriky, znova ožila a rozzářila se zvláštní záhadnou září v celé své kráse. Nejdříve jsem znovu vnímal onen nezaměnitelný africký pach, vůni pálícího se dřeva akácií a popínavých dřevin na kuchyňských ohništích. Opět mne osvítilo poznání a já si zase vybavil davy lidí šlapajících podél silnic, jako by tak kráčeli od začátků světa. Míří odnikud nikam a všude jdou jen po svých. V keňské pahorkatině zanechávají jejich nohy, bosé či obuté jen do sandálů, v rudé hlíně silnice stužky stop. Zeny zpívají křesťanské chorály, když jdou a jdou, některé z nich nesou kytary. Některé z nich balancují s pytli dřevěného uhlí a soli, které nesou na hlavách.

Landrover vletěl do díry, poskočil a skrz kapotu vypustil silný naftový dým. Robin MacDonald, můj průvodce, se chytil volantu.

„Na této cestě, je to, člověče, docela dobré,“ tvrdil přesvědčivě. „Naposled, co jsem tam byl, to bylo tak hrozné, že bys řval už odteďka. Nebyl jsem nahoře na Mount Elgonu už roky. To jsem byl ještě kluk, fakt. Přítel mého otce tam měl shambu.“ Shamba znamená farma. „A my tam za ním pravidelně jezdili na návštěvu. Byla to nádhera, člověče. Teď už je farma pryč. Hm, je to kwisha.“ Kwisha znamená konec. Robin se snažil odehnat stádo koz stojících před vozem pomocí houkačky a dával si záležet. „Jdi mi z cesty, člověče,“ hulákal na kozy. „Hele, on se ani nepohne.“ Motor landroveru zaburácel a nabral rychlost.

Cesta vedla přes malá políčka obilí. Uprostřed každé parcely stála chatrč uplácaná z bahna nebo postavená z cementu. Lidé obdělávali motykami svá políčka. Každý čtvereční centimetr země byl zkultivován, až k zápražím domků. Minuli jsme muže stojícího u cesty, nesl kufr převázaný provázkem a mával na nás. Pak jsme míjeli dalšího chodce v anglickém převlečníku a v plstěném klobouku, opírajícího se o hůl. Byla to jen šedá postava na pozadí zářícího slunce. Lidé na nás mávali, když jsme projížděli okolo. Jiní se dívali naším s měrem a zírali na nás. Museli jsme i zastavit, když stádo dobytka přecházelo silnici. Vedli je chlapci z kmene Kikuyu a v rukách drželi proutky.

„Jo, ach jo,“ prohodil Robin zasněně. „Když jsem byl kluk… dostat se kamkoli v téhle zemi byl výlet tak na tři dny. Zastřelili jsme Thompsonovu gazelu a celou cestu z ní žili. Za starých časů, před dvaceti léty, byla země tady okolo samý prales a pastviny. A dneska je tu jen obilí. Všude samé obilí. A lesy jsou fuč, člověče.“

Robin MacDonald pracoval jako profesionální lovec a průvodce při safari. Patřil mezi ty dva tucty lovců, kteří ve východní Africe zůstali. Provázeli klienty do buše při lovu na velkou zvěř. Měl širokou, růžolící tvář a kudrnaté vlasy, které mu přepadávaly do čela. Jeho účes vypadal tak, jako by si vlasy sám krájel loveckým nožem. Při chůzi bušem nosil baseballovú čapku, černé tričko, šortky, zahnutý nůž za pasem a spálené, roztrhané, zelené tenisky, vysušené na troud při opakovaných požárech loveckých táborů. Je synem známého profesionálního lovce Iaina MacDonalda, který zahynul při kontrolním letu s lehkým letadlem na afrických planinách v roce 1967. Robinovi bylo tehdy třináct. V té době už ale uměl vše, co potřeboval znát. Se svým otcem se už zúčastnil lovu na leoparda i lva a měl za sebou první trofej, kaferského buvola. Když střílel, jeho otec stál za ním jako záloha s připravenou puškou, kdyby jeho syn netrefil. Robin s otcem stopovali celé dny slony v trnitém buši na plošině Yatta, kde s sebou neměli nic jiného než čutoru vody a jedno jablko. „Ten klient, odněkud z Texasu,“ vzpomínal Robin, „prohlásil, že nemá žádné problémy s chůzí a holedbal se, že je zkušený lovec. Jednoho dne si ale sedl na zem a řekl: ‚K čertu s tím, dál už nejdu! Udělej mi tábor.‘ Tak jsme mu ho postavili a my pokračovali dál ještě dva dny a slona našli. Můj tatík měl jenom jednu láhev s vodou, když slona stopoval. Řekl mi: ‚Vezmi si jedno jablko, a to bude stačit.‘ A tak jsme přešli planinu za dva dny. Když jsme slona našli, dovedli jsme k němu zákazníka a ten si ho pak zastřelil.“

„Kolik ti tenkrát bylo?“

„Sedm, člověče.“

Už nikdy slony nelovil, protože plně souhlasil se současným zákazem obchodu se slonovinou. Zato střílel kaferské buvoly, kteří nepatří k ohroženým druhům.

Ještě před odjezdem jsem dostal zprávy o etnických nepokojích na svazích Mount Elgonu. Elgonští Masajové zaútočili na kmen Bakusu, etnickou skupinku lidí žijících na jižním svahu hory. Spálili jejich chatrče, stříleli lidi z automatických zbraní a rozjížděli jejich políčka. Protože mne celá situace zajímala, zavolal jsem Robinovi ještě ze Států, abych se ho zeptal na jeho názor.

„Kam chceš jet? Na Mount Elgon?“ otázal se. Jeho hlas zněl písklavě a nezřetelně vzhledem k velké vzdálenosti.

„Beru si s sebou pár skafandrů,“ řekl jsem mu.

„Jak chceš, člověče!“

„Je to bezpečné cestovat na Mount Elgon?“

„Žádný trable. Pokud tam zrovna neteče krev.“

Zapálil si levnou africkou cigaretu a podíval se na mne.

„Tak jaké máš v té jeskyni plány? Chceš tam sbírat nějaké vzorky? Máš nějaké krabice na netopýří lejna nebo něco podobného?“

„Ne, jen se tam chci podívat.“

„Chodil jsem nahoru do jeskyně, když jsem byl kluk,“ vzpomínal. „Tam nahoře je nějaká choroba, co? AIDS je proti ní dětská hračka, co? Chceš se roztéct jako polívka, co? Bouchnout, co? Pff! Chceš teda vlézt do každé díry a podívat se do ní. Tak to je ten tvůj výlet. Jak dlouho na to máme?“

„Sedm dní.“

„Pane jo. Člověče, jak se to dá chytit?“

„Přímým kontaktem s infikovanou krví. Může to být ale také přenosné vzduchem i sexuálním stykem.“

„Myslíš jako AIDS?“

„Ano. Otékají varlata a pak dostávají černomodrou barvu.“

„Cože! Otečou ti koule? No, to je fakt paráda. Nádhera! Takže máš pak koule jako modrá opice. Kristepane! Člověče, to musí ale být zasraný hajzl, ta věc.“

„Docela pěkně jsi ten patogen popsal,“ přitakal jsem.

Robin vdechoval cigaretový kouř. Sundal si z hlavy čapku, uhladil si vlasy a znova si ji nasadil.

„Tak dobře. Půjdeš dovnitř jeskyně a podíváš se na ta netopýří lejna. A pak… a pak… když mi někde ve stanu bouchneš, co mám s tebou dělat?“

„Nesmíš se mne ani dotknout. Mohl bys vážně onemocnět, kdyby ses mne dotkl. Jen zatáhni stan a oznam to v nemocnici.“

Málem se zakuckal smíchy.

„Dobře. Zavolám ti Létající doktory. Něco ti přinesou. A do které nemocnice by tě měli odtransportovat?“

„Do Nairobi Hospital. Nechte mne na ambulanci za dveřmi.“

„Tak dobře, člověče. Tak to uděláme.“

V dálce se už objevila vrchovina Cherangani. Je to hrbatý, a věčně zelený horský hřeben na rozhraní Příkopu, pod nikdy nepolevujícím povlakem dešťových mraků. Oblaka potemněla a shlukla se, když jsme se blížili k Mount Elgonu. Sprška lijáku začala bubnovat na přední sklo landroveru. Vzduch se citelně ochladil a začalo být poměrně sychravo. Robin rozsvítil reflektory.

„Máš nějaký dezinfekční roztok?“ zeptal jsem se ho.

„Vzadu je celý kanystr.“

„Normálního bělidla?“

„Jasně. Tady v Keni tomu říkáme Jik. Zatracený Jik.“

„Je to něco jako Clorox?“

„Jasně. Vypij to a ten zatracený roztok tě zabije.“

„Já spíš doufám, že to bude zabíjet Marburg.“

Krajina teď vypadala více osídlená a my projížděli malými městečky. Všude jsme viděli zaparkované dálkové náklaďáky před chatrčemi z prken a plechu nahrazujícími zájezdní putyky. Některé dokonce nabízely kompletní služby, včetně grilovaného kozího masa, piva Tuskers, postele a žen. Lékaři pracující ve východní Africe jsou skálopevně přesvědčeni, že devadesát procent prostitutek šlapajících u hlavních silnic je nositelem viru AIDS. Nikdo to neví jistě, ale i místní felčaři si myslí, že nejméně třicet procent všech mužů a žen v plodném období žijících v blízkosti Mount Elgonu je infikováno HIV. Většina z nich zemře na AIDS. U mnoha z jejich narozených potomků se projeví tato choroba ještě v dětství a brzo zemřou.

Nebezpečí viru HIV se dá snad pominout, neboť je zpočátku neznatelné. Virus v člověku přebývá celé roky, než svého hostitele usmrtí. Kdyby byl virus identifikován mnohem dříve, určitě by byl pojmenován Kinshasa Highway, na počest skutečnosti, že právě podél této dálnice se vydral na svět z africké džungle. Když jsem jako dítě touto dálnicí projížděl, bývala to prašná, nevyasfaltovaná cesta pronikající do údolí Příkopu směrem k Viktóriinu jezeru s malým a ojedinělým provozem. Byla to štěrková cesta s vodními výmoly, protkaná příležitostnými dírami, které by dokázaly zlomit i rám landroveru. Když se po ní tenkrát projíždělo, bylo možné už na velkou vzdálenost sledovat zvedající se oblaka prachu od blížícího se automobilu. Člověk se mohl protáhnout a zpomalit, když se vozidlo v protisměru blížilo. Mohl si opřít obě ruce o přední sklo, aby zamezil jeho roztříštění odletujícím oblázkem při průjezdu druhého vozu. Automobil člověka minul za hromového řevu a oslepil ho oblakem žluté mlhy. Teď ale byla silnice pokrytá asfaltem s namalovaným pruhem uprostřed, a neustále se po ní valil nepřetržitý proud vozidel. Dálkové kamiony se míchaly mezi malé dodávky a osobní vozidla přecpaná domorodci. Celá dálnice se utápěla v dýmu z naftových motorů. Vyasfaltování kinshaské dálnice ovlivnilo i toho posledního člověka na zeměkouli a stalo se jednou z nejdůležitějších událostí dvacátého století. Stálo přinejmenším deset milionů lidských životů s vysokou pravděpodobností, že celkový počet obětí velice rychle dosáhne počtu zemřelých v druhé světové válce. Skutečným výsledkem této rozhodující události v dějinách Afriky se však stalo samotné zrození pandémie AIDS. A tak se proměna silnice z prašné niti na stužku asfaltu stala i světovou událostí číslo jedna.

Tábor

Robinova žena Carrie MacDonaldová byla i jeho obchodním partnerem a vždy ho doprovázela na jednotlivá safari. Brávali s sebou i své dva malé syny. Carrie už táhne na třicítku, má blond vlasy, hnědé oči a křapající anglický prízvuk. Do Afriky ji zavezli rodiče, když byla ještě malá holčička.

Jeli jsme dvěma landrovery. Carrie řídila ten první, Robin druhý.

„V terénu vždy používáme dva vozy,“ vysvětlovala. „Může se tam stát všelicos.“ Doprovázeli nás ještě tři muži, kteří patřili k MacDonaldově lovecké skupině. Jmenovali se Katana Chege, Herman Andembe a Morris Mulatya. Byli to profesionálové, kteří v polních táborech žili celý život. Mluvili anglicky jen velmi špatně a rozhovor s nimi se vždy zvrhl ve zběsilou gestikulaci rukama. K výpravě se přidali ještě mí dva osobní přátelé. Můj kamarád z dětství Frederic Grant a Jamy Buchananová. Rodilí Američané.

Připravil jsem také písemné pokyny, jak se mají chovat, pokud by se u mne projevil Marburg. Zapečetil jsem obálku a pečlivě ji uložil do ruksaku. Popsal jsem strojem celé tři stránky, když jsem popisoval typické příznaky a symptomy infekce filovirem, včetně možného experimentálního léčení, které by za určitých okolností mohlo zabránit smrtelnému zkapalnění mé osoby. Neřekl jsem jim o té obálce, ale byl jsem pevně rozhodnut jim ji předat, jakmile mne rozbolí hlava. Jednoduše řečeno, klasický doklad mojí nervozity.

Robin přejel do protisměru, aby předjel náklaďák, a najednou jsme se čelně řítili do protijedoucího vozu. Jeho reflektory se rozblikaly a houkačka se rozezněla.

Fred Grant se křečovitě chytil sedadla a vykřikl: „Proč nám to ten chlap dělá?“

„No jo, tak prostě zemřeme, takže jaképak chmury,“ klidně poznamenal Robin a v pravý okamžik se zařadil před náklaďák. Začal si prozpěvovat:

Žít a milovat…

Milovat a žít…

Jo, tak to jo!

Zastavili jsme u kraje a koupili praženou kukuřici od ženy stojící u měděného kotlíku na ohništi s dřevěným uhlím. Byla horká, přepálená a úplně vysušená. Ale velmi chutná. Říkalo se jí tady mealy a stála jen pět centů.

Robin přežvykoval svoji porci, když řídil. Najednou se podrbal na bradě a začal sprostě nadávat.

„Můj zub! Do hajzlu! Vypadla mi plomba. Ten zatracenej zubař je kretén!“ Vyklonil se z okna a vyplivl sousto. „Tak to se fakt povedlo. Tři plomby, a všechny jsou fuč. Carrie mě k němu poslala! Tvrdila, že je to odborník. Moc se teda nestrefila!“

Přidal plyn a hnal se za Carriiným vozem, dokud ji skoro nedojel. Dva automobily se v řevu silných motorů řítily po dálnici jako dva zběsilí útočníci. Robin se vyklonil z okna a začal na svou manželku plivat rozmělněnou kukuřici. Rozplácla se o zadní okno jejího landroveru. Ona si asi ničeho nevšimla, aspoň to tak vypadalo. Právě jsme projížděli kolem výstražné tabule:

Omezte masakry na silnicích – jezděte bezpečně!

Před západem slunce jsme se zastavili v městečku Kitale na úpatí Mount Elgonu, abychom nakoupili pivo Tuskers a dřevěné uhlí. Hlavní tržiště leží hned vedle dálnice u starého nádraží postaveného v minulosti Angličany. Pod korunami stromů, v rozbahněných kalužích a v zapáchající atmosféře, si tu zdejší domorodci postavili stánky, v kterých prodávají deštníky a bakelitové náramkové hodinky. Robin zajel přímo na tržiště a pomalu projížděl davem. Zaslechli jsme křik jednoho muže ve svahilštině: „Jedete špatně!“

„A kde jsou značky?“ řval Robin zpátky.

„Ty my tady nepotřebujeme!“

Zaparkovali jsme a procházeli městečko. Okamžitě se okolo nás nahromadili pasáci. Jeden z nich, v bílém fešném ohozu, nám hned nabízel své zboží.

„Chcete do Kigewary? Jasné, já vás tam dovedu. Pojďte se mnou. Hned teď. Krásná děvčata. Já vás tam zavedu.“ To místo mohlo ležet v těsném sousedství bydliště milenky Charlese Moneta. Dostali jsme se do města v pravé špičce, kdy velké davy kupujících proudily mezi nekonečnými řadami stánků ve stínu eukalyptů sem a zase tam.

Mount Elgon se tyčil nad městem i nad korunami stromů, zvedal svůj vrchol do jen těžko odhadnutelné výšky. Jeho silueta se na okamžik ztrácela v zlověstných hromových mračnech prosycených zlatou září. Horský hřeben je pak ostře krájel, když vystupoval nad oblačný lem. Po jeho svahu právě sjel ojedinělý tichý blesk, pak další. Řada blesků, kterou nedoprovázela žádná ozva hromu. Vzduch byl prosycen chladem i vlhkostí, ale přesto se jím nesl cvrkot cikád.

Při naší obhlídce hliněných staveb kolem Mount Elgonu jsme poprvé narazili na stopy složité etnické situace: spálené, prázdné chatrče, které dříve obývali rolníci z kmene Bakusu. Kdosi mne varoval, že v noci ještě uslyšíme výstřely, ale nestalo se tak. Nemocné banánovníky skláněly své větve nad opuštěnými domky, stojícími mezi políčky ležícími ladem. Již zarostly plevelem a výhonky náletů.

Postavili jsme tábor na stejné louce, kde kdysi tábořil i Charles Monet. Kuchař, Morris Mulatya, vysypal na zem pytel dřevěného uhlí a postavil ohniště. V kovové konvici ohříval vodu na čaj, zatímco si Robin MacDonald sedl do skládacího křesla a sundal si tenisky. Pak si začal rukama drbat chodidla. Nakonec vytáhl z pochvy za opaskem nůž a začal si z nich odřezávat kousky kůže. Z nepříliš vzdáleného kraje džungle po nás pokukoval kaferský buvol.

„Samec,“ vrčel Robin. „To jsou pěkní hajzlové. Musíme si na takové dávat dobrý pozor. Jinak si s tebou hodí. Kaferští buvoli zabili víc lidí než kterékoliv jiné africké zvíře včetně hrocha. Ty bestie jich zabily mnohem víc.“

Klekl jsem si do trávy a začal rovnat krabice se skafandry, dekontaminační výstrojí a reflektory. Dým stoupající nad ohniště vykresloval na obloze vlnky. Cink cink, zvonily jednotlivé dílce stanů, které právě pod rukama zkušených Robinových lidí zapadaly do sebe. Carrie obcházela tábor a dávala na ně pozor, aby všechno bylo v pořádku. Mluvila s nimi svahilsky. Na mýtině zurčel i potůček. Robin se podíval do korun a naslouchal ptákům.

„Slyšíš? Tohle jsou turacos. Tohle zase dudek a tamto myšilov. Vidíš ten dlouhý ocas?“

Kráčel podél potoka. Šel jsem za ním. „Zajímalo by mne, zda v něm ještě žijí nějací pstruzi,“ řekl, když se zahleděl na hladinu. „Mohl by to být skvělý potok na muškaření.“

Strčil jsem ruce do vody. Byla ledově studená a zurčela. Její barvu měl ale na svědomí vulkanický prach. V podobném, šedivém toku nemohl přežít ani jediný pstruh.

„Když mluvíme o muškaření, už jsi někdy slyšel, jak se na mušku chytá krokodýl?“ rozzářil se Robin.

„Ne.“

„Pověsíš na pořádný řetěz kus masa. Asi takhle velký. Nad vodou se všude objeví mouchy! A můžeme muškařit! Ti krokodýli ale pěkně smrdí. Stoupneš si na mělčinu a oni se k tobě rozplavou. A ty je ani okem nespatříš. Dokud je neucítíš, tak o nich nebudeš vědět. A pak… sstl Stáhnou tě dolů. Šmytec, člověče, už jsi jen záznam v matrice. Když tak mudruju o Přírodě, tak si pořád myslím, že celé to její království je plné zabijáků, od řeky až po oceán.“

V trávě na kolenou klečel mladík v maskáčích a s baretem na hlavě. V ruce držel natažený ruský útočný samopal. Nám věnoval jen malou pozornost, i když to byl askari. Polycarp Okuku tady pracoval jako ozbrojený doprovod.

„Iko simba hapa?“ zavolal na něj Robin. Jsou tu v okolí nějací lvi?

„Hakuna simba.“ Žádní lvi tu už nežijí.

Pytláci z Ugandy se vydávali na Mount Elgon na lovecké výpravy a stříleli na všechno živé, včetně lidí. Keňská vláda proto rozhodla, že všechny návštěvníky hory musí doprovázet vojenský doprovod. Svahilské slovo askari původně znamená „muž s oštěpem.“ Dnes má ale úplně jiný význam. Muž s automatickou puškou kráčející ve vašem stínu.

Jeskyně Kitum se otvírá do zalesněného údolí na východním svahu hory ve výšce dva tisíce čtyři sta metrů.

„Teda!“ zavrčel MacDonald, když jsme vstoupili na stezku. „Všude tu jsou cítit, co? Kaferští buvoli! Mingi buvoli.“ Mingi: mnoho, prostě spousta kusů divokého tura. Tato zvířata křižují lidské stezky po diagonálách. Jejich stezky jsou mnohem širší, rovnější a pohodlnější než normální lidské průchody džunglí. Páchnou ale jejich močí.

Vyhýbal jsem se rozbahněným dírám, i když s batohem na zádech to lehké nebylo.

Najednou Polycarp Okuku trhl západkou na pažbě samopalu. Klap, klap. Do komory vjela střela. „Zvlášť v této sezóně, v období dešťů, sem kaferští buvoli chodí v celých stádech.“

Když se ale ozvalo rachocení jeho zbraně, MacDonald zbystřil. „K sakru! Ten samopal, co si s ním hraje, ale žádná hračka není.“

„Podívat se,“ vykřikl Okuku a ukazoval na skupinu balvanů. „Daman.“ Pozorovali jsme hnědé zvířátko velikosti sviště ladně klouzající po skálách. Pozorovali jsme jednoho z možných hostitelů viru Marburg.

Celé údolí bylo zcela zahaleno africkými olivovníky, cedry a širokolistými stromy Hagenia abyssinica vyrůstajícími ze souvislého vlhkého porostu mechu společně s mladými stromky místní odrůdy týku. Jen ojediněle tu rostly stromy rodu podokarpus s rovnými stříbřitými kmeny, které dorůstaly neuvěřitelné výšky a jejichž koruny se ztrácely ve vlnící se zeleni biologického prostoru. Nevstupovali jsme do džungle typické pro nížiny, kde koruny stromů vytvářejí neproniknutelný příkrov, ale do afrického horského deštného pralesa, kde je klenba právě naopak potrhaná a přerušená mýtinami a proláklinami. Proudy slunečních paprsků pronikaly až do podrostu džungle a zaplavovaly mýtiny slunečním jasem, v jehož záři jiskřily místní kopřivy a papyry sytě fialovou barvou svých květů. Každý zdejší strom si vytvářel jakýsi svůj vlastní životní prostor. Jeho koruna se rozrůstala roztodivnými tvary do oblak a mnohdy tvořila proti obloze siluetu do nekonečna rozevřených paží. Když si váš zrak přivykne zdejšímu obrazu, spatříte stezky stoupající k malým políčkům mezi krovinatými zákrsky. Ty pak pokračují k ojedinělým výběžkům lesa či skupinkám stromů a nakonec až k nepřerušovanému příkrovu původního deštného pralesa východní Afriky, který patří k nejvzácnějším a nejohroženějším biotopům planety Země.

Stříbrošedivou barvu lesu propůjčovaly především olivovníky a ojedinělé vysoké podokarpy. Jejich kmeny jsou jen lehce rýhovány, když bez větví šplhají snad až do obiak. Jen občas se začne jejich peň kroutit jako spirála a lehce ohýbat. Vzniká tak dojem jakéhosi vnitřního pnutí, ne nepodobného napnuté tětivě luku. Tam nahoře, na vrcholku podokarpů, se rozkládá vázovitá koruna připomínající koruny jilmů. Dolů z ní pak visí výhonky s věčně zelenými listnatými liánami, na nichž se pohupují kulovité plody. Před ústím do jeskyně Kitum už v houští podokarpy nenajdete, protože v zdejším údolí příliš nerostou, ale přesto jsem zahlédl mladý strom s průměrem až dva metry. Měřil už skoro třicet metrů. Dalo by se říci, že tu ten mladík zcela určitě roste už od dob Beethovenových.

„Co mi tady chybí, je zvěř,“ poznamenal Robin. Zastavil se a začal si upravovat čapku, když pozoroval hranici lesa. „Slony tu už, do hajzlu, všechny vystříleli. Kdyby to tak, člověče, nebylo, viděl bys je tady nahoře všude kolem sebe. Mingi slonů. Tohle celé místo slonům vždycky patřilo.“

Celé údolí působilo tichým dojmem, když nepočítáme vzdálené vřeštění, které vydávaly vyplašené guerézy, když jsme stoupali nahoru od úpatí. Snažil jsem se vybavit si tu normální situaci… z doby před pouhými deseti lety, kdy se sloní stáda prodírala džunglí mezi obrovitými podokarpy, vysokými jako sekvoje. Před všemi těmi maléry, před deseti lety, musela být krajina na Mount Elgonu skutečným přírodním klenotem.

Ze stezky se nedalo k ústí jeskyně dohlédnout, neboť se na ní všude povalovaly velké balvany obrostlé mechem. Mezi nimi, přímo před vstupem do jeskyně se prodíral malý potok, který zároveň ozvučoval celé údolí zvuky zurčící vody a rachocením vodopádu. Rostly tu celé skupiny místních cedrů. Když jsme se dostali blíž, ozvy padající vody zesílily a ve vzduchu jsme ucítili zvláštní pach nového živoucího organismu. Netopýrů.

Mezi balvany prorůstaly obrovité kopřivy, které zraňovaly naše bosé nohy a lýtka. Nohy nás začaly nesnesitelně pálit. Napadlo mne, že kopřivy teď tak trochu vyvolávají dojem injekční jehly. Žahavé buňky zaváděly do naší kůže jed, když dokázaly rozleptat její povrchové ochranné vrstvy. A v tomto jedu klidně mohl přežívat i nějaký virus. V proudu stále chladného vzduchu před ústím do jeskyně poletovaly můry a drobný hmyz. Jeho roje vířily jako odvátý sníh. Ten poprašek ale žil svým životem. Ano, vzduchem vířil sněhový poprašek možných hostitelů. Všichni ti jedinci mohli virus přenášet, ale třeba také mezi nimi nemusel být ani jediný přenašeč.

Zastavili jsme se na sloní stezce vedoucí do jeskyně. Skalní stěny okolo nás byly pokryty stopami sloních klů při dobývání soli. V lesích Mount Elgonu žilo nejméně dva tisíce slonů, dokud sem nepřišli lovci z Ugandy vybavení automatickými puškami. Teď tu na svazích hory žila jen jedna početnější rodina, nepřesahující sedmdesát kusů. Pytláci většinou zaujali se zbraněmi pozice právě v ústí jeskyně a odtud dávali těm několika přežívajícím chobotnatcům lekci. Stádo proto zůstávalo mimo dohled, toulalo se v údolí ve větší výšce a jen díky moudrosti starých matek, které vždy patřily k vůdcům stáda, přežilo. Právě tyto samice přiváděly své soukmenovce do nitra jeskyně Kitum asi tak jednou za dva týdny, kdy instinkt vedoucí zvířata k hledání soli překonal i jejich strach ze střelných zbraní.

Do jeskyně ale nezavítali jen sloni. Na stezce jsme spatřili i otisk stop kaferského buvola. Všiml jsem si čerstvých hromádek trusu a otisků paznehtů. Mnohem více zvířat než jen jedno stádo slonů táhlo do lůna jeskyně: spárkatá zvěř, antilopy, občas opice, asi paviáni, ženetky. Tyto kočkovité šelmy nejsou větší než domácí kočka. Rejsci, krysy i hraboši pronikali do jeskyně ve snaze získat nutnou sůl či další potravu, a tak všichni tito malí savci zanechávali v měkkém dně své otisky. I leopardi se při sledování kořisti v noci odvažovali dovnitř. Jeskyně Kitum se tak vlastně stala takovou malou přírodní stanicí metra. Přestupní podzemní stanicí, místem, kde se mísily jednotlivé biologické druhy zvířat i hmyzu uvnitř uzavřeného prostoru se stálou atmosférou. Vskutku ideální místo pro virus hodlající překonat mezidruhové zábrany.

Rozepnul jsem zip na batohu a začal vytahovat svoji výstroj. Rozkládal jsem ji po skálách. Dával jsem dohromady kompletní vybavení R4 pro práci v terénu. Podle mých měřítek. Neměl jsem sice tlakový skafandr typu Racal, ale celotělový ochranný oblek s kapuci a respirátorem. Byl vyroben z Tyveku, pružné, bílé tkaniny odolné proti vlhkosti a prachu. Rozložil jsem kolem sebe i pár dlouhých zelených rukavic, žluté holínky a černou masku s dvojitým fialovým filtrem. Maska typu North byla vyrobena ze silikonové gumy s průzorem z Lexanu, který umožňoval dobrou viditelnost. Filtry měly dokázat zabránit pronikání viru. Černá gumová maska působila dost děsivě a pochmurně. Všude po skálách jsem umístil role lepicí plastové pásky. Vytáhl jsem i normální koupací čepici, která se prodává u Woolwortha za deset centů. Pak reflektory a baterky. Vklouzl jsem do obleku, natáhl si ho do podpaží a začal nořit ruce do rukávů. Na hlavu jsem si nasadil koupací čepici a pak přes ni převlékl kapuci obleku. Zapnul jsem přední zip od poklopce až k bradě.

Normálně potřebuje člověk soukající se do ochranného obleku parťáka. Mně pomohl Fred Grant.

„Můžeš mi podat tu izolepu?“ požádal jsem ho.

Zalepil jsem přední zip, oblepil si zápěstí na rukavicích a nakonec i boty k ochrannému obleku.

Polycarp Okuku seděl na skále s automatem přes kolena a pozoroval mne s neutrálním výrazem ve tváři. Bylo jasné, že se snaží vypadat tak, že ho vůbec nepřekvapuje našinec navlékající se do skafandru před vstupem do jeskyně Kitum. Nakonec to ale nevydržel, obrátil se k Robinovi a dlouze s ním svahilsky mluvil.

Robin pak oslovil mne.

„Chce vědět, kolik lidí uvnitř zemřelo.“

„Dva,“ odvětil jsem. „Ne přímo v jeskyni, umřeli později. Jeden muž a jeden kluk.“

Okuku přikývl.

„Hrozí jen malé nebezpečí,“ pokračoval jsem. „Musím jen být trochu opatrný.“

Robin stojící v prachu cesty šoupal teniskami. Znovu se obrátil k askarimu a řekl: „Bouchneš, člověče. Chytneš to a je to. Buchl Spadla klec. Můžeš si klidně políbit prdel a dát si sbohem!“

„O tom viru jsem slyšel,“ odvětil Okuku. „Byli tam už nějací Američané a něco tu hledali.“

„Pracoval jste pro ně?“ zeptal jsem se na tým Gena Johnsona.

„Nebyl jsem tady,“ řekl, „ale slyšel jsem o nich.“

Nasadil jsem si na obličej masku. Přes filtry jsem slyšel svůj dech. Upevnil jsem si popruhy v týle.

„Jak se cítíš?“ zeptal se mne Fred.

„Jde to,“ odvětil jsem. I mně zněl můj hlas zastřeně a vzdáleně. Nadechl jsem se. Vzduch proudil i k průzoru a vyčistil ho. Pozorovali mne, když jsem si na čelo připevnil hornickou elektrickou lampu.

„Jak dlouho tam budeš?“ zeptal se Fred.

„Jsem zpátky asi za hodinu.“

„Za hodinu?“

„Ano, dej mi hodinu.“

„Dobře, a co pak, kdyby…?“ zeptal se.

„Co pak? Vytoč záchranku.“

Vstup dovnitř jeskyně je dostatečně široký a první dóm se ještě rozšiřuje. Procházel jsem rozblácenou oblastí posetou zbytky zvířat a pokračoval přes širokou plošinu s houbovitým, vysušeným trusem. Díky masce jsem skoro necítil netopýry ani jejich výkaly. Vodopád před ústím jeskyně vyvolával uvnitř skal silnou ozvěnu. Otočil jsem se a spatřil na potemnělé obloze oblaka oznamující příchod odpoledního lijáku. Zapnul jsem reflektor a pokračoval dál.

Jeskyně Kitum se hned za ústím otvírá do dómu spadaných kamenů. V roce 1982, několik let po návštěvě Charlese Moneta v jeskyni, spadl strop. Otřes země rozhýbal a rozdrtil sloup, který jakoby držel celý skalní příkrov širší než sto metrů. Zbyla z něho jen suť. Vznikl však nový skalní prostor s novým stropem.

Nesl jsem si s sebou i mapu uloženou v plastikovém, vodotěsném obalu. Měl chránit náčrtek, aby papír nemohl být virem kontaminován. Nakreslil ji Angličan Ian Redmond, znalec slonů, který žil uvnitř jeskyně skoro pět měsíců. Stanoval hned za vchodem, aby mohl pozorovat přicházející a odcházející stáda. Nenosil žádnou ochrannou výstroj, a přesto nikdy neonemocněl. (Později, když jsem informoval Petera Jahrlinga z USAMRIID o Redmondově kempování uvnitř jeskyně, řekl mi s plnou vážností: „Pokud máte aspoň trochu možnost, požádejte ho o trochu jeho krve, abychom mohli provést některé testy.“)

Byl to právě Ian Redmond, který přišel se zajímavou myšlenkou, že totiž tuto jeskyni vyhloubili sloni. Dlabání skal není instinktivním chováním, ale jde o naučenou techniku, která se předává z rodičů na potomstvo, z generace na generaci už stovky tisíců let. Tato technika se pravděpodobně používala mnohem dříve, než se na zeměkouli objevil první člověk. Když sloni během jedné noci dokážou kly rozdrtit velké množství skály, proč by nemohli během statisíců let vyhloubit celou jeskyni? Ian Redmond došel přesně k těmto závěrům. Říkal tomu sloní speleogeneze.

Světlo začalo povadat a ústí jeskyně za mnou se proměnilo v poloměsíčitý sluneční srpek. Vchod teď připomínal půlměsíc. Vstoupil jsem do zóny spících kaloňů. Moje světla je vyrušila, začali odletovat od stropu. Oblétávali moji hlavu s pronikavým zvukem připomínajícím smích. Dno skalního prostoru pod jejich hnízdy bylo poseto mokrým, mazlavým guanem, kaší připomínající špenát posypaný šedivými skvrnkami ne nepodobnými Řockeffelerovým ústřicím. Právě v tento okamžik jsem začal zcela instinktivně uvažovat, jak tahle laskomina může chutnat. Rychle jsem však tu myšlenku zapudil. Byla pěkně zavádějící. Na špenátu ze zóny R4 si pochutnávat nelze.

Za netopýřími hřady se jeskyně najednou výrazně změnila. Vládlo tam sucho a prach. Podobná prašná jeskyně je ve světě velmi neobvyklá. Většinu skalních prostor vyhloubila voda, a tak uvnitř převládá typická vlhkost. Jenže tady nebylo po vodě ani stopy, nejsou tu stalaktity či jakýkoli podzemní proud. Jeskyně je obrovitá, na troud vyschlá díra ve svahu Mount Elgonu. A právě viry mají rády suchý vzduch, prach a temnotu. Většina z nich by dlouho ve vlhku a na slunečním svitu nepřežila. Proto je tato suchá jeskyně ideálním místem ke konzervaci viru, pro jeho schopnost pasivně čekat ve výkalech či vyschlé moči, nebo dokonce kolovat v chladné, stálé a skoro nehybné vnitřní atmosféře.

Viry Marburg jsou schopny přežít i velmi těžké podmínky. Proto si každý asi docela dobře představí skutečnost, že mohou snadno přežívat v temné jeskyni po skoro neomezenou dobu. Marburg dokonce dokáže přežít i pod vodou, a to nejméně pět dní. Dokázal to Tom Geisbert. Jednou, jen aby se ujistil, jak bude virus reagovat, vložil infikovaný materiál do nádobky s vodou pokojové teploty a nechal jej pět dní kultivovat. Pak vodu nalil do kyvet s živými opičími buňkami. Ve všech se objevily krystaloidy, buňky vybuchly a odumřely na Marburg. Tom odhalil, že pětidenní částice viru Marburg jsou stejně tak letální jako ty čerstvé. Většina virů nedokáže mimo tělo hostitele přežívat vůbec. Virus AIDS přežívá na vzduchu pouhých dvacet vteřin. Nikdo se zatím nepokusil zjistit, jak dlouho by v prašném prostředí přežil Marburg nebo Ebola. Každopádně je ale prokázáno, že nitkovité viry mají všechny potřebné vlastnosti, aby mohly volně přežívat, pokud se nebude infekční povrch přímo koupat ve sluneční záři, která by mohla rozštěpit jejich vnitřní genetický kód.

Vyškrábal jsem se na hranu náspu a rukou v rukavici jsem se dotkl stropu. Byl pokryt hnědými, obloukovitými tvary – zkamenělými kmeny stomů a bělostnými úlomky – kousky zkamenělých kostí. Celý skalní dóm má původ v zpevněném sopečném popelu připomínajícím dávnou erupci Mount Elgonu. Celý prostor byl přeplněn zkamenělými poleny i dalšími zbytky bývalého tropického lesa, který lehl popelem a poté byl pohřben pod vrstvami sopečné suti.

Hnědá a lesklá polena teď odrážela opalizující odlesky z mého reflektoru. Některá ze zkamenělých dřev se uvolnila a zřítila ze stropu, zanechávajíce po sobě díry pokryté bílými krystaly. Dotýkal se snad Peter Cardinal právě těchto krystalů? Zjistil jsem, že mezi těmito krystaly obývají jednotlivé díry netopýři. Jsou podstatně menší než kaloňové u ústí jeskyně. Když jsem přejížděl reflektorem po jejich otvorech, vylétávali ven, profrčeli kolem mé hlavy a byli pryč. Pak jsem spatřil něco neuvěřitelně nádherného. Zub krokodýla zachycený v kameni. Padající popel pohřbil i řeku plnou krokodýlů. Krokodýli se chytli do vulkanické pasti, která je po výbuchu sopky pohřbila zaživa.

Protáhl jsem se dozadu kolem ostrých balvanů a úlomků skal, které se také nejspíše zřítily z určité výšky. Sloní práce. Měly velikost pivního soudku. Překročil jsem je. Teď jsem stál nad proláklinou, do které jsem ponořil proud světla. Nikde jsem ale mumifikovaná těla uhynulých slůňat neviděl. Pak jsem došel ke stěně. Byla celá odraná, plná škrábanců a rýh. Zase stopy sloních klů. Zanechávali tu škrábance všude okolo. Přede mnou už ležel ten zhroucený sloup. Vedle něj pokračoval dolů do nitra skály jakýsi tunel. Vkleče jako červ jsem do něj nahlédl. Vedl do hlavního dómu. Uvnitř ochranného obleku jsem se už skoro vařil. Na průzoru masky se usadily velké kapky potu, které mi stékaly na bradu. Nohama jsem vířil oblaka prachu. Připadal jsem si divně, zpocený a brodící se hustým prachem. Když jsem se hrabal ven z chodby, uhodil jsem se hlavou o skálu. Kdybych neměl ochrannou výstroj, skalní výběžek by mě asi skalpoval. Zranit se uvnitř jeskyně nebylo vůbec nic těžkého. Možná že právě zranění je onou cestou přenosu infekce, kdy se virus ulpělý na skalním povrchu dostává do krevního řečiště tržnou ranou či nějakým drobným zraněním.

Pokračoval jsem hlouběji, než jsem se dostal k zadní stěně v hrdle jeskyně. Tam jsem v pokleku v naprosté temnotě našel sítě pavouků. Spřádali je v celém tomto úseku skalního dómu. Pavouci přežívali v hloubi jeskyně Kitum. Prakticky to znamenalo, že zde nacházejí něco k snědku, co mohou chytat do svých sítí. Viděl jsem různé můry a okřídlený hmyz vlétat do jeskyně a zdálo se mi skoro pochopitelné, že někteří jedinci se mohli dostat až sem do hloubi skály. I pavouk může být hostitel. Když požírají hmyz, mohli se virem nakazit. Možná že v krvi pavouků koluje právě Marburg. Možná že Monet i Cardinal byli pavoukem kousnuti. Člověk cítí, jak mu vlákna pavučin klouzají jemně po obličeji, a pak ucítí jen malé píchnutí. Nic jiného. Nic nevidí, nic necítí, nemá prostě důvod se něčeho obávat. Až do okamžiku, kdy začne krvácet.

Narazil jsem ale na spoustu věcí, kterým jsem vůbec nerozuměl. Jeskyně Kitum hraje významnou roli v životě deštného pralesa, ale o jaký scénář opravdu jde, se neodváží nikdo ani odhadovat. Zdálo se mi, že jedna štěrbina obsahuje dokonce čistou, hlubokou a průzračnou vodu. Voda tady ale být nemůže, pomyslel jsem si. Ta průrva musí být suchá. Sebral jsem kámen a hodil jím. Asi v polovině jeho letu se zvedla vodní sprška, jak se kámen dotkl hladiny. Pomalu se ztrácel v průrvě pod vodním povrchem. Vlnky se pozvolna uklidňovaly a po chvilce už hladina jen odrážela odlesky světla mého reflektoru.

Znovu jsem přelezl spadlé kusy skály zpět na násep. Dóm měl více než sto metrů na šířku. Ani můj silný reflektor nedosvítil na druhý konec. Násep suti ve středu dómu ve mně vyvolával představu ústní dutiny člověka. Když se podíváte do lidských úst, uvidíte vlnící se jazyk ztrácející se v hloubi hrdla. Přesně tak vypadá jeskyně Kitum. Řeknete si: „Aha! Jeskyně Kitum. Chytil jsi virus?“ Žádné přístroje a ani žádné smysly nemohou člověku pomoci určit, kdy se dostal do blízkosti proradného dravce. Vypnul jsem reflektory a zůstal chvilku jen tak stát ve tmě. Vnímal jsem, jak mi studený pot stéká po zádech, slyšel jsem, jak mi tluče srdce a krev šelestí uvnitř komor.

Z nebes se spustil odpolední lijavec. Fred Grant stál ve vchodu do jeskyně a snažil se osušit. Askari seděl opodál na skalním výběžku, automat na kolenou a nudil se.

„Vítám tě zpátky,“ začal Grant. „Jak to šlo?“

„To zjistíme za sedm dní,“ odpověděl jsem.

Pečlivě si mě prohlížel. „Máš na masce nějaké cákance.“

„Cákance… čeho?“

„Vody?“

„To je jen pot uvnitř masky. Když mi pomůžeš, tak si ten ochranný oblek za chvilku sundám.“ Do jeskyně jsme také přinesli klasickou prádelní plastovou vanu jako součást protivirové výstroje. Teď jsem ji přenesl pod vodopád. Když byla trochu naplněná, odnesli jsme ji po sloní stezce do vchodu do jeskyně, uložili ji na pevné podloží a vylili do ní půl kanystru „toho zatraceného Jiku“, běžného bělidla na prádlo.

Vlezl jsem si do vany. Moje boty se skoro ztratily v oblacích bahna, roztok se zbarvil do hnědá. Strčil jsem ruce v rukavicích do hnědého Jiku, nabral jej jimi jako miskou a vylil si jej na obličej a hlavu. Pomocí kartáčku na zuby jsem si vydrhnul boty a lýtka, abych odstranil i poslední nánosy prachu. Pak jsem do Jiku ponořil i obal s mapou. V roztoku zakrátko skončila také lampa a baterka. Sundal jsem si masku a ponořil ji celou i s filtry do vany. Pak v Jiku skončily i moje brýle.

Strhl jsem si dlouhé zelené rukavice. Zase rovnou do Jiku. Vystoupil jsem ze svého obleku Tyvek a postupně odtrhával lepící pásku. Celý oblek, včetně žlutých bot, skončil v dezinfekci.

Pod ochranným oblekem jsem měl na sobě staré kalhoty, tričko a tenisky. Strhal jsem je ze sebe a vše hodil do plastikového pytle na odpadky – do žhavého pytle, jak by se dalo také říct. Dovnitř jsem také šplouchl trochu Jiku a zavázal pytel do dalšího. I zvenku jsem oba pytle dekontaminoval bělidlem. Z ruksaku jsem si vyndal nové oblečení a oblékl se. Biologická výstroj skončila v dalším dvojitém pytli společně s Jikem.

Robin MacDonald se objevil v neodmyslitelných teniskách na ostrohu nad jeskyní.

„Á, pan lord od netopýřích hoven se vrátil?“ hulákal. „Jak to šlo?“

Scházeli jsme stezkou dolů do tábora a navzdory silnému dešti jsme vlekli žhavé pytle. Pak jsme se rozesadili na židlích v jídelním stanu. Samozřejmě kolem láhve skotské. Déšť bubnoval na celty a šelestil v listoví. Byly tři hodiny odpoledne. Oblaka potemněla a proměnila se v černou nepropustnou hmotu. Zapálili jsme petrolejky. Hrom burácel a lijavec se proměnil v opravdovou průtrž.

Robin se uvelebil v skládacím křesle.

„Ach jo, člověče, tenhle liják nikdy na Mount Elgonu nepřestane. Tak to chodí celý rok.“

Ozvala se rána a oblohou, i mezi listy olivovníků, projel jasný blesk. Záblesk osvítil jeho tvář. Zalévali jsme skotskou pivem Tuskers a hráli poker. Robin hru odmítal.

„Dej si trochu whisky, Robině,“ obrátil se na něj Fred Grant.

„Můj žaludek ji nesnáší. Pivo je akorát. Dostaneš bílkoviny, co potřebuješ, a krásně usneš.“

Déšť povolil a oblaka zesvětlela. Olivovníky se skláněly k zemi, kde se jejich kořeny ztrácely v šedém stínu. Kapky vody odkapávaly ze zelených korun. Zvuk odlétajících myšilovů začal připomínat flétnu, pak ale náhle umlkl. Mount Elgon se znovu ponořil do ticha. Prales jen lehce ševelil a pohupoval se ve větru, než přišla další průtrž.

„Jak se cítíš, pane lorde od netopýřích hoven?“ zeptal se Robin. „Už máš nějaké duševní problémy? Povídal sis sám se sebou, když jsi šel na záchod. Přijdou tak jako tak.“

A skutečně, začaly mne trápit černé myšlenky. Vzpomněl jsem si, jak jsem se bouchl v jeskyni do hlavy. Okolo boule mohou být mikroskopické trhliny. Už jsem začínal chápat, jaké pocity prožívá člověk vystavený možné nákaze. Budu v pořádku. Nic se nestalo. Je mi fajn a s ničím jsem do styku nepřišel.

Nebezpečí AIDS, Eboly a dalších agens z tropických pralesu je jen přirozeným důsledkem likvidace tropické biosféry. Vynořující se viry se zjevují na povrchu ekologicky zničených oblastí zeměkoule. Mnoho z nich pochází z vysekaných hranic tropické džungle či ze savan, které byly rychle osídleny člověkem. Tropický dešťový prales je hlubokým rezervoárem všech organismů naší planety, neboť v něm žije většina živočišných i rostlinných druhů. Představuje ale také největší přirozené ohnisko virů, protože i malé organismy mohou být jejich nositelé. Jakmile virus opustí svůj ekosystém, začne se ve vlnách šířit i lidskou populací jako ozvěna odumírajícího biotopu. Podívejme se jen na jména některých vynořujících se virů: Lassa, Rift Valley, Oropouche, Rocio, Q, Guanario, VEE, opičí neštovice, horečka Dengue, Chikungunya. Pak tu máme hantaviry Machupo a Junin. Jsou tu i virové kmeny Mokola a Duvenhage připomínající vzteklinu. LeDantec. Mozkový virus Kyasanur. A samozřejmě HIV – virus, který je z těchto vynořujících se virů ten nejnebezpečnější, neboť jeho pronikání do lidské populace rapidně stoupá a konec není v dohlednu. A to jsme ještě nemluvili o patogenů z tropického pralesa Semliki či o virech Crimean Congo, Sindbis, O’nyongnyong a Sao Paulo. A samozřejmě Marburg, Ebola Sudan. Ebola Zaire a Ebola Reston.

Dalo by se říci, že Země se brání lidskému přemnožení vlastním imunitním systémem. Začíná reagovat na parazita jménem lidstvo, na infekční záplavu lidí, na mrtvé betonové vředy po celé planetě, na rakovinná ohniska v Evropě, Japonsku a ve Spojených státech plná množících se primátů, rozrůstající se kolonie hrozící způsobit biosféře těžké šoky. Možná že se biosféře „nelíbí“ myšlenka na pět miliard lidských jedinců. Dá se také říci, že extrémní amplifikace lidského rodu, která nastala během posledního století, náhle vyprodukovala ohromné množství biologických tkání jako možné potravy pro nové dravé formy života…

Příroda zná zajímavé způsoby, jak obnovit ztracenou rovnováhu. Deštný prales má své vlastní obranné mechanismy. Imunitní systém planety Země takříkajíc zaznamenal zvýšenou přítomnost lidského rodu, a proto přidal plyn. Zeměkoule se pokouší zapudit tuto infekci přemnožení člověka jinými formami života. Parazity. A AIDS může třeba být právě tím prvním krokem v přirozeném procesu její likvidace.

AIDS je bezesporu největší biologickou a ekologickou katastrofou dvacátého století. AIDS virus dokázal velice snadno přeskočit z primátů a lidoopů do lidské populace. HIV 2, jeden ze dvou nejrozšířenějších kmenů viru, je považován za zmutovaný virus, který na nás přeskočil z afrických opic, mangabejů. Nejspíše k tomu došlo poprvé, když se lovci dotkli zkrvavených tkání. Druhý kmen, HIV 1, se do lidské populace dostal nejspíše od šimpanzů v západoafrickém Gabonu. Právě tam byl totiž nalezen zatím nejpřesvědčivější důkaz o možném původu tohoto viru.

Virus AIDS byl poprvé zaznamenán v roce 1980 v Los Angeles. Jeden lékař dospěl k závěru, že jeho homosexuální pacienti umírají na neznámý infekční patogen. Kdyby se tehdy kdokoli odvážil prohlásit, že neznámá choroba homosexuálů v Kalifornii pochází od divokých afrických šimpanzů, lékařské společnosti by se mu vysmály. Dnes už se ale nikdo nesměje. Co říkáte této myšlence: Šimpanz je extrémně ohrožený druh z tropické džungle, a tak virus z něj přeskočil na člověka. A najednou není tento skokan ohrožený skoro vůbec. Mohlo by se dokonce prohlásit, že tyto viry z deštných pralesů až proklatě dobře vědí, co mají dělat ve svém vlastním zájmu.

Virus AIDS dokáže velice rychle mutovat, neustále se mění. Je to jakýsi hypermutant, měnící svůj tvar a spontánně získávající nové vlastnosti, když prochází mezi populacemi a jednotlivci. Mutuje dokonce i v průběhu vlastní infekce. Osoby, které umírají na HIV, jsou většinou infikovány různorodými kmeny, které se znenadání objeví v jejich těle. Rychlost mutace ale bohužel také znamená, že vývoj vakcíny bude neuvěřitelně obtížný. V širším slova smyslu lze očekávat, že virus AIDS dokáže přežívat i při změnách ekosystému. Virus AIDS a ostatní vynořující se viry přežívají na troskách tropické biosféry, protože dokážou mutovat rychleji, než se stačí realizovat změny ekologického systému. Musejí se vyznat v tlačenici, když už žijí na této planetě čtyři miliardy let. Napadá mne přirovnání s krysami opouštějícími potápějící se loď.

Domnívám se, že AIDS vůbec nemusí být jedinou formou, kterou nám chce Příroda ukázat svou sílu. Zdali dokáže skutečně přežít s populací pěti miliard lidí je otevřenou otázkou. Bez odpovědi. Její řešení leží kdesi v labyrintu tropických ekosystémů. AIDS je pomstou deštného pralesa. A jen jejím prvním kolem.

Bez problémů, pomyslel jsem si. Samozřejmě že budu v pořádku. Všichni budeme v pořádku. Nemáme žádné problémy. Vůbec žádné. Spousta lidí byla uvnitř jeskyně Kitum a vrátili se bez jakýchkoli známek nemoci. Tri až osmnáct dní. A pokud už amplifikace začala, stejně už nic necítíš. Zase jsem si vzpomněl na Joea McCormicka z CDC, který se pustil do křížku s armádou při likvidaci nákazy v Restonu. Pamatuji si jeho dobrodružství v Súdánu, kde lovil Ebolu. Na konci letu do hlubin buše stál sám Ebole tváří v tvář v chatrči přeplněné nemocnými pacienty, píchl se zkrvavenou jehlou do palce. Měl štěstí a přežil ten zážitek. Nakonec měl tedy Joe McCormick pravdu, když o Ebole Reston tvrdil, že není pro člověka zase tak vysoce nakažlivá. Pak jsem si vzpomněl na jeho další objev zvláštního způsobu léčby této infekce, ke kterému dospěl právě v Súdánu. Když myslel na to, že zemře, zjistil, že nejlepším a nejúčinnějším lékem při nákaze filovirem je… láhev pořádné skotské.

Jel jsem k opuštěnému opičinci, neboť jsem se chtěl přesvědčit, co se změnilo. Byl jeden z těch teplých podzimních dní indiánského léta. Nad Washingtonem visel hnědý opar. Vyjel jsem z Beltway a skoro tajně jsem se blížil k budově. Opuštěný objekt připomínal hrobku. Z eukalyptu vedle vchodu občas odlétával uschlý list.

Cedule k pronájmu stála před většinou kanceláří kolem parkoviště. Cítil jsem tu ale jinou chorobu. Ne virovou nákazu, ale nedostatek financí – příznačnou nemoc osmdesátých let. Procházel jsem zatravněným úsekem za budovou, než jsem se dostal k místu vstupu, k proskleným dveřím. Byly zamčené. Stříbrná páska zakrývala veškeré štěrbiny. Podíval jsem se dovnitř a uviděl podlahu poskvrněnou hnědými fleky. Na zdi stálo ukliď si po sobě nepořádek. Hned vedle nápisu jsem rozpoznal přechodovou komoru, oblast, kudy vojáci procházeli do žhavé zóny. Panelová chodba je vždycky skoro ideální přechodovou komorou.

Moje nohy rozkopávaly zbytky plastových obalů v trávě. Mezi bezinkami jsem našel i starou klimatizační jednotku. Uslyšel jsem i úder do balónu, chlapce, jak dribluje pod košem. Ozvy dětské hry se odrážely od zdí opuštěného opičince. Za stromy už zase pokřikovaly děti ve školce s celodenní péčí. Při prohlídce zadního traktu budovy jsem došel k oknu a podíval se dovnitř. Popínavý výhonek rostl uvnitř místnosti a těsně se přitiskl k okenní tabulce ve své cestě za světlem a teplem. Kde ty výhonky našly v budově dostatek vody? Byl to ale zimoléz, plevel, který roste na smetištích a na opuštěných pozemcích. Jeho květy nevoní. Přesněji řečeno voní jako viry a rostou ve stejně zhrouceném a zničeném prostředí. Zimoléz mi připomněl bájnou mrtvou zemi Tartarus z Vergiliovy Aeneidy, podsvětí, ve kterém se o smrti jen šeptá.

Skrz rostlinnou změť se nedalo do dřívější žhavé zóny dohlédnout. Zato jsem se díval do lůna džungle. Obešel jsem dům a našel další prosklené dveře oblepené páskou. Přitiskl jsem nos ke sklu a přiložil si ruce k očím, abych snížil odlesk. Uviděl jsem kbelík, na povrchu se suchou hnědou vrstvou. Připomínala vyschlé opičí exkrementy. Ať už to bylo cokoli, napadlo mne, zda ten neznámý materiál byl také dekontaminován bělidlem Clorox. Mezi kbelíkem a zdí začal pavouk tkát své pavučiny. Její tvůrce už začal na zem odhazovat slupky hmyzu a odumřelá vajíčka. V tomto podzimním období snáší pavouk vajíčka do pavučin a připravuje se k reprodukčnímu období. V opičinci se znova zabydlel život.

Právě v oněch místnostech, kde se zničehonic zjevila Ebola a kde ukázala své zuby, než se opět stáhla do pralesa. Ale i ona se vrátí…

HLAVNÍ OSOBY

(v pořadí, jak se v knize objevují)

vojenské hodnosti jsou uváděny podle stavu v době restonských událostí

„Charles Monet“ Francouzský vysloužilec žijící v západní Keni. V lednu 1980 u něj vypukla infekce virem Marburg. První známý případ nemoci.

Podplukovník Nancy Jaaxová Veterinární patolog v USAMRIID. Začala pracovat s virem Ebola v roce 1983, když si protrhla svůj skafandr. V roce 1989 jmenována vedoucí oddělení patologie USAMRIID. V zimě tohoto roku se významnou měrou podílela na rizikové operaci v Restonu.

Podplukovník Gerald („Jerry“) Jaax Velitel veterinárního oddělení v USAMRIID. Manžel Nancy Jaaxové. Nikdy nenosil skafandr, ale přesto se stal velitelem týmu SWAT v průběhu Restonské operace.

Eugene („Gene“) Johnson Civilista. Virolog lovící viry pro armádu. Odborník na Ebolu. V roce 1988, následujícím po skonu Petra Cardinala, vedl expedici do jeskyně Kitum na Mount Elgonu. Velitel zajišťovacích a bezpečnostních prací v průběhu operace v Restonu.

„Petr Cardinal“ Dánský chlapec navštívil své rodiče v Keni v průběhu léta 1987, kdy zemřel na Marburg. V mrazicích boxech armády je skladován čistý virový kmen nesoucí jeho jméno.

Dan Dalgard Veterinář v Restonské karanténní jednotce pro primáty.

Peter Jahrling Civilista pracující jako vojenský virolog. Spoluobjevitel virového kmene, který vyhladil restonské opice.

Tom Geisbert Stážista v USAMRIID. Na podzim roku 1989 byl pověřen vedením elektronové mikroskopie. Spoluobjevitel viru.

Plukovník Clarence James („C. J.“) Peters Velitel oddělení přenosných chorob USAMRIID. Nejvyšší velitel operace v Restonu.

Doktor Joseph B. McCormick Vedoucí oddělení speciálních patogenů v CDC. Léčil pacienty s Ebolou v domorodé chatrči, kde se píchl infikovanou jehlou.

Generálmajor Phillip K. Russell Generál, který vydal rozkaz k vojenskému výsadku v Restonu.

slovníček

Agens* – Choroboplodný zárodek, patogen.

Amplifikace – Zmnožování viru v populaci, případně v hostiteli. Blíže viz extrémní amplifikace.

Antigén* – Látka vyvolávající imunitní reakci nebo reagující s protilátkami. Využívá se při identifikaci virů v krevním séru. V této knize se tento termín rovná choroboplodnému zárodku.

Antrax* – Bakteriální choroba přenosná ze zvířat na člověka. Původcem je Bacillus anthracis. Bývá označována také jako sněť slezinná. Její smrtelnost kolísá od 10 do 100% Léčba je možná antibiotiky. Rozhodující prevencí této choroby je veterinární kontrola potravin.

Antropozoonoza* – Choroby přenosné ze zvířete na člověka.

Basa (vojenský slang) – Uzavřená nemocnice s opatřeními R4.

Botulismus* – Choroba vyvolaná toxinem mikrobu Clostridium botulinum. Má neurotoxický účinek. Nejčastěji vzniká při nedostatečné konzervaci v domácích podmínkách. Může mít až smrtelné následky.

Bublinová nosítka – Biologická uzavřená nosítka využitelná při převozu žhavého pacienta.

Cihla (vojenský slang) – Čisté krystaly připomínající cihlu obsahující virové částice. Rostou uvnitř buněk. Uvádí se i termín inkluzní tělíska. V této knize je používán i autorův vlastní termín krystaloid.

Dekon (vojenský slang) – Dekontaminovat, dekontaminace.

Ebola – Extrémně smrtící virus z tropických oblastí neznámého původu. Jsou známy tři její podtypy: Ebola Zaire, Ebola Sudan a Ebola Reston. Více: viz heslo Marburg. Všechny tyto viry patří do skupiny filovirů.

Elektronový mikroskop – Velký a výkonný mikroskop, který využívá paprsek elektronů, aby zvětšil obraz velmi malých předmětů, jako mohou být viry.

EnviroChem – Zelený dezinfekční roztok určený pro přechodové chemické sprchy. Zabíjí virové částice s poměrně vysokou účinností.

Extrémní amplifikace – Zmnožování viru kdekoli v hostiteli, které vede k částečné proměně hostitele ve vlastní virové částice.

Filovirus – Skupina virů, kam patří Ebola a Marburg. V této knize jsou také označeny jako nitkovité viry.

HIV – Virus lidské imunodeficience, původce AIDS. Jde o vynořující se virus skupiny R2. Neznámý původ, pravděpodobně z Afriky. Celkový rozsah pandemie v lidské populaci zcela neznámý, i když virus se už rozšířil po celé zeměkouli.

Hostitel – Organismus, který slouží viru jako zásobovač potravou či jako jeho přenašeč.

Imunodeficience – Porucha projevující se nedostatečnou funkcí imunitních mechanismů organismu.

Infekce* – Nákaza organismu prvoky, plísněmi, bakteriemi a viry. Člení se podle typu přenosu.

Inkubační doba* – Čas, který uplyne od nákazy k prvním příznakům choroby.

Kinshaská dálnice, „Dálnice AIDS“ – Hlavní cesta, kterou se virus AIDS dostal z afrického deštného pralesa. Silnice spojuje Kinshasu s východní Afrikou.

Kmen Mayinga – Nejžhavější kmen viru Ebola. Byl izolován ze sestry Mayingy, která v roce 1976 zemřela v Zairu.

Kontaminace* – znečištění, zamoření.

Krystaloid – viz cihla.

Letalita* – Procento zemřelých na určitou chorobu z celkového počtu nemocných.

Letální – Smrtící, smrtelný.

Marburg – Ebole blízce příbuzný virus. Původně označovaný jako protažená vzteklina.

Mikronákaza (autorův vlastní termín) – Malá, většinou nezaznamenaná epidemie vynořujícího se viru.

Mor* – Zoonóza přenosná na člověka blechou. Původcem je mikrob Yersinia pestis. Mortalita dosahuje až 100%. Největší mikrobiologická metla středověku.

Mortalita* – Počet zemřelých v přepočtu na 100 000 obyvatel.

Mutace* – Dědičná změna způsobená prostředím, která se projevuje novým vlastnostmi organismu.

Mutagen* – Látka nebo faktor, který mutaci vyvolá.

Pandemie* – Epidemie choroby, která postihuje více kontinentů.

Patogen* – Mikrobiální druhy vyvolávající choroby.

Patogenita* – Geneticky podmíněná schopnost určitého mikroorganismu vyvolávat chorobu.

Pokusné zvíře – Citlivé zvíře je využíváno jako poplašné zařízení při styku s žhavým patogenem, protože žádný přístroj ho nemůže předem detekovat. Obdoba kanárka v uhelných dolech.

Ponorka (vojenský slang) – Márnice R4 v USAMRIID.

Pouzdro na klobouky (vojenský slang) – Cylindrický biologický kontejner z voskovaného kartónu. Také hrnec na zmrzlinu.

Protažená vzteklina – Více viz Marburg.

Protilátka* – Bílkovinný produkt působení antigénu na buňky produkující protilátky (B lymfocyty). Chemicky jde o imunoglobulin.

Rejstříkový případ – První známý případ nakaženého pacienta, který také může chorobu dále šířit.

Rekombinace* – Genetický jev, při kterém se u potomstva objevují nové vlastnosti, které se nevyskytovaly u jejich rodičů.

Replikace – Množení mikroorganismů, zdvojování sebe sama.

Řetězec smrtelného přenosu – Zvláštní typ přenosu letálního patogenu, kdy nákaza vybuchuje uvnitř populace a zabíjí velké procento nakažených. Jinak používán termín výbuch.

Sérum* – Tekutina, která se po sražení krve odděluje od krevního koláče. Na rozdíl od krevní plazmy neobsahuje fibrinogen (bílkovinu podílející se na tvorbě krevní sraženiny).

SHF – Opičí horečnaté krvácení. Opičí virus, který je člověku neškodný.

Skafandr Chemturion – Tlakový těžký skafandr pro práci v uzavřených biologických odděleních typu R4. Říká se mu také modrý skafandr, protože má jasně modrou barvu.

Skafandr Racal – Přenosný tlakový skafandr s ventilací poháněnou bateriemi. Je využíván při práci v extrémním biologickém riziku v terénu, s mikroorganismy, o kterých se předpokládá, že by mohly být přenosné vzduchem.

Specifičnost* – Jeden z nejdůležitějších pojmů. Definuje vztah pouze dvou určitých jednotek. Nejčastěji se uvádí příklad antigen – protilátka jako zámek a klíč.

Sterilizace – Upíná destrukce všech živých mikroorganismů. Velice obtížná realizace se zcela nemožným ověřením úspěšnosti zásahu.

Syndrom* – Typická kombinace příznaků určitého onemocnění.

Šedá zóna, přechodová zóna – Dočasný prostor mezi normálním světem a žhavou oblastí. Místo, kde se setkávají dva světy.

Třetí prostor – Masivní krvácení pod kůži.

USAMRIID – Odborný ústav americké armády pro infekční choroby. Fort Detrick ve Fredericku, stát Maryland, nazýván Ustav či Institut.

Vakcína* – Očkovací látka připravená z usmrcených nebo živých mikroorganismů určená k vyvolání spolehlivé imunity vůči dané infekci.

Vektor* – Přenašeč choroby.

Virémie* – Stádium nemoci, kdy virus proniká do krve a je jí roznášen do různých orgánů.

Virion* – Infekční virová částice.

Virulence* – Stupeň patogenity mikroorganismu.

Virus – Patogen způsobující chorobu, menší než bakterie, který sestává z bílkovinného obalu a membrán, jehož jádro obsahuje DNA nebo RNA. Viry vyžadují hostitelské buňky, v nichž se replikují.

Vyhlazení (vojenský slang) – Pokus zajistit kompletní sterilizaci nějakého místa.

Vynořující se virus – „Viry, které již o sobě daly vědět a o nichž se zdá, že jejich výskyt narůstá.“ Termín a definice převzata od Stephena S. Morsea, virologa Rockefellerovy univerzity.

Vzteklina* – Zoonóza přenosná na člověka z psovitých a lasicovitých šelem. Jde o onemocnění nervového systému způsobené virem ze skupiny Rhabdovirů. V roce 1884 L. Pasteur použil v případě pokousaného chlapce vakcínu obsahující oslabené zárodky vztekliny. V případě projevů choroby je nemoc vždy smrtelná.

Zkolabovat a vykrvácet (vojenský slang) – Zemřít na šok v přímém následku na krvácení ze všech tělních otvorů.

Žhavá zóna, žhavá oblast, žhavá strana – Oblast, v níž jsou obsaženy smrtelné infekční organismy.

Žhavé oddělení – Skupina laboratoří R4.

Žhavý (vojenský slang) – Smrtelně nakažlivý v biologickém smyslu slova.

Žhavý patogen – Extrémně smrtící virus s možným přenosem kapénkovou infekcí

Vzhledem k pojmům, které nejsou v knize vysvětleny, jsou některé další termíny připojeny do závěrečného slovníčku. Jsou označeny hvězdičkou.

PODĚKOVÁNÍ

Nejdříve musím poděkovat všem pracovníkům USAMRIID, vojákům i civilistům. Lidem, kteří se zúčastnili restonské operace. Riskovali své životy bez toho, že by očekávali jakékoli veřejné uznání.

Jsem hluboce vděčný redaktorce Random House Sharon DeLanové. Jednou jsem jí řekl: „Boha musíme hledat v jednotlivých detailech,“ ale ona nesouhlasila: „Ne, Boha musíme hledat ve struktuře.“ Jsem také zavázán Sally Gaminarové z britského nakladatelství Doubleday za její cenné redaktorské postřehy. Děkuji za pomoc Ianu Jackmanovi i Haroldu Evansovi.

Za pomoc při zvládání mé rodinné finanční situace chci poděkovat: Lynn Nesbitové a dále pak Robertu Bookmanovi, Lyndě Obstové, Cynthyi Canellové, Ericu Simonoffovi a Chucku Hurewitzovi. Děkuji Jimu Hartovi za bohaté diskuse nad tématem. Nesmím zapomenout ani na Ridleyho Scotta.

Tato kniha původně vznikla jako série článků pro New Yorker. Jsem vděčný Robertu Gottliebovi, který si články objednal, Tině Brownové, která je uveřejnila a pustila je do světa. Děkuji i korektorce Caroline Fraserové i Johnu Bennettovi, vydavateli. Mé poděkování je určeno i Pat Crowové, Jill Frishové, Elizabeth Macklinové a Chipu McGrathovi.

K filozofickým myšlenkám mě dovedli Stephen S. Morse a Joshua Lederberg, významní virologové Rockefellerovy univerzity v New Yorku. Některé podněty (či obavy), uveřejněné v této knize, se dostaly do světového povědomí na důležité virologické konferenci o vynořujících se virech v květnu 1989. Ironií osudu zůstává, že se tato událost konala jen několik měsíců před restonskou nákazou. Právě na této konferenci Morse poprvé uvedl termín „vynořující se virus.“ Byl jsem také silně ovlivněn desítkami Lederbergových úvah a komentářů. Veškeré vědecké hlouposti v této knize však jdou jen na moji hlavu.

Z USAMRIID patří moje zvlášť upřímné poděkování doktoru Ernestu Takafujimu, veliteli USAMRIID, Davidu Franzovi, jeho zástupci. Děkuji za detailní pomoc Petru Jahrlingovi, Nancy i Jerrymu Jaaxovým, Thomasů Geisbertovi a Eugenu Johnsonovi zvláště za pasáže, v kterých se zabývám jejich myšlenkami a pocity v průběhu restonské krize. Mé poděkování patří i Curtisu Klagesovi, Nicole Berke Klagesové, Rhondě Williamsové a Charlottě Godwin-Whitfordové za jejich pomoc. Děkuji také Cheryl Parrottové, Carol Lindenové, Joan Gisbertové a Edu Wiseovi, stejně tak všem členům týmu 91-Tango i civilním ošetřovatelům, kteří mi popsali své zkušenosti. A také chci poděkovat Adě Jaaxové.

Z CDC chci poděkovat těm, kteří se se mnou podělili o své vzpomínky a věnovali mi drahocenný čas: doktoru C. J. Petersovi a Susan Petersové, doktorům Joelu Bremanovi, Heinzi Feldmanovi, Thomasů Ksiazekovi, dále pak doktoru Josephu B. McCormickovi i Anthony Sanchezovi. Z ostatních ústavů děkuji Davidu Huxsollovi, doktoru Fredericku A. Murphymu i doktoru Phillipu K. Russellovi. V Keni: doktoru Shem Musokemu, doktoru Davidu Silversteinovi, plukovníku Anthony Johnsonovi. V Jižní Africe: doktorce Margarethě Isaacksonové, doktoru G. B. („Benni“) Millerovi. Na řece Bighorn děkuji: doktoru Karlu M. Johnsonovi. Z Hazleton Washington moje poděkování patří: Danu Dalgardovi za jeho pomoc a pravidelné poznámky k rukopisu a za jeho ochotu dovolit mi citovat z jeho Průběhu událostí.

Jsem velice zavázán i pracovníkům Alfred P. Sloan Foundation, zvláště Arthuru L. Singerovi Jr. za neutuchající zájem a podporu. Z Princetonské univerzity patří mé poděkování Carole Rigolotové z Council of Humanities.

Z Conservation International děkuji zvláště Peteru A. Seligmanovi a Russellu Mittermeirovi. Byl to právě Mittermeier, který původně pronesl poznámku, která mne dovedla k možným souvislostem a přirovnáním lidské populace jako velkého množství masa čekajícího na sežrání.

S ohledem na můj výlet do jeskyně Kitum si dovoluji vyjádřit svoji vděčnost Grahamu Boyntonovi, Christině Leonardové, o Robinovi a Carrie MacDonaldových, Katanu Chegeovi, Morrisu Mulatyiovi, Hermanu Andembovi a Jamy Buchananové ani nemluvě. I Ian Redmond mi dal důležité informace o utváření jeskyně. Nesmím také opominout pomoc Davida a Gregory Chudnowských.

Děkuji i svým přátelům: Peteru Benchleyovi, Freemanu Dysonovi, Stone a Ann Fitchové, Sallie Gouverneurové, Williamu L. Horwathovi, Johnu McPheemu, doktoru Davidu G. Nathanovi, Richardovi O’Brienovi, Michaelu Robertsonovi, Ann Waldornové, Jonathanu Weinerovi, Roberu H. Whiteovi. Děkuji svému dědečkovi Jerome Prestonovi Sr., mým rodičům Jerome Prestonovi Jr., i matce Dorothy Prestonové za podporu. Zvlášť musím poděkovat svému bratrovi, doktoru Davidu. G. Prestonovi za jeho entuziasmus pro tento příběh. Nezapomínám ani na mého druhého bratra, spisovatele Douglase Prestona.

Závěrečné, ale zato nejsrdečnější poděkování patří mé ženě Michelle Parkham Prestonové za její neobyčejnou podporu a lásku.

MÍSTO DOSLOVU

Právě jste dočetli knihu Richarda Prestona Zákeřná Ebola, která vám zcela jistě vyvolala svíravý pocit v žaludku a celou řadu ne právě příjemných myšlenek. A autor bohužel příliš nelhal.

Poslední slova knihy o návratu Eboly se naplnila dřív, než by se pan Preston nadál. Rok 1995 se stal dalším přelomem ve vývoji těchto smrtících virů a jejich útoku na lidskou populaci. Další slova jsou zbytečná, nechrne jen promluvit několik novinových článků z května letošního roku.

A aby ještě všemu nebyl konec, za zmínku stojí i novinové noticky z roku 1995. Nejde v nich už jen o africkou Ebolu, ale i o horečnatá krvácení mezi zvířaty po celém světě…

Ing. Milan Hausner

VYBRÁNO Z ČESKÉHO TISKU

SMRT JMÉNEM EBOLA

Návrat vysoce nakažlivého viru Ebola si vyžádal již řadu lidských obětí. Virus získal jméno podle reky v severním Zairu, v jejímž povodí se poprvé objevil v roce 1976. Nynější epidemie vypukla v oblasti města Kikwit.

Hospodářské noviny

Pálek, 26. Mnu 1995

VIRUS EBOLA

SE V ZAIRU STÁLE ŠÍŘÍ

Ženeva, Bergamo – Světová zdravotnická organizace WHO včera oznámila, že virus Ebola se v jihozápadním Zairu dále šíří. Podle mluvčího organizace podlehly chorobě již desítky lidí. Mezi prvními oběťmi zákeřné nemoci byly čtyři řádové sestry z italského Bergama, které působily v Zairu.

Nyní byly navíc dány do karantény přímo v Bergamu dvě členky řádu po návratu z pohřbu své kolegyně, který se konal 27. dubna v Zairu.

Mladá fronta dnes

Sobota. 13. května 1995

SESTRY V SEVŘENÍ SMRTI

KDO SE NAKAZÍ VIREM, NEPŘEŽIJE…

V malé, ale jasně osvícené katedrále v samém srdci Afriky se shromáždilo několik truchlících, aby se rozloučili s dosud poslední obětí zabijáckého viru Ebola – italskou jeptiškou, 58letou sestrou Annelvirou Ossoliovou.

O pár desítek metrů dál, v jedné z nemocnic zairského Kikwitu, se rychle šíří zpráva: zemřel další člověk – ošetřovatelka. Právě ti, co přijeli do Kikwitu pomoci nemocným, se stávají častými oběťmi epidemie.

Večerník Praha

Úterý. 30. května 1995

Pro rozšíření viru Ebola nejsou u nás podmínky, říká hlavní hygienik ČR Jiří Vytlačil.

Nezávislé noviny

Čtvrtek. 18. května 1995

LÉKAŘI MAJÍ LÉK

PROTI VIRU EBOLA

Rusko: Lékařům se podařilo získat lék proti smrtonosnému viru Ebola. Podle ruské televize učinili objev pracovníci Virologického centra ruského ministerstva obrany.

Z dostupných informací není zřejmé, v jaké etapě experimentálního ověřování se lék proti viru Ebola nachází.

Lidové noviny

Sobota, 21. října 1995

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

Děkuji MUDr. Evě Šádkové za pomoc a korekturu některých odborných termínů uvedených v této knize, stejně tak za neocenitelné poznámky vztahující se k této problematice.

V některých místech se autor záměrně dopouští zjednodušování, které se možná bude zdát znalým poněkud přehnané. Překladatel ponechal původní autorovy myšlenky v plném rozsahu. Nejsou proto opraveny ani některé drobné biologické chyby, které se v textu vyskytují.

Protože druhou, nikoli nevýznamnou část knihy tvoří popis africké krajiny, byly ke konzultacím k této problematice využity knihy J.Wágnera Afrika: Život a smrt zvířat, Ráj a peklo zvířat, Členská knižnice 1978.

Vzhledem k pojmům, které nejsou v knize vysvětleny, jsou některé další termíny připojeny do závěrečného slovníčku. Jsou označeny hvězdičkou.

Ing. Milan Hausner

Richard Preston

Zákeřná Ebola

Z anglického originálu Hot Zone přeložil Milan Hausner.

Přebal Stanislav Charvát.

Redigoval Petr Hejný.

Vydal Knižní klub, k. s., v Praze roku 1996

jako svou 350. publikaci.

Odpovědná redaktorka Alena Jakoubková.

Technická redaktorka Alena Suchánková.

Počet stran 320.

Sazba Sdružení MAC, spol. s r. o., Praha.

Tisk Graphischer Grossbetrieb Pösneck GmbH, SRN

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai