Noci s nepřítelem

Nancy Price

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Byla v pasti. V pasti krutého ničivého manželství. V přízračném vězení, jemuž vládl muž, jehož přitažlivý zevnějšek zakrýval jeho násilnickou povahu. Byla zoufalá. Tak zoufalá, že byla ochotná udělat cokoliv, aby unikla jeho špatnému zacházení. Dokonce předstírat smrt. Byla pronásledovaná. Pronásledovaná mužem, jenž nejdřív uvěřil, že je mrtvá. Mužem šíleným touhou po pomstě. Mužem, jenž ji tak miloval, že by ji raději zabil, než ji nechal odejít...

NANCY PRICEOVÁ

NOCI

s nepřítelem

A Berkley Book

Original title SLEEPING WITH THE ENEMY

A Berkley Book / published by arrangement

with Simon and Schuster, Inc.

Copyright © 1987 by Nancy Price

All rights reserved

Czech edition copyright © 1992 Vydavatelství INA, Ltd.

Translation copyright © 1992 Anna Grušová

Cover art copyright © 1992 Jozef Pernecký

S anglického originálu (Nancy Price, Sleeping with the Enemy,

A Berkley Book – published by arrangment with Simon and

Schuster, Inc.) přeložila Anna Grušová

Text redakčně upravil Josef Čábela

Prebal navrhol Jozef Pernecký

Vydalo Vydavatelství INA, spol. s r.o.

Vydání první. Rok vydání 1992

Vytiskly Nitrianske tlačiarne, Nitra

ISBN 80-85680-03-3

1

Den předtím, než Martin Burney ztratil svou ženu Sáru, pozoroval ji, jak se od něj vzdaluje, konečky dlouhých vlasů jí nadzvedává vítr vanoucí od Atlantického oceánu. Dveře salónu krásy se za ní zavřely, zaleskl se na nich odraz slunce. Martinovy oči byly tmavé a chladné jako nedopitá káva.

Když odjížděl, zachrastil oceánský vítr papírovým plakátem na výkladu salónu: MUŽI VÍTÁNI. „Sára Burneyová“ řekla ženě za pultem a rozhlédla se po novém obchodě; loni v létě tu ještě nebyl.

INÁTIV IŽUM pozpátku hlásal nápis na obchodě; na zelené podlaze ležely poházené odstřižky vlasů. Sára přešla k umyvadlům za kadeřnicí, na jejíž jmenovce stálo Carmen.

„Možná trošku zesvětlíme,“ řekla Carmen a položila zelený plastikový přehoz Sáře na ramena. Sára se na židli zaklonila a hluboce se nadechla. Může tu zůstat hodinu a půl.

Voda za Sářinýma ušima crčela do umyvadla, syčela přitom jako vlny přelévající se do písku. Zavřela oči.

„Zvýrazní to lesk,“ řekla Carmen. Vetřela jí šampón do vlasů a přelétla pohledem Sáru: měla tmavé kruhy pod očima, byla hubená až kostnatá; v džínách a košili s dlouhým rukávem nebyla vhodně oblečená na léto. Na vrchní straně ruky měla modřinu zbarvenou až do fialova.

Žena středního věku na vedlejší židli se zasmála. Slečně, která jí myla hlavu, řekla: „Četla jste o té ženě z jednoho z těch městeček na Jihu, kde každý každého hlídá čtyřiadvacet hodin denně?“ Slečna myla hlavu a jen něco zamumlala.

Carmen masírovala Sáře hlavu. „Jste tu na dovolené, chodíte plavat a tak?“

„Já se vody bojím,“ odpověděla Sára. V salónu krásy nebyli přes oznámení chrastící ve větru žádní muži. Sáru obklopovaly vůně a ženy. „Pronajali jsme si něco na Sand Hook do neděle.“

„Mají tam pěkný nový přístav,“ řekla Carmen. „Máte loď?“

„Ne. I na lodi bych se bála.“

„Vážně?“ Carmen přestala masírovat. „Jezdíte k moři a bojíte se vody?“

„Nemůžu si pomoct,“ řekla Sára.

„Máte děti?“

„Ne.“

„S dětma se musí opatrně, aby se nepostrašily,“ řekla Carmen.

Sára znovu zavřela oči.

„To není dobře, bát se.“ Carmen začala Sáře oplachovat vlasy. Voda crčela a Sára nic neříkala.

„Aspoň se můžete pěkně opálit,“ řekla Carmen.

V koutcích Sářiných očí se objevily slzy.

„Zkoušela jste někdy jít do vody každý den o kousek dál?“ zeptala se Carmen.

Sára řekla, že ano, zkusila.

Carmen vyždímala vodu ze Sářiných vlasů a pak jí hodila přes hlavu ručník. Třela hlavu ručníkem a přidržela si Sáru blízko u sebe. Sára se v té teplé, laskavé tmě ručníku zhluboka nadechla; snažila se neplakat.

„Teď si sedněte tamhle,“ řekla Carmen. Sára se posadila na židli a podívala se na sebe do zrcadla: ústa bez tvaru a mokré světlé chaluhy místo vlasů. Stáhla ústa do obvyklého výrazu a několikrát zamrkala.

Žena středního věku se vybalila ze svého ručníku a usadila se na židli vedle Sáry. „V novinách psali, že to bylo městečko na Jihu, kam se ta žena přestěhovala.“ Naklonila se k zrcadlu. „Vypadám jako utopená myš.“ Upřeně se pozorovala. „Jako utopená šedivá myš.“ Ženy sedící v řadě podél zdi salónu krásy se dívaly na své odrazy v zrcadle s vážnými tvářemi, jako kdyby utrácet každý týden čas a peníze za úpravu svých hlav bylo nutné a přirozené, dokonce běžné. „Ta žena z novin je sekretářka, je rozvedená a má dvě děti,“ říkala žena středního věku. „A všímala si svého, víte? Vstoupila do církve, protože chtěla, aby si děti našly kamarády. A samozřejmě měla přítele.“

„Otce pro své děti,“ řekla pokladní.

„Jistě. Jak jinak si to mohla zařídit?“ řekla žena.

Carmen natáčela Sářiny dlouhé vlasy na natáčky. „Už jste někdy byla v Manhassetu?“

„Letos jsme tu potřetí,“ řekla Sára.

„Odkud jste?“

„Od Bostonu, z Montrose.“ Natáčky nyní rámovaly Sářin obličej jako růžové buřtíky kolem prázdných očí a pevných úst.

„Brooke, můžeš mi půjčit pár růžových natáček?“ zavolala Carmen a odběhla si pro ně.

„A viděli jeho auto před jejím domem – cožpak to není hřích? Jeho auto před jejím domem?“ řekla žena středního věku.

Sára se podívala ven na ulici, kde se lidé procházeli, bez cíle a volní, prohlíželi si výklady, postávali na rohu a povídali si.

„Věřila byste tomu, že udeřili na toho muže a on připustil to, co oni nazývají „obcování“, takže ta žena měla předstoupit před náboženské shromáždění a oznámit, čeho se dopustila, a kát se a požádat je o odpuštění a já nevím co ještě. Takže poslala dopis, že z církve vystupuje, aby se nemuseli cítit zodpovědní za to, jakým způsobem hledá otce pro své děti, rozumíte?“

Carmen se vrátila, aby dokončila natáčení Sářiných vlasů. „Nechodím si zaplavat moc často. Voda v moři je dost studená,“ řekla Carmen. „Tady Brooke chodí v létě plavat každý den. Že se jí chce.“

„To nejde, řekli představení církve té sekretářce, oni ji musí vyhodit. Svolali tedy shromáždění – byla tam asi tak polovina města – a všem oznámili, co udělala a že by s ní nikdo neměl mluvit a podobně. Byla příšerně naštvaná. Šla za právníkem a podala na církev a dva její představené žalobu, protože to bylo nepřípustné zasahování do jejího soukromí.“

„Jen si to představte,“ řekla pokladní.

Carmen natáhla přes Sářiny natáčky síťku.

„A věřili byste tomu, že ta sekretářka nejspíš vyhraje všechno, co církvi patří? Hřbitov, parkoviště a další věci?“

Carmen odvedla Sáru k sušákům a dala jí časopis pro ženy. „Tady je ovládání,“ řekla. „Můžete to vypnout, když to bude moc horké.“

Sáru obklopil teplý proud vzduchu. Elegantní časopis se otevřel na jakémsi inzerátě – žena s modrými víčky nad našpulenými ústy.

Proud vzduchu ze sušáku obtáčel Sářinu hlavu minutu po minutě měkkou clonou. Zavřela oči a na chvilku se propadla do příjemné prohlubně zvuku. Ale čas ubíhal rychle. Vlasy byly téměř suché, proti tomu nemohla nic dělat. Trhla sebou a otevřela oči. První, co uviděla, byly vášnivě se líbající milenci na obrázku v časopise. Text pod obrázkem začínal „Jeho rty se přisály k jejím, váhavě, jako kdyby se rozhodl přemoci její odpor, jehož se nechtěla vzdát. Silou ji zaklonil dozadu a vzrušivě jí dal znát touhu ovládající jeho pevné mužské tělo.“

Sára pozorovala ženy zívající pod sušáky. V časopise byl test o milostném životě a rady, jak dosáhnout sexuálního uspokojení, jak potěšit manžela nebo se vypořádat s problémy dětí ve škole. Sára časopis zavřela a upřeně pozorovala kadeřnice procházející mezi chumáči vlasů povalujících se po zemi. Zadívala se na jejich boty, klidně stojící jedna vedle druhé, a poklidnou činnost jejich rukou.

Sářiny vlasy schly; Carmen přišla každou chvíli, aby si na ně sáhla, až konečně vypnula sušák. Jeho hučení utichlo. Sára viděla Martina, jak parkuje auto před nápisem INÁTÍV IŽUM.

Carmen ji odvedla na židli před zrcadly. Vedle Sáry seděla malá holčička. Mokré vlasy se jí lepily k hlavě a její obličej měl pochmurný výraz. „Bude ti to moc slušet,“ utěšovala ji kadeřnice. Holčička neříkala nic.

„Vy jste učitelka?“ zeptala se po chvíli Carmen Sáry. Všechny natáčky už byly venku. Pročesávala Sáře vlasy velkým kartáčem. „Proč se ptám, mluvíte moc hezky, tak jsem řekla Brooke, to je jistě učitelka.“

„Pracuji v knihovně,“ odpověděla Sára a nedívala se na Martina čekajícího v autě. „Na půl úvazku.“

„Já jsem si to myslela.“ Carmen uhladila Sáře vlasy okolo obličeje. „Myslela jsem, že máte něco společného s učením – vzděláním, víte. Mám na lidi nos.“

Sára se zadívala na blondýnu v zrcadle, která už měla vlasy také suché. Zavřela oči, cítila alkohol a kysličník. „Jak se bude manželovi líbit nový odstín, který jsme vám udělaly?“ zeptala se pokladní starší dámy. Vybavení velké místnosti se třpytilo, bílé a chromové, studené jako v nemocnici. Ženy si nechávaly odstraňovat kůžičku na nehtech; odbarvovat, barvit nebo kadeřit vlasy pomocí nejrůznějších chemikálií.

„Líbí?“ Carmen přidržela zrcadlo a Sára se natočila, aby se prohlédla ze strany a ze zadu.

„Pěkné,“ řekla Sára. „Tak to má můj muž rád.“ Hřbetem ruky si přetřela čelo, oči zavřené, pak vrátila zrcadlo. Martin otvíral dveře obchodu.

„To je on?“ zeptala se Carmen. „Vypadá dobře. Oba jste blond. Jste pěkný pár.“ Sundala zelený přehoz ze Sářiných ramen.

Sára přešla k Martinovi a k pokladně. Zaplatila a dala Carmen zpropitné a ještě jednou se podívala na ženy na židlích a pod sušáky. Holčička stále zírala před sebe, pevně zamotané natáčky jí vytahovaly obočí nad původní linii. Pak Martin otevřel dveře. Sáru obklopil vítr vanoucí od moře, poslední závan voňavek zmizel a ona s ním musela přejít ulici a být součástí pěkného páru.

2

Vítr vanul od vody. Martin neříkal nic. Sára přešla na svou stranu auta a vmáčkla se dovnitř vedle tašek s nákupem. Jak Martin vyjížděl z města, pozorovala rodiny s dětmi… dvě ženy bavící se na rohu… dítě na tříkolce. Příslušníci policie seděli v hlídkovém autě na poslední křižovatce. Pak už byl Manhasset za nimi. Nebylo tu už nic kromě Martinova profilu na pozadí modravého oparu nad zálivem.

V autě bylo ticho a Sára zavřela oči. Tašku s lahvemi vína téměř překrývala zelenina. Natě mrkve a celeru vlály ve větru, který províval autem.

Minuli Modrého kraba a prudce odbočili na písčitou silnici. Vítr nadzvedal světlé prameny na prořídlých místech Martinovy hlavy. Projížděli kolem mělkého zálivu za Manhassetem. Sára se podívala na Martina. Jeho ústa ze strany vypadala malá, koutky měl stažené dolů.

Tam, kde vodu zakryly tráva a keře, zahnul Martin na jejich příjezdovou cestu. Mezi zálivem a borovým hájem stály o samotě dva plážové domky.

Martin zapomněl klíče od předního vchodu; museli sejít po příkrém svahu podél domu a vylézt po schodech vedoucích z pláže, kde se kdysi milovali, celí rozesmátí, metodicky na každém schodu. Dvě tašky byly pro Sáru těžké. Když Martin odešel do koupelny, Sára z nich vyndala lahve. Jedna láhev portského byla téměř prázdná.

Konzervy narovnala do polic, nálepky dopředu a jen v jedné řadě, jak to měl Martin rád. Velmi nerad viděl, když se zelenina ukládala neočištěná. Začala odtrhávat spodní listy salátu a všimla si, že se Martin, když se vracel, přesvědčil, dělá-li to správně.

Plážový domek byl malý a v jeho vybavení byla řada nedostatků: židle měly boule uprostřed opěradla, lampy se převracely, stůl měl nohy tam, kam jste si chtěli dát svoje. Když tu byli na svatební cestě, milovali se na každém kusu nábytku, který je unesl.

Sára omývala celer a poslouchala. Martin seděl na pohovce v obývacím pokoji; slyšela, jak šustí novinami.

„Hm, hm,“ řekl Martin a postavil se za Sáru, když škrabala mrkev. Prsty ji hrábl pod umyté vlasy a políbil ji dozadu na krk a ona se zachvěla, takže se zasmál a on to opakoval ještě jednou. Otočila se, aby ho políbila tak, jak se mu to líbí. Z jeho dechu zavanulo portské. Pak ji tvrdě udeřil, zlomek vteřiny před tím, než se přestali líbat; odhodilo ji to proti stolu a noviny a slupky z mrkve se rozsypaly na podlahu.

„Nechalas mě čekat, když jsi byla na univerzitě – nebyla hotová večeře!“ křičel Martin. „Sakra! Minulý čtvrtek jsi přišla skoro o hodinu pozdě!“

Sára se dotkla své horké, pálící tváře a pozorovala Martinovy ruce, z nichž byly teď pěsti – uhodil ji do žaludku a Sára se zkroutila, bolestí zadržovala dech, ale on si ji za vlasy přitáhl obličejem ke svému obličeji. „Jen počkej,“ šeptal jí Martin do ucha. Zdálo se, že se mu jazyk nevejde do úst.

Potom ji pustil. Sára si klekla, aby uklidila mrkev a slzy jí kapaly na staré linoleum. „Přestaň fňukat!“ zařval a kopl ji zezadu nohou tam, kde už měla modřiny.

Sára se zvedla z podlahy na druhé straně stolu než stál Martin.

Nalil si další sklenici vína, pak se postavil k Sáře a pozoroval, jak dokončuje škrabání a krájení.

Sára se vyhýbala jeho pohledu. Žaludek ji bolel, nemohla ještě normálně dýchat. Vlny pod domem se lámaly s postupujícím přílivem a naplňovaly kuchyň hukotem a syčením. Martin ji pozoroval.

Nezvedala oči, každou mrkev oškrabala a pak ostrým nožem nakrájela na velmi tenké plátky.

Dopil sklenici a přistoupil k Sáře tak prudce, že upustila nůž, aby se mohla vyhnout ráně, ruce natáhla před sebe. Držel ji pevně. Mohla se pohnout jen tolik, aby dala na sporák mrkev a začala připravovat hamburgery.

Sára byla zticha, pohybovala se nehlučně. Byla bez podprsenky, protože on neměl podprsenky rád. Měla na sobě džíny a pod nimi jeho oblíbené bikinky, oboje ji stáhl; vydala zvuk, který měl být zasmáním, a dál krájela brambory na tenounké plátky. Znovu ji políbil. Poskoky se dostala ke sporáku, kalhotky a džíny kolem kolen, a otočila hamburgery.

Když si šel do obývacího pokoje nalít víno, Sára si vytáhla kalhoty a dokrájela brambory. Venku už byla téměř tma; barva zálivu se z levandulové změnila na mrtvolně šedou.

„Pojď,“ řekl Martin a pokusil se jí rozepnout košili.

„Večeře je už připravená,“ odpověděla, ale usmála se a položila mu ruce kolem krku.

„A co já?“ řekl Martin. „Jsem taky připravený, co kdyby mě přešla chuť?“ Znovu jí uvolnil zip na džínách. Rychle si rozepla zbývající knoflíčky na košili. Než si sundal kalhoty a zmírnil elektřinu pod bramborami a mrkví, složila si šaty do úhledné hromádky u dveří; jak se sklonila, sykla bolestí.

Postel zaskřípala své tři důvěrně známé tóny – cé, as, ef. Sára také vydávala své obvyklé zvuky a dělala všechno, co měl Martin nejraději, na nic nezapomněla. V kuchyni svítilo světlo. Martinův sladký alkoholický dech jí ovanul tvář. Když bylo po všem, ležela a dívala se na zrcadlo, z něhož odpadávala stříbrná vrstva.

Sára se vzbudila, protože ji Martinova těžká ruka a noha tlačily k posteli a bylo z něj cítit víno. Začal chrápat.

Pomalu se zpod něj vysunula, jak vstávala, postel téměř nezavrzla. Šaty na ni čekaly v úhledné hromádce. Dveře do koupelny neskřípaly, když se zavíraly pomalu. Podlitiny na nohách byly teď tmavě červené. Když ji kopnul předtím, nemohla týden běhat, a teď má nová poranění; nebude se moci za svítání proběhnout po pláži, v tichu a sama. Třela a třela si místo na břiše, kam ji uhodil.

Zdálo se, že zrcadlo v koupelně tu zůstalo od jejich svatební cesty: ukazovalo červené skvrny na jejích prsech a hubeném krku, mohla docela dobře být jiná Sára, novomanželka Sára, usmívající se po milování a nepřející si, aby červená znamení zmizela. Ale poranění na nohách se zbarvovalo do temně fialova. Žaludek ji bolel. Na zápěstí, které měla kdysi zlomené, byly modré šmouhy.

Když se znovu oblékla, zavřela dveře do kuchyně. Mrkev a brambory byly uvařené. Nandala jídlo na oba talíře, nezapomněla ani na pažitku, ani na misku se zálivkou na salát, ani na džbáneček smetany do jeho kávy.

V tom zazvonil telefon. Vyskočila, aby ho zvedla ještě než podruhé zazvoní. Klekla si vedle pohovky, pak si natáhla ztuhlé nohy. „Haló?“ zašeptala a ukryla své šeptání do zaprášeného polštáře z pohovky. Z ložnice se ozývalo silné chrápání.

„Sáro?“ Byla to Joan Pagentová. „Dostala jsem tvé prázdninové číslo od Marie. Nevyrušuju tě od večeře? Dnes byl náš oběd. Byli tam všichni kromě tebe. Řekla jsem, že tě zavolám a zeptám se, jestli budeš moci přijít ke Kristině od pondělka za týden.“

Sára měla pevně zavřené oči. „Od pondělka za týden se mi to bude hodit,“ šeptala. „Martin spí. Proto šeptám.“

„Máte pěknou dovolenou? Víš, že Karen dostala místo u Humbertovy společnosti?“

„Ne,“ řekla Sára. Martinovo chrápání si udržovalo svůj rytmus. „Jsi v pořádku?“ Joanin hlas se změnil. „Na pátečním pikniku to vypadalo, že je Martin na tebe strašně naštvaný.“

„Byl rozčilený,“ řekla Sára a najednou se jí v mysli vybavila vánoční hvězda – na Štědrý večer jí ji Martin vyrazil z ruky a mrštil s ní do sněhu, protože byla příliš drahá.

„Rozčilený!“ opakovala Joan a Sára slyšela to slovo a viděla Martina na sněhu, otřeseného a červeného jako její vánoční hvězda, kterou vyhodil. „Byla jsi v obličeji tak bílá.“

„Přišla jsem domů později, než jsem slíbila, to je všechno,“ řekla Sára. „Nejspíš jsem se styděla – za ten rozruch, který jsme způsobili. Moc mě to mrzí.“ Mrzelo ji to tak, že se rozplakala do teplých, zatuchlých polštářů.

„My jsme tomu prostě nemohli věřit,“ řekla Joan.

„Já vím,“ řekla Sára ze svého úkrytu. „Děkuji, že jsi zavolala. Nashledanou.“ Joan mluvila dál, ale Sára pomalu oddalovala zvuk jejího hlasu, až s klapnutím utichl úplně.

Ještě chvíli seděla vedle pohovky a hřbetem ruky si třela čelo mezi očima, jako kdyby si dostatečně usilovným třením mohla navodit užitečnější nebo příjemnější myšlenky. Pak se namáhavě zvedla, nohy měla ztuhlé. V okolí se daly pronajmout plachetnice; Martin kdysi jednu pronajal. Zhluboka se nadechla, přejela rukou břicho a žebra a myslela na plachetnici. Domek se kolem ní houpal. Martin chrápal a vzdychal v jejich zatemněné ložnici.

Večeře byla dobrá: šťavnaté hamburgery s ještě trochu chřupavou cibulkou. Na bramborách skutečné máslo, takže by si Martin mohl namočit každé sousto ve zlatavém rybníčku; mrkev byla sladká a ne příliš měkká. Když se vzbudí, večeře bude připravená. Bude-li spát celou noc, najde ráno svou večeři na kuchyňském stole.

Sára měla stažené hrdlo jako při pláči, ale neplakala; nevydala ani hlásku. Na třešňový koláč uvařila svůj nejlepší puding, navrchu posypaný mandlemi. Vyklopila obsah svého talíře i s koláčem do odpadkového koše a tiše, velmi tiše se připravovala do postele.

Ve světle kuchyňské lampičky bylo vidět, jak Martin spí, ústa otevřená, ruku hozenou za hlavu. Sára ho dlouho pozorovala. Pak zhasla světlo a vklouzla do tmy postele vedle něho. Kousla se do rtů, když si pokusila narovnat nohy.

Její šaty zůstaly na úhledné hromádce vedle dveří. V Grenvillu, necelé dva kilometry odtud, byla prádelna otevřená dvacetčtyři hodin a podél cesty zakrslé stromy, v nichž se dalo schovat. U domu byly vzadu v křoví plotu schované peníze v umělohmotné lahvičce od léků; v blízké autobusové zastávce byla umývárna a v ní židle, zastávka byla otevřená celou noc.

Měla čas do příští soboty. Hukot vln se dral dovnitř. Domek vybíhal ze svahu s borovým lesíkem, jejich postel byla vysoko nad příbojem.

Když byla ještě v Montrose, zůstávala dlouho v knihovně a studovala divadelní vědu, svůj obor pro ten rok. Teď se jí hry řádka za řádkou vybavovaly. Pamatovala si řeč Shrew, vedoucí opice do pekla. Naučila se nazpaměť celé scény – Linda u hrobu svého obchodního cestujícího, volná a čistá. Vlny se jedna za druhou lámaly o pobřeží, až jejich rytmus připomínal zvuk dveří, které vítr otvírá a zavírá. Sára usnula.

3

Když se probudila, vlny se stále ještě pěnily na tvrdé pláži. Paprsky slunce už dopadaly na postel. Martin v kuchyni klel a víko koše na odpadky zaklaplo. Zacinkal porcelán.

Martin zavřel dveře do koupelny – zavrzaly. Sára vstala a na bolavých nohách se dokulhala ke kalhotám a košili s dlouhým rukávem. Ustlala postel, dala vařit vajíčka, prostřela i^a stůl. Na pánvičce syčela slanina a Martin se vrátil; měl ručník kolem krku a šel bos po poškrábaném linoleu. Na špinavý talíř od večeře se ani nepodíval, přestože ležel na stole mezi ním a Sárou.

„Už je snídaně?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla Sára. Dosmažila slaninu a položila ji tak, jak to měl rád, na talíř vedle vajíček. Její snídaně ležela na stole naproti němu, vedle špinavých talířů. Šla do koupelny a pak se vydala po dlouhých schodech na pláž, do tepla slunečních paprsků, schod za schodem na ztuhlých nohách.

Zastavila se a téměř zadržela dech – u sousedního domku měli plachetnici. Byla přivázaná k přístavnímu můstku a jemně se pohupovala nad svým zvlněným stínem.

Sáře bylo i na slunci zima. Před ní ležel Manhassetský záliv, mělký a modrý – pamatovala si ho z výletu lodí – věděla, jak záliv napájejí potoky a říčky a jak jeho úzké ústí směřuje na východ. V dálce viděla záblesky světla z města Banktonu. Několik bójí označovalo místo, kde mořské proudy začínají být silné a nebezpečné za ohybem úzké písčiny, na níž stála a pozorovala loď, začínající den a moře.

Pečlivě si vybírala cestu mezi mořskou trávou, pak překročila nízkou zídku na vedlejší pruh písku, přitom nespustila oči z lodi.

Na přistávacím můstku seděl na bobku muž, obrácený k ní zády, jeho šortky na slunci svítily jasně žlutě.

„Zdravíčko,“ řekl muž, postavil se a ruce si otřel o kalhoty.

„Zdravíčko,“ řekla Sára. „Pronajali jste si to od Driscollů? Já jsem Sára Burneyová.“

„John Fleishman. Jen na dva týdny.“ Byl mladý a hubený a zvedal bradu nahoru, když se na ni díval jasnýma očima s dlouhými řasami.

„Jste námořník,“ řekla Sára.

„Moje dívka je v Banktonu. Jezdím za ní každý den.“

„Není to příliš velká loď na jednoho člověka?“

„Ani ne. Většinou tu je nejméně jeden člen posádky a kapitán, ale když necháte kosatku trochu povolenou, docela dobře zvládnete hlavní plachtu a kormidlo. Jste odsud?“

„Když jsem dorůstala, žila jsem pár let v Manhassetu. Jezdíme sem každé léto od té doby, co jsme se vzali,“ řekla Sára.

„Boston?“

„Montrose.“

„Waltham,“ řekl John a zasmál se. „Musím tam dnes jet – večer se vracím. Mohla byste to tu ohlídat?“

„Jistě,“ odpověděla Sára a usmála se. Johnovy oči ji sledovaly, jak trochu prkenně došla k zídce a překročila ji, přitom pozorovala postupující příliv. Věděla přesně, kdy je příliv i odliv v tomto mělkém zálivu, jak vanou větry na jeho závětrné straně. Vítr od moře vanoucí trávou na pláži jí pod nohama zvedal písek.

Martin dojedl. Stál u dveří a pozoroval ji, když mluvila s Johnem Fleishmanem. Kousek od něho stydla její snídaně.

„Nepůjdeme si zaplavat?“ řekl s úsměvem.

Sára se posadila a začala jíst svou studenou snídani.

„Máme nového souseda? Asi bych tam měl zajít a být přátelský,“ řekl Martin. Sára pozorovala, jak cestou po schodech zatáhl břicho; dupal patami jako obvykle a než došel k Fleishmanovi, uhladil si vlasy.

Viděla, jak si Martin s Johnem podávají ruku. Daleko za tečkami bójí plula přes záliv k Banktonu plachetnice.

Umyla nádobí. Martin koupil jablka na vaření. Začala připravovat těsto na koláč.

Když válela těsto, slyšela, jak Martin zvýšeným hlasem říká nashledanou. Vyšel nahoru, bouchl za sebou síťovými dveřmi a došel ke sporáku. Připravila mu tam čerstvou kávu.

Položila si zamoučené ruce na holé paže a podívala se na loď u zálivu. „Jak to mohou snést, vyjíždět při vlnách jako jsou tyhle!“ řekla.

Martin ohrnul rty, vypadal jako jeho otec. „To je peklo! Takhle se bát vody!“

Sára vyválela těsto, vyložila jím formu a začala okrajovat jablka.

Martin se posadil a pozoroval ji. Sářin nůž vklouzl pod jablečnou slupku.

Martin se díval na ni. Ona na jablka.

Cvak, cvak, cvak ozýval se náraz kovu na kov u přistávacího můstku vedlejšího domu. Martinova židle zavrzala na linoleu, když se zvedl a vyšel ven.

Znovu si povídal s Johnem. Dál usilovně loupala jablka, dokud neskončila.

Pak John zavolal: „Ještě se uvidíme!“ Bouchly dveře u auta a štěrk zaskřípal pod koly. Jediný soused odjel na celý den.

Právě se chystala vyválet plát na pokrytí koláče, když Martin vstoupil. Byl rozcuchaný a lysina mu prosvítala. Prohrábl si rukama vlasy, posadil se a pozoroval Sáru.

Sára válela těsto do kruhu. Ticho mezi nimi se ztenčovalo jako těsto na koláč.

„Má pěknou malou loď,“ řekl Martin. „Škoda, že k tomuhle domu žádná nepatří.“

Sára měla oči sklopené na těsto.

„Ne moc tenké,“ řekl Martin, když se podíval na těsto. „Dnes máme roštěnky?“

Sára přikývla.

„Pěkná loďka,“ řekl Martin.

Sára pozorně přikryla jablka těstem. Přitiskla těsto k okraji kulaté formy a naslouchala tichu.

„Měli bychom si vyrazit aspoň na malou projížďku lodí,“ řekl Martin. „Vždyť to přece děláme každý rok.“

Sára zvedla formu a pozorně odkrajovala visící kusy těsta jeden po druhém, formu pevně položenou na dlani.

„Pomůže ti to překonat strach,“ řekl Martin.

Kousky těsta padaly na stůl. Forma se v Sářině ruce ani nepohnula.

„Nemyslíš?“ řekl Martin s úsměvem. Teď se jí ruka trochu zachvěla. „Jeden malý výlet dnes večer s tím chlápkem odvedle. Přes záliv do Banktonu, nic víc. Bude potřebovat pomoc. Tam a zpátky.“

„Já bych radši nejela,“ řekla Sára.

„Tvůj bratr Joe se tebou vychloubal, že jsi jako kluk – říkal, že můžeš udělat cokoliv. To teda jo! To ti dovolil bát se vody? Každý rok!“

„Jezdíme sem teprve dva roky!“

„Dnes večer,“ řekl Martin. „Až se setmí, aby světla města vypadala pěkně. Hezká projížďka přes záliv. Tentokrát se ti to bude určitě líbit.“

„Vždyť víš, jak se cítím,“ řekla Sára, zvedla bradu a zamračila se. Martin vyskočil, vyrazil po starém koberci v obývacím pokoji ke dveřím a přirazil je za sebou. Za okamžik uslyšela, jak práskl dveřmi u auta. Pojede si zaplavat a pak do nějakého baru a vrátí se až na večeři; slyšela, jak odjíždí po cestě k pláži.

Naklonila se, aby viděla vlny tříštící se na pláži pod jejím oknem, a najednou se roztřásla. Tam, téměř mimo dohled, visel nad příbojem kamenný a písčitý převis. Jedné noci ta skála sálala pod dotykem její ruky slunečním teplem… pamatovala si to teplo a přenesla se v duchu zpátky do tmy vedle svého bratra Joea, bylo jí dvanáct a jemu šestnáct a on ji vyzval, aby s ním závodila… že tě předhoním přes záliv do Banktonu!

Joeova nahá ramena se leskla ve světle měsíce, které obarvilo jeho rudé prstýnky vlasů na černo. Byl po zápalu plic a neměl se o ten závod pokoušet, ale kdo ho mohl zastavit? Byl by šel bez ní, i kdyby řekla ne.

Sára si přitiskla hřbety zamoučených dlaní na oči a pak se zadívala na pokojíky, v jejichž zařízení byla spousta nedostatků.

„Loď,“ řekla nahlas.

Vrátila se ke kuchyňskému stolu. Cukr se pěkně jako písek sypal z odměrky na dobře vypracované těsto. Když byl koláč v troubě, vyšla ven a dlouho pozorovala modrý průliv do Manhassetského zálivu, kde začínal oceán. Pak se otočila a s přivřenýma očima se podívala na jejich plážový domek a Fleishmanův domek vedle. Stály daleko od ostatních a byly to nejlevnější domky k pronajmutí na Sand Hook. Trouba u sporáku se musela zavřít pomocí dřevěného metru, na hrncích ve skříni byly napálené zbytky jídla po jiných uživatelích.

Sára znovu zavřela oči před teplem slunečních paprsků a naslouchala tichu mezi jednotlivými vlnami.

Ale domek měl krásný výhled na moře. Střechou neteklo. Mohli si ho dovolit. Doma v Montrose byl jejich dům nejlevnější v celém bloku, ale měla novou ledničku a sporák a v montroské knihovně svůj stůl.

Když se koláč dopekl, pozorovala Sára domky a moře dlouhou dobu. Seděla na kamenné zídce mezi domky a pak se ztuhle procházela nahoru a dolů po pláži. Nikde v blízkosti nepluly žádné lodě. Nikdo se neprocházel podél pěnícího se příboje. Martin byl pryč, i John Fleishman.

Plachetnice v poledním slunci ťukala, ťukala, ťukala o přístavní můstek.

Sára stála dlouho vedle zdi, třela si hřbetem ruky čelo a dívala se do dálky, ještě dál než byl průliv do zálivu, daleko na vzdálený opar. To byl oceán.

Pak hledala kamínky, vyškrabávala je z drsné trávy dokud jich neměla plnou hrst. Zamhouřila oči proti slunci, namířila na dvě světla na pláži a házela po nich kameny způsobem, který ji naučil Joe, rty stažené do neurčitého úsměvu nad řinčením a leskem tříštícího se skla.

4

Martin se vrátil domů těsně předtím, než se setmělo. Sára se ho nezeptala, kde byl. Měla rudé oči plné slz, protože loupala cibuli. Martin byl natolik opilý, že projevoval lítost. „Já jsem tě uhodil,“ naříkal jí do ucha. „Ale ty víš, že tě miluju, viď? Nepřišla jsi včas z Bostonské univerzity a mě to tak rozčiluje, když nepřemýšlíš.“ Za zády měl velkou kytici růží a když jí je podával a líbal ji, ucítila jejich jemnou vůni a zavřela oči, aby si představila, jak to někdy dělávala, že je na své svatbě.

„A podívej se,“ řekl Martin a usmál se. „Tady je něco, co budeš nosit jen pro mne!“

Sára otevřela krabici zatímco ji Martin ještě držel kolem ramen a líbal ji zezadu na krk. „Sexy!“ řekl, když vyndala černou hedvábnou košilku s kalhotkama.

Cibulová slza sklouzla Sáře po tváři. „Neplač!“ řekl Martin. „Víš co, obleč si to.“ Otevřel ji zip u kalhot; ona si rozepla košili a shodila tenisky. Prostrčila nohy kalhotkami a vytáhla tílko na ramena; roztáhlo se podle její postavy tak, že krajkou nahoře prosvítaly její bradavky a krajkou dole ochlupení.

„No ne!“ řekl Martin. „Blondýnka v černém! Projdi se a udělej módní přehlídku.“ Sára se postavila do kuchyňských dveří a pomalu se otáčela, aby ukázala krajky a černé hedvábí a modročervené modřiny na rukách a vzadu na nohách a také ty žlutozelené na pažích a na prsou.

„Ohromné!“ řekl Martin a vzal si sklenici na víno. Sára si přes nové spodní prádlo natáhla kalhoty a košili. V domku nebyla váza, musela dát růže do sklenice od čalamády.

Martin odpočíval, popíjel víno v obývacím pokoji a čekal na večeři. Koupil jí dárek. Nová červená kuchyň byla dárek potom, co jí zlomil prst. Vůně červených růží se vznášela nad večeří, nechali hrát rádio, aby vyplnili ticho, v němž Martin jedl roštěnku s bramborami a cibulovým krémem, salát a jablkový koláč. Sára nejedla téměř nic. Slyšeli, jak se John Fleishman vrací.

„Ještě víno?“ zeptala se Sára.

„Až se vrátíme.“ Dopil kávu. „Pojď. Už je tma. Řekl, že máme přijít, až se setmí.“

„Nech mě umýt nádobí. Nemáš rád, když se vrátíš a nádobí není umyté.“

„Později. Jenom poplujeme do Banktonu a podíváme se na odraz jeho světel na vodě – vzpomínáš si, jak to bylo loni pěkné? – a hned se vrátíme a ty pak můžeš umývat nádobí podle libosti.“

„Nech mě to aspoň opláchnout.“

Martin se zasmál. „Tak pojď. Radši si obleč bundu. A tenisky.“

„Nemohli bychom jet jindy? Bude tu mít loď celý příští týden.“ Sáře se chvěl hlas jako malé holčičce. Zastavila se u dveří do ložnice.

„To se budeš bát vody celý život?“ řekl Martin zvýšeným hlasem. Pak ji začal přemlouvat. „Kdybys viděla ten úplněk! Nastoupíš do lodi v úplné tmě, nebudeš ani vědět, že jsi na vodě. V tom je ten vtip. Než se začneš bát, bude po všem. Tak pojď.“

Stála a dívala se na něj.

„Zatraceně, přece nejdeš plavat!“ zařval Martin. Sára couvla, když viděla, že jde k ní. Zakryla si pažemi obličej, ale on ji uhodil do jednoho prsu a když se odtáhla blíž k dveřnímu rámu, uhodil ji přes hlavu, až narazila na dřevo. „Řekl, že máme přijít, až bude tma. Za pět minut tě chci vidět v lodi!“ Popadl kabát, práskl síťovými dveřmi, venku ťuknul do vypínače světla na pláži a zaklel.

Sára si položila obě ruce na prs, těžce dýchala a snažila se neplakat, když si šla obléknout bundu a tenisky. Hlava trochu krvácela, ale ne moc. Musela jít dvakrát na záchod. Johnovo venkovní světlo také nefungovalo, slyšela, jak se Martin vrací, štrachá ve skříni a hledá baterku.

Sára za sebou zavřela dveře a scházela dolů. Šla prkenně, ostré hrany schodů cítila i přes tenisky.

Úplněk zářil, vlny, které se tříštily dole pod Sárou, měly stříbrné okraje. Pak měsíc zašel.

V Johnově přístavu se mihala světla dvou baterek, poznala, že John je s ním. „Obě světla na pláži jsou rozbitá – určitě je nějaké zatracené děti roztřískaly kameny.“ Proti stříbřité vodě byl Martin jenom pouhý stín, ale viděla dobře Johnovo bílé sako.

Martin jí šel s baterkou naproti. „Pojď,“ ozvalo se za pruhem světla a jeho hlas byl téměř něžný. „Bude se ti to líbit.“ Vzal ji za ruku a téměř ji přetáhl přes kamennou zídku. „Zaručuju ti, že se ti to bude tak líbit, že budeš chtít jezdit každou noc.“ Jak se blížili k Johnovi, byl jeho hlas silnější a žoviálnější. „Dopadne to tak, že ti budu muset koupit loď!“

Sára mu vytrhla ruku, ale Martin ji znovu chytil a donutil ji následovat ho po přístavišti. Pak se k němu přitiskla, když ji napůl strčil do houpající se skořepiny lodi.

„Seďte tady, –“ řekl John a otočil se, aby zkontroloval, že hlavní plachta je pevně připevněna, ale Sára neseděla. Stála s oběma rukama zaťatýma do ochranné plachty, hlavu plnou praskání a pleskání po větru stočené hlavní plachty.

„Chceš tam spadnout?“ zařval Martin. Otočil se, aby ji strčil zpátky, a ona se rychle posadila sama. „Trochu se bojí vody,“ musel Martin vysvětlit Johnovi.

„Pojedeme pomalu,“ řekl John. Jeho hlas nebyl tak silný jako Martinův. „Tahle loď je velká. Je vystavěná tak, že nemůže nic jiného než plout. Nemusíme ani měnit stranu až se budeme obracet. Kromě toho vítr není dost silný, aby >ji pořádně naklonil.“ Od bílého saka, osvětleného baterkou, se odrážel jeho vážný obličej a hnědé, tmavé vlasy. „Přece nemusíte jet. Moje sestra se také bojí vody, takže to znám –“

„Už je v pořádku,“ řekl Martin. „Je jí dobře. Jakmile je na lodi, je jí dobře.“

„Vítr fouká na pevninu, takže se od pevniny příliš nevzdálíme, až zvedneme kotvu. Budeme se muset obracet nejspíš jen jednou, při odlivu,“ řekl John. „A měsíc je v úplňku a jasně svítí – pěkné.“

Ale měsíc vklouzl za hustý mrak. Sára se zachytila okraje lodi. Baterky prořízly tmu několika pruhy světla; přístaviště klouzalo dozadu, zmizelo. Země se pod nimi propadla. Vepředu byly bóje. Z místa na závětrné straně, kde Sára seděla, viděla Martina a Johna jako bezhlavé, protože ráhno bylo v lehkém vánku natočeno těsně’po větru a odhalovalo je od hrudi dolů. John měl ruku položenou na kormidlu, Martin držel hlavní plachtu těsně za oporkou. Loď poslušně reagovala na každý závan větru, Sára slyšela vodu šplouchat několik centimetrů za svými zády.

Prs ji bolel. Boule na hlavě byla lepkavá krví.

Když znovu vyšel měsíc, hvězdy poprášily oblohu a Sára se ohlédla na plážové domky a Sand Hook. Nastával odliv. V Sand Hook byla klidná voda, oslabovala sílu proudů, jež by mohly zanést tělo do moře a nikdy je nevydat, ani jako mrtvolu rozkládající se v chaluhách někde na pláži. Voda bude jistě chladná jako pistole u její hlavy: zabiju tě, jestli mě ještě jednou opustíš.

„Není to hezké? Podívej se na světla Banktonu!“ volal Martin na Sáru.

Sára neodpověděla. Měsíc na okamžik vklouzl za mraky. Voda, nebe i vzduch ztemněly, jako kdyby plula jen do noci a do spánku.

Úplněk se znovu vyprostil. „Jste v pořádku?“ zavolal John a ohlédl se na Sáru. Neodpověděla. Šplouchání brázdy tvořící se za lodí jen podtrhovalo její mlčení.

„Jestli ne, můžeme se vrátit.“

„Jsem v pořádku,“ řekla Sára, v hlase malé zavzlyknutí.

Jenom kousek od ní, za tenkou skořápkou lodi, se zvedal oceán, pak opět klesal a znovu se zvedl, zněl jako hlubší a hlubší dech.

John se podíval na schoulenou Sáru, pevně se přidržující okraje lodi. Vypadal znepokojeně a otočil loď o stupeň nebo dva blíž k větru. Bylo ticho, až na pleskání vln a vzdálenou hudbu z tanečního sálu někde za vodou. „Hudba nás nejlépe uvolní“… úplněk volně plul po nebi a Sářiny tváře se leskly slzami. Den před odjezdem k moři Sára četla knížku Tma je dost světlá. Dívala se upřeně do zvedajících se vln.

Byly to stále stejné vlny, které se v tomto zálivu zvedaly a klesaly, které se tu vzdouvaly? Sára pohnula zdřevěnělýma nohama. Proč ses utopil, Joe Grayi? Její bratr Joe ji přiměl, aby se s výkřikem „Zabít!“ rozběhla proti vycpanému jutovému pytli, který přivázal k houpačce. Musela bodat doprostřed pytle maminčiným oblíbeným nožem na maso, přivázaným na násadu hrábí. Matka neměla nejmenší potuchy o většině toho, co prováděli. Vyrůstali ve světě cizích lidí. Bylo to pokaždé jiné město, jiná škola, jiný starý dům, zatímco jejich otec prodával opět něco jiného: hnojivo, skvělá žehlicí prkna nebo krém proti vráskám.

Joe Grayi, proč ses utopil? Když četla o Tomu Sawyerovi a Huckeberry Finnovi, napadlo ji, že se s Joem v noci vyplíží přes střechu jejich verandy v Fredsburgu. Sešplhali na javor nad oknem obývacího pokoje a pozorovali matku, skloněnou nad zašíváním. Hrubá kůra stromu jí poškrábala ruku, když slézala za Joem na noční průzkum.

Sára si otřela slzy z tváří a pozorovala měsíc. Tvrdila, že se celý život bojí vody. Martin to věděl. Její přátelé to věděli. Dokonce kadeřnice v salónu krásy to věděla.

Náhle měsíc vplul do hustého mraku.

Odliv postupoval.

Sára sevřela okraj lodi, ztuhlé nohy přimáčknuté ke dřevu. Boule na hlavě ji bolela, bolel ji i pohmožděný prs.

Oba muži vzhlédli k místu, kde byl předtím úplněk. Sára seděla v naprosté tmě. Jedna baterka vysílala slabý paprsek světla do tmy za lodí; druhá baterka zmizela pod Martinovým svetrem.

Právě minuli bóje. Na východ leželo ústí Manhassetského zálivu, kde se černalo otevřené moře.

Sára se schoulila na závětrné straně a když se na ni John Fleishman pod ráhnem podíval, vypadala na pozadí pobřežních světel jako jakýsi temný tvar. „Přál bych si, aby vyšel měsíc,“ řekl Martinovi.

Vítr šlehal Sářiny dlouhé světlé vlasy za jejími zády. Otočila se. Byl tam Sand Hook, pevný za zvedajícími se vlnami. Světla před plážovými domky svítila, jen před dvěmi stojícími trochu stranou byla tma. Tvořily černou díru v jasné křivce zálivu: úsměv se dvěma vyraženými zuby.

„Kolem je tma, ale podívej se na ta světla!“ zavolal Martin na Sáru, aniž by se na ni podíval. „Nejsi ráda, že jsi jela?“

První velká vlna narazila na bok lodi. Sára viděla vlny přicházet, věděla, že přijdou; odliv v mělkém zálivu šel proti větru. Loď se bláznivě zmítala v bezměsíčné tmě. John prudce otáčel kormidlem k pravoboku. Martin strhl hlavní plachtu a pustil ji.

Ráhno přeletělo přes návětrnou stranu kokpitu jako kosa – přeletělo vodu, která se přelévala přes jícnové roubení, přeletělo přes prázdné sedadlo.

5

„Zatraceně!“ v jednom kuse opakoval Martin. Bylo už po půlnoci. Měl mokré šaty a ruce mu krvácely. „Byla to taková krásná noc. Úplněk a vůbec všechno.“ Byl ochraptělý od křiku, on i John.

„Právě jsme minuli bóje a pak zašel měsíc,“ řekl John. Chvěly se mu nohy; odtáhl si židli od stolu a sedl si.

Policista i zapisovatel vypadali také unaveně. „Musíte zapsat všechno,“ řekl policista úředníkovi. „Záliv je mělký, takže vlny mohou být velké a síla odlivu je mohutná. Zapište to.“

„Byli venku asi hodinu,“ řekl muž z přístavní hlídky. „Mohli jsme vyjet, ale jaké máme šance?“ Díval se na dva úřednické typy z Bostonu.

„Jeli jsme jenom do Banktonu,“ řekl Martin. „Zatraceně!“

„Zapište, že měli na palubě světlo.“ Policista pozoroval, jak to úředník zapisuje.

„Trochu se bála vody.“ Martin si neustále prohrabával rukama vlasy, jako kdyby mu to pomohlo Sáru najít.

„Zrovna jsem se na ni ohlédl. Byla v pořádku,“ řekl John. „Možná trochu rozrušená.“ Na Martina se nepodíval; vybavily se mu Sářiny dlouhé světlé vlasy, jak byla hubená a jak unaveným dojmem působila.

„S panem a paní Burneyovými jste se setkal až dnes?“ zeptal se policista Johna.

„Měsíc se schoval a byla strašná tma, pak přišla ta první velká vlna,“ řekl Martin.

„Ano,“ odpovídal John policistovi, „setkal jsem se s nimi teprve dnes ráno.“

„Proč nejdeš domů, Royi,“ řekl policista muži z přístavní hlídky. „Nikdo neočekává, že vyjedeš hledat těla v moři –“ Uvědomil si, že se na něj Martin upřeně dívá. „Promiňte,“ řekl. „V těchto případech uděláme, co je v našich silách, a pak musíme jen čekat, neobjeví-li se ta osoba někde a je-li jí možno identifikovat.“

„Jenom se trochu bála vody,“ řekl Martin a znovu mu začaly téct slzy. „Nikdy se nešla koupat. Nikdy. Můj šéf jednou pořádal večírek na pláži a všichni od nás viděli, že v moři nesmočí ani prst. Mého šéfa to úplně rozčílilo. Ale na lodi si počínala skvěle.“

„Trochu plakala, to je všechno,“ řekl John. Snažil se nevidět Martinovy slzy. „Chvilku to trvalo, než jsme se s lodí otočili, ale křičeli jsme a jezdili sem a tam…“

„Myslím, že se postavila. Ani jeden jsme ji neviděli,“ vzlykal Martin.

„Nic jsme neslyšeli. Prostě byla pryč,“ řekl John.

„Seděla tam a obdivovala krásný pohled…“ Martin se hluboce nadechl, jak se snažil zarazit pláč. Úředník přestal psát; policista nasadil obličej pro veřejnost. Musíte lidi nechat, aby se z toho vymluvili.

„Tady Martin za ní skočil a já jsem se snažil dostat ho zpátky. A pak jsme křičeli a jezdili kolem dokola v té tmě a našli boji a zjistili svou polohu a ještě jsme hledali,“ řekl John.

Policista řekl, že Johnovi přivezou ráno loď. Odvezl oba muže domů, potom co podepsali prohlášení, že Sára Grayová-Burneyová nastoupila do lodi než vyplula z přístavu, že se zdálo, že si neuvědomuje nebezpečí a že nikdo nebyl nablízku Sáry Greyové-Burneyové, když skočila, spadla nebo byla smetena ráhnem do Manhassetského zálivu.

Policista šel s Martinem a Johnem, aby si prohlédl jejich domy a přístavy a pláž. V písku nebyly žádné stopy, ani mokré šlápoty kdekoliv jinde, a zdálo se, že v Martinově domě nic nechybí.

„Zkontrolujte nejbližší autobusovou a železniční zastávku,“ řekl unavený seržant úředníkovi. „Jen tak pro případ, že se paní Burneyová rozhodla svého muže trochu potrápit, víte? Třeba chtěla nový kožich nebo výlet do New Yorku, nebo třeba zjistila, že on má nějakou děvenku bokem, tak ho trochu vystraší.“ Ale na žádné zastávce nikdo popsanou blondýnku neviděl. Úředník zívl.

„Budeš v pořádku?“ zeptal se John. Byl v Martinově kuchyni a pil pivo u stolu plného špinavého nádobí a červených růží. „Sám?“

Když si přikryl rukama obličej, horké slzy mu stékaly mezi prsty. Lékař řekl: „Má natrženou slezinu – myslím, že jí ji můžeme zašít – a zlomené zápěstí. To musel být ale pád!“ A proč ji odvlékl z pikniku týden předtím a mlátil ji a kopal. Protože přišla domů pozdě z přednášky na universitě.

Když už nemohl plakat, vzhlédl a viděl modré nebe – bylo ráno. Schody vedly na stejný písek, ke stejné vodě. Stejný příliv přicházel a odcházel.

Všechno bylo stejné, až na jeho život. Stejní byli i jeho rodiče, když na pár dní přijeli do motelu blízko města. Jeho otec používal slova jako „vzmuž se“ a „nes to statečně“. Jeho matka ho objala a nechala ho vyplakat a řekla, že Sára byla skvělá manželka a snacha… nemohl si přát lepší… tak milá a hezká a taková dobrá hospodyně. „Je to, můj milý, pro tebe strašná tragédie… pro nás pro všechny,“ řekla a nevadilo jí, že pláče a hladila ho po zádech a přišla brzy ráno do plážového domku, aby mu dala snídani do postele.

„Snad ano,“ řekl Martin a podíval se na Sářin talíř. Nesnědla téměř nic z roštěnky ani brambor. „Pokusím se usnout.“

Ale nemohl spát. Sářiny šaty, které ukazoval policii, voněly jejím parfémem. Rozsvítil v kuchyni a každou chvíli se podíval na její nedojedený talíř a na sklenici s květinami. Hodiny seděl v jejich posteli a držel její šaty.

Po chvíli jediné, co si uvědomoval, byly vlny, které přicházely a odcházely. Seděl nahoře na schodech na pláž, slzy mu tekly po tvářích a vzpomínal, jak Sára s výkřikem padala pozpátku a narážela na schody, jak ležela s roztaženýma rukama a nohama na písku a on stál nahoře na schodech. Mlátil ji, co nejvíc mohl, teď zapomněl, co vlastně udělala.

Martin neměl žádnou hezkou fotografii Sáry, na níž by byla sama, proto noviny museli použít jejich svatební fotografii, na níž se oba usmívali pod titulkem MANŽELKA SE UTOPILA, PŘESTOŽE SE JÍ MUŽ SNAŽIL ZACHRÁNIT. Hlídka se ráno na to místo vyjela podívat, ale neočekávala, že tělo najde, a také nenašla. Zmizelo navždy.

Martin jezdil do Manhassetu téměř každý den; bylo spousta maličkostí, které se musely vyřídit, listin, jež se musely podepsat. Sářin talíř s roštěnkou a bramborami byl ještě v ledničce. Růže uvadly a převtělily se do nafialovělých hromádek na kuchyňském stole. Měl pocit, že na něj lidé na ulici civí.

„Vypadá strašně, i když je to velký mužský,“ řekla Brooke, když pozorovala Martina výlohou salónu krásy, za nápisem INÁTÍV IŽUM. „Má pěknou figuru. Silnou a tak.“

„Měl by být za mřížemi,“ řekla Carmen. Pro dnešek už skončily a Carmen si zula boty a položila nohy na křeslo. „Seděla právě tady a říkala, jak se bojí vody – právě v téhle židli. Nebylo jí ještě třicet a byla tak strašně hubená, vzpomínáš si?“

„Možná že se sama zabila,“ řekla Brooke. „Možná že on se žalem zblázní. Chudák.“

„Vždyť mi právě tady říkala, jak se bojí. Měli by ho zavřít.“

„Má takový drsný výraz, jako kovbojové na reklamách na cigarety,“ řekla Brooke. „Tělo ale nenajdou – nikdy žádné nenajdou, když se to stane za odlivu. Aspoň jsi řekla policii, co nám tady říkala.“

„Hm. Jistě,“ řekla Carmen. „Takže budu možná mít fotku v novinách?“ Článek byl podepřený na sedadle židle; Martin a Sára Burneyovi se na ni usmívali, zatímco si třela kotníky mastí. Na obrázku Sára nebyla hubená.

„Ten Fleishman byl s nimi na plachetnici a všechno viděl, takže ji manžel nemohl zabít.“ Brooke vzdychla a podívala se na nevinně vyhlížející, dětsky modrý oceán, který bylo vidět mezi dvěma domy na protější straně ulice. Pozorovala, jak Martin odchází, pak zatáhla roletu salónu.

Venku na pálícím slunci zašel Martin za roh.

„Dolar, pane?“ zakňoural někdo. Martin se otočil. Špinavá žena natahovala ruku. Ve vaku na zádech měla dítě.

„Na co?“ zeptal se Martin.

„Abych mohla vychovat další generaci – na co jinýho? Kupoval jste někdy krabici plínek?“ Špinavá mladá žena teď křičela a její dítě začalo vydávat zvuky jako když kuře kvoká; Martin se domyslel, že pláče. „Proboha, on se ptá, na co chci ten zkurvenej dolar!“

Martin měl pocit, že to dítě je cítit. „Tady je,“ řekl a dal jí dolar. Pak nastoupil do rozpáleného auta.

Musel jezdit mezi domkem na pláži, Manhassetem a Banktonem každý den. Nemá čekat, že Se tělo objeví, řekli mu, ale vždycky je nějaká naděje, takže jezdil každé ráno, aby se přesvědčil, žil v domku na pláži a pil víno. Konečně mu skončila dovolená. Musel zabalit Sářiny šaty.

To poslední ráno stály přede dveřmi kufry – Sářin kufr, jeho kufr. Martin otevřel ledničku a podíval se na její poslední jídlo: vyschlou roštěnku s bramborami. Vyhodil to do odpadků. Odjel do Bostonu a vrátil se do práce u firmy Rambaugh, Počítače: prodej a servis.

„Martin Burney. Chudák. Nemůže tomu uvěřit,“ řekl o dopolední přestávce u Rambaughů Chuck Jenner. Podal šálek Al Surrinovi, který tam byl nový. „Strašně ho to zasáhlo. Byla to pěkná dvojice, žádné vážné starosti, žádné děti, které by byly nemocné nebo potřebovaly peníze na školu.“ Chuck viděl Martina dveřmi obchodu. „Její matka je v sanatoriu v Nebrasce. Zůstala sama z celé rodiny. Museli jí to říct.“

„On si myslí, že není mrtvá?“ zeptal se Al Surrino. Jako obvykle pili jednu kávu za druhou v zadních místnostech u Rambaughů a Chuck flirtoval se sekretářkami, zejména s těmi hloupějšími.

„Je otřesený. Pořád vypravuje ty samé podrobnosti. Ona byla blondýnka, strašně hubená. Pokud vím, nikdy s nikým nic neměla. Možná trochu plachá. Taková hospodyňka. Vždycky měla skutečně dobré jídlo, když k nim člověk přišel. Dostávala malý plat za částečný úvazek v knihovně v Montrose. Chudák klu^.“

„McManus ho určitě sleduje,“ řekl Al.

„Kdysi měl šanci stát se vedoucím oddělení,“ řekl Chuck. „Sakra – já sázím na tebe.“

„Možná máme teď šanci oba,“ řekl Al. „Nebo nás pošlou do New Yorku? Nebo možná na Floridu?“

Chuck se podíval na Martina sedícího v předváděcí místnosti. „Dobrou noc.“

Martin seděl a mračil se na Rambaughovy Počítače: prodej a servis – na překládání papírů sem a tam, na práci dobrou tak pro učitele, na muže v sakách a kravatách, kteří postávali kolem a mluvili a mluvili.

Sářiny šaty visely v její skříni. Ne že by toho měla moc na sebe – s penězi ji držel hodně zkrátka. Teď byly všechny peníze, které našetřili, na jejich bankovním kontě a ona byla pryč. Šaty voněly jako její vlasy; vždycky chtěl, aby chodila k holiči, nestál o ženu v natáčkách. Černá hedvábná souprava… kdesi se utopila a hnije tam v černém hedvábí a krajkách, v posledním krásném dárku od něho.

Zasklené prostory prodejny firmy Rambaugh stály u silnice. Přístroje, které měl prodávat, byly rozložené na koberci položeném ode zdi ke zdi. Celý den mluvil o klávesnicích, rámech a menu a bitech, jako kdyby skutečně věděl, jak jsou počítače sestrojené. Stroje kopírovaly a tiskly a skladovaly a sešívaly papír; totéž dělal on. Možná se mu z této práce udělaly záděry. Možná se mu ušpinili prsty inkoustem. Ohromné stroje stály v úhledných blocích slunečního světla dopadajícího tabulemi skla.

Udeřit. Udeřit do skla. Udeřit Chucka a Ala, kteří o něm v zadní místnosti mluví. Cožpak si myslí, že to neví? Přešel do zadní místnosti podívat se do spisů a Chuck právě říkal: „Manželka chce letos za každou cenu na dva týdny do Vegas. Čí je to dovolená?“ řekl jsem jí. „Pojedeme do Maine na ryby jako obvykle. A tak to bude.“

„Správně,“ řekl Al.

„A ne jako ten Dressler,“ řekl Chuck. „Koupil své ženě nový dům! Protože mu řekla, že ho jinak opustí!“ Uviděl přicházejícího Martina. „Ahoj Martine, chlapče.“

Martin řekl: „Ahoj,“ a šel zpátky do prodejny. Celé dny klepy, licoměrnost, vytahování se, celé týdny – roky – až do konce života. Chodil každý den domů a tam byla Sára, tak pěkná a tichá a bezpečná a líná, která se starala jenom o domácnost.

Prodával dál stroje, které kopírovaly a tiskly a počítaly a ukládaly papír. Když den konečně skončil, musel jet domů celé kilometry přeplněnými ulicemi do prázdného domu. Nevěděl, jak Sára dům udržovala, takže jenom občas utěrkou přetřel prach. Pokoje byly malé a čpěly zatuchlinou.

Když měl hlad, koupil si hamburger. Většinou pil vína, která měl rád: portské a sherry. Vyndal revolvery ze skříně a čistil je, pak je znovu uložil. Když vzal do ruky malou pistoli, rozplakal se. Na pažbě byli orli s roztaženými drápy. Dost často jí pistoli tiskl k hlavě a hrozil, že ji zabije, a toho muže také, opustí-li ho ještě jednou. A byl by to opravdu udělal. Zatraceně. Nikdy mu nebyla nevěrná – aspoň pokud věděl, nebyl žádný jiný muž. Prostě jenom nechtěla, aby ji dál bil, proto někdy utekla, ale vždycky ji našel.

Ach, ta zatracená ženská práce s překládáním papírů, stále jedno a to samé. Bude to dělat celý zbytek života, od devíti do pěti, se dvěma týdny dovolené. Jeho otec, starý ředitel školy, má aspoň volno v létě a musí dělat nějaká rozhodnutí, i když se to týká jenom toho, má-li zaplatit za autobus pro debatní kroužek nebo jak zabránit školákům, aby kouřili marjánku na záchodě.

Celý den se otáčí, aby si udržel postavení, to je vlastně jeho zaměstnání – marní čas a peníze, nikoho to nezajímá! Je to celé jako krásně zabalený dárek, z něhož dolem padá obsah.

Sára nemohla vidět za pěkný zevnějšek firmy Rambaugh. Stále říkala, jak si Martin dobře vede, jak rychle postupuje. Podporovala ho – bylo to od ní hezké.

Vrazil hlavou do zdi. Hodil ji vždycky na postel, šoustal ji, mlátil – neodvážila se ho opustit. Kdyby se s ním rozvedla, následoval by ji kamkoliv. Byla jeho žena. Nelze jim dovolit jen tak vykráčet z domu, říct nashledanou. Vtom si vzpomněl – ona se utopila.

Prohledal zásuvky jejího prádelníku a zásuvky jejího psacího stolu. Odešla bez jediného slova, bez jediné řádky, pod vodu v zálivu, právě tak jako když ho opustila a odjela autobusem do Nebrasky – trochu kulhala, protože jí zlomil palec.

Kluk, co dělal vrátného, přinesl z knihovny Sářiny osobní věci a řekl, že pošlou její ostatní věci jakmile je vytřídí. Martin našel na dně krabice pod zápisníky a malovátky a pršipláštěm a deštníkem dvě černé knížky, které byly zamčené. Na deskách měly nápis Deník. Přecházel z pokoje do pokoje a přemýšlel, zda by je neměl poslat Sářině matce do Nebrasky. Ale byla slepá a nemohla se sama ani posadit, musela být v sanatoriu.

Na dveřích do koupelny byly dlouhé praskliny. Jednou se Sára zavřela do koupelny, když ji bil, a on pěstí rozmlátil dveře, museli je pak zakytovat. Vešel do koupelny, zavřel dveře a snažil si představit, jaké to je, když jste tu jako v pasti a někdo rozbíjí dveře, aby se na vás dostal. Zatraceně. O co se to vlastně hádali?

Protože chtěla pracovat na částečný úvazek v knihovně.

Podíval se na dvě knížky, které držel v ruce, pak jim vytrhl zámky. Byly to deníky, psané Sářiným úhledným rukopisem – denní záznamy za deset let, pět let v každé knížce, pět dní na každé stránce. Nikdo by si nemohl představit muže, jak vtěsnává léta svého života do úhledného linkovaného prostoru. Podíval se na koupelnové dveře. Ženy jsou jiné než muži. Malují si obličej. Chtějí být tyranizovány. Kroutí zadkem a poprsím a nepodívají se vám do očí. Záhadné bytosti.

6

Sára na okamžik otevřela oči. Pak je zavřela, zhluboka se nadechla a čekala. Když první náraz uhodil do lodi Johna Fleishmana, spolkl ji černý, studený Atlantik; pouze na okamžik po ní zůstala v jedné vlně stopa.

Sára se potopila, nohy měla ztuhlé. Vstupovala do bazénu v YWCE krok za krokem, oči zavřené. Teď se s otevřenýma očima potápěla do Manhassetského zálivu.

Nad hlavou se jí zavřela štiplavě chladná slaná voda, a najednou se propadla do minulosti a ta ji pohltila, bylo jí dvanáct a plavala se svým bratrem Joem. Jejich rodiče byli doma v posteli. Měsíc se odrážel na Joeově mokrém obličeji. Křičel, že už nemůže, nemůže popadnout dech – viděla jeho zkroucený obličej.

Její tělo jednalo samo za sebe – shodilo tenisky a bundu a neslo ji, v šoku z chladu, níž a níž.

V hlavě jí zněl Joeův křik. Bratrův divoký obličej ozářený měsícem měla vtisknutý v mysli zároveň s jeho výkřiky, když se topil. Když ona se topila.

Snažila se ho najít, potápěla se hluboko. Pak jí vytanula vzpomínka na Joeovy ruce.

Vzdej to! Docházel jí vzduch, její plíce se bouřily. Vzdej to! Bude jednoduché jenom klesat. Klesala připoutaná k Joeovi, hloub a hloub.

A pak začalo její tělo bojovat – kopalo, kousalo bratrovy ruce, které ji škrtily, tlouklo pěstmi bratra do obličeje.

Její tělo opsalo oblouk. Směřovala vzhůru.

Sára tloukla a kopala a kousala, aby se od Joea uvolnila, její plíce si naléhavě říkaly o vzduch. Vynořila se ze vzpomínek na bratra; její tělo ji znovu zachránilo, aniž by si to uvědomila.

Vzpomínku na dotyk bratrova studeného těla, na to, jak zněl jeho křik, odnesla tmavá voda.

Teď foukal Sáře do tváře vítr a už jí nebylo dvanáct. Kolem ní se doširoka rozkládal Manhassetský záliv – ohromná oblačná noční obloha a zvedající se a klesající masa vody, jíž proplouvala jako ryba, její dlouhé vlasy splývaly za ní. Nabrala vzduch do plic a vzlykla. Vlny jí pleskaly.

Byl odliv a proud ji táhl za sebou, ale vítr hnal vlny zpátky do zálivu.

Štiplavě studená voda ji nadzvedla, upustila ji do prohlubně a opět nadzvedla. Martin někde daleko, u blikajícího světla, křičel „Sáro!, Sáro!“

Sára se před Martinovým křikem znovu potopila.

Cíl měla dobrý – vyplavala u kluzké bóje a chytila se jí, prudce oddychovala a usmívala se do slané vody. Chytila dech a obrátila se na záda, aby ji voda nesla pod vyjasňující se oblohou. Viděla záblesky světla z malé baterky, jak se loď přibližovala.

„Sáro!“ křičel Martin.

Sára pozorovala jednu malou plachetnici pod nebem plným řídkých mraků, s vysoko plujícím měsícem a s mračny hvězd v prostoru.

„Sáro!“ Sára jednou otevřela ústa, jako kdyby chtěla odpovědět, ale co by byla mohla říct kromě sbohem?

Martin skočil přes palubu. Těsně před tím, než se Sára znovu potopila, viděla Johna, jak ho vytahuje přes bok lodi. Loď se stále přibližovala. „Sáro!“ Slyšela Martina, ale už mohla znovu dýchat, mohla se tedy potopit, jen pryč od toho zvuku, zmizet z dohledu. Její dlouhé, vlasy na okamžik zavířily ve žlutém světle měsíce.

Když se opět vynořila, bylo jí ve vodě, která ji obklopovala, téměř teplo. Plavala k další bóji, ústa plná slané vody.

Teď už byla v závětří Sand Hooku. Další bóje se před ní objevila a ona se jí chytla, oddechovala, poslouchala a vznášela se v lehkých vlnkách.

Loď už byla dost daleko; Martin a John plavali k ústí zálivu. Někoho, kdo spadl z paluby, by tam vlekl proud, topil by se v odlivu.

Ale ona plavala v záři plného měsíce.

„Sáro!“ Martinův vzdálený křik zanikal v hukotu vody. Měla čas se narovnat a odpočinout si v prostoru, jenž jí vytvořilo moře s oblohou.

Po chvíli začala plavat k bóji, která byla nejblíž plážového domku, pak zamířila k černé mezeře, tam, kde byly na pláži dvě rozbité lucerny.

V naprosté tmě se její nohy dotkly dna. Prodírala se dopředu. „Sáro!“ znělo jí v hlavě. Mokré džíny a košile táhly její hubené tělo dolů, byly v příboji tak těžké.

Ty zvíře! Chtělo se jí zakřičet přes rameno na měsícem ozářený záliv. Osvětlené domy stály příliš daleko, aby ji z nich přes hluk vody slyšeli, ale stejně nevydala hlásek. Mokré šaty se na ní lepily, prodírala se nabíhajícími a vracejícími se vlnami. Nad ní se tyčily dva plážové domky jako černé stíny, prázdné a tiché.

Sára si strhla mokrou košili, stáhla džíny. „Mlátit mě, když říkám pravdu,“ šeptala si zuřivě nyní se mokře lesknoucí blondýnka v černém hedvábí a krajkách, která klopýtá pěnou.

U nohou jí syčela voda. Servala ze sebe krajkovou soupravu. Dokázala jsem to! Jsem volná! Pojď za mnou – dělej! Utop se! Kalhotky s košilkou se srolovaly do smyčky, která jí podrazila nohy. Ztěžka dosedla na holý zadek a chtělo se jí křičet: Nutit mě, abych tě prosila o peníze na tvoje jídlo, ty zvíře!

Vlna spláchla její šaty kousek do moře, ale zachytila je a vyskočila. Stála tam v měsíčním světle zářivě nahá. Žebrat a podvádět a krást kvůli tobě!

Dva domy pozorovaly malou, hubenou a nahou postavičku pobíhat sem a tam, škubat sebou, rozdávat mokrými šaty rány do vzduchu. Už nikdy si nebudeme povídat! Číst spolu knihy nebo poslouchat hudbu! Nepůjdeme do divadla! Jen se na mne dívej, nenávidíš mě, že mám práci za pár šestáků!

Hubená malá postava, lesknoucí se vodou, dupala po vlnách, prsy se jí houpaly. Tajně tahat peníze z tvé peněženky! Já mám přece duši! Lhát, že jsem ti odnesla oblek do čistírny! Malá nahá postava poskakovala nahoru a dolů. Lhát – podvádět – krást – nebo mě zbije! Postava upustila šaty a nabrala si plné hrstě písku, které házela do moře. Já tě neznám! Nikdy jsem tě neznala! Ty zrůdo!

Sára klesla ve vodní pěně na kolena. Mlátit mě! křičelo to uvnitř její hlavy, obličej měla zkroucený. Dupnout mi na palec a zlomit ho! Z-z-zlomit mi zápěstí… Položila si hlavu na kostnatá kolena a plakala. Její dlouhé mokré vlasy odplouvaly a připlouvaly s vlnami.

Pak se zvedla a podívala se na své tenké paže a nohy, pokryté husí kůží a modřinami. Několik pramenů vlasů začalo prosychat a lepit se jí na holé rameno.

U zídky byl kus vyplaveného dřeva. „Milovala jsem tě,“ šeptala, mokré šaty v jedné ruce, dřevo v druhé. Malé světlo, tak vzdálené, že nebylo téměř vidět, se pohupovalo u ústí zálivu. Jak šla pískem, stírala rychle dřevem za sebou své stopy. Kolem ní se ozývaly vzpomínky, slabé jako měsíční světlo, na jejich šťastné výkřiky. Vzpomněla si, jak ležela tamhle ve vlnách, smějící se a nahá a mokrá, přikrytá Martinovou mokrou nahotou.

Byla už docela suchá; šla po zídce co nejdál to šlo, pak si omotala košili kolem jedné nohy a džíny kolem druhé a prodírala se pobřežní trávou. Nezůstaly za ní žádné stopy – jenom šmouhy v písku. Schody, které se nad ní tyčily, byly schody vedoucí na pláž, po nichž někdo jiný tisíckrát pobíhal nahoru a dolů za větru i slunečního svitu nebo se na nich za tmy miloval. Když po nich spěšně stoupala na ztuhlých nohách, vybavily se jí jejich ostré hrany, jak se do ní zakusovaly, a celý zpomalený pád.

Sára otevřela dveře do kuchyně. Oči rychle přivykly tmě. Uviděla Martinův prázdný talíř a svou roštěnku, které se téměř netkla, a ucítila vůni červených růží na stole.

Strčila do postele, aby uslyšela její třítónové novomanželské vrzání, suché jako kůže starého hada.

V rohu vzadu pod pohovkou byla igelitová taška se vším, co bude potřebovat. Zabalila své mokré šaty do igelitu – bude je muset vzít sebou. Rychle, rychle se oblékla do nových šatů, připravených v tašce: kalhotky, podprsenka, košile s dlouhým rukávem, kalhoty, sandály.

Tajně zašila nějaké peníze do podšívky pršipláště – výsledek měsíců krádeží a podvodů. Nemohla si kabát vzít. Postrádal by ho. Peníze z něj to odpoledne vyndala a dala je do staré Peněženky a tu do igelitové tašky.

V tašce byl také sýr, Sára ho schovávala v ledničce pod mrkví. Byl tam i chleba a sušené mléko, káva a pomazánka z burských oříšků, kterou koupila v Montrose. Byl tam i starý nůž, lžíce a šálek.

Ve tmě a za doprovodu vln si Sára zapletla vlasy. Ruce se jí chvěly. Od borového hájku sem mohlo zabočit auto. Mohlo se ozvat klepání na dveře.

Zahlédla svou levou ruku v zrcadle koupelny. Přestala se česat, aby si sundala prsteny. Dala je do igelitu a uložila do tašky. Když si připevňovala copy pevně k hlavě, žádný prsten jí už nedrhl o prst.

Oknem ložnice teď svítil měsíc: Našla si v tašce malovátka, v měsíčním světle viděla dost dobře, aby si mohla namalovat silné a husté černé obočí a jasně rudá ústa.

Taška obsahovala i krátkou hnědou paruku a jedny kouřové brýle. Sára natáhla paruku přes copy, nasadila si brýle a podívala se na tu cizí ženu do zrcadla.

Někdo úplně nový spěchal kolem židlí, které měly v opěradle bouli, a kolem lamp, které se snadno překotily. Žena v brýlích prohlédla celý dům, místnost po místnosti. Z okna ložnice se podívala na Manhassetský záliv. Dole se převalovaly a pěnily studené vlny.

Měla ještě čas tiše zavřít přední dveře, i když tam nebyl nikdo, kdo by ji slyšel. Ale mohlo se objevit auto, někdo mohl jít po silnici…

Sára utíkala od plážového domku poněkud nemotorně v sandálech s nízkým podpatkem. Na chodníku ani na silnici nezanechala žádné stopy. Joe Grayi. Joe Grayi. Úplněk vklouzl za mrak. Sára se ani jednou neohlédla.

7

Žena v brýlích s černými obroučkami šla teď rychle. Cesta, po které šla, byla pruhovaná stíny borovic a pásy měsíčního světla. Pod parukou byly její těžké, mokré copy nasáklé mořskou solí, tou byla nasáklá i ona.

Vítr zpíval v keřích. Když ji varovalo světlo přijíždějícího auta, zašla do stínu borovice u silnice, ale tentokrát ji neoslepovaly slzy; vnímala vůni borovic, nových šatů a parfému na paruce. Písek a kamínky jí pod botami ostře skřípaly. Zář na obloze před ní bylo město Grenville.

Po chvíli zrychlila, aby unikla zvuku vln dopadajících na pláž, kterou téměř nebylo vidět. Daleko na vodě se pohybovalo několik světel. Nad její hlavou se proti hvězdám rýsovaly telegrafní dráty. Přesto, že ji bolely nohy, dala se do běhu a nezpomalila, dokud neminula první auta na příjezdových cestách před domy a první obývací pokoje osvětlené modrým televizním světlem.

Na malé autobusové zastávce čekalo jen málo lidí. Pozorovali, jak si hubená tmavovláska kupuje lístek, a pak zívali, pili kávu, šustili novinami, zírali na žluté zdi.

Najednou Sára pocítila hlad – odešla do dámské čekárny připravit si kávu. Namazala si chleba se sýrem a snědla ho usazená na židli vedle umývadla.

Když se vrátila, zjistila, že někdo nechal ležet časopis na prázdném sedadle; se sklopenou hlavou ho četla stránku po stránce, igelitovou taškou položenou na zemi mezi koleny.

„Autobus do Bostonu,“ zavolal nějaký muž.

Chovej se normálně, řekla si Sára a donutila se přečíst jeden odstavec v časopise třikrát za sebou než dala řidiči svůj lístek a nastoupila do autobusu. Odvrátila se od okna a prohledávala svou tašku. Vedle ní se posadila stará paní a autobus se odlepil od nástupiště. Minuli předměstí Grenville a byli na tmavé dálnici.

Manhassetský záliv se mezi stromy třpytil v plném měsíčním světle. Přes záliv klouzal odraz ženy v okně autobusu. Dívala se na Sáru brýlemi s černými obroučkami, její vlasy tvořily krátkou, tmavou a vlnící se čepici. Sára s údivem pozorovala ten cizí obrýlený obličej, který byl její vlastní.

„Máme pěkné počasí,“ řekl tichý, suchý hlas.

Sára se otočila ke staré paní vedle sebe, která byla na sedadle tak ohnutá, že vypadala jako písmeno C.

„Moc pěkné,“ řekla Sára.

„Byla jsem navštívit syna v Hadley,“ řekla stará paní.

Sára si všimla ženiných deformovaných rukou. Jedna s druhou si hrály, narovnávaly a mačkaly papírový sáček. Jsem mrtvá.

„Headley, v Massachusetts,“ řekla stará paní.

Odraz mladé ženy v okně se začal usmívat. Byla naživu: krev jí pulsovala v těle, zhluboka se nadechovala a vydechovala, byla suchá a bylo jí teplo. Zakroutila palci. „To je dobře,“ řekla Sára.

Teď už Sáru dělil od moře přinejmenším kilometr. Sára řekla, „Moje matka je úplně sama v sanatoriu.“ Hrdlo se jí kolem těch slov sevřelo.

V tmavém, teplém autobuse si povídali i jiní lidé. Tu a tam zahlédla mezi stromy třpytit se moře, záblesk stříbra v dálce.

„Sanatoria,“ řekla stará paní. „Být tam odložená.“

„Maminka už byla dost stará, když jsem se narodila, a tolikrát jsme se stěhovali, že nemá žádné přátele, kteří by ji navštěvovali. Do města už nejezdila ještě dávno předtím, než otec zemřel, a pak ji ranila mrtvice.“

Malá stará paní vedle ní s šátkem uvázaným kolem obličeje svraštělého jako jablíčko připomínala něčí babičku.

Slzy se Sáře nahrnuly do očí. Její hlas byl bezvýrazně monotónní: „Kromě mne nemá žádné příbuzné a já ji nemohu jet navštívit. Nemám dost peněz. Ale já se tam dostanu.“ Sára si olízla zápěstí, které bylo kdysi zlomené, a ucítila sůl. „Měla dva přátele, ale oba se odstěhovali, maminka je slepá a nemůže se posadit ani chodit.“

Ohnutá malá babička na vedlejším sedadle se dívala přímo před sebe.

– Obě byly usazené na dvojitém sedadle pod sítěmi na zavazadla. Sáru pálilo hrdlo vším tím, co se neodvažovala nikomu říct. Řekla: „Byla jsem navštívit… svou sestru, která je velmi nešťastně provdaná. Její muž jí už na svatební cestě začal ubližovat a ona se bránila. Říká, že s ní nikdo takhle nezacházel jenom proto, že s ním nechce někam jít nebo že zapomněla utáhnout vršek zubní pasty.“

Autobus řval a chrastil. „Nejdřív se zapřísahal, že jí nechce ubližovat a že je mu to líto a že už to neudělá,“ řekla Sára. „A dal jí přečíst knihu Uspokojená žena. Říkalo se tam, že žena může být šťastná jen tehdy, poslouchá-li ve všem svého manžela.“

Sára potichoučku vzlykla, tak potichu, že to nemohlo být slyšet, a představovala si, že starou paní šokuje, ale nemohla se donutit, aby přestala mluvit. „Moje sestra utekla do útulku pro manželky týrané svými muži, ale nechtěla přijít o práci. Řekla mi, že když se vrátíte k takovému manželovi, policie ani soudy toho moc neudělají – mají tolik podobných případů a ostatně, ona se k němu vrátila.“

Sára si znovu olízla zápěstí a pozorovala starý vysušený obličej vedle sebe. „A moje sestra ho milovala! Myslela si, že mají rádi stejné věci – hudbu a knihy a že si mají o čem povídat. Říkala, že změnila všechny zvyky, které jen mohla – vždycky měli k snídani vajíčka natvrdo a deky skládala na třetiny…“ Sára slyšela, jak její hlas vypráví její příběh, jako kdyby byla umřela. „Moje sestra začala lhát a podvádět a krást peníze z jeho peněženky, jen aby nebyla bita. Celý život si myslela, že něco takového nikdy neudělá. Říká, že někdy je tak rozčilená, že si není jistá, jestli schválně nezapomíná dělat to, co on má rád. A také řekla, že by se s ním mohla rozvést, kdyby chtěla, ale on by si ji našel, ať by šla kamkoliv a dělala cokoliv. Patří mu nadosmrti.“

Obličej svraštělý jako jablíčko se díval upřeně dopředu.

Sáru už dělilo od moře několik kilometrů. Její hlas vyprávěl o ženě, která nebyla Sára Burneyová. Poslouchala, jako kdyby jen odněkud přihlížela, ale tu a tam se otřásla vzlykem. „Policie nemohla zůstat u sestry v domě a ona nemohla donekonečna žít v tom útulku. Měla svou práci a měla ji ráda. Řekla mi, že si někdy myslela, není-li chyba na její straně… měla by přestat být tak špatnou manželkou a zůstat doma a mít dítě. Dítě! Pak by v jeho domě byli dva a co on by –“ Sára zmlkla, po tvářích se jí kutálely slzy. Stará dáma byla pravděpodobně příliš otřesená, aby mohla promluvit.

V tom se vysušený obličej obrátil k ní, svraštělá ústa rudě ozářil neón z města, které míjeli. „Ohavní chlapci,“ řekl hlas. „Většina z nich. Bijí své ženy, poroučejí jim, nutí je prát jejich spodní prádlo, i když se ti muži nikdy neutírají – čůrají všude, jen ne do záchodu. Můj muž zemřel a přátelé se mě ptali, jestli se znovu provdám a jak si vystačím bez muže? Já jim řekla: ‚Kdopak by se chtěl dvakrát spálit horkou kaší?‘ A tak jsem žila sama s čistým záchodem a jen se svým spodním prádlem na praní. Myslím, že se vám to nebude zdát jako velká zábava, ale byla. A stále je.“

Sára si protáhla ruce a nohy a uvědomila si hrubý potah sedadla pod rukama. Odhalila zuby v náhlém tichém smíchu, který skryla pod svým slaným zápěstím. „Ano!“ řekla.

Autobus nabíral rychlost. Suchá a široká dálnice před ním ubíhala v žlutém měsíčním světle: Chtěla staré paní říct budu žít ve městě, v němž jsem nebyla od doby, kdy mě moje spolubydlící z koleje pozvala na návštěvu k nim domů.

Autobus se zakolébal na odbočce a větev stromu mu zaškrabala na střeše. Tři roky vdaná, chtěla říct Sára, a nemohu použít ani číslo své nemocenské pojistky. Nemám řidičský průkaz ani doporučení. Nemám naději – určitě několik let – na slušné místo, protože se musím skrývat.

Autobus teď chrastil ve volnějším rytmu. Sára zavřela oči.

„Můj soused má psa,“ zaštěbetala po chvíli stará paní Sáře do ucha. „Ta bestie vyla celý den a ten pitomec vedle ji nikdy neslyšel. Chodil hrát bingo.“

„Hm,“ řekla Sára.

Moře úplně zmizelo a bylo už jen vrstvou soli na Sářině kůži. Kolem nich ubíhala města. Cestující vystupovali a nastupovali. „Ahoj!“ volala jedna dívenka na druhou a vykláněla se ze sedadla před Sárou. „Jedeš na letní kurs?“

Její přítelkyně vzdychla. „Na dva měsíce. Matika. To je peklo!“

Chodbičkou přicházely dvě ženy. „Nevím, co teď bude dělat,“ říkala jedna z nich. „Asi prodá dům a někam uskladní ten nábytek z růžového dřeva.“

Sára zavřela oči a přemýšlela, že by mohla uklízet nebo hlídat děti – na takové práce by nepotřebovala potvrzení o nemocenském pojištění.

„Ale já jsem to tomu pitomcovi ukázala,“ štěbetala jí do ucha její sousedka.

„Opravdu?“ řekla Sára.

„Všichni si myslí, že staré ženy nic nevědí. Nenapadlo by je, že někdo tak starý jako já může umět zacházet se synovým magnetofonem.“

„Ne?“ zeptala se Sára.

„Ne,“ odpověděla stará paní.

Blížili se k Bostonu. Sára nebude spát doma; zaskřípala zubama. Bude spát na autobusovém nádraží.

„Ne. Ten starý pitomec,“ řekla babička.

Po chvíli osvětlily autobus výkladní skříně. Nikdo kromě mé matky nebude vědět, že jsem naživu, říkala si Sára. Kdybych si mohla udělat doktorát z knihovnictví… Vzpomněla si na stůl v knihovně v Montrose. Pod psací mapou byly seznamy knih, které přečetla. Byly jich stovky a některá slova z nich jí zůstala v hlavě navždy. Viděla na stole jmenovku se svým jménem a své africké fialky.

Neóny barvily cestující červeně, zeleně, modře. Pochvíli stará paní řekla: „Ne, to si nepomyslel.“

„Hm,“ řekla Sára, která přemýšlela o titulku: UTOPENÁ V ZÁLIVU.

„Ani ho to nenapadlo, dokud nebyl probuzen každé ráno ve čtyři hodiny.“

Sára si vzpomněla na klíče od auta, které když nepoužívala, musely být v mističce na Martinově psacím stole. Smál se jejím knížkám… knihy ho nudily, říkal, vždycky ho nudily. Nechával televizi vyřvávat omšelé vtipy a legrácky celé hodiny. Zkroutil jí ruku, protože zaplatila příliš mnoho za povlak na polštář. Vzpomněla si, jak tiskl pistoli ráže 25 na její spánek tak dlouho, až tam pak měla červený kroužek, slyšela cvakání kohoutku těsně u hlavy.

„Budilo ho štěkání a vrčení jeho vlastního pitomého psa a vytí. Ve čtyři ráno. Přímo pod oknem jeho ložnice. Pustila jsem to naplno, sama jsem spala ve druhé části domu, takže jsem vůbec nic neslyšela.“

Cestující se vrtěli na sedadlech, shledávali balíčky, oblékali si kabáty.

Sára se zeptala: „A co udělal ten starý pitomec?“

„Řekl mi, že mu ničím zdraví. Já mu řekla, že nic takového nedělám. Je to přece jeho pes, kterého si koupil a přivázal na dvoře. Takže to nejspíš chtěl slyšet.“

„Dobře jste mu to řekla,“ poznamenala Sára.

„Dobré to bylo pro něj,“ řekla stará paní. „Stáhlo ho to dolů k nám, obyčejným lidem. Prodal psa a koupil si kočku.“

Autobus zajel k chodníku a cestující se shromáždili v chodbičce. „Nemožná kočka, loví ptáky u mého krmítka,“ řekla stará paní a pomalu vstala a připravovala se vstoupit do chodbičky, přitom se přidržovala opěradla sedadla před sebou. „Ale já toho starého pitomce převezu.“ Usmála se na Sáru vrásčitým obličejem. „Ještě jednou.“

„To uděláte dobře,“ řekla Sára. „Nashledanou.“

„Pitomci,“ řekla stará paní, když procházela chodbičkou. „Kdopak je potřebuje?“

Sářiny pohmožděné nohy byly ztuhlé, pomalu sestoupila po schůdcích a šla se zeptat na autobus do Iowy.

Muž za přepážkou jí řekl, že může odjet z Bostonu zítra ráno, následující noc vyjede z New Yorku autobusem na Chicago a ve Waterloo v Iowě bude následující večer.

Sára ho slyšela, ale měla v ústech tak sucho, že mu nemohla odpovědět. Najednou si řekla už asi nikdy neuvidím Kristinu. Kristina Weidinová měla tři děti a jejich pyžama prala každý den. Nábytek leštila každý pátek. Naříkala nad svou váhou. A také tu byla Karen Fairchildová se svými malými dárky: růží v láhvi od vína, postavenou na Sářině prahu, nebo džbánkem s nalepeným naivňoučkým obrázkem…

V řadě za Sárou čekali lidé. „Chcete tu jízdenku?“ zeptal se jí muž za přepážkou.

Sáře tlouklo srdce tak rychle, že ho slyšela až v uších. Všichni její přátelé byli teď od ní vzdáleni jen několik kilometrů, ale ona už je nikdy neuvidí. Už nikdy nedočte s Joan Pagentovou Odyssea, nebude si už nikdy hrát s dětmi Marie O’Brienové, které byly krásné jako z pohádkových knížek. Už nikdy neuvidí Pam v knihovně.

„Chcete ji?“ zeptal se muž. Sára se podívala na peníze v ruce. Byla stále ještě v Bostonu. Ještě je stále ten samý večer. Den ještě neskončil. Pozpátku odstoupila od přepážky a jen kroutila hlavou. Našla židli a sedla si, umělohmotnou tašku u nohou, ruce měla studené a třásly se jí.

Co se to s ní děje? Viděla Martina volat její jméno, slzy mu tekly po tváři.

Je to ještě ten samý večer. Neuplynulo víc než několik hodin.

Vyskočila a vyběhla z nádraží do jasně osvětlených ulic, které téměř neznala. Večer ji obklopil jako bublina, jíž by mohla rozbít – dělilo ji tak málo od zálivu, od plážového domku, od Martina.

Procházela kolem jednoho bloku domů za druhým, v ruce se jí houpala taška a vedle ní běžel po pláži Martin, tak jak běžel na jejich svatební cestě, slyšela jeho laskavý hlas, viděla jeho oči zářit. Tancovali spolu v malém domku na Cape Codu ten večer, kdy ho koupili, jejich kroky se rozléhaly v prázdných místnostech. Cítila vůni’jeho vlasů a kůže, kolem ní se postavily stěny jejich domu – byl tak blízko, mohla by tam dojet autobusem a metrem.

Sára minula telefonní budku. Zastavila se, vrátila se.

Auta před křižovatkou přeřazovala rychlost. Náklaďák práskl výfukem. Sára se vplížila do telefonní budky a zavřela za sebou dveře. Stála tam ve žlutém světle a dívala se na sluchátko zavěšené na vidlici.

Neuplynulo víc než několik hodin, co si poprvé pomyslil, že je mrtvá. Nádobí od večeře je pravděpodobně ještě na stole. Znala telefonní číslo plážového domku. Mohla by říct: „Jsem v Bostonu. Žiju.“

Před ní viselo černé sluchátko, ale ona byla na plachetnici s Martinem, když křičel do tmy. Byla s ním na policejní stanici, ale on o tom nevěděl. Prohrabával si prsty vlasy a plakal a vysvětloval a podpisoval nějaké papíry.

Martin vystupoval po schodech od pláže, vstoupila za ním do tmavé kuchyně. Uvidí růže a její talíř s jídlem. Ta kuchyň nebyla ani tak daleko. Sára tam byla s ním, když se rozhlížel. Kdyby zavolala, zvuk telefonu by přehlušil vůní masa a cibule a jablkového koláče, které připravila k večeři.

Černé sluchátko viselo a čekalo. Její bačkorky byly stále ještě pod prádelníkem, viděla je. Viděla Martina, jak je našel, jak prohlíží její šaty ve skříni a slzy mu přitom tečou po tváři…

Měla černé sluchátko v ruce dřív, než si to stačila uvědomit. Vytočila číslo plážového domku. Martin byl na druhém konci černé šňůry. Jeho slova se začnou řinout z černého otvoru: Kde jsi?

Sluchátko v Sářině ruce mělo jeden otvor pro mluvení a jeden pro poslouchání a bylo připravené na ni křičet, ječet na ni.

Sára se roztřásla a praštila sluchátkem zpět do vidlice. Když se opřela hlavou o budku, boule na hlavě ji zabolela.

Zírala na telefon, který málem dovolil Martinovu hlasu, aby na ni křičel a ječel. Pak pozpátku vyšla z budky a světlo zhaslo.

Sára se podívala oknem dovnitř. Sluchátko viselo za sklem tiché a černé a navždy před ní uzavíralo Martina a noc a Manhassetský záliv, jako se model lodi uzavírá do láhve. Otočila se zády. Odcházela.

Míjela bloky zavřených obchodů, uvnitř svítilo jedno nebo dvě světla – z bezpečnostních důvodů. Připozdívalo se. Její ztuhlé nohy ji nesly na chodník a zase dolů, jako kdyby měla nějaké poslání. Minula další telefonní budku, tentokrát bez jediného pohledu.

Kam vlastně jde? Když čekala na jednom rohu, až skočí zelená, přestala vnímat světla a zadívala se na strom vedle sebe. Byl to malý stromek a měl pár lístků, které se chvěly ve vánku letní noci. Nad jeho nejvyššími větvemi plul mezi domy úplněk. Dláždění chodníku nechávalo stromku jen velmi malý pruh země, vzduchu a vody a byl téměř zasypaný prázdnými krabičkami od cigaret, novinami, plechovkami od limonád, papírky od žvýkaček.

Sára zamrkala unavenýma očima a rozhlédla se kolem sebe, jako kdyby byla celou tu dobu šla, aby nalezla sama sebe na opuštěném rohu vedle zavřených obchodů.

Protřela si oči. Hlava ji bolela, cítila bouli i zaschlou krev. Když se nadechla, zabolelo ji na hrudi a nohy byly vzadu tak pohmožděné, že se jich nemohla ani dotknout.

Hodiny rýsující se proti nebi ukazovaly, že je po půlnoci. Byl už nový, jiný den.

Došla zpátky na autobusové nádraží. Několik osamělých lidí sedělo zhrouceně na židlích, někde uspěchaně hovořilo rádio. Posadila se do kouta a dala si prstýnky do peněženky a tašku mezi kolena. Rozepla si kalhoty natolik, aby z nich mohla vytáhnout košili a zastrčila si peněženku na boku za pásek.

Teď cítila, že jde na ni ospalost. Opřela se a uvědomila si, že se jí zavírají oči. Celé tělo ji bolelo, tak byla unavená. Ruce se jí třásly.

Sára usnula na židli, ústa otevřená, dlouhé řasy se jí tu a tam zachvěly. Někdy pohmožděná ruka nahmatala peněženku nebo sebou jen tak škubla.

Celou noc tikaly na zdi čekárny hodiny.

Za úsvitu začal jakýsi muž na nádraží zametat podlahy. Tu a tam se otevřely a zavřely dveře za kamelotem nebo časným cestujícím.

V sedm hodin vstoupila žena středního věku a posadila se vedle Sáry. Ta se s leknutím probudila a rozhlédla se, protože kolem sebe neviděla ložnici domu na Cape Code ani ložnici plážového domku. Otevřela a zavřela oči a stále tam byla čekárna autobusového nádraží, takže to nebyl sen. Obyčejná světla a barvy nádraží byly tak skutečné, že se podívala na hodiny, na umělohmotnou tašku u svých nohou, zkontrolovala peněženku na boku – a začínala nový den, čemuž by nebyla mohla uvěřit bez vůně kávy, šustění něčích novin a aut blýskajících se ve světle časného rána venku na ulici.

Žena středního věku vedle Sáry otevřela obrovský notes a začala se jím probírat. Vzdychla a pevně sevřela papírové sáčky položené na klíně. „Moje nohy,“ řekla Sáře. „Prochodila jsem včera celý den.“

Sára měla vyschlo v ústech. Potřebovala by kávu.

„Dělala jsem přípravy na zítřejší oslavu manželových narozenin. Oslava bude u mé sestry. Jimmy bude překvapený, až tam přijdeme – myslí si, že tam jdeme jenom na návštěvu, protože má moje sestra zlomenou nohu. Zlomila si ji, když prodávala praženou kukuřici,“ řekla žena.

Sára seděla vzpřímená na své židli a mrkala.

„Při utkání naší baseballové ligy, když přelézala lavice, víte?“

Sára se podívala oknem čekárny ven. Žena už nic neříkala. Sára zavřela oči, začala dřímat a propadla se do černé vody. Snažila se zachránit Martina, ale on ji stahoval dolů a ona ho kousala do rukou, kopala ho a bila ho přes obličej, aby uvolnila jeho sevření –

„Při druhém podání,“ řekla žena. Sára otevřela oči. Žena ještě pevněji uchopila své dva papírové sáčky a usmála se na Sáru.

„Ano,“ řekla Sára.

Žena otevřela jeden sáček a rukou se přehrabávala na jeho dně. „Zlomila si ji na dvou místech,“ řekla, ale zjistila, že mluví k Sářině prázdné židli. Sára odešla, aby si koupila lístek do Waterloo v Iowě.

Na dámské toaletě nikdo nebyl. Sára nechala téct vodu tak dlouho, až byla horká, a připravila si šálek kávy, pak šálek mléka. Upíjela je a přitom se opřela o zeď.

Bylo ráno dalšího dne.

Sára byla celá ztuhlá a nohy, hlava a prs ji bolely. Ale napřímila se v ramenou a trochu se usmála, jak tam stála opřená a vychutnávala jídlo, které si připravila sama pro sebe, když přešla noc.

8

Déšť ženoucí se tmavým prostorem státu Iowa omezoval světlo reflektorů autobusu společnosti Greyhound na úzké stříbrné pásy a zaléval přední sklo proudy vody. Sára seděla téměř vepředu, přes uličku vedle dvou dětí. Starý farmář se opíral o sedadlo bělovlasého řidiče a o několik řad dál byli vzhůru ještě dva muži. Ostatní cestující byli jen temné hromádky ponořené do spánku nad prázdnou plechovkou od limonády, která se na podlaze kutálela sem a tam, tam a sem.

Sáru bolela hlava, zavřela oči. Paruka, připevněná vlásenkami k copům, ji svírala, měla ji na hlavě už víc než čtyřicet osm hodin.

Dotkla se pružného, bezpečného povrchu paruky a zívla. Dvě noci prospala v autobusových čekárnách. Dva dny prodřímala na sedadlech autobusů. S úsměvem se pohupovala pomalým, obyčejným světem, v němž se musí kupovat jízdenky, čekat na autobusy a kola se musí točit, točit, točit.

„Vůbec nic jsem neslyšel,“ řekl starý farmář. Na kostnatém nose se žlutě odráželo světlo přístrojové desky.

„Máte tvrdý spánek,“ řekl řidič.

Tam a zpět, zpět a tam, zpět a tam – stěrače autobusu se vůbec nepohybovaly současně. Sára pozorovala, jak se volně a nepravidelně vracejí, ale přesto udržují sklo čisté v širokých obloucích. Farmář se jimi díval ven, jako kdyby byl za svých dnů pozoroval mnoho nahodilých a nesynchronizovaných věcí. „Taky takový rovný úsek cesty, trochu na východ od Solonu.“

Sára seděla sama na sedadle u zastíněného okna, usmívala se a vnímala vůni vlhkých šatů. Dvě děti sedící přes uličku byly jasně osvětleny, rozsvítily si lampičky na čtení. Sára přes hučení motoru slyšela, co si lidé povídají, slyšela mlaskavý zvuk pneumatik i klepání stěračů.

Pozorovala proudy deště stékajícího po okně – skutečného deště ve skutečném světě, kde lidé mají skutečná jména. Ona sama vypadala skutečná. Stiskla zuby a pozorovala děti a uvědomovala si, že má hlad. Vzala si s sebou chleba a sýr, které stačili jen na večeři. Nemohla utrácet zbylé peníze. Na světě nebyl nikdo, kdo by jí teď pomohl, dal jí najíst, poskytl přístřeší, protože byla přece mrtvá.

Déšť stékal podél stěračů. Jejich bláznivý tanec zřejmě řidiče a farmáře velmi bavil, oba se usmívali. „Neděláte si legraci?“ ptal se řidič.

Farmář se opřel o sedadlo, ještě stále se usmíval; Sára pozorovala, že ten úsměv působí na jeho tváři jaksi neočekávaně, jako kdyby byl překvapením i pro něho samotného. „Ze silnice rovnou do Clayova dvora a pořád dokola přímo pod oknem Clayovy ložnice, ve dvě hodiny ráno. Clay říká, že ani neslyšel auto narazit na plot, který je kolem výběhu pro drůbež. Vyrazilo kus plotu širokého asi čtyři metry. Taky jsem se divil jako vy, co Clay v noci dělal, že byl úplně hluchý.“

Míjel je náklaďák. Bělovlasý řidič zvedl levou ruku několik centimetrů nad volant. Kilometr za kilometrem pozorovala Sára řidiče, jak tímto způsobem zdraví každé nákladní auto, každý autobus, rukou zvednutou několik okamžiků, než se dvě těžká vozidla v těsné blízkosti, v závanu prudce zvířeného vzduchu minula.

Na Sářině kůži lpěla ještě mořská sůl, vlasy se jí lepily. Může sedět ve Waterloo v parku nebo v čekárně až do rána, pak jet autobusem do Cedar Falls a najít si levný pokoj. A zeptat se na univerzitě. Letní kursy už asi skončily, ale v kancelářích mohou mít ještě otevřeno.

Sára pozorovala, jak řidič zvedl ruku a nechal ji klesnout. Nikdo už nikdy nemůže odčinit, co jednou udělal, jako by si pouštěl pozpátku film. Nemůže se vyšvihnout z moře nohama napřed, plout lodí pozpátku k přístavu a vyjít pozpátku po schodek krok za krokem tam, kde byl na počátku. Nemůže dostat zpět svůj život a své jméno. Člověk je takhle ze svého bývalého života vyloučen a ostatní zraňuje tím, že je mrtvý.

Iowský déšť stékal po okně. Sára pozorovala děti sedící přes uličku. Vlasy staršího chlapce ozářené světlem měly světlou barvu pražené kukuřice s máslovým nádechem a třpytily se jako odrazy světla na krystalech. „Říkals něco?“ ptal se menšího chlapce vedle sebe. Když nedostal odpověď, posunul se na sedadle tak, že jeho oči byly na stejné úrovni s očima dítěte vedle něho. „Říkals něco?“ zahučel s předstíraným hněvem.

Ústa v malém bezvýrazném obličeji se konečně otevřela a řekla: „Jo.“ Dítě pevně stisklo pěsti. „Mám osm malých myšek. Mám jednu, a ta se jmenuje Minerva.“

„Kde?“

„Doma. Ale jednu mám tady, zapnutou v kapse.“

Autobus projel zatáčkou. Sára přemýšlela o drobných opomenutích: jedna mokrá šlápota na podlaze… nějaký noční plavec, který viděl blondýnu vycházet z vody na pláži u dvou tmavých domů. Pozorovala, jak auto jedoucí před nimi za sebou na okamžik zanechává stopy na mokré vozovce.

Starý farmář pokračoval s kamennou tváří. „Pak zasáhl dvě Clayovy jabloně a zničil půdní frézu a kultivátor, které tam Clay nechal stát. Potom přišel na řadu seník. Úplně z něj vytlačil stoh sena. Na mou duši, ten blázen v tu chvíli zastavil. Ale pak znovu nastartoval a zacouval do staré kadibudky, kterou tam Clay ještě má. Pak přidal rychlost a vyrazil po c^stě pro krávy a jel aspoň kilometr po čerstvě zoraném poli, než v něm uvázl.“

„Byl opilý,“ poznamenal řidič.

„Samozřejmě,“ řekl starý farmář.

Tam a zpět, zpět a tam, tam a zpět. Dálnice pod Sárou ubíhala, uprostřed rozdělená pruhem. V záři reflektorů, propůjčující kapkám deště vzhled diamantů, se řidičova ruka zvedla a klesla. Tmavá a hustá kukuřičná pole po obou stranách silnice vpíjela záplavy vody. Pokaždé, když Sára na zastávce na chvíli vystoupila, aby se prošla a narovnala, cítila vůni čerstvé hlíny.

Starší chlapec hladil bělostný myší kožíšek. Myš seděla v jeho klobouku a holými růžovými tlapkami si jako rukama čistila čumáček a uši. „Proč jsi byl v nemocnici?“ zeptal se mladší chlapec.

„Byla to havárie,“ řekl ten starší. „Byl jsem tam se svým mladším bratrem. Vyhodilo ho to z auta. Chodil ještě do školky.“ Opatrně sevřel myšku do dlaně a podržel si ji blízko u očí. Jej i pavučinové vousky se neustále pohybovaly. „Je strašně malinká,“ řekl.

„Co se stalo s tvým bratrem?“

„Zemřel.“

Sára pozorovala mokrou dálnici. Poslední odpoledne v Montrose také pršelo a ona v jednom kuse probíhala domem na Cape Cod a probírala situace, k nimž může dojít: Martin najme loď a pojedou se projet, bude pak schopná se potopit, podaří se jí doplavat ke břehu, neuvidí ji přitom někdo a dostane se vůbec do Bostonu a…

Všechny její pochybnosti. Vzpomněla si, jak stála u osvětleného stolu v jejich ložnici, kde africké fialky tvořily kytice růžové, bílé, modré a fialové barvy. Pokud chtěla uskutečnit všechny ty téměř nemožné záměry, které si plánovala, pravděpodobně už nikdy neuvidí tento dům. Fialky zajdou. Martin si jich ani nevšimne, určitě je nezaleje. Scvrknou se na hnědé hromádky prachu.

Listy tvořily zelené růžice pod zářícími květy. Každá z květin byla dokonalá, celé měsíce směrovala jejich listy do kruhů kolem trsů květů.

Déšť crčel po okně ložnice.

Nevěděla, co udělá, co může udělat.

Pak natáhla ruku a ulomila jeden list z dokonalého kruhu.

Kdyby byla rostlina zanaříkala, nepřekvapilo by ji to. Slyšela jenom déšť za oknem a tiché hučení zářivek.

Totéž udělala s kruhem další rostliny a pak ještě další. Každý list se stonkem odřízla žiletkou, zabalila do mokré vaty a uložila do igelitového sáčku a spolu se žiletkou uložila do krabičky. Naplnila jeden sáček hlínou a druhý perlitem a všechno dala na dno kufru pod šaty, takže tam skrývala malou soukromou zahrádku. Kdekoliv najde domov, vyroste z každého lístku nová rostlina.

Tu noc, když si šli s Martinem lehnout, poslední, co viděla, byly police s fialkami. Jejich porušené kruhy jí oznamovaly, že bude-li to možné, odejde, že se o to chce pokusit a že to může být víc než jenom sen.

Teď leží listy v igelitové tašce na jejím klíně.

Déšť šlehal do oken autobusu ze strany, protože ho hnal vítr. Už několik kilometrů vepředu v autobusu nepadlo ani slovo. Starý muž nakukoval řidiči přes rameno, řidič upřeně pozoroval silnici. Nakonec se řidič zeptal: „Kdy si Clay všiml, že něco není v pořádku?“

„V pět ráno.“ Farmářův obličej se znovu rozšířil v úsměvu. „Clay se probudil a viděl díru v plotě a stoh venku na dvoře. O hodinu později, když dojil, přiběhl za ním ten kluk a chtěl vědět, jestli ho Clay vytáhne z pole.“

V tom okamžiku se dva muži za Sárou nahlas zasmáli. Farmář se ohlédl přes rameno, jako kdyby byl právě zjistil, že tam jsou. V očích mu jiskřila světla z přístrojové desky. „Jo,“ řekl. „Tvrdil, že zabloudil.“ Tentokrát muži zařvali smíchem. Starý muž se po nich rychle podíval a usadil se hlouběji do sedadla.

Menší chlapec řekl: „Můžeš si koupit klec v obchoďáku. Potřebuje jen malou klec s kolem, aby v něm mohla běhat, a lepenkovou ruličku z toaletního papíru, aby v ní mohla spát. Na vystlání klece nepoužívej noviny. Roztrhala by je a ušpinila by se, pak se moc často myje a je jí z toho špatně.“

„Určitě máš víc myší? Určitě ti tahle nebude chybět?“ ptal se starší chlapec.

Jeho soused vážně přikývl. „Mám zavírací špendlík. Zašpendli si ji do kapsy.“ Zadíval se na chlapce vedle sebe. „To dali tvého bratra do země?“

„Ano.“

Myš se snažila vyšplhat staršímu chlapci z kapsy u košile.

„V dešti?“ Malý chlapec měl doširoka otevřené oči.

Starší chlapec zastrčil myšku zpátky do kapsy pokaždé, když se vyšplhala až nahoru. Jeho soused se na něj přestal dívat, aby mohl vyprostit velký zavírací špendlík zapíchnutý do obruby kapsy u džínsů. „Ne,“ řekl starší chlapec po chvíli, „byl to pěkný slunečný den.“

Světla v autobusu zhasla. Pouliční světla mrkala za okny. „Waterloo,“ vyvolal řidič.

Farmář se stále nakláněl k řidičovu sedadlu. „Víte z čeho obvinil šerif toho kluka, když přišel ráno v osm hodin ke Clayovi?“

„Nevím. Z čeho?“ řekl řidič a projel zatáčkou a stočil autobus k chodníku. Otevřel dveře a pak se otočil ke starému muži.

„Z bezohledné jízdy a nezvládnutí vozidla.“ Při následujícím výbuchu smíchu se široce usmál i řidič. „On už mu nezjistil vůbec žádny alkohol.“

Starý muž zablokoval východ, protože se zastavil jako kdyby pronášel pointu. „Clayovi to trvalo měsíc než dal hospodářství do pořádku. Ale ten kluk tvrdil, že si z té noci nepamatuje vůbec nic. Kdyby nebyl statek a auto toho kluka v takovém stavu, nikdo by nevěděl, že se vůbec něco stalo.“ Za smíchu vystoupil z autobusu, s úsměvem, záda vzpřímená a bradu vysunutou.

Přestalo už téměř pršet. Na chodníku se odrážel neón „Bar a kavárna,“ obrácený hlavou dolů. Sára sestoupila na mokrý chodník a následovala řidiče do autobusového nádraží. Nesl náklad krabic a dveřmi prošel pozpátku, přitom pozdravil muže zívajícího za přepážkou: „Ahoj, Georgi.“

„P.R. jel s tebou?“ řekl George. Byl to tlustý muž a břicho musel přistrčit co nejvíc k oknu, aby se mohl dívat ven.

„Jo. Víš, kolik mu zbývá ještě času?“

„Dva – tři měsíce, aspoň tak jsem to slyšel.“

„Má někoho?“

„Ne,“ řekl tlustý muž. „Vyprávěl historku o opilém řidiči na Clayově farmě?“

„Nikdy si to nenechá ujít,“ řekl bělovlasý řidič. „Měl by vystupovat na jevišti.“ Vyšel ven kolem P.R. a poplácal ho po zádech, vystoupil po schůdcích do autobusu a zavřel dveře.

Sára přihlížela oknem. Starý farmář pozoroval autobus, jak odjíždí, a obličeje za oknem míjely ten jediný obličej, který zůstal na ulici. Autobus postříkal mokrý chodník teplým žlutým světlem z oken. Štíhlý chrt namalovaný při skoku na boku autobusu namířil čumákem do dálky, hrudní koš měl vypouklý hlubokým nadechnutím, břicho vtažené.

Starý muž stál na místě a pozoroval autobus, pokud ho bylo vidět. Autobus v dálce zabočil za roh, jeho zadní okno bliklo a byl pryč. Sára slyšela, jak v dálce přeřazuje na vyšší rychlost.

Starý muž byl sám na dlouhé, lesknoucí se ulici, osvětlené a ponořené do ticha.

9

Druhý den odpoledne ji Ben Woodward pozoroval, jak přichází přes Seerley Boulevard pod planými jabloněmi. Šla poněkud ztuha, nejdřív ve stínu, pak na slunci, pak ve stínu javorů na Benově ulici – tmavovláska s velkou igelitovou kabelou. Měla hezká ňadra, ale zbytek postavy byl samá kost. Slunce se odráželo od jejích krátkých vlasů.

Když uviděla Bena, odvrátila pohled. Postrčil sekačku na trávu kousek dál, byla to hlučná mašina.

Tmavovláska se podívala na číslo sousedního domu, pak vyšla po schodech a zazvonila u otlučených síťových dveří paní Nepperové.

Ben dál sekal trávu; nevšiml si, že seká stejnou trávu dvakrát. Za keři tavolníku našel složené zažloutlé místní noviny Citizen. Ben je vytáhl a začal číst iowské novinky dva měsíce staré.

Paní Nepperová přišla ke dveřím kryté verandy a řekla černovlásce: „Pojďte dál, pojďte přece dál, pojďte dál.“

Když Ben posekal přední trávník, vešel do domu a podíval se na špinavé prádlo hozené na židli v obývacím pokoji. Zapomněl prázdnou plechovku od piva na Shakespearově bustě. Pochvíli si uvědomil, že chodí po té straně domu, odkud byl vidět sousední dům, od jednoho otevřeného okna ke druhému a pozoruje, co se tam děje. Paní Nepperová měla své věci v prvním patře a dolejšek pronajímala.

Konečně vyšla paní Nepperová a zůstala stát na schodech a mluvila přes síťové dveře. „Takže jsme domluvené,“ říkala. „Telefon si nechejte na moje jméno, abyste nemusela platit za převod. Nájem mi můžete dávat každý měsíc. Odpadky odvážejí z uličky za domem. A z College Street jede autobus, který vás doveze do nákupního centra.“ Paní Nepperová se opakovala jako kukačka v hodinách, měla chocholku bílých vlasů, která povívala nad jejím starým obličejem, hnědým jako dřevo. Ben ji téměř slyšel, jak opakuje „odpadky odvážejí“ a „z College Street“ cestou do svého domu o tři bloky dál.

Nemohl se uklidnit. Později, když uslyšel skřípnout tmavovlásčiny dveře, přešel do kuchyně. Odcházela směrem k postranní uličce za domem. Mohl by si opláchnout pot z obličeje, vyjít ven a pozdravit.

Viděl, jak se vrací zarostlou cestičkou. Vypadala na smrt vyhublá a měla modré oči. Vrchní ret byl plnější než spodní. Slyšel, jak dveře zadní verandy opět zaskřípaly^

Podíval se na sebe do kuchyňského zrcadla. Mohl by říct Víte co – co kdybychom šli na nějakou pěknou hru do divadla Old Creamy? Příští týden? A před tím na večeři?

Prsty si pročísl kudrny nad čelem. Musel si ještě jednou prohlédnout kostýmy pro Candida a navrhnout nějaké změny ve výpravě. Sedl si k psacímu stolu a poslouchal, jak jeho klimatizace přede.

Zadní veranda domku paní Nepperové se svažovala k zahrádce zarostlé liliemi, floxy, trávou a zelenými vějíři funkie. Kolem dveří tvořily zeď keře šeříků. Sára vyšla ven, ukrytá v zeleni, a všimla si, že šeříkovými keři vede úzká pěšinka. Keře rostly podél plotu ze sekvojového dřeva oddělujícího sousední starý dům, podobný jejímu. Na té tajné cestičce si hrály děti, v prachu tam ležela souprava misek ze žaludů.

U sousedního domu sloužila stodola jako garáž, u jejího domu garáž nebyla. Všechny domy v bloku přátelsky spojily své trávníky a zahrady. Její zahrádka byla jediná zarostlá. Dům na rohu bloku stál čelem k Seerley Boulevard a z jeho zadních dveří bylo možno přehlédnout celou její zahrádku. Nade dveřmi byl oblouk připomínající bíle namalované obočí. Hladký trávník obklopoval záhon plný chryzantém.

Sára se vrátila do kuchyně s pocitem jisté lehkomyslnosti, pošetile se usmívala na staré kuchyňské skříňky, ledničku, sporák. Celý byt! Nebyla by si to mohla dovolit, ale paní Nepperová řekla: „Snížím vám nájem, protože tu chcete vymalovat.“ Kuchyňské zdi natře na oranžovo a dřevo bude krémové, stejně tak stůl a židle. Na zahradě je tolik kapradí. Nějaké by mohla přesadit do květináčů, kterých si všimla u zadního vchodu, a mohla by si je pověsit do širokého kuchyňského okna.

Sporák, dřez a lednička byly pokryté zaschlými zbytky a tukem. Pod dřezem našla tekutý prášek, drátěnku a tři poloprázdné lahvičky saponátů i kopu hadrů a jedny bavlněné rukavice, které jí padly. Může se rovnou dát do práce.

Její ložnice byla pravděpodobně původně jídelna. Na jednom konci byla přistavěna malá koupelna. Vymaluje koupelnu krémovou barvou a ložnici žlutě a obývací pokoj zlatě. Kolik rodin už přemýšlelo, co udělat s takovou velkou halou, která se k ničemu nehodí? Sára si z ní udělá pracovnu. Vedly z ní dubové schody, stáčející se nad odpočívadlem a končící v prvním patře u zamčených dveří.

Sára viděla paní Nepperovou přicházet cestičkou k sousednímu domu. „Dobrý den,“ ozval se mužský hlas chvilku potom, co paní Nepperová zazvonila. Mužská ruka otevřela paní Nepperová dveře. „Nepůjdete dál?“

„Nemůžu. Strašně spěchám,“ odpověděla paní Nepperová. „Když jsem tu byla pronajímat svůj dům, zapomněla jsem na to. Mám pro vás pozvánku.“ Mávala obálkou. „Spěchám. Na svatbu své neteře.“ Její ostrý hlas se nesl Sářiným otevřeným oknem.

Sára poodešla, aby neposlouchala. Pokusila se odtrhnout kousek lepicí pásky ze zdi; studenti si vždycky a všude věší plakáty, řekla paní Nepperová. Když Sára odtrhla zažloutlý papír, zůstal na zdi zahnědlý trojúhelník. Všechny pokoje byly poškrábané, odřené a špinavé, ale ona má čas a činže je tak malá, že zaplatila měsíc dopředu. Všechny pokoje jsou její. „Ach!“ řekla najednou svým čtyřem pokojům s koupelnou, usmála se a doširoka roztáhla paže.

Bude mít žlutou ložnici. Deky na dvojité mosazné posteli byly už hodně používané, ale čisté stejně jako ručníky v koupelně. Každá prázdná zásuvka prádelníku byla její, její byla i skříň plná ramínek. Konečně si sundala paruku a rozpletla solí lepkavé vlasy, s požitkem se poškrábala na hlavě, usmívala se i tehdy, když se dotkla rány v místě, kde hlavou narazila na dveře plážového domku.

Vana stála na litinových tlapách a měla podivnou sprchu: kovový kruh u stropu a závěs do kruhu. Všechno bylo špinavé, ale fungovalo to. Záchod splachoval s přičinlivým bubláním. Z kohoutků tekla studená i teplá voda. Dalo se tam prát a mohla se i koupat ve vaně plné pěny.

Slyšela paní Nepperovou říkat: „Vzpomínáte si na ni, ne? Chodila loni na podzim na váš seminář o mezilidské komunikaci. Karen Birtchová?“

Mužský hlas říkal: „Ano, ale nemyslím, že bych –“

„Musíte přijít. Jsou tu ve městě noví a nemají tolik přátel – rozhodně ne dost, aby naplnili kostel – a nemáme ani moc příbuzných. Přijde celý můj bridžový kroužek a Laura Prayová, ta nová dívka. Viděl jste ji? Právě si pronajala u mne byt. A chtěla bych, abyste přišel i vy.“

„Víte,“ řekl muž.

„Jsou tu ve městě noví a neznají tu moc lidí a my nemáme tolik –“

„Ano,“ řekl. „Ano, přijdu rád.“

„Vždycky jsem si myslela, že svatby mají být sousedské, nemyslíte? Je to v půl jedenácté ráno, abychom se vyhnuli největšímu horku.“ Paní Nepperová řekla dvakrát nashledanou a opakovala „sousedské“ a „půl jedenácté“, ještě když šla po ulici.

Nejdřív vyčistit vanu. Sára si zavázala vlasy jedním z hadrů, které našla pod dřezem, a namočila závěs od sprchy do vany. Klečela a drhla podlahu a vzpomněla si na okraj záchodové mísy postříkaný močí, na malé žluté loužičky.

Pak se rozesmála. Máj muž zemřel a přátelé se mě ptali, jestli se znovu nevdám, a já jsem řekla: „Kdo by se dvakrát spálil horkou kaší?“

Nakonec vycouvala z koupelny. Nohy ji tak bolely, že se musela chytit kliky u dveří, aby vstala. Drátěnkou seškrábala žlutý vosk z černobílých čtverců linolea. Závěs u sprchy byl čistý a schnul, čisté bylo i umyvadlo, záchod a vana – už nebude uklízet po nikom jiném než po sobě.

Procházela sem a tam tichými pokoji. Malířská štětka… váleček… tmel… skelný papír… jen kdyby si mohla najít práci, mít své vlastní peníze. Paní Nepperová zaplatí barvy. Podívala se oknem na houpačku visící na řetězech u předního vchodu. Kolem přední verandy rostlo kapradí, tavolník a konvalinky. V prvním patře nikdo nebydlel. Měla kus krásného parku jako přední zahradu.

Záclony v oknech byly z levné síťoviny a lehce se pohybovaly v mírném větru pozdního odpoledne. Ben se na sebe ještě jednou podíval do zrcadla a pak začal přecházet od jednoho okna k druhému. Osprchoval se, dal si pivo a zjistil, že znovu putuje od okna k oknu.

Sára chodila tam a zpět, tam a zpět, pak se zastavila a roztancovala se na koberci v obývacím pokoji a sama pro sebe se smála. Sáhla po igelitové tašce a vysypala její obsah na postel. V neděli v noci se ponořila do zálivu. Dnes byla středa a ona vybaluje v Cedar Falls v Iowě a dává si tužku na obočí a rtěnku do jedné zásuvky, paruku do druhé, fialky a hlínu do kuchyně, mokré šaty do koupelny. Nalila prací prostředek do umyvadla v koupelně a odstraňovala sůl Manhassetského zálivu z košile, kalhot a černého hedvábného spodního prádla.

„Nedělej to!“ vykřiklo dítě pod oknem její ložnice. Sára hustou clonou šeříkového keře nic neviděla, ale slyšela zápas a výkřiky. „Já jsem máma!“ řekl někdo rozhořčeně.

Vysoko v teple stromů zpívaly cikády. Možná že Laura Prayová večeří, pomyslel si Ben a dal svou večeři do mikrovlnné trouby. Pak třeba vynese smetí.

Ben jedl v kuchyni, kde mohl slyšet vrzání jejích zadních dveří. Kolem sedmé hodiny je uslyšel a spláchl z rukou vodu od nádobí, přesvědčil se v kuchyňském zrcadle, jak vypadají jeho vlasy. Mohl by říci: „Vítám vás v našem sousedství. Já jsem Ben Woodward. Učím na univerzitě.“

Pozoroval ji, jak prochází džunglí své zadní zahrádky dozadu k popelnici. Její pleť měla tmavý nádech, ale v zimě bude tak světlá, že bude působit téměř namodrale. Možná je její nos příliš dlouhý, aby mohl být hezký, ústa jsou malá, ale celkově je krásná, nebo by aspoň mohla být, kdyby nebyla tak hubená a neměla tak unavený výraz. Třeba by řekla: „Děkuji za přivítání. Ráda s vámi půjdu na večeři a do divadla.“

Dveře se za ní zavřely.

Ben se zašklebil do zrcadla nad dřezem, dokončil mytí nádobí, trochu si zacvičil a odešel do pracovny zabývat se Candidem.

Byl ve svém domě sám. Nebylo to tak špatné. Bylo to dobré. Jemu to stačilo. Místo na univerzitě, zajištěná profesura, peníze v bance a žádná žena, která by říkala: „Ne. Teď ne. Ještě ne.“

Ben pozoroval vlající záclony v jednom okně, nejspíš to bude její obývací pokoj.

Sára vyklouzla ze sandálů a lehla si na postel, ruce a nohy rozhodila do čtyř světových stran.

Pokoušela se zírat vzhůru jako by asi zíralo tělo, rozkládající se na pláži. Slzy jí vstoupily do očí. Matka si bude myslet, že už nemá žádné dítě… nikoho, kdo by ji zavolal každou neděli ve čtyři odpoledne. Nad Sárou se tyčily její lži jako obrovské vlny v zálivu. Lidé plakali, protože ona umřela. Truchlili a byli osamělí a hledali ji.

„To je zrada!“ vykřikl někdo pod oknem Sářiny ložnice. „Jdu domů!“

Sára pozorovala strop. Byly na něm skvrny. Skvrny měla také na rukách, na nohách a na prsou. Stiskla zuby. Až se jí tyhle zahojí, nebudou už žádné další a pak bude nosit krátké kalhoty a košile s krátkými rukávy.

Tři noci bez postele. Stále ještě měla kůži potaženou mořskou solí a vlasy se solí lepily, ale teď si může sama umýt vlasy, už nebudou žádné salóny krásy.

„Kdo by mi mohl pomoct?“ zeptala se nahlas. Položila si šaty na postel a vklouzla do svého malého sprchového stanu ve vaně, zářícího čistotou.

„Nejspíš já sama,“ řekla a celá se namydlila, takže poslední zbytky Atlantického oceánu odtekly odpadem vany v chumáčích bílé pěny. Vstupovala do plaveckého bazénu v YWCE a celá se chvěla. Ženy ji uklidňovaly a dodávaly jí odvahy, aby udělala jeden krok a pak další. Ze začátku jí bylo špatně; každý den tam Joe s křikem klesal pod hladinu bazénu.

Ale donutila se tam chodit třikrát týdně, celá nemocná a roztřesená, ale pokaždé šla hlouběji a hlouběji. Jednoho dne se její strach rozplynul – modrá voda ji objímala a ona přeplavala celou délku bazénu a znovu a znovu jako zdivočelý stroj a všechny kolem jásaly a tleskaly.

Sára si zaplétala mokré vlasy a prohlížela si zásoby čisticích prostředků pod dřezem. Zbývalo jí už jen málo peněz; musí si sehnat nejvýživnější a nejlevnější potraviny, ovesné vločky a fazole. Když byla malá, někdy její rodina z nich žila celé týdny. V ledničce byla láhev kečupu a ve skříňce balíček soli. Nemusí nikoho prosit o peníze. Až se vrátí z obchodu, nikdo nebude kontrolovat, co koupila.

Vybalila lístky afrických fialek, byly stále ještě svěží a zelené, ale už moc dlouho nevydrží. Začalo jí být hladem téměř špatně. Rozložila po stole bankovky i drobné.

Nákupní středisko na College Square bylo jen asi kilometr dolů po University Avenue. Sára si natáhla paruku přes mokré vlasy a načechrala si ji. Je tmavovláska. Jmenuje se Laura Prayová. Znělo to dost podobně jako Sára Grayová, takže bez přemýšlení zbystří pozornost, jakmile to jméno zaslechne.

Laura Prayová si vzala všechny peníze, které měla, a vyšla po cestičce, na níž vyrůstala tráva z každé pukliny. Zastavila se, aby se podívala na dům, který má celý sama pro sebe, původně si představovala, že bude žít v jedné místnosti a vařit si bude na vařiči.

Dům byl čtvercový, s velkou zastíněnou verandou vepředu; stál na vyvýšeném místě s vyhlídkou na park, stíněný a částečně zakrytý vysokými stromy. Na jedné straně stál cihlový dům, na druhé červeně natřený dům zabíral roh, jeho přední dveře vedly na Seerley Boulevard, zadní strana byla obrácená k jejímu domu. Chránil sice před hlukem ze Seerley, ale byl zdrojem vlastního hluku – když Sára kolem něj procházela, z hořejšího okna se rozléhala divoká moderní hudba.

Ben ji pozoroval, jak prochází okolo. Laura Prayová. Krátké tmavé vlasy. Měl rád blondýny. Než mohl rychle zaplašit vzpomínku, viděl před sebou zářivé Debořiny vlasy.

Dlouhé, splývající, stříbřité vlasy. Ben se díval za odcházející Sárou. Už mu nikdy nebude nikdo tak blízký, už nikdy to pro něj nebude taková rána, když se žena otočí a řekne Ty ne. Někdo jiný.

Laura Prayová. Viděl, jak mizí za rohem Seerley Boulevard. Pod kalhotami se jí téměř nerozeznatelně rýsoval zadek. Někdo by jí měl dávat dobrá, výživná jídla. Vzdychl a podíval se na náčrt staré ženy z Candida, která měla jen půl zadku. Někdo jí druhou půlku odřízl, když byla mladá a byl nedostatek jídla. Nikdy se na tento detail ve Voltairovi nezapomínalo, proto by její kostým měl mít vzadu na jedné straně vycpávku.

Měl svůj dům, svou dobrou práci.

Tmavovlásčiny záclony povívaly ve večerním větříku.

10

Na druhý den viděla Sára muže sekat trávu na zadní zahrádce sousedního cihlového domu s taškami. „Ben Woodward,“ řekla jí paní Nepperová. „Profesor na univerzitě.“ Měl červené vlasy jako Joe, také na holé hrudi měl červenozlaté chlupy a dlouhé nohy v úzkých džínách.

Sára zůstala stát za záclonou. Měla na sobě jenom podprsenku a bikiny, které si vzala k mytí stropu, protože bylo horko a musela si šetřit šaty. Woodward byl vysoký a vypadal spíš jako dřevorubec než profesor. Byl poněkud hranatý a dupal po zahrádce velkýma nohama. Teď stál pod stromem, záda trochu ohnutá, a otáčel hlavou na jednu a na druhou Stranu, jako kdyby měl ztuhlý krk. Sára ho pozorovala a myslela na velké pěsti, na to, jak umějí stisknout…

Také si prohlédla jeho jabloň. Ben Woodward kopal do jablek na zemi, zdálo se jí, že slyší, jak kleje. Chtěl zřejmě sekat trávu a spadaná jablka mu překážela.

Sáře se sbíhaly sliny. Jablečná omáčka. Pečená jablka.

Zatnula zuby a zvědavě se podívala na jeho dům. Nebyl tak starý jako její, ale byl starý dost. Měl mansardovou střechu a jeho červené tašky i cihly byly lemovány bíle, takže zepředu vypadal jako dítětem nakreslený obrázek stodoly. Možná, pomyslela si hladová Sára, že vypadá spíš jako červenohnědý čokoládový dort, jehož vrstvy jsou proložené bílou polevou, vykukující mezi poschodími…

Neviděla vycházet ani odcházet žádnou ženu.

Sára přecházela od jednoho okna ke druhému. Možná že Woodward má celý dům pro sebe. Žije tam sám? Nebude se pokud možno moc ukazovat. Opřela se o okenní parapet a dívala se síťovými záclonami na Seerley Park.

„Zaženu tě domů,“ ječela malá holčička běžící po svahu před Sářiným domem.

„Usmrkanče!“ ječela jiná holčička. Jakési batole ji následovalo, kalhotky nadité mokrými plínkami.

Sára si vzdychla. Napadlo ji, zda je u Woodwarda v domě klimatizace. Ona tu nemá ani ventilátor. Po obličeji jí stékal pot.

Vrátila se k zamaštěnému kuchyňskému stropu a myla ho tak dlouho, dokud ji zápěstí nezačalo moc bolet. Sestoupila ze žebříku, který jí půjčila paní Nepperová, a přecházela sem a tam po obývacím pokoji. Lidé v domech okolo parku si teď vaří dobré večeře. Vybavila se jí růžově šťavnatá roštěnka… tlusťoučká pečená brambora s kyselou smetanou, vpíjející se do moučnatého a kouřícího se vnitřku… čokoládový zmrzlinový pohár, na němž tuhnul a zářil hustý fondán, jak stékal po kopečcích zmrzliny…

Nejsou peníze. Nebude žádné jídlo kromě ovesných vloček a fazolí.

Popadla kuchyňský nůž a začala levou rukou odškrabávat spálené zbytky jídla ze sporáku a vzpomínala na Martinovy velké ruce, které se měnily v tvrdé pěsti. Dotýkaly se jí pouze kosti, nikoli laskající prsty… jeho skleničky na víno byly lepkavé od sherry, na něž při nalévání ani neviděl. Ten muž vedle se určitě dosyta nají, až přestane sekat trávník…

Nemá vlastní dům, nemá řidičský průkaz, ani nemocenské pojištění. Slzy jí stékaly do koutků úst. Smetla lepkavé hnědé zbytky ze sporáku do starých novin; dvířka grilu nebudou držet otevřená, dokud nenajde kus drátu, jímž by je připevnila k rámu.

Ve velkém zeleném parku na sebe volaly děti.

Slyšela, jak Woodward startuje auto ve staré stodole. Možná že jede na prima večeři s přáteli nebo s milenkou. Budou si prohlížet jídelní lístek…

Sára nejdříve oškrabala troubu, pak na ni vzala čisticí prášek. Z prášku se rozkýchala, vstala a odešla si odpočinout do obývacího pokoje. Síťové záclony a stín stromů vyvolávaly představu, že pokoj je pod vodou, lehce se pohupující a chladný. Stůl byl starý, ale postavila si na něj sklenici od marmelády se sedmikráskami.

Znovu se dala do mytí stropu v kuchyni. Lezla po žebříku nahoru a dolů a slyšela souseda vjet do stodoly a pomyslela si, že by se měla udělat obyčejnější, aby žádný muž kvůli ní nemusel zemřít. Přinášela smrt jako blondýna v jakémsi starém filmu, která vytrhla pojistku z ručního granátu, zastrčila si ho do rozepnuté blůzy a vydala se nepříteli naproti.

Sára vzdychala a drhla barvu dokud ji znovu nerozbolelo zápěstí a strop nebyl čistý. Osprchovala se a posadila se na houpačku u přední verandy, jejíž řetězy lehce vrzaly. Snažila se nemyslet na roštěnky nebo koláče nebo kuřata a pozorovala auta mířící po Seerley k univerzitě, vzdálené jen několik ulic. Do nákupního střediska a na poštu a do knihovny a na přednášky a na koncerty a divadelní představení mohla chodit pěšky. Nepotřebovala auto.

Nepotřebovala ani poštovní úřad.

Připadala si jako vyděděná. Její matka leží úplně osamělá, domnívá se, že už nemá žádné děti, že ji už nikdo v neděli odpoledne nezavolá. Sára si uvědomila, že se nepřítomně dívá na větvičky a javorová semena, která zapadla do rohů za verandou.

Vzdychla a podívala se na nádherně zelený Seerley Park. Nikdo ji nepozoroval s úmyslem ji přistihnout, že dělá něco špatného. Nikdo ji dnes v noci nevykope z její vlastní postele, protože je šílený a opilý. Natáhla si ztuhlé nohy a houpala se na houpačce, odkud byl výhled na zelenou trávu a stromy. Šla se podívat na řadu šeříků, jež tvořily tunel ze srdčitých listů podél Woodwardova plotu. Ve vysokém stále zeleném keři vedle její verandy objevila dvě veverky. V noci se tu vyskytovala také sova.

Teď se ozvaly zvuky divoké hudby z červeného domu směrem k Seerley. Sára zavřela kuchyňské okno, aby tomu rámusu udělala přítrž. Čekala na ni večeře: naložila si na talíř fazole a polila je kečupem. Našla pár oharků svíček, jedla tedy fazole při jejich mihotavém světle a nedoprovázel ji žádný jiný zvuk než pevný rytmus houpaček v parku, tu a tam výkřik dětských hlasů nebo šustění pneumatiky, když kolem projelo nějaké auto.

Sára nechala talíř ve dřezu, nasadila si paruku, vypnula světla a nemusela nikomu hlásit, kam jde nebo kdy se vrátí. Pod stromy přicházela noc, vlhká a sladká. Ztuhlé nohy ji už tolik nebolely, ale bude to ještě trvat, než bude moci běhat, navíc nemá žádné kecky. Šla rychle, jako by se na každém kroku snažila stačit Joeovi.

Helena Tylerová a Edna Grantová stály na Seerley Boulevard pod pouličním osvětlením a pozorovaly, jak Sára rychle přechází ulici pod stromy v parku.

„Jmenuje se Laura Prayová,“ řekla Edna. „Grace Nepperová mi řekla, že zaplatila dopředu. Adresu Grace jí dali na univerzitě. Je opravdu tichá a milá.“

Helena pozorovala, jak její kokršpaněl očichává Ednina pudla. „Vypadá, že drží některou z těch šílených diet – je samá kost. Má práci?“

„Zřejmě ne. Grace říkala, že se jí ptala, nezná-li někoho, kdo by ji najmul jako kuchařku a na úklid a takové věci. Nebo na hlídání dětí. Je taková plachá a nervózní, říká Grace. Možná má za sebou nepovedené manželství.“

„Co kdyby pracovala pro Hazel George Channingovou? Po té strašné nehodě jen leží. Nemůže se sama ani najíst, a nemluví. Je těžké najít někoho, kdo u ní aspoň část dne bude.“

„Potřebuje někoho,“ řekla Helena a škubla vodítkem, aby Brownie přestal s tím ohavným očucháváním Ednina pudla.

„Řeknu to Grace, ale možná že už ji to také napadlo.“

„Slyšela jsem, že Muriel Brownová umírá.“

„Jack Shaeffer má cukrovku. To všechny ty koblihy, které si dával každé ráno v Eagle Grill.“

„Mary stále ještě spotřebuje půl druhého kila másla týdně a přitom nohy má jako pytle cementu.“

Ednin pudl si omotal vodítko kolem nohy a Edna ho musela několikrát přetáhnout kabelkou, aby se zas vymotal. „Tahle Laura Prayová říkala, že si chce vymalovat všechny pokoje, prostě to chce sama udělat. Stropy také. Grace jí dá peníze na barvu až dostane svůj měsíční šek.“

„Má štěstí na nájemníky,“ řekla Helena. Oba psi už dosytosti očichali sloup osvětlení. „Měla bych jít domů.“

Z větví pomalu tmavnoucích stromů zněl cvrkot cikád, jako kdyby tam někdo hrál na benžo. Děti jely na kolech podél Seerley z koupaliště Ray Edwardse. Sára našla dům paní Nepperové a zazvonila, paní Nepperová vyšla v krátkém domácím kabátku s ručníkem kolem hlavy a řekla, že si právě umyla vlasy.

„Nepůjdu dovnitř, nebudu vás rušit,“ řekla Sára. „Přišla jsem se jen zeptat, jestli jste neslyšela o nějaké práci pro mne.“

„Slyšela, ano, slyšela jsem. Právě jsem si umyla vlasy – pojďte dál,“ řekla paní Nepperová celá rozzářená a přidržela Sáře síťové dveře. Malý obývací pokoj byl čistý, ale přeplněný porcelánovým zvěřincem. Ve váze stály zaprášené slaměnky a v rámech se navěky usmívaly děti s velkýma očima a dívky v krinolínách. „Práci přímo pro vás. Vím o ní, vím.“

Ukázala kostnaté Sáře na židli ověnčenou naškrobenými dečkami a zeptala se, nemá-li chuť na zmrzlinu nebo na sušenky. Sára řekla: „Ano, prosím!“ Paní Nepperová řekla, že si jenom dá něco lepšího na hlavu a hned přinese malé občerstvení.

Sušenky paní Nepperové byly z ovesných vloček, ale zato naložila Sáře na misku tři porce zmrzliny. „Neměla jsem po večeři žádný moučník,“ řekla Sára, a byla to pravda.

„Práci jako stvořenou pro vás,“ řekla paní Nepperová. Měla na hlavě kytičkovaný šátek a mávala papírem v ruce. „U Hazel George Channingové. Celý život byla profesorkou angličtiny na univerzitě a nedávno odešla do důchodu a měla tu strašnou autonehodu západně od Minony. Hazel George Channingová. Nikdy se nevdala, ale žije u ní studentka Ellena Garnerová, taková milá, obyčejná dívka. Hazel šla právě do důchodu a byla profesorkou angličtiny. Potřebuje, aby k ní někdo chodil každý den v poledne a trochu uklidil, vypral, připravil jí oběd a večeři a nakrmil ji. Od dvanácti do šesti a platí velmi dobře.“

„To je práce právě pro mne!“ vykřikla Sára a paní Nepperová ji poprvé viděla se usmát. „Kdy mám nastoupit?“

„Od pondělka za týden ve čtyři. Bude tam zdravotní sestra, která se teď o ni stará, a ta vám všechno vysvětlí. Uklízet, prát, vařit večeři, pracovat od dvanácti do šesti – dnes těžko najdete někoho, kdo by to chtěl dělat. Strašná nehoda. Pak se setkáte s Ellen a ta s vámi projedná váš plat. Tady je adresa. Řekla jsem Ellen, že ji zavolám, kdyby se vám to nehodilo.“

Zmrzlina a sušenky zmizely. „Jsem vám tak vděčná,“ řekla Sára. „Nevím, jak vám poděkovat…“

„Není třeba,“ řekla paní Nepperová. „Odkud jste říkala, že jste? Jste vdaná? Nevěděla jsem přesně, co mám Ellen říct.“

Sára měla sladkou chuť zmrzliny a sušenek stále ještě v ústech a samozřejmě že paní Nepperová měla právo se ptát, ale Sáře se přesto udělalo špatně. „Původně jsem z Nebrasky a nejsem vdaná. Chci se vrátit na univerzitu a udělat si doktorát, až to půjde.“

„To je hezké, doufám, že se vám práce bude líbit,“ řekla paní Nepperová a potřásla oběma Sářinýma rukama.

Sára řekla: „Děkuji vám za laskavost a také za ty dobroty.“ Zamířila ke dveřím a v ústech cítila příchuť zmrzliny a svých lží. Navíc si uvědomila, že má na hlavě falešné vlasy.

Oči paní Nepperové byly modré a bezelstné. „Strašná nehoda,“ řekla. „Tady je adresa. Doufám, že jste našla plán města v telefonním seznamu.“ Ještě stála v osvětlených dveřích svého domu, když Sára po cestičce odcházela.

Sára si plánu města všimla, byla to síť, v níž ulice se jmény běžely na sever a na jih a číslované ulice běžely na východ a na západ. Cíp sítě zabíhal do oblouku řeky Cedar u Main Street a First Street. Odcházela od zvuku svého hlasu, který lhal – šla Clay Street do Eleventh, aby našla dům doktorky Channingové.

Cestou kolem několika prvních bloků ještě cítila knedlík v krku, ale pravidelný dupot jejích bot na betonovém chodníku jí oznamoval, že si někde bude muset najít trvalý domov. Vzduch voněl poli – půda byla ještě rozehřátá od slunce. Sára procházela okolo nových domů ve stylu rančů, u jednoho byla na zahradě houpačka. U jiného visela vlajka přes přední dveře. Spolu s nimi stály v bloku staré dřevěné domy, rozkládající své bílé verandy vepředu i postraně a připomínající sedící kvočnu. Na některých starých domech byly vedle viktoriánských arkýřů sluneční kolektory, u jiných stála řada motocyklů pod zdobenými dřevěnými verandami.

Dům patřící Hazel George Channingové stál na vysokém svahu nad ulicí a byl na první pohled ještě starší než Sářin. Byl stejně ošklivý jako zajímavý. Velká veranda vedla přes celé tmavě zelené průčelí, připomínající obličej, a nade dveřmi tvořila oblouk podobající se obrácenému úsměvu; dva otvory vedle oblouku byly oči domu. Na prvním poschodí byl další oblouk nad arkýřem a malá postranní okénka se stříškami jako kouzelné klobouky.

Sára procházela kolem osvětlených oken. Děti před sousedním domem chytaly světlušky do sklenic. Jeden malý chlapec pevně zaklapl víko a upřeně pozoroval Sáru, jak jde okolo, broučci mu svítily ve sklenici mezi prsty.

Sára šla zpátky domů a když za sebou zavírala dveře, byla celá zpocená. Svlékla si mokré šaty a vlezla si do malého prostoru ohraničeného závěsem sprchy. Studená voda jí stékala na obličej, do úst, po zádech. Namydlila si vlasy a tiše si řekla „oranžová kuchyně. Zlatý obývací pokoj. Žlutá ložnice“. Když se osušila, chladil ji vánek z otevřených oken. Zhasla světlo a třela si vlasy dosucha ve své tmavé ložnici.

Její matka žila v neustálé tmě. Teď už nebyly v neděli žádné telefony pro Chloe Grayovou – nemohly být. Kdyby někdo volal její matku, Martin by měl podezření… Sára se kousla do rtu. Její matka ležela a slepé oči měla obrácené ke stropu, byla přesvědčená, že obě její děti jsou mrtvé.

Sára si třela rýhu mezi očima, stírala si slzy. Sežene peníze a pojede do Fredsburgu. Její matka bude jediný člověk, který bude vědět, že Sára vyšla z oceánu živá, že existuje, že je skutečná jako kdokoliv jiný…

Ale Martin věděl, že Sára bude chtít jet do Fredsburgu.

Děti si hrály na houpačkách a skluzavkách v parku až do tmy, jejich hlasy byly jasné jako barvy jejich tenisek a poletujících vlasů. V noci přišly dvojice.

Sářiny oči si už zvykly na tmu. Obývací pokoj slabě zářil. Po chvíli vstala. Od profesorova domu se šířil pruh světla. Jakýsi kus nábytku stínil část osvětleného okna a stín zakrýval jeho zbytek.

Sára si klekla na pohovku, hrubá kůže ji škrabala do prsou, když se přitiskla k zadnímu opěradlu. Mohla si opřít hlavu o paže a pozorovat obraz býčích zápasů a stín pohybující se na bílé zdi. Býk se leskl krví, leskly se i zabodnuté píky. Zápasník s býky balancoval na svalnatých nohách.

Na zdi viděla stín, byl to zřejmě nahý muž, který si protahoval ruce nad hlavou. Ale nebyl nahý, protože jak ho pozorovala, stáhl si košili a pak krátké kalhoty a začal tancovat.

Sára se stáhla, prsy si přidržovala v dlaních. Už se tam nepodívá, protože jí to připadá pokoutní a nemá to zapotřebí. Vlezla si do postele a vybavily se jí rudé vlasy a dlouhé nohy Bena Woodwarda. Za celou dobu neviděla vcházet nebo vycházet ze sousedního domu ženu.

Pak rychle vyskočila z postele a hodila na sebe košili a kalhoty, natáhla si sandály. Ben Woodward tancoval v obývacím pokoji. Teď ví, kde Woodward je.

Po špičkách sešla po vrzajících schodech na zadní verandu. Nocí se ozývalo jen cvrkání, bzučení a skřípání hmyzu. Její zarostlá zahrada končila u Woodwardovy posekané trávy. Trvalo jí jen vteřinku než přeletěla jeho trávník a byla u jabloně. Na kolenou hledala v trávě jablíčka a cpala je do igelitové tašky, jak nejrychleji mohla, pak objala tašku rukama a utíkala.

Jablka! Vysypala je v kuchyni do dřezu. Některá byla nahnilá a většinu okousal hmyz nebo oklovali ptáci, ale bylo to jídlo. Mohla mít jablko k snídani a jablečnou omáčku k obědu.

Sára si pověsila šaty a pak se opřela ve tmě o dveře skříně. Ona ty jablka ukradla. Krádež. Podvod. Lež.

Někdo se začal smát a pištět v parku, kde světla vysílala stíny houpačkových tyčí směrem k jejímu domu – stíny jako pavouci nohy. V pavučině řetězů se jedna houpačka pohupovala sem a tam. Jakýsi muž ji začal rozhoupávat výš a výš. Kdosi v dlouhé sukni poletoval tmou a pištěl.

Sára stála vedle telefonu a poslouchala smích z parku. Telefon se krčil v jejím domě den za dnem a čekal, až se vrátí z říše mrtvých, až řekne matce, že se neutopila, až řekne: „Martine? Tady Sára…“

Lehký letní větřík jí ovíval kůži, jak tiše stála ve tmě u dveří na verandu. Ucítila, jak jí noční vzduch zlehka načechral vlasy vzadu na krku, zachvěla se a šla si znovu kleknout na pohovku.

Už neviděla toreadora ani býka. Na zdi se nepohyboval žádný stín. Úzká skulina vedoucí do sousedního domu byla temná jako zvířecí nora a právě tak tichá.

11

V pondělí ráno se pod oknem ložnice ozval mňoukavý zvuk a pak ještě jednou. Musí to být kočka. Po chvíli si tím Sára byla úplně jistá.

Nasnídala se – jablko a trochu ovesných vloček zalitých horkou vodou. K obědu bude mít kečup smíchaný s horkou vodou a se solí. K večeři samotnou jablečnou omáčku. Neměla dost jídla ani jablek, už je skoro spotřebovala a další už neukradla. Pracovat začne až za týden.

Kočka mňoukala. Sára se podívala na špinavé zdi své kuchyně. Musí je také umýt, než začne malovat – barva by na mastnotě nedržela. Vzdychla.

Kardinál červený nadával ve větvích vzadu na zahradě krátkými kvokavými zvuky. Kde to mňouká ta kočka? Nasadila si paruku a šla se podívat ven. Tady je – uvázla ve vidlici javoru mezi Sářiným a vedlejším starým domem, bylo to kotě, co dělalo všechen ten rámus. Jeho tlamička v trojúhelníkovém obličeji byla doširoka otevřená.

„My teď potřebujeme žebřík,“ řekl za ní mužský hlas. „Paní Nepperová a já jsme si jeden koupili dohromady. Můžeme použít mou půlku.“ Sára se otočila a uviděla Bena Woodwarda. Usmíval se, hladil si zlatohnědé chloupky na hrudi a vypadal rozespalý.

„Dobrý den,“ řekla Sára. Už teď bylo teplo. Studeně modrý stín jejího domu padal přes silnici na park. Kotě mňoukalo.

„Jmenuji se Ben Woodward,“ řekl a hezky voněl, když přistoupil blíž k Sáře. „Učím drama v oddělení komunikace a divadelního umění na Iowské univerzitě. Vítejte v našem sousedství.“

„Děkuji. Já jsem Laura Prayová,“ řekla a následovala ho v oblaku vůně na jeho zahrádku. Tam byl vysouvací žebřík, připoutaný k zemi šlahouny vinné révy; tahali za žebřík, dokud ho nevyprostili.

„Tento svět není nejlepší ze všech světů,“ řekl Ben, když opíral žebřík o javor. „Kdyby byl Pán chtěl, aby koťata šplhala, byl by jim umístil hlavu na opačný konec.“

Kotě bylo malinké a bílé, tu a tam mělo roztroušené hnědé skvrny.

„Vypadá jako otlačený banán,“ řekla Sára. Měla na sobě kalhoty a košili s dlouhým rukávem, přestože bylo tak horko. Ben měl jen krátké kalhoty a byl zarostlý a kudrnatý po celém těle jako Joe. Vzal kotě do velké ruky, ale nemohl je vyprostit a kotě vysokým hlasem monotónně mňoukalo, znělo to jako skřípání dveří. „Zapustilo tu kořeny,“ řekl. „Myslí si, že je břečťan.“

Sára vylezla za Benem a pokoušela se vyprostit nejméně půl tuctu drápků. Jen se několik drápků pustilo, další se zachytily, aby zabránily působení zemské přitažlivosti. Nechtěla je z malých pacek vytrhat. Kotě mňoukalo. Sára byla ve snaze pomoci přilepená na Benova horká záda. Ranní komáři je objevili a bzučeli kolem nich.

„Dobře,“ řekl Ben, když Sára odtáhla zadní packy a držela je, zatímco on uvolňoval přední. Předal ustrašené kotě Sáře a uklidil žebřík, Sára zatím hladila kotě a něco mu šeptala.

„Víte co – odneseme teď kotě ke mně a zítra ohlásím, že se ztratilo,“ řekl Ben. „Promluvím s dětmi v parku. Pravděpodobně patří někomu v okolí.“

„Nemohl byste si ji vzít…“ začala Sára, ale Ben ji vedl k sousednímu domu, kotě se Sáře zaháklo drápky na mokrý předek košile. Když Ben otevřel dveře, Sára už uvolnila dvě packy z látky, aniž by ji roztrhla.

Ben popadl špinavé šálky ze stolu a kupu šatů z polstrované židle a řekl: „Nechcete si sednout?“

Sára se posadila pod bustu Shakespeara, vděčná za Benovu klimatizaci, a uvolňovala další skupinu kočičích drápků. Pak se kolem sebe rozhlédla. Odřená pohovka, židle a Shakespearova busta se snažily zaplnit starý obývací pokoj, podobný jejímu. Místnost voněla zajímavě, podobně jako její – směsí prachu a starého dřeva. Ale voněla tam i slanina a jí se začaly sbíhat sliny. Malým okénkem viděla část svého domu – zvláštní pohled na známou verandu, schránku na dopisy, tavolníkový keř. Nad vůní slaniny vzdychla, z nedostatku jídla se jí trochu točila hlava.

Ben se vrátil jídelnou, kde stál tmavý dubový stůl a židle. Usmíval se. „Vymyslela jste té kočce dobré jméno – Banán.“ Na krátkých kalhotách měl dvě šmouhy od žebříku. „Nechcete kávu?“

„Ráda,“ řekla Sára a položila kotě na tenký koberec, kterému zůstaly ještě nějaké třásně. Když se Ben vrátil, kotě se batolilo k němu. Možná že s kávou přinese i něco k jídlu.

„Koťata jsou nejspíš jako děti,“ řekl Ben. Podával Sáře hrnek se zlatou obrubou a pozoroval kotě, jak mu očichává sandály. Posadil se a nezdálo se, že by přinesl i něco k jídlu. Svěsil ramena a otáčel hlavu na jednu i druhou stranu. „Vyvíjejí se od mozku dolů, jak to vypadá – nohy naposled a zadní nohy úplně nakonec.“

Káva byla horká a dobrá a stoupla jí přímo do hlavy díky tomu, že měla téměř prázdný žaludek. Neměla ji už několik dní. „Máte tu skvělý chládek,“ řekla. Shakespeare je pozoroval mandlovýma očima.

„Vy jste knihovnice?“ zeptal se Ben.

Káva Sáře zaskočila, rozkašlala se a měla čas přemýšlet. „Proč se ptáte?“

„Minulou neděli jsem vás viděl vycházet z knihovny dole ve městě,“ odpověděl.

„Ráda čtu,“ řekla Sára a zachvěla se. Košile se jí lepila na záda a ve vzduchu cítila slaninu a možná i vajíčka. Rychle dopila šálek a řekla: „Děkuji za kávu,“ a vstala. „Doufám, že zjistíte, komu Banán patří.“ Teď viděla kus jeho kuchyně – staré skříně jako byly její a mikrovlnnou troubu. „Celé dny umývám stěny a stropy. Měla bych se vrátit k práci.“

„Víte co, co kdybychom šli spolu dnes na večeři,“ řekl Ben a vyskočil. Banán vystartoval po jeho palcích, ale netrefil se. „Asi tak v šest? Nebo v sedm? Půjdeme někam, kde je chladno a pěkně?“

„Nezlobte se,“ řekla Sára. „Ale je mi líp samotné.“

„Ukážu vám pak celé divadlo Strayer-Wood,“ řekl. „Můstek nad hledištěm.“

Sára si objímala paže studenýma rukama a potřásala hlavou a usmívala se a chtělo se jí utéci z jeho blízkosti, pryč od jeho chlupatých, svalnatých nohou.

„Být celý den sám je fajn jen nějaký čas,“ řekl Ben. „Ale začnete chodit nakupovat a můžete si pak povídat jen s pokladníkem.“

Sára se otočila ke dveřím, dál od jeho úsměvu, od jeho hlubokého hlasu, který říkal obyčejná slova, očekávaná slova.

„Třeba jste marťanská knihovnice? Nebo z FBI? Nechcete být spatřena s rudohlavým agentem?“

Sára otevřela dveře na ulici, ponořenou do modrých stínů rána. Otočila se a podívala se na něho. Třela si hřbetem ruky čelo, jako kdyby se pokoušela z obočí uvolnit správnou odpověď.

„Víte co,“ řekl Ben. „Nebude-li vám vadit mražená večeře vytažená přímo z mikrovlnky, co kdybychom povečeřeli v osm u mne? A přijďte tak, jak jste.“

Sára váhala a rozhlížela se po jeho obývacím pokoji, kde nebylo nic hrozivějšího než otlučené dřevo, špatně vycpaná sedátka u oken a kartounem potažené polštáře bez lesku.

„Všimla jste si, že od vašich zadních dveří k mému domu stojí podél plotu řada šeříkových keřů?“ Benovi se horkem stočily vlasy a visely mu přes oči. „Je to tajná chodba.“

Stále nic neříkala, ale Benovi se zdálo, že viděl, jak se její ret stočil malounko nahoru.

„Připouštím, že to nebude žádná luxusní večeře,“ řekl. „Jen lasagna se salátem. Ale mám čerstvé pečivo a koláč.“

Všiml si, že polkla a pevně stiskla rty. „Ano,“ řekla.

„Ano – to znamená, že přijdete?“

„Ano.“ Naposled se na něj podívala, očima přejela jeho lesklé rusé vlasy, jeho obličej. „Přijdu zadem,“ řekla. „Šeříky.“ Teď se poprvé téměř usmála a byla pryč. Zavřela za sebou dveře.

První žena v jeho domě. Ovšem na jednu večeři, jen na večeři z mikrovlnky. Jeho bývalý byt obýval Debořin duch: Debora vaří večeři, Debora mu dovoluje, aby ji políbil – ale jsou jen přátelé, řekla. Nechtěla se vdávat, chtěla si udělat doktorát. Nechtěla, aby ji někdo viděl se členem fakulty, byť byl jen pouhý asistent. Nechtěla s ním spát nebo si ho vzít –

Ben praštil pěstí do dveřního rámu, ale po chvíli se sám pro sebe usmál. Pomyslel si, že si může trochu zatancovat. Při prvním skoku téměř šlápl na Banána, ale skočil stranou a kotěti se vyhnul. S kotětem za patami mu šel otevřít plechovku tuňáka, celou plechovku tuňáka.

Pozoroval Banána, jak jí, a přemýšlel o tom, že Laura něco skrývá. Nosí paruku, s parukami ho nikdo neoklame. Chvilku měl dojem, že má strach – ale z čeho? Její malé plné rty jsou téměř tak výmluvné jako její oči a její kůže je jen trochu opálená, tu a tam prosvítají modré žíly. Jaké jsou její skutečné vlasy – možná světle hnědé? Blond? Na řasách má tmavé maskaro, ale všiml si světlých kořínků. A je tak hubená.

Možná že bylo něco v její minulosti… třeba ji pronásleduje mafie. Vlastně ho to nezajímá. Nehodlá se nechat do něčeho zatáhnout. Vypadá hladová. Vypadá unavená. Přijde. Předvedl řecký tanec kolem židle v jídelně. Jeho stín viděla Sára, když vstoupila do svého domu, klekla si na pohovku a podívala se skulinou, jíž tvořila napůl stažená žaluzie a knihovna.

Měla hlad. Docházela jí jablka, fazole i ovesné vločky. Má Před sebou ještě týden a vůbec žádné peníze. Souhlasila s večeří, protože cítila slaninu, kterou měl k snídani, a představovala si ji, jak pouští tuk, bublá v něm a pomalu se mění z bílé na zlatohnědou, její okraje se scvrkávají, hnědé pruhy masa jsou připravené, aby chřupaly v jejích ústech… Sářiny oči se zalily slzami. Když pak vzhlédla, stín na zdi poskočil.

12

Martin ve dne pracoval pro Rambaughovu společnost Počítače: prodej a servis. V noci seděl ve svém domě v Cape Code. Nechal Sářiny věci ve skříních a zásuvkách. Četl její deníky, které začínaly dříve, než se s ním setkala, v době, kdy dostala stipendium na Bostonské univerzitě a přijela z Nebrasky. Chodila s někým, kdo se jmenoval Chris Petersen a byl absolventem univerzity, a pak ještě s někým, kdo se jmenoval Russ.

„Chci si zaznamenat to, o čem přemýšlím, i to, co chci sama na sobě změnit,“ zapsala si Sára. Martin se přiměl, aby sledoval všechny ty měsíce den po dni a nepřeskočil až k rokům, kdy už se znali.

Sára tolik četla! Opisovala si dlouhé odstavce z knih, o nichž nikdy ani neslyšel, a diskutovala s jejich autory a pořizovala si seznamy osob, „problémů“, „témat“ a „literárních období“.

Zapisovala si vzpomínky na svého bratra Joea. „Zajímalo by mě, zda to, že ani jeden z nás nehodlal uzavřít manželství, bylo proto, že matka a otec byli tak nešťastní. Joe dával vinu matce. Joe byl nepochopitelný – chtěl, abych byla silná, ale matce měl její sílu za zlé. Matka byla silná. Musela se o nás starat a vychovávat nás a trestat nás celá ta léta. Otce jsme téměř neznali. Téměř jsme ho neviděli.“

Každý rok se sama pro sebe zajímala o nějaký nový obor. Jednou to byl zeměpis, podruhé literatura černošských autorů. Člověk by myslel, že měla dost učení ve škole.

Joe se utopil, když mu bylo teprve šestnáct let. Sára nikdy nemluvila o tom, jak se to stalo. Psala o tom, jak se rodina přestěhovala zpátky do Fredsburgu v Nebrasce a zůstala tam, když šel její otec do důchodu, a jak ona přišla na Bostonskou univerzitu, aby byla nezávislá a získala dobré knihovnické vzdělání.

Martin v noci putoval po domě, zabodával paty do koberce, který si tak lacino koupili a který se už začínal prodírat. Pil portské nebo sherry přímo z láhve a oknem se díval na osvětlené domovy – manžely, manželky a děti. Prohlížel se v zrcadle v předsíni. Praštil Sárou do toho zrcadla a když nechal sklo nahradit novým, nemělo už zabroušené okraje a vyleptané květy. Sáře to staré zrcadlo chybělo, protože si s bratrem hráli hry v duze, která se v zrcadle objevila, když na něj svítilo slunce. Joe ji chybí, říkal deník. Čekal, kde bude Sára psát o tom, jak se Joe utopil. Nikdy o tom nepsala.

Někdy se díval na její uschlé fialky na osvětlených poličkách. Nevěděl, co s nimi; den za dnem usychaly a hnědly a krabatily se. Sára psala o tom, že by chtěla mít muže a děti a uvažovala, byla-li by schopná vychovávat děti tak, aby k ní potom necítily nenávist. Našla si práci na částečný úvazek a platila si studium na univerzitě.

„Chci být čestná a silná a laskavá.“ Hezká blondýnka s takovým obličejem a tělem – kdo by si pomyslel, že ji znepokojuje lhaní a podvádění? Napsala dvě práce na jedno téma pro dva různé kursy na univerzitě a pak ji to trápilo – nezdálo se jí být čestné udělat jen polovinu práce, jak napsala.

Někdy musela trochu zalhat, aby nemusela jít na schůzku s Chrisem nebo Russem nebo s dalším mužem, Fredem Trillinem. Psala, jak hrozně si při těch lžích připadala.

Martin vynechával většinu záznamů o knížkách – stránky á stránky citátů lidí, kteří se jmenovali Cleaver a Malcom X a Proust a Buber. Dostal se až ke dni, kdy šla do kostela a setkala se tam s Martinem Burneym. Byl to muž, o němž se domnívala, že by si s ním mohla povídat, zapsala si Sára. Považovala ho za laskavého a pozorného: volal ji, když se obával, že se opozdí, a zřejmě měl rád svou matku a otce. Měl dobré zaměstnání a byl ctižádostivý; stačilo, že jí pomáhal do kabátu nebo se dotkl její ruky a její srdce začalo bít rychleji. „Fyzická přitažlivost je velmi důležitá,“ zapsala si. „Pomáhá udržet manželství.“

Snila o tom, že se za něj provdá. Bude mu vařit jídla, která má obzvlášť rád, a postará se, aby se dobře cítil – čisté prádlo a čistý dům. Bude se snažit být dobrou manželkou, s níž by byl šťastný, a za nic na světě neudělá něco, co by ho ranilo. Napsala si Sára Burneyová a Sára Grayová-Burneyová na zadní desku svého deníku, aby viděla, jak to vypadá.

Martin zapnul televizi a chvíli se díval na noční pořady. V reklamách vystupovaly hezké ženy a mluvily o mýdle a o mytí kuchyňských podlah a leštění stolů. To vždycky chtěl – ženu, která by byla doma, až by přišel, tak jako jeho matka. Hle, všechny ty ženy, které to nyní předvádějí v televizi.

„Proč se vždy očekává, že se muži a ženy budou tak lišit v tom, jak vypadají a jak se chovají,“ četl v Sářině deníku. „K čemu je to dobré?“

Napadlo ji tolik originálních myšlenek.

Možná že ji někde unáší proud, někde se rozkládá v černé krajkové soupravě, která odhalovala všechny modřiny –

Martin popadl jednu uschlou fialku do každé ruky, praštil kořenáči o záchodové prkýnko a splachoval ty mrtvé věci tak dlouho, dokud se záchod neucpal, a pak si sedl na sedátko a plakal. Neměli dítě, takže mu nezůstala ani její žijící součást. Vždycky chtěla dítě.

Celou noc pokračoval v četbě. Milovala ho. Bylo mu to jasné. Seděl a vzlykal, když se dostal k místům, kde popisovala nádherné dny předtím, než se vzali, a pak svatební cestu do plážového domku. Napsala slovo „Radost“ přes záznamy některých dní. Jenom „Radost“.

13

Sára se osprchovala, umyla a usušila si vlasy a teď stála před zažloutlým zrcadlem v ložnici. Má schůzku s mužem, po všech těch letech. Když si s Martinem přiťukávala v restauracích ještě předtím, než se zasnoubili. Martin říkával: „Kdybys byla moje žena a opustila mne, zabil bych tebe i toho muže.“

„Martin je tak romantický,“ řekla tehdy Sára své spolubydlící, která pravidelně snídala praženou kukuřici.

Procházela se po domě. Stěny ložnice byly popraskané, ale teď už čisté. Nebyla v Cedar Falls ještě ani šest dní, ale mytí stěn a nábytku už měla víc jak z poloviny hotové a byla šťastná, že tu práci může dělat, šťastná se svou samotou. Až bude mít peníze, koupí si nůž, tmel a štětce a paní Nepperová zaplatí za barvu.

Sára žiletkou rozřízla stonky svých afrických fialek a pak je zasadila do hlíny smíchané s perlitem. Usmála se, když viděla, jak se vyjímají na jejím okně jako chlupatá zelená ouška, všechna naslouchající jedním směrem.

Najednou se jí zastesklo po jižanském hlase Karen Fairchildové. Karen byla národní posuzovatelkou afrických fialek a naučila Sáru, jak má fialce, které se utvořil „krk“ a byla přerostlá, odříznout odspodu dva centimetry kořínků. „Ponoř ji do květináče a kolem holého krku nasýpej hlínu. Některé rostliny jsou až sto let staré, dušičko,“ říkala. „Jsou to vlastně kvetoucí vršky něčeho, co by dnes mohlo být vysoké jako dům.“

Sára si vzpomněla, jak schovala hlavu pod zaprášené polštáře z pohovky v plážovém domku, když naslouchala Joaninu hlasu v telefonu. Dnes… asi právě teď… se Kristina, Karen, Joan a Marie sešly u Kristiny. Sára se zadívala na fialky na okně. Myslí si, že jsem mrtvá. Pláčou a povídají si o tom, že jsem se před osmi dny utopila.

Do očí jí vstoupily slzy. Zdálo se, že fialky s ní naslouchají ozvěně toho, co se za posledních osm dní stalo. Také ona se velmi vzdálila od svého života a musí zapustit nové kořeny.

Sára těžce polkla, potlačila slzy a snažila se myslet na něco příjemného: na jídlo. Dnes nejedla nic jiného než trochu vloček s vodou a jablko. Ale když si připomněla, že jde k Benu Woodwardovi, zastyděla se.

Vzdychla. Oblékla si kalhoty, čistou košili s dlouhým rukávem a sandály. Skutečná večeře. Sbíhaly se jí sliny nad masem, do kterého se zakousne… chřupavou zeleninou… máslem rozpouštějícím se na topince. Zvykla si vycházet z domu dřív nebo později, aby se vyhnula vůním kávy a jídla, vycházejícím z otevřených kuchyňských oken.

Když si přestala představovat sklenici vína jiskřící světlem nebo kuře polité hnědavou omáčkou se zlatými oky tuku, zjistila, že si maluje rty. Tiše vykřikla a běžela si umýt obličej a nanesla si jen tmavou maskaru a tmavou barvu na obočí, které odpovídaly barvě její paruky.

Sára otevřela kuchyňské dveře. Byla už skoro tma. Protáhla se šeříkovou cestičkou a zjistila, že vyšla před Benovými zadními dveřmi. Nikdo ji neviděl na ně zaklepat.

„Pojďte dál,“ řekl Ben a přidržel jí kuchyňské dveře. Sára prošla rychle do kuchyně a snažila se nedívat na mísu salátu a housky na talíři.

V domě bylo příjemně chladno. Sářina mokrá kůže začala schnout a hlad se projevil ostřeji. Na sedátku u okna obývacího pokoje bylo víno a bramborové lupínky. Ben nabídl Sáře podnos s vínem. Kousla ^e do rtu a vzala si skleničku a pár lupínků, jako kdyby se jí nesbíhaly sliny tak, že téměř nemohla mluvit.

Chladný vzduch a pěnící se bílé víno… chřupavé lupínky na jazyku… Sára si vzdychla. Ben Woodward je tady doma, nebojí se a o ní si myslí, že je blázen. Na okamžik se s ním cítila bezpečně – hloupý pocit pro někoho, kdo s sebou přináší nebezpečí jako tajnou chorobu. K večeři se převlékl: měl smetanové kalhoty a košili.

Už sem podruhé nepřijde. Ben ji pozoroval, vůbec ho nenapadlo, že by mohla být nebezpečná. Martin měl pistoli v přihrádce v pracovně. Pistole ráže 25 se jí třpytila v paměti, pažba ozdobená reliéfem orlů, s drápy roztaženými, ostrými. Martin držel pistoli přiloženou k jejímu spánku. Cvaknutí kohoutku jí znělo v hlavě. Zabiju tě, a toho muže také.

„Doufám, že máte ráda čerstvá rajčata,“ řekl Ben. Sára odpověděla, že ano, a on se posadil vedle ní na špatně vycpanou pohovku se sklenicí vína v ruce. Byl vysoký a měl široká ramena, možná vypadal trochu tak, jak by byl vypadal Joe. U Joea by se mohla schovat. Od Joea by se nebyla chtěla odtáhnout na druhý konec pohovky.

„Banán se potuluje domem,“ řekl Ben. „Už ho zná líp než já.“ Banán předl a otíral se Sáře o nohy.

Sára si připadala tenká jako prázdný porcelánový talíř. Pomalu pojídala bramborové lupínky, zatímco Ben vyprávěl, jak vyrůstal nedaleko Chicaga. Jeho otec měl dodávkovou službu a Ben byl jediné z pěti dětí, které mělo univerzitní vzdělání, o doktorátu nemluvě. Někteří příbuzní ho považovali za hlupáka, když musel chodit do školy tak dlouho.

Sára upíjela víno a představovala si, jak paní Nepperová říká nějakému cizinci ve městě, který se ptá na Lauru Prayovou – ten cizinec je Martin Burney: „Večeřela s profesorem Woodwardem. Takový příjemný mladý muž – bydlí hned vedle ní.“

„Dostal jsem stipendium a v létě jsem pracoval na stavbě a udělal jsem si doktorát za méně než tři roky,“ řekl Ben a dolil víno. Řekl, že měl štěstí, že získal své postavení na univerzitě a našel blízko univerzity dům, který si mohl dovolit koupit, blízko parku. Nikdy nebyl ženatý, nenašel tu správnou ženu. Na domácí práce moc není. Sára pila víno, hladila Banánovu flekatou srst a čekala, až jí Ben začne klást otázky, zdvořilé, obyčejné otázky, na které nebude moci odpovědět.

Ben se neptal vůbec na nic, ani když seděli v jídelně u starého dubového stolu. Lasagna byla horká a leskla se rozpuštěným sýrem. V Benově zeleninovém salátě byla iowská letní rajčata, z červených kousků odkapávala francouzská zálivka. Všechny teplé housky byly rozpečené dohněda a chřupavé i na koncích. Z červeného vína v Sářině sklenici se líně uvolňovaly bublinky.

Sára se snažila nejíst příliš rychle ani příliš mnoho, zdvořilá jako zatoulaná kočka, která si váhavě, vybíravě prohlíží dům, jako kdyby nepotřebovala domov a nebyla si jistá, přijde-li ještě znovu.

Jakmile byl její talíř prázdný, mohla Sára začít myslet a mluvit o knihách a divadelních hrách. V době, kdy pomáhala Benovi odnést nádobí do kuchyně, se už povznesli z malých, obyčejných pokojů, kde se mluví o sportu, zprávách nebo o počasí. Teď už byli v krajině, kde se občas potkali ve shluku nápadů a překvapeně zjišťovali, že po úzké cestě kráčí vedle sebe.

Sára očistila talíře od zbytků u starého dřezu, který připomínal její. Odkapávací deska potřebovala vydrhnout. Ben mluvil o Dickensovi: „Jenom trochu? Nemyslíte? To je to, co z něj dělá velké divadlo.“ Ze skříně vyndal čokoládový dort. Sára se snažila, aby nevypadala hladově, když zabořil nůž do nastříkané polevy.

„Mikuláš Nickelby?“ řekla Sára. Ben ji celý večer nechal na pokoji, nekladl jí žádné otázky; uvědomovala si to stejně zřetelně, jako si předtím uvědomovala hlad. „Když všechno dospěje ke zdárnému konci, Dickens ve vás vyvolává pocit, že pro vás by se také našel šťastný konec, budete-li žít čestně a neztratíte naději.“

Nůž se zařízl do vlhkých vrstev dortu a na každé zanechal světle hnědý okraj polevy. Hřbety Benových rukou se třpytily zlatorudými chloupky. „Ale život takový není,“ řekl Ben.

„Ne,“ řekla Sára a představovala si ty ruce zaťaté v pěst. Cítila, že Ben na ni, mnohem menší, shlíží. V bílých šálcích se zlatohnědě perlila káva a vystupovaly z ní proužky páry.

Odnesli si kávu a dort na jídelní stůl a posadili se. „Fellini píše o tom, co chce se svými filmy dělat,“ řekla Sára a čekala, až Ben vezme do ruky vidličku. „Říká, že nechce natočit film s dobrým koncem, protože pak lidé půjdou domů a nikdy nezmění svůj život. Na úrovni podvědomí nás dobré konce ohlupují. Domníváme se, že se naše životy obrátí k dobrému, tak jako ve filmu, aniž bychom se o to museli snažit.“

Ben viděl většinu Felliniho filmů, Sára také. Diskutovali o tom, jak Zampano koupil Gelsominu od její matky – Zvíře si kupuje Krásku – a o bohyni sexu ve filmu La dolce vita.

Sára byla najedená a po víně trochu ospalá. Chodila s Benem po jeho domě a poslouchala, co všechno v něm provede, až bude mít víc peněz. Nahoře byly tři ložnice a dole ještě jeden malý pokoj vedle obývacího, který býval zimní zahradou, ale teď sloužil jako Benova pracovna, s výjimkou chladných zimních dnů. Váhavě si prohlížela jeho dům, tiše našlapovala ve svém jediném páru bot a vnímala, že ji její hostitel nežádá o nic, o čem se domnívá, že by to nechtěla dát.

Usadila se na židli v obývacím pokoji, spící kotě na klíně, ale v duchu chodila od jednoho konce jeho zdrženlivosti ke druhému, zkoumala ji, vážila. Pohladila kotě. „Jestliže se o Banána nikdo nepřihlásí, myslíte, že bych si ji – jeho – mohla nechat? Kdyby nikomu nepatřil?“

„Jistě,“ řekl Ben. „Víte co, zjistím, zda to není jedno z Grangerových koťat. Oni je rozdávají s radostí.“

„Zítra nebo pozítří to budete vědět. Mohl byste si je do té doby nechat?“ Nemohla krmit kočku; nechtěla lhát. „Skoro ve všech místnostech budu mít mokré stěny. To není místo pro kotě.“

„Jen mi řekněte, až bude všechno suché. Mám několik plechovek tuňáka a řekl bych, že to je přesně to, co mu chutná.“

„Od zítřka za týden začínám pracovat,“ řekla Sára. „Paní Nepperová mi našla práci, budu se starat o jakousi doktorku Channingovou z Clay Street. Zažila strašnou automobilovou nehodu.“

„Hazel George Channingová,“ řekl Ben. „Učila čtyřicet let angličtinu na univerzitě. Odbornice na Henryho Jamese. Debatovávali jsme o tom, proč je tak mnohomluvný. Bojovala za každé jeho slovo. Za Henryho Jamese.“

„Myslím, že to je víc, než pro něj udělala většina lidí za jeho života,“ řekla Sára. „Asi bych měla jít už domů, když mě nenecháte umýt nádobí, abych vám to aspoň trochu oplatila.“

„Můžete mi oplatit tím, že přijdete znovu na večeři. V neděli večer? Ve stejnou dobu, na stejné stanici. Podaří se tentokrát Lauře Prayové vyřešit záhadu, proč večeře Bena Woodwarda vždycky chutnají jako papundekl?“

„Dobře,“ řekla, protože pracovat začne až následující pondělí a k jídlu má jen ovesné vločky, vydrží-li do té doby. „Zajímalo by mě… co děláte s těmi spadanými jablky?“

„S těmi?“ zasmál se Ben. „Kdokoliv je chce, může je mít – mne jenom obtěžují. Vezměte si je kdykoliv. Ale natrhejte si je, nesbírejte. Nejlepší jsou ještě na stromě.“

„Mám ráda jablečnou omáčku,“ řekla Sára. „Přinesu vám.“

„Skvělé.“ Ben se opřel o kuchyňské dveře, svěsil ramena a otáčel hlavou sem a tam, aby se podíval na svou ztemnělou kuchyň, jako kdyby měl radost, že tam jsou spolu. Když mu popřála dobrou noc, usmál se a tvářil se, že mají před sebou spoustu času a že je spokojený a má radost ze všeho, co mu poskytla, i z toho, co mu poskytne příště.

Takže Sára stála blízko vedle něj ve dveřích a v polotmě se usmála. Nepokoušel se jí dotknout, ona se nijak neodtahovala a když procházela šustícími šeříky, ještě se usmívala. I on se usmíval, když zavřel kuchyňské dveře a stál sám ve světle ještě hořících svíček.

14

Sářino mrtvé tělo se nenašlo ani po více než týdnu, proto Martinovi zavolali jeho rodiče a řekli mu, že by snad už měl uspořádat vzpomínkovou slavnost za Sáru. Chce, aby přijeli a pomohli mu? Měla by se konat v Montrose, kde má přátele?

Řekl, že si myslí, že ano. Po rozhovoru s rodiči bloumal po domě, podíval se i na červenou kuchyň. Ta kuchyň ho stála celé jmění, právě tak jako jejich nábytek z borovice.

Podíval se na její deník, který měl v ruce. Už hodiny si v něm četl: „Zajímalo by mne, proč má Martin takovou zálibu pro rolety. Musím je mít stále stažené třicet centimetrů odshora. Je velmi pořádný. Zjistila jsem to v plážovém domku. Už mne neuhodil. Snažím se zapomenout, že se to vůbec stalo.“

Teď byly rolety stále zatažené třicet centimetrů odshora. Musel si po celodenní práci vařit sám večeře a to ho popuzovalo proti Sáře – mrtvé Sáře. V sobotu nakupoval a ukládal konzervy do skříně v úhledných řadách, jen jednu plechovku na výšku, všechny nálepkou dopředu. Teď bylo auto stále v garáži a obě sady KIÍČŮ byly v misce na jeho psacím stole tam, kde je chtěl mít.

„Pokusím se být pořádná, jak to Martin chce, ale nevím, proč jsou pro něj věci důležitější než já. Uhodí mne, protože předměty nejsou správně uspořádané.“

Psala o smrti svého otce a o tom, jak pečovala o matku po jejím záchvatu, když oslepla a nemohla chodit. Martin nechtěl, aby přivezla matku do Massachusetts, a Sára psala, že mu rozumí, ale nikdy mu nedala najevo, jak jí bylo, když nechávala matku samotnou.

„Dnes jsem zapomněla zamést garáž a Martin mě kopl, když se vrátil z práce, a pil víno.“

Psala o své kuchyni. Nechtěla červenou. To už zapomněl.

Psala o tom, jak se stydí: „Je to pocit, jako když někde visím jen za prsty a snažím se nespadnout. Cítím, jak jeden prst klouže a potom druhý. Minulé pondělí jsem potřebovala nové punčocháče, ale Martin mě vždycky nutí, abych ho požádala o peníze. V samoobsluze je mají, tak jsem jedny dala do vozíku a pak je přikryla jídlem. Martin si toho nevšiml, ale já ano.

Začala jsem lhát. Neuhodil mě, přestože jsem zapomněla na časopis, který chtěl. Řekla jsem, že v trafice už byly vyprodané. Jen abych se vyhnula bolesti – lhala jsem!“

Popisovala, jak jí dupl na nohu a zlomil palec a že si nemyslí, že by to byla nenávist. Jenom má starosti v práci.

„Znovu jsem lhala. Milovala jsem se s Martinem, přestože jsem nechtěla – jenom proto, že jsem se bála. Martin to nepoznal. Viděl modřiny na mých prsou a stehnech, ale modřiny na duši neviděl.

Stydím se to někomu povědět. Nevím proč. Protože lžu a podvádím a kradu? Protože mi ubližuje? Za to bych se měla stydět?

Zalhala jsem Martinovi. Řekla jsem mu, že mě zavolali z knihovny v Montrose, že potřebují někoho na částečný úvazek. Martin by nesouhlasil, kdyby věděl, že si hledám místo. A než jsem mu to řekla, uvařila jsem mu zvlášť dobrou večeři a milovala jsem se s ním tak, jak to má rád, a pak jsem se o tom zmínila. Mám práci. Třeba přestanu být nečestná a chovat se jako prostitutka.“

Bil ji. Pil víno po lahvích a pak se na ni vrhnul. Všechno si zaznamenala. „Snažím se být čestná. Nejsem to vlastně já, koho nenávidí,“ napsala. „Je to něco, co si myslí, že jsem – jsem jiná než on. Opravdu tomu věří.“ Někdy měla bolesti a špatně se pohybovala několik týdnů. „Zdá se, že se Martin stydí, když vidí, jak pomalu chodím.“

Malá černá knížka a v ní pět let popsaných jejím drobným úhledným písmem, den za dnem, kdy se snažila pochopit, co se to vlastně děje. „Nikdy jsem necítila, že jsem jiná ne (ž Joe. Ale věděla jsem, že chlapci mají výhrady vůči dívkám, a to úplně od začátku. Ne. Bylo v tom něco jiného. Nikdy by nechtěli být jako dívky – ale já jsem chtěla být jako Joe.“

A pak se začala skutečně bát. Nepoznával se, ale byl v celé té malé knížce – úlomky jeho osoby, připomínající obraz jeho obličeje v zrcadle v hale, když ho znovu rozbil. Udělal to jednou v noci, protože plakal, úplně sám… nebyla žádná Sára v jeho opuštěném domě. Když zrcadlo rozbil, zůstal stát a mračil se na zakrvavené klouby.

„Třeba je to moje vina,“ psala Sára. „Ale nevím proč, jedině že jsem slabší než on a to mu usnadňuje mne uhodit. Co by dělal, kdybychom měli děcko?“

Pak poprvé utekla, odjela navštívit matku do Nebrasky. Kulhala, protože jí zlomil palec, a on jel o víkendu za ní, přitáhl ji zpátky do plážového domku na Sand Hook a shodil ji ze schodů.

„Měla jsem se chovat jako muž od samého začátku,“ zapsala si, když už zase mohla psát. Její rukopis byl čmáranina, protože měla zápěstí v sádře. „V okamžiku, kdy se začnete chovat jako žena, nejste jako oni, a oni vás mohou mlátit, protože jste jiná. Když s nimi spíte, jste běhna, píča, coura. Když nechcete, jste frigida, jste čubka. Neexistují podobná jména pro muže.“

Psala o tom, jak ji schodil ze schodů na pláž – odrazila si slezinu a zlomila zápěstí tak, že už vždycky bude o deset stupňů vychýlené. Odešla do útulku pro ženy, jimž jejich manželé ubližovali, ale nechtěla přijít o práci v knihovně; vrátila se domů. A pak už ji policie nemohla pomoci, protože měla moc práce, a soudy měly moc práce a ona se k němu vrátila dobrovolně. Donutil se číst její špatně čitelné a bolestiplné řádky. Zlomil jí zápěstí. Přečetl si to všechno. „Přemýšlím, je-li Martin člověk, kterého bych měla nenávidět, nebo existuje-li něco, co ho nutí, aby mě trápil, aby mi působil bolest.“

Přečetl všechno až do posledního dne před její smrtí, pak uložil knížky zpátky do jejího psacího stolu, ale rozčilovaly ho stále víc a víc, stačilo, že na ně myslel. Křičel v tichém domě: „Nebyla to legrace všechno tady zorganizovat! Chceš žít v nepořádku? A co je to za ženskou, která jen předstírá, že se jí to v posteli líbí? Ty intrikánko – ty lhářko – nejdřív manželské sliby a pak mě opustíš, chceš rozvod – to teda ne! Ty mě neopustíš! Měl jsem tě přerazit –“ A pak si vzpomněl, že je mrtvá.

Přijeli jeho rodiče a uspořádali vzpomínkovou slavnost v kostele a přátelé pak stáli kolem Martina a když plakal, hladili ho po zádech. Někteří z jejich nejlepších přátel – Kristina a Roger Weidinovi, Fairchildovi, Joan a Jim Pagentovi a Sam a Marie O’Brienovi – moc nemluvili. Ženy se na něj téměř nepodívaly. Všiml si toho. Byl rád, když bylo po všem.

Jeho rodiče s ním potom jeli k němu a zdrželi se přes noc. Jeho otec, upjatý vysušený chlapík, se před večeří usadil u televizoru a sledoval fotbalové hrdiny. Jako ředitel střední školy chodil na všechny zápasy školního mužstva a křičel a povzbuzoval hráče, ztrácel hlas a chytal rýmu.

Martinova matka uklízela dům a připravovala večeři. Přišla ke dveřím do obývacího pokoje a dívala se na Martinova otce tak dlouho, dokud se nepodíval i on na ni. „Proč se chvilku nevěnuješ Martinovi,“ zeptala se, jakmile přestal hlasatel na chvíli mluvit. Její hlas byl tichý a jemný, jako byl Sářin hlas, když nevěděla, jestli ji uhodí nebo ne. Tichý hlas byl součástí Jejího lhaní a podvádění, napsala si Sára do deníku.

Martinův otec chvilku neodpovídal, pak řekl: „Nebuď hloupá, Marto. Nevidíš, že sledujeme finále?“

„Jen jsem si myslela –“

„To, Marto, nedělej,“ řekl otec. „Nezačínej myslet takhle pozdě v životě.“

„Martin by byl rád, kdybys s ním trochu promluvil –“

„To by zatraceně byl!“ zařval Martin. Jak otec uslyšel Martina klít, vypnul televizi a podíval se na Martina, přitom sešpulil malou pusu. „Dělej – řekni to!“ křičel Martin. „Řekni mamince, že je hloupá – vždyť jí to říkáš už léta!“

Otec řekl: „Martine –“

„Ty jsi doma vládl! Tys mohl přijít domů a dělat si cos chtěl. Mami, že je to pravda? My jsme museli lhát a podvádět a krást, abych mohl mít skautskou uniformu – vzpomínáš si? Nebo to nové kolo? Neměli jsme spolu tajnosti, co, mami? A to všechno se opakuje, po celém městě. Stále! Zatraceně!“

Otec sešpulil ústa a neříkal nic; přestal Martina vnímat stejné jako v šedesátých letech nevnímal studenty své školy, z nichž se stali hippies. Martin to poznal. Otcova tvář splaskla jako starý balón. Nedíval se ani na Martina, ani na Martu.

„Je rozrušený,“ řekla matka otci. „Musíme chápat, že je rozrušený.“ Pozorovala Martina a na tváři měla výraz, který nikdy dříve neviděl.

„Nesouhlasím s tím, že kleje –“ začal otec.

„A co kdybychom ty a já museli žít jako máma žije!“ zařval Martin na otce. „Radši bych byl mrtvý!“

Martin odešel do kuchyně a zabodával paty do zjizveného linolea. Matka předtím setřela podlahu. Překročil mokrá místa, posadil se u stolu a vzlykal nad pomyšlením, že by byl raději mrtvý, než žil jako jeho matka.

15

„Hezká,“ řekl Benův bratr Rod. V sobotu zaparkoval svého kombíka blízko Benova domu, byl na cestě do Texasu. „Hezká. Možná trochu hubená.“ Očima přimhouřenýma proti nedělnímu rannímu slunci pozoroval Sáru na zahrádce. „A máš ji hned vedle.“

„Víš co – není lehké ji poznat,“ řekl Ben a otevřel další dvě piva. „Laura Prayová. Byla tu v pondělí na večeři a přijde zase dnes, ale ven chodí zásadně sama. Říká, že je jí líp samotné.“

„Líp?“ zeptal se Rod.

Benovi se nechtělo o ní mluvit. Rod byl jako celá jeho rodina – člověk omezený na vydělávání peněz. Zábava byla to, co děláte, když nepracujete. Nemohl pochopit někoho, pro nějž je, věřte si tomu nebo ne, zábavou práce na univerzitě, i když za to dostává slušně zaplaceno.

Rod vyprávěl o svých dětech a Laura Prayová volala na kotě. Ben vnímal její hlas. Tehdy večer věděl, že nechce mluvit o sobě, proto řekl, že univerzitní soubor možná na jaře uvede jednu z her Christophera Frye.

„Christophera Frye,“ řekla Laura. „Přeložil Trojská válka nebude. Četla jsem jeho Můžeš mě najít?“

„Já také,“ řekl Ben a podíval se na ni, po chvilce odvrátila oči. Zapnul rádio a obklopila je Bachova fuga.

„Hudba nás nejlépe odpoutá od země, podobně jako příliv přichází tmou k zakotveným lodím a ony začínají tančit,“ řekla. „Z Fryovy Tma je dost světlá.“

Teď o tom tady ve svém domě přemýšlel a pozoroval ji, jak tam venku přechází zarostlou cestičkou, a přál si, aby ji mohl zase slyšet mluvit, byl to způsob, jakým rád rozmlouval. Hudba. Krásná žena v jeho domě – žádné křivky, samá kost, ale krásná.

Nikdo neví, co si ženy myslí. Jsou to záhady z jiného světa. Debořiny světlé, dlouhé, elektrizující vlasy, které mu někdy dovolila kartáčovat a česat nebo zaplétat… nad rameny a ňadry, která jednou…

Dům, kde Debora bydlívala, měl stále na schránkách jména studentů a lak na verandě se odlupoval nad dětskými kočárky a starou matrací. Chodil kolem skoro každý den. Věděl, že se vdala a odešla, že spí s nějakým chlápkem tak, jak s ním nikdy spát nechtěla, představoval si ty světlé klouzavé vlasy pod kýmsi rozestřené, čísi ústa m jejích prsou.

Rod mluvil o revmatismu jejich otce. Ben měl pocit člověka, který zazvoní na zvonek a nikdo nejde otevřít, ale on ví, že tam někdo je a nemůže udělat nic, jen zírat na zavřené dveře. Laura Prayová byla jako zavřené dveře. Nechtěla, aby se jí na cokoli ptal… ale proč? Viděl ji, jak vychází po schodech na verandu a mizí v domě.

Rozčilovalo ho to, snad ho jenom dráždí, snad by mu mohla říct, odkud přišla. Byla vdaná? Proč chce se svým vzděláním, které je evidentní, pracovat jako pomocnice v domácnosti v Cedar Falls v Iowě? Nechtěla mu to říct.

Co si myslí, že dělá? Hraje si na nedostupnou?

„Přeju ti hezký večer,“ řekl Rod a zašklebil se na něj.

„Není lehké ji poznat.“ řekl Ben. Procházel se po kuchyni, zatímco Rod něco říkal, a díval se na Sářiny záclony, pohybující se ve větru.

Sára si lehla na postel, bolelo ji zápěstí. Celý týden myla stěny a dřevo a myslela na jídlo. Zdálo se jí, že v pokojích, v nichž je sama, slyší ozvěnu; toužila po svém šicím stroji a žehlicím prkně. Toužila po hamburgeru a smažených hranolkách.

V Montrose měla na policích své staré, oblíbené knihy… ve snu jimi listovala. Čichala smažené kuře.

Někdy viděla přehlídku obličejů svých přátel a slyšela jejich hlasy. Mysleli si, že je mrtvá. Už je nikdy neuvidí. Nikdy jim neřekla, jak je má ráda.

Chyběla jí její velká pánev. Nevěděla proč. Co by do ní dala? Vzpomněla si na vysušené kostnaté ruce své matky, ruce, které zasadily tolik semínek v tolika zahradách a natahaly se tolika kýblů vody, aby semínka vzešla a rostla. Její matka byla dnes vykořeněná ze všeho, co ji obklopovalo v Sářiných vzpomínkách, a Sára se jí v tom podobá. Vzbudila ji vzpomínka na vůni matčina smaženého vepřového masa a na výraznou chuť smetanové omáčky nebo kouřících se kukuřičných klasů.

Ale ve chvílích, kdy nemyla stěny a dřevo, zapomněla na všechno, co ztratila nebo co by chtěla jíst, protože knihy byly zadarmo. Nosila si je domů z městské knihovny, kolik jich unesla. Když je vysypala na otlučený stůl v obývacím pokoji, věděla, co dokáží. Otevřela jednu a z jejího snového světa se probrala až o hodiny později. Jak seděla a přivřenýma očima pozorovala špatně vycpanou pohovku, židle a koberec, který měl díru, připadalo jí to jako sen ve snu. Svět, kterému věřila, byl svět její knihy.

Jednou večer Sára zjistila, že čte v posledních zbytcích denního světla. Rozsvítila lampu, knihu stále v ruce; lidé v té knížce jí připadali mnohem celistvější než byla ona. Šla se na sebe podívat do zrcadla v hale. „Ty neexistuješ, ani v knize neexistuješ,“ řekla sama sobě, „Jsi mrtvá.“

Když Sára četla, téměř nevnímala monotónnost své stravy: ovesné vločky, fazole, jablka, fazole, vločky, jablka. Hodiny a hodiny četby – její dny byly stejně široké a dlouhé a hluboké jako dny dítěte. Zapomněla, jaká se v tom skrývá radost.

V neděli měla Sára k snídani jablko a zbytek fazolí. Schovala si poslední vločky na zítřek, sní je, než půjde v poledne do práce. Smíchala horkou vodu a kečup jako polívku a s jablečnou omáčkou to snědla k obědu. Její lednička byla vevnitř prázdná, čistá a bílá, až na několik jablek.

Slyšela, jak Ben a ještě jeden muž jdou po cestičce před Benovým domem. Mluvili spolu, zatímco z horních oken sousedního červeného domu vyřvávala divoká muzika. Ben nesl kotě. Šli kolem stromů v parku ke kombíku zaparkovanému na Seerley Boulevard.

Sára je síťovými záclonami pozorovala, až se auto oddělilo od chodníku a Ben se vracel. Přešel okolo, slunce zapalovalo hnědé a rudé záblesky v jeho vlnitých vlasech a stříbřitě bílé v kožíšku kotěte, jež nesl na ruce. Věděla, jaké jsou jeho ruce – velké, s dlouhými prsty a pihami mezi zlatavými chloupky na hřbetu. V koutcích očí se mu začaly dělat vrásky. Svěsil ramena, pak otočil hlavu dozadu a dopředu, jako by si nebyl jistý, co má teď udělat.

Sára přecházela z místnosti do místnosti. Bude muset vyspravit stěny sádrou nejmíň dvakrát a obrousit, pak dát podkladovou vrstvu a pak vrstvu barvy.

Všechno dřevěné bylo ve všech pokojích popraskané a všude byly díry po hřebících. Bude je muset zaplnit tmelem a pak zbrousit. Ale její kuchyň bude měkce oranžová a obývací pokoj a hala budou dozlata a ložnice světle žlutá. Bude se zdát, že tam všude svítí slunce. Jen ona uvidí pod malbou prosvítat spravovaná místa, jen ona bude vědět, kde jsou.

Prsty zkusila praskliny ve zdi ložnice. Benova lednice byla plná jídla, měl tam všechny ty mražené večeře… Přestaň, řekla si. Pozorovala, jak Ben mluví s dětmi v džungli hřiště a jak si sedá na bobek, aby ukázal kotě dvěma holčičkám, které seskočily z houpačky. Viděla, že zaklonil hlavu a zasmál se.

Mysli si, že držíš dietu, řekla si. Jdi do postele, zapomeň na to a uchováš si energii. Lehla si a myslela na Martina, jak jí v jejich červené kuchyni, nebo možná pozval nějakou ženu na večeři, nebo je na návštěvě u svých rodičů. „Nebuď hloupá,“ řekla nahlas své stinné ložnici. Utopila se teprve před dvěma týdny; tak rychle by si nemohl najít někoho jiného.

Jiná žena v domě v Montrose. Když se nastěhovali, byl tam strašný nepořádek, ale uměla kytovat zdi a zbrousit je a vymalovat, ušít záclony ze starých prostěradel a upravit nábytek z bazaru; dělala to s Joem a s matkou nesčíslněkrát. Ale červená kuchyň! Martin řekl, že kuchyň musí být červená jako rajče.

Její nová lednička zůstala v Montrose, sporák také. Její hrnce a pánve a oblíbené lžíce a dokonce skleněný sekáček na ořechy a plastiková miska na máslo – viděla je všechny jako dezertéry, kteří přešli k nepříteli. V prádelníku v Montrose byly dva páry nových modrých prostěradel a kytičkové povlaky, které se k nim hodily, a také polštáře. Našla je ve výprodeji. Ušila záclony na všechna okna i potah na pohovku a nic z toho už jí nepatřilo.

V duchu procházela malým domkem na Cape Cod. Když odjížděla, byla by okna v ložnici už potřebovala umýt; takhle si nikdo nebude myslet, že dům nechala podezřele uklizený a čistý. A nic kromě ní nesmělo chybět.

Skoro spala, když se jí vybavil bazén v YWCE, znamenal pro ni mrazivý strach – modrý led. Tlusté i hubené ženy s tichými, chlácholivými hlasy se kolem ní shromáždily, když sténala a chytala se každé teplé ruky nebo paže, oči měla zavřené a chvěla se. Nedozvědí se, že se utopila, a Sára byla ráda. Neznaly její pravé jméno.

Teď neměla žádné pravé jméno. Na pokraji spánku si uvědomovala, že se pohybuje mimo normální místa, kde se lidé hlásí ke svým jménům a nelžou.

Sára ležela ve stínu ložnice a neměla co číst, všechny knihy, které si přinesla z knihovny, už dočetla. A měla hlad.

Jablka… Sára nemohla snést pomyšlení na ně. Přešla domem, slzy v očích. Nakonec popadla jedno jablko, nakrájela ho na plátky a vyšla na sluncem zalitou zadní zahrádku.

Posadila se na zaplevelený záhonek, lokty na kolenou, a oči upírala na malý, záhadný svět u svých nohou. Ve stínu i na slunci lesa ze stvolů trávy měli malincí tvorové své hlavní město.

Odpoledne kolem ní plynulo za zvuků hmyzích hlasů. Slunce ji pálilo na ramena a opíralo se do paruky. Pomalu se uvolnila a uvědomovala si pouze slunce a vánek, nevnímala nic než malý svět z kamínků, pískových zrnek a zvadlých listů.

Ulamovala malinké kousky z plátků jablka a pokračovala ve hře, kterou jako dítě milovala: krmila mravence. Ohnutá na horkém slunci byla dobrou bohyní sypoucí manu z nebe bez jakéhokoliv důvodu nebo logiky, jež by člověk mohl odhalit.

Mravenci se nad takovým jídlem z ráje zarazili, vzrušení projevovala nejdřív jejich tykadla. Pak, jako lidé, začali těchto překvapujících darů prakticky využívat – zvedli kousky potravy a zamířili si to domů. Když potkali na rohu nebo někde dál jiné mravence, dali jim v mravenčině zprávu a ti noví přišli také hledat manu.

Malátná horkem napůl spala a pozorovala řadu mravenců, jak mávají ve vzduchu kousky jejího jablka. Když konečně vstala a šla dovnitř, okamžitě na posteli usnula a nezdály se jí žádné sny.

Cikády cvrčely vysoko v letních stromech. Listy se jí otíraly o střechu. Po Main Street houkala siréna. Sára se probudila právě včas, aby se mohla osprchovat a obléci si tu samou košili a kalhoty jako minule. Neměla ani žehličku, ani prkno. Prala si prádlo v ruce a mokré ho pověsila, přes noc uschlo a ani nebylo příliš pomačkané. Její modřiny byly stále ještě trochu vidět. Ale když prošla šeříkovými keři se sklenicí jablečné omáčky v ruce, zjistila, že i Ben má na sobě ty samé kalhoty a košili.

Ben řekl, že má jablečnou omáčku rád a že děkuje a trochu ustoupil, aby Sára mohla projít do obývacího pokoje. Ve světle svíček spal Banán, všechny čtyři packy ve vzduchu, na pohovce s prohnutým opěradlem. Sára se posadila, celá zesláblá z báječných kuchyňských vůní. Bylo tam i víno, sušenky, sýr a olivy. Banán se na pohovce vedle Sáry probudil a vrhal se na jídlo, o němž Sára doufala, že si ho příliš necpe do pusy.

„Říkala jste, že jste četla Maeterlincka,“ řekl Ben.

Víno Sáru zahřívalo; chuť sýra v jejích ústech byla na pozadí červeného vína kyselá a jemná. „Jenom v antologii,“ řekla. „Tragédie každodenního života.“ Ben nepustil v okamžiku, kdy přišla, žádnou hudbu, a Sáře se to líbilo. „Jsem ráda, že tu nehraje v jednom kuse hudba,“ řekla mu.

„To vám vysvětlím – žil jsem ve městech.“ Když Ben přemýšlel, mhouřil oči. Byly modrošedé a olemované blond řasami, které se třpytily a vytvářely jeho očím světlý rám. „Ve městech máte chuť umlčet všechny stroje a motory, ve dne i v noci.“ Usmál se. „Ale tady jsou cvrčci. Sovy. V noci kočičí boje. A vaše zadní dveře – měl bych je naolejovat.“

„Mohla bych vám dnes pomoci s večeří?“ řekla Sára, postavila Banána na koberec a vstala. „Připadám si líná a k ničemu, a ráda vařím.“

„Já ne,“ řekl Ben. „Tedy sám pro sebe.“

„Ale je to fajn, když se dva podílejí na něčem, k čemu si pak sednou a společně to snědí.“

„Dobře, tady je salát. Nakrájejte ho,“ řekl Ben od svého kuchyňského pultu. „Vy si vezmete salát a já rajčata.“

Chvilku oba krájeli v tichu na obou stranách kuchyňského stolu s připevněným umělohmotným ubrusem. Sára si uvědomovala, že říká, co si myslí, a že nehraje roli ženy. Nikdo na ni nebude křičet, ani ji neuhodí. Téměř nebyla nalíčená a nechovala se ostýchavě ani nervózně ani záhadné. Krájela salát. „Mám ráda zvuk pneumatik na silnici, když prší,“ řekla.

„Nebo ve sněhu, když mrzne a sníh křupe,“ řekl Ben. Byla chladná jako salát, který krájela – takže se mě nedotýkej.

„Uf,“ řekla Sára. „Byla by mi ve sněhu moc zima.“

„Raději vůně letní přeháňky?“ Ben shrnul kousky rajčete do dřevěné mísy. „Kolona projíždějící městem.“

Sára se nadechla, uvolnila a usmála. „Představte si, jaké to asi bylo, když nebyla slyšet žádná auta, jen kopyta koní, kola vozů nebo kroky.“

„Pokaždé byste se šla podívat k oknu, protože rozhodně nechodilo tolik lidí kolem,“ řekl Ben, uvnitř pěkné naštvaný – chce s ním hrát nějakou hru. Vždyť ani neví, jaké jsou její vlasy, ale zato pozná paruku. Myslí si, že ho oklame?

„Lidé seděli v noci na těch velkých verandách před domy a pozorovali kočáry a koně.“

„Procházeli se v parku. Kdysi tam byly koncerty a vodotrysk, než ho děti rozbily.“ Ben přidal salát, který nakrájela, k rajčatům. Nedíval se na ni. Nerozuměl ženám, ať dělaly cokoliv. „Doufám, že vám budou chutnat krůtí tetrazzini, ať už je to cokoliv. Krůta s nudlemi.“ Ben si uvědomoval zeď, která je mezi nimi, přestože by Sáru chtěl a ona to věděla. Hry.

„Hm,“ řekla Sára. „Krásně to voní.“ A to, co skutečně vnímala, byla zdvořilost, kterou se téměř cizí lidé častují.

„Maeterlinck v tom díle mluví o obyčejném životě, že?“

Sára přidržela Benovi nad hrncem talíř. „Říká, že všechno, co mu dávají moderní hry, a dokonce některé ze Shakespearových her, je násilí, jež lidé páchají a které on nikdy nedělal, takže je nemůže sdílet. Ale celá řada řeckých tragédií a Ibsenových her jsou „nehybné“, jak říká, takže můžeme cítit, jak se nad námi neustále tyčí něco skvělého i strašného.“

„Hodně zelených fazolek?“ zeptal se Ben.

„Prosím,“ řekla Sára.

„Máte hlad?“

„Mám.“

„Tohle je pro vás, donesu si svoje a pak dám housky do trouby.“

„Máslo dovnitř?“

„Ano. Máte ráda džem?“

Sára řekla, že má a posadila se v pokoji, který jí už nepřipadal tak cizí. Dokonce i býk propíchaný kopími na ni zíral ze své agónie, jako by poznával, že ona tam patří. Víno jí trochu stouplo do hlavy, takže smaragdy a jantar salátu, zlaté housky s máslem, smetana a hnědá zapékací miska kouřící na jejím talíři ji oslňovaly jako střípky barevného skla lesknoucí se na slunci.

Banán zamňoukal. Sára vyzvedla kotě na klín, kde se stočilo do klubíčka.

„Ptal jsem se dětí v parku.“ Ben nabídl Sáře talíř s houskami. „Říkaly, že to kotě je od Grangerů, tak jsem jim zavolal a oni řekli, že jsou rádi, že kotě bude mít dobrý domov.“

„Děkuji,“ řekla Sára. „Zbavím vás ho trochu později, až barvy uschnou.“ Musela přestat mluvit, protože se jí v puse sbíhaly sliny. Měla před sebou horké maso s omáčkou, které chutnalo po cibuli a trochu po česneku. Zelené fazolky svítily rozpuštěným máslem. Sára se snažila nejíst příliš rychle a pozorovala Bena, jak si mne velkýma rukama oči. „Těžký den?“

„Ano. A jednomu z mých studentů se nelíbila známka za minulý semestr, takže mi uprostřed noci volá a dává mi různá jména.“

„Co s tím můžete dělat?“ zeptala se.

„Víte, on je teplouš. Někdy mívám takové žáky,“ řekl Ben. „Jsou to dobří herci. Dokáží ze sebe vydat ženu, která je v nich – jsou jaksi komplexnější. A takové ženy někdy ukáží svou mužskou stránku, jak ji vidíme například u Shakespearových hrdinek.“

„Nebo u Antigony?“

„Nedáte si ještě jednu housku?“

Sára si vzala další housku a ještě trochu másla, hnědavá kůrka sladce chřupala na jazyku. Banán ležel stočený do tvaru půlměsíce, jako kdyby byl jeden z loupáčků, ale teď se vyškrábal Sáře po předku košile ostrými drápky, čichal k Sářině puse, svými měkkými vousky ji lechtal na bradě. Sára mu dala kousek měsíční kůrky s máslem. „Kočka?“ zeptala se páru žlutých očí. „Zajímalo by mě, jestli jsi kočka nebo kocour?“

„Někdy se to pozná, až když mají koťata,“ řekl Ben.

„Poskytnu tomu byt a stravu, ať je to cokoliv,“ řekla Sára.

Ben pozoroval linii kolem jejích úst a hubenou ruku, která hladila flekatý kožíšek. Neřekne mu, kdo je, a dívá se na něj očima temnýma jako oči kočky. Co se od něj očekává – že bude taky hrát hru a rozdrtí její obranu jako viktoriánští muži, Jimž trvalo půl hodiny svléknout svým ženám korzet, rozšněrovat boty a rozepnout řady malých perleťových knoflíčků? Usmála se na něj nad chlupatou kočičí hlavou. Nebyl to koketní úsměv; hlavu nesla rovně a bradu vysunutou kupředu a pomohla mu odnést talíře do kuchyně a nakrájela koláč. Byla tak hubená, že i přes kalhoty bylo vidět její kyčelní kosti.

„V jakých kursech budete na podzim přednášet?“ zeptala se a on odpověděl, že vězí v úvodu do maskérství pro začátečníky a v úvodu do divadla: „Místo divadla a dramatu v životě člověka. Není moc zajímavějších seminářů pro pouhého asistenta.“ Rozesmál ji popisem studentů prvních ročníků v maskérské laboratoři, ale měl pocit, že v ní existuje část, která se nikdy nesměje, jen stojí stranou a pozoruje ho.

Sára poslouchala, když jí vyprávěl o děkanově tiskové konferenci v televizi. Opláchla talíře, on uložil jídlo a pak umyli nádobí. Řekla, že ten pořad neviděla; neřekla, že nemá televizi.

Ben se vůbec na nic neptal. Povídali si a smáli se a dívali se na britské drama v televizi, ale cítila jeho rezervovanost. Nebude přece vyzvídat.

Když se loučili, nezůstala stát blízko Bena. Měla ještě modřiny od velkých rukou; jako byly jeho. Řekla mu jen, že ty večeře pro ni moc znamenají a že je skvělý kamarád.

„Rád pomůžu,“ řekl Ben. Nekladla mu příliš mnoho otázek, ani se nepokoušela vetřít do jeho života. „Hodně štěstí zítra v práci.“ Díval se za Sárou, jak prochází tunelem šustících šeříkových listů.

16

V Massachusetts pršelo. Bostonské ulice vypadaly smutné v poledním shonu, schované pod deštníky, i večer, s mokrými ulicemi lesknoucími se odrazy neónů, když se Martin vracíval domů do Montrose.

Martin vyhlížel Sáru na ulicích. Nemohl si pomoci. Prohlížel si dav na Boylston Street, před obchodním domem, a když míjel montroskou knihovnu. Někdy seděl v autě před knihovnou, protože tam kdysi pracovala.

Viděl blondýnky s dlouhými vlajícími vlasy. Modré oči se setkaly s Martinovými, když čekal v autě na zelenou. Uviděl malá ústa… profil úzkého nosu. Žádná nebyla Sára. Martin jezdil do práce a z práce, hledal, a hledání bylo to nejdůležitější. V Rambaughově podniku Počítače: prodej a servis dostal Al Surrino místo vedoucího oddělení a soukromou kancelář a svou osobní sekretářku. Martinovi to bylo jedno. Věděl, že ho zaměstnanci pozorují, jak to přijme a dokáže-li se s tím smířit. Bylo mu to jedno.

„Myslíme si, že potřebuješ být sám, aby sis mohl urovnat život,“ řekl mu otec, a tak ho rodiče nenavštěvovali často, zaplať bůh. Martin seděl každý večer a hodiny četl Sářiny papíry a knihy. Měla tolik knížek. Schovávala si je všude. Zvedl kanýr u postele nebo pohnul štosem ručníků a tam byly knihy, zatracené nepřístupné, připomínající jeho otce, když mluvil o „mistrech prózy“. Léta se školními knihami většině lidí stačila – nikdy byste se neodvážili vydat návod k obsluze nějakého počítače jako knížku a nikdy byste ho jako knihu neoznačili, protože tím byste odradili zákazníky. Když byli na svatební cestě, přečetla Sára několik knih nahlas.

Mohl by zavolat Armádu spásy a ti by přišli a odvezli si všechny knihy, za něž Sára utratila značnou částku. Každou chvíli našel nějakou knihu v jejím toaletním stolku nebo za krabicemi s kukuřičnými vločkami na nejvyšších policích v kuchyni. Hledal v nich místa týkající se sexu. Podtrhávala si slova a vpisovala poznámky: „Ano!“

„Mužský šovinista.“

„Žvásty!“

„Kdo to tvrdí?“

Mlátil ji pěstmi, protože utrácela svoje peníze za knihy, ale v tom se mu postavila jako muž, i když ji bil. Zatraceně! Co by udělal muž, kdybyste mu řekli, že nemůže utrácet své vlastní peníze?

„Zatraceně!“ vykřikl a posadil se v malé další ložnici, kterou nikdy nepoužili jako dětský pokoj, a díval se na mrtvé fialky v řadách.

Z knihovny poslali zbytek Sářiných věcí. Přijela s nimi Pam Fitzerová – malá brunetka, která prohlásila, že v knihovně byla Sářinou nejlepší přítelkyní. Prohlížela si Martina a dům, zatímco nosil krabice do ložnice. „Jste tak osamělý,“ říkala pokaždé, když šel kolem ní s další várkou. „Umím si představit, jak opuštěně a bezútěšně se musíte cítit.“

Konečně Pam odešla a on mohl otevřít krabice. „Nejsi nic víc než pokladní,“ říkal Sáře, když si dělal legraci z jejího částečného úvazku. „Jen razítkuješ knihy, které přicházejí, a knihy, které odcházejí.“

Pam Fitzerová se vrátila příští večer a zeptala se ho, nemá-li chuť na doma vařenou večeři, a on dost dobře nemohl říct, že nemá. Takže vešla a porozhlédla se po skříních a ledničce a šla do obchodu nakoupit, co mu doma chybělo. Zaplatil jí to.

Byla tady a dělala rámus kolem dřezu a sporáku a znělo to jako Sára. Samozřejmě byl osamělý – začal na ni mluvit a nemohl se zastavit. Vyprávěl jí, jak se k němu chovali kamarádi a učitelé i trenéři, protože jeho otec byl ředitel střední školy; nikdy si nebyl jist, jestli si skutečně zasloužil dobré známky anebo byl opravdu oporou fotbalového týmu, dokud nepřišel na vysokou školu, kde mu nastaly tvrdé časy.

Před večeří vypili spoustu vína, takže možná Pam šokoval něčím z toho, co jí vyprávěl – že si vždycky myslel, že Bůh je jako ten parchant jeho otec, který stáhne ústa, kdykoliv řeknete „zatraceně“ nebo „sakra“, ale který nechá svého syna ukřižovat. Pam řekla, že o tom nikdy takhle nepřemýšlela.

„Jsem ctižádostivý“, řekl Pam. Byl velmi ctižádostivý. Jeho otec ho sledoval s nakyslým pohledem, když Martin dokončil střední školu bez ceny za ten nebo onen předmět, kterou získali mnozí jiní. Co znamenaly ceny? Uměl mluvit a udělat na lidi dojem; místo u Rambaughů dostal rovnou. Pam řekla, že vzdělání není všechno.

To si pište, že není, řekl Martin, ale měla by vidět jejich rodinná setkání. Jeho táta je asi jediný, kdo dokončil vysokou školu. Většina ze spousty příbuzných byli farmáři nebo obchodníci nebo mechanici; představovali si, že ředitel střední školy je velké zvíře a jeho matka se jen usmívala a přikyvovala, až se mu z toho dělalo špatně. Všechno vlastně záleželo na tom, jak jste to dokázali zahrát. Ale když se otec do něj navážel, matka mu řekla, aby si z toho nic nedělal; bude z něj něco pořádného. Pam řekla, že jeho matka musí být dobrý člověk a že by ji chtěla poznat.

Martin byl rád, že má někoho, s kým může mluvit, a tak Pam Fitzerová přišla další večer a uvařila večeři. Martin prošel Sářiny krabice, které přivezli z knihovny, a přečetl si všechno. Teď teprve zjistil, kolik Sára utratila za rok za knihy. V práci se snažila být „spravedlivá“ k zájmům všech, i když s nimi nesouhlasila. Stále měla za zády veřejnost a neměla dost prostředků a ještě tu byly školní děti, o něž se musela starat.

Někdy se skoro smál. Přidělovala lidem různá jména ve svých soukromých záznamech o debatách a hádkách a bojích o udržení knihovny „v rovnováze“. „Paní Brhlíková“ jí před očima roztrhala časopis pro ženy. „Paní Dvouřadová“ zaplatila za svého syna pokutu dvaceti pěti dolarů v centových mincích, protože byla nepříčetná. „Slečna Nebeská“ chtěla, aby na každém stojanu s paperbacky ležela bible.

Jména byla směšná, ale teprve teď viděl, kolik v ní bylo ve srovnání s ním zodpovědnosti. Nikdy o tom nemluvila. Nikdy se to nesnažil zjistit. Přišla mu naproti ke dveřím a zeptala se, jak se dnes měl, přinesla mu pití a poslouchala ho, uvařila večeři, umyla nádobí…

Příští večer zazvonil zvonek u dveří. Martin se právě díval na přitažlivé ženy-detektivky v televizi a pil víno přímo z láhve. Venku stála Pam: protáhla se pootevřenými dveřmi a přistoupila těsné k němu a říkala, že stále musela myslet na chudáčka Martina.

To je od ní hezké, řekl Martin. Měla na sobě spoustu voňavky a když se k němu přitiskla a položila mu ruce kolem krku, cítil, že má na sobě mnohem víc voňavky než šatů. „Tolik jsem na tebe myslela, tolik,“ vrkala Pam. „Jak asi trpíš.“

Slzy vstoupily Martinovy do očí, zatímco přemýšlel, jak se jí zbavit. Pohladila ho vzadu na krku a on ucítil v hrdle vzlyk. „Nechával jsem ji jíst všechny ty dobroty samotnou – udělal jsem to mockrát, protože to neměla ráda, když jsem nejedl s ní a jídlo vystydlo,“ řekl.

Pam se o tom chtěla dozvědět všechno a také o tom, jak to má v práci… je dobrá posluchačka, řekla. Posadila se a poslouchala, pokyvovala hlavou a hrála si s vlasy a náhrdelníkem a vrtěla se na pohovce. Práce mu nevadí, řekl Martin. Má dost velkou zodpovědnost. Aspoň nemusí o sobě přemýšlet.

„A máš pěkné nové auto,“ řekla Pam. „To by tě mělo trochu rozveselit.“ Podíval se na ni. „Viděla jsem tě parkovat před knihovnou minulý týden,“ řekla a začervenala se.

Všetečné ženské, pomyslel si Martin a řekl, že měl uložené nějaké peníze v bance a že nastal čas povýšit k lepšímu autu.

Nechtěl by šálek kávy? Bylo už pěkně pozdě. Večeřel vůbec? Řekl, že ne, tak mu umíchala vajíčka a řekla, že trochu poklidí v kuchyni. Znovu se mu zarosily oči, když ji slyšel štrachat nádobím a příbory, zatímco seděl v jídelně a představoval si, že je to Sára.

Martin přinesl špinavé nádobí do kuchyně a Pam je umyla, utřela a uložila, zatímco jí vykládal, co vlastně u Rambaughů dělá. Předtím jí o tom moc nevyprávěl. Musí rozumět velmi komplikovaným přístrojům, které často stojí víc než dům. Když se vrací domů, je vždycky velmi vyčerpaný, ale nemůže přestat myslet na to, jak ten poslední den nechal Sáru celou dobu samotnou. Seděla v plážovém domku a hodiny plakala, to může s určitostí říct.

„Já vím,“ vrkala Pam a postavila se u sporáku vedle něj. Položila mu ruku kolem krku a jednu jeho ruku si strčila do výstřihu.

„Kdyby se jen Sára mohla vrátit!“ vzlykal Martin. Nechtěl vytáhnout ruku z Paminých šatů, protože by mohl ranit její city. Tak ji tam nechal a ona se na ni tlačila a kroutila kolem ní, pak vsunula jeho druhou rukou po svém stehně pod cosi, co měla na sobě, ale nebylo toho moc a mělo to krajku.

„Kdyby se mohla vrátit, byl bych na ni až do konce života hodný,“ vzlykal Martin.

Pam nebyla na dotek jako Sára, ani nevoněla jako Sára. Začala se svlékat a Martin měl pocit, že ji nemůže zarazit – uvařila mu večeři. Jenom se snaží být přátelská. Měla na sobě červenou krajkovou soupravu, Martin na to nechtěl myslet.

Když stála vedle sporáku nahá, začala svlékat Martinovi košili. Snažil se na ni nedívat, jak tam stála vedle mokrých utěrek a pánve, v níž připálil fazole s rajskou omáčkou.

Svlékla mu košili a dala se do kalhot a on přemýšlel, jestli se vůbec na něco zmůže. Byl plný míchaných vajíček a topinek a nemohl zarazit slzy ani v okamžiku, kdy si velmi přál, aby se oblékla a šla domů.

Jediné, co mohl udělat, bylo, že zavřel oči a představoval si, že to je Sára. Aspoň nebyla tlustá a voněla docela příjemně. Na posteli vydávala legrační zvuky a stále povídala; a nevěděla, co má rád. Vzpomněl si na postel v plážovém domku, která vrzala, a na Sáru pod sebou, když křičela „Ó!“

Když na ní ležel, zoufale si přál, aby přestala šeptat. Neposlouchal ji; soustředil se na Sářina velká prsa a měkké vlasy, až měl pocit, že leží pod ním a pak to propuklo jako ohňostroj čtvrtého července – jistě dal té knihovnici o jedno nebo dvě čísla víc, než čekala.

„A teď hezky spi,“ řekla Pam, když konečně vstala a šla do kuchyně sebrat z podlahy své šaty. Vrátila se do ložnice a vklouzla do červeného krajkového prádla a vytáhla si ho, aby jí sedělo, přesně tak, jak to udělala Sára. Usmála se na Martina, zabaleného do prostěradla, ale ten měl zavřené oči dokud se neoblékla a nevyšla ze dveří jeho domu.

17

„Jsem vdaná,“ šeptala si Pam Fitzerová po tom, co se usmála na Martina v posteli, celého šťastného a uvolněného, a zavřela za sebou dveře jeho domu. Běžela v dešti ulicemi a bylo jí jedno, co to udělá s jejím nalíčením a účesem.

„A doma nebudou nic vědět.“ Jak na to pomyslela, zastavila se a nechala si dopadat déšť na obličej, myslela na to, jak je statečná a jak bude věrná až do smrti a že to ani moc nebolelo. „Udělala jsem to dobře!“ šeptala dešti a její srdce se jí pod novým jasně zeleným kabátem s perleťovými knoflíky zvětšilo jako balón. Ale matka se na ni jenom podívá…

Rozběhla se. Tak to je to, co spolu lidé dělají. Zaplať bůh za knihy v knihovně, které si kdykoliv mohla číst, protože byly zamčené ve zvláštních skříních a všichni na ně zapomněli. Udělala to dobře – ukázala mu, jak moc ho miluje, když se ho ptala na jeho zármutek a práci a pak poslouchala, poslouchala. Chudáček. Chudinka jeho duše, osamělá a utrápená, stýskající si po Sáře.

Všechno bylo v pořádku, dokonce i ve chvíli, kdy se tak bála, že si jistě myslel, že je hloupá a dotěrná a neženská. Ale plakal jí v náručí. Byla sladší než cukrkandl při pouhé vzpomínce a rozplývala se v dešti. Míchaná vajíčka. První dvě topinky spálila, ale on si toho smradu nevšiml.

Přesně věděla, jak udělat míchaná vajíčka – ani příliš řídká, ani příliš suchá. A zítra najde obložené chleby, které mu připravila, zatímco mluvil o své práci – dobré obložené chleby s kuřetem a majonézou. Kuře přinesla z domova.

Pam se zastavila pod lampou a mokré ruce si položila na mokrý obličej. Někdy vypadal jako chlapeček, s kulatým čelem, na němž se už začínaly dělat vrásky, s kulatou bradou a plnými rty, jež neměly žádnou barvu. Jeho obočí se dalo rozeznat až z těsné blízkosti, pak bylo vidět, jak jsou jemné chloupky uspořádané jako výseče vějíře.

Vykročila. Bude to na ní vidět. Matce bude stačit jeden pohled.

Tiše zavřela dveře. Matka se na ni nepodívala, četla si, když Pam zhasla světlo na verandě a prošla halou. Matka a otec seděli pod dvěma lampami v obývacím pokoji a četli. „Asi jsi zmokla,“ řekla matka aniž by vzhlédla. „V tom novém kabátě. A už čtvrtý večer jsi byla pryč. Tví přátelé jsou asi pěkně do větru.“

„Je nepromokavý,“ řekla Pam, která vlastně neposlouchala, jen se na matku a otce dívala. Tak takhle to spolu dělali, jestli to vůbec dělali. Museli to dělat. I když člověk hodně čte, nikdy si nemůže být jistý, jak najdou tu správnou polohu, když nohy jsou stále v cestě a vůbec. Když mají velké tlusté břicho nebo hubené nohy v černých šněrovacích botách?

Na prstě bude mít briliant. V knihovně bude dávat knihy na police a pokaždé se jí na prstě zaleskne.

„Jaký byl film?“ zeptala se matka a ani teď nevzhlédla.

„O kovbojích,“ řekla Pam. „Všichni se spojí, aby zachránili ranč, ale přijdou o něj.“

Obývací pokoj se Pam zdál jiný. Celý dům se jí zdál jiný. To proto, že ona byla jiná. Takže to může být až tak velké a dá se to zasunout – to dává smysl. Všechno teď dává smysl.

„Řekni otci, že nevynesl smetí. Předpokládám, že bude tvrdit, že prší a že nemůže, ale přijedou pro to zítra ráno ještě dřív než on bude vzhůru, i když bůh ví, že já budu vzhůru,“ řekla matka.

„Dobře,“ řekla Pam a přemýšlela o tom, co se děje za tmavými okny na ulicích Montrose – každou noc! Trochu vlhka a krve, ale vatu a špendlíky našla v jeho koupelně. Žádné koupání. Nevykoupe se, dokud to bude moci vydržet. Aby nesmyla ze sebe jeho vůni.

„Tati?“ řekla Pam a otec zvedl oči. „Máma říká, že jsi nevynesl smetí a že teď řekneš, že zase prší a ty nemůžeš a oni si pro to přijedou zítra ráno, než se vzbudíš, ale ona je vždycky vzhůru.“ Má krásné červené spodní prádlo s černými růžemi – on je viděl. Viděl, jak je krásné.

„Řekni své matce, že jsem ho vynesl,“ řekl otec a smál se a smál. Se smíchem složil noviny, vstal a šel do kuchyně a ještě se smál.

„Mami, on to vynesl,“ řekla Pam a pověsila si kabát na věšák, aby uschl, a odešla nahoru se svým novým tělem, které se cítilo otevřené a dotýkané a uplatněné a vědoucí, jak to ve světě chodí. To tělo šlo po schodech, krev v něm pulsovala, a bylo krásné a funkční jako křivka zábradlí, jako voděnka, zelenající se a rostoucí pod svatební fotografií jejích rodičů.

Pam se zastavila, aby se na obrázek podívala. Stáli tam tak blízko u sebe, jak to jen šlo, matčiny růže trochu ohnuté o otcův rukáv, límeček jeho bílé košile splýval, bílá na bílé, s jejím svatebním závojem.

Svlékat si šaty. Myslela si, že to nedokáže, ale dokázala, protože myslela jen na něj, jak tam stál a vzlykal, že by byl laskavý celý zbytek života, kdyby dostal Sáru zpátky.

Pam zavřela dveře svého pokoje, zamkla je a svlékla se. Ani ne moc krve. A ještě měla po sobě červené stopy. Nezmizely příliš rychle, ještě tam byly. Stopy prstů. Nebyly to její prsty. *Ne, nebyly její. Cítila, jak se jí znovu zvětšuje srdce jako balón. Už nikdy nebude šťastnější než je teď, ani v nádherných bílých šatech v kostele na své svatbě. Pamela Burneyová. Paní Burneyová. Nemůže ublížit Sáře. Sára se utopila.

Vyprávěla Sáře všechno – o svých rodičích, o tom, jak s ní děvčata na střední škole špatně zacházela a že nemá známost. Sára ji poslouchala, byla první člověk, který ji kdy poslouchal. Zdálo se jí, že Sára vypadá smutná a osamělá. „Někdy,“ řekla jí Sára, „vidím svět odkudsi z prostoru a je tak nahodilý – není ničím jiným, než tím, pro co se rozhodneme. Rozhodneme se pro betonové ulice s obrubníky a rozhodneme se posílat děti do školy a rozhodneme se, že muži a ženy mají žít spolu v „manželství“. Ale tak to vůbec nemusí být. Nemusíš přece mít přítele nebo sex nebo děti, abys byla šťastná. Kdo ti to řekl?“

Pam si oblékla noční košili a myslela na Martina. Odtrhával si okraje nehtů, zatímco mluvil a měl svěšená ramena – spolu se silným krkem to vyvolávalo tak trochu vratký dojem. Nemá rád svého otce, ale má hezký vztah k matce; to je dobře. Při chůzi obracel palce dovnitř a zabodával paty – pozorovala ho z okna knihovny – a máchal rukama, jako kdyby se prodíral vodou.

Nikdy nebude tak chytrá jako byla Sára. Sára studovala každý měsíc nebo dva něco nového a četla a četla a četla. Uměla recitovat básně od nových básníků, o nichž Pam ani neslyšela, a když se zabývala dramatem, objednávala si v jiných knihovnách pásky s nahrávkami a po práci je poslouchala.

Pam vzdychla. Až si vezme Martina, mohou si její rodiče pořídit kočku. Matka bude říkat „Kitty“ (nebo jak se kočka bude jmenovat), myslím, že nevynesl smetí, a oni si pro ně přijedou zítra hned ráno a on nebude vzhůru, ale ty, Kitty, a já budeme.“

Pam se naklonila ke svému obličeji v zrcadle. Šeptala: „Neudělej mi bolest. Je to poprvé.“ Ale byl tak vášnivý. V tom okamžiku už nemohl přestat. Je to asi tak trochu, jako když se vám chce zvracet nebo kašlat. Měl široké lícní kosti a uši přisedlé k hlavě a jeho palce byly stále v kloubu ohnuté. Šeptala mu své nejtajnější myšlenky, zatímco on byl plně zaměstnán dole, aby dostal to, co chtěl.

Každý večer, pokud to bude možné, bude stát za rohem a pozorovat, až se u Martina rozsvítí. Pak zaklepe a připraví mu večeři. Každý večer. Dokud ji nebude postrádat, až jednou nebude moci přijít, a neřekne jí: „Čekal jsem na tebe celou noc. Nemohu bez tebe žít. Provdej se za mě.“

Napsala „Pamela Burneyová“ velmi světlou rtěnkou na zrcadlo. Byla tam za těmi slovy, žena, kterou bude milovat – ne tak krásná jako Sára, ale milující. Teplá jídla, když přijde domů, všechno spravené a čisté, protože on bude její důvod k životu, ona nebude pracovat v knihovně, když to on nebude chtít – neudělala by nic na světě, co by ho zranilo.

„Pamela Burneyová.“ Dívala se na sebe dlouho s úsměvem, stáhla si košili z ramen a otočila se, aby viděla červená znamení, než otře zrcadlo.

18

V pondělí snědla Sára zbylé vločky k snídani a zbytek kečupu s horkou vodou k obědu. V půl čtvrté měla jablečnou omáčku a pak vyšla na horký odpolední vzduch.

Minula Benův dům, který vypadal jako stodola. Zarostlý svah, na němž stál, se lehce svažoval a zvedal jejich domy skoro na úroveň parku rozkládajícího se přes ulici. Chodník před jeho domem byl popraskaný a byl v něm půlměsíc, kde kdysi rostl dnes už neexistující strom. Stromy se skláněly nad jejím a Benovým domem jako střecha, pod níž ztmavly cihly a tašky jeho domu a její zdi pokryly modravé stíny.

Sára prošla pěšky půlku města a zazvonila u domu doktorky Channingové. Žena, která jí otevřela, byla tak hubená, že se zdálo jakoby jí kosti prorážely kůži. „Vy jste Laura Prayová?“ zeptala se a vedla ji do tmavého domu. „Já jsem zdravotní sestra paní Eakerová a chodím doktorku Channingovou dvakrát týdně ráno koupat. Má tu studentku, která je tu přes noc, ale potřebuje někoho, kdo tu bude přes den, uvaří jí oběd a večeři, trochu poklidí a podobně.“

„Starala jsem se o matku,“ řekla Sára a rozhlédla se okolo sebe. Chladivá prostota obývacího pokoje nabídla jejím očím vykládaný stůl a dva tisky, které vypadaly jako od Hogartha. Odlitek řecké hlavy pozoroval Sáru prázdnými očními důlky. „Je slepá a nevstává z postele.“

„Paní doktorka není slepá, ale ztratila zájem o cokoliv, nedovolí nám přenést ji do židle a odmítá mluvit,“ řekla paní Eakerová. „Byla to strašná havárie, víte. Sedněte si. A tady je Elena, která si s vámi promluví. Elena Garnerová, Laura Prayová.“

Tlustá mladá žena ve dveřích se na zlomek vteřiny podívala na Sáru a pak se po celou dobu dívala někam jinam. Její tělo překypovalo v prsou a nad okrajem džínsů. Když paní Eakerová odešla, nemotorně se posadila na vrzající židli.

Sára slyšela, jak se přední dveře zavřely. Po chvíli řekla Elena monotónním hlasem: „Hlavně potřebuje, aby tu někdo byl, budete ji muset krmit a můžete umýt nádobí a vyprat.“

„Ano,“ řekla Sára. „Mám začít už dnes?“

„Ukážu vám kuchyň,“ řekla Elena. Dům byl vzdušný a byl tam chládek; procházely kolem schodů do prvního patra. Okna na odpočívadle byla bělostná organtýnovými záclonami a rudá rozkvetlými pelargóniemi, na něž svítilo slunce.

„Pračka a sušička jsou tady za kuchyní. Nákupy obstarávám já.“ Elena zírala do otevřené ledničky očima, krásně zarámovanýma tmavými řasami, jejichž prázdný výraz jakoby napovídal, že ji jídlo nezajímá.

Sáře při pohledu na mléko, sýr, vajíčka a ovoce začaly téct sliny. „Můžete už dnes uvařit večeři. Potřebuje jídlo na drobno nakrájené, ale může jíst téměř všechno,“ řekla Elena. „Jen jí řekněte, co to bude, a ona přikývne, když to bude chtít. Hlavou pohybovat může. Nemá zájem o jídlo a nenávidí, že ji krmíme, ale musíme. Nemůže se sama najíst a nechce mluvit.“

„Ano,“ řekla Sára. Mohla Elenu pozorovat, protože Eleniny oči se nikdy nesetkaly s jejími – upírala je na podlahu, kuchyňský stůl a židle, na řadu keramických hrnků, na sklenice s bylinkami.

„Dávám jí snídani a pak ve dvanáct, až přijdete, odcházím na odpolední přednášky,“ řekla Elena s pohledem na pestré lněné utěrky na zdi. Shlíželi z nich Alžběta I. a Jindřich VIII., jejichž tištěné obličeje vypadaly živější než její. „Takže obědvá kolem čtvrt na jednu a večeří v pět. Já přijdu v šest a pak můžete jít domů. Mísu nepotřebuje příliš často, ale sem tam se jí zeptejte a často se na ni jděte podívat.“

Sára si pomyslela, že Eleně Garnerové nemůže být víc než osmnáct let; žije v jednom domě se ženou, která nepromluví ani slovo. Dům ji obklopil tichem podobným Eleninu.

„Pojďte se s ní seznámit,“ řekla Elena.

Perlové světlo procházející vitrážkami rozjasňovalo velkou ložnici v zadní části domu a barvilo do stříbrná červený obličej na polštáři. Mosazné lampy a kování zásuvek toaletky a prádelníku se odrážely od modrých závěsů, modrého přehozu a předložky u postele.

„To je Laura Prayová,“ řekla Elena bezbarvým hlasem hlavě podepřené o polštář. Obličej byl starý a prostý, oči se na Sáru upíraly živě a pozorně. „Je to známá paní Nepperové. Říká, že může chodit v poledne a mýt a uklízet a dávat vám oběd a večeři.“

Hluboké hnědé oči se podívaly na obě dvě. Hezky spletené šedé vlasy obklopovaly hlavu na polštáři.

„Jsem ráda, že tu mohu pracovat,“ řekla Sára doktorce Channingové po krátké pauze. „Musíte mi dát najevo, udělám-li něco špatně. Zakývejte hlavou. Zamrkejte.“ Sáře se zdálo, že na okamžik uviděla jiskřičku v hnědých očích.

Elenin obličej byl bez výrazu; oči přejížděly po pokoji, jako kdyby něco hledaly. „Půjdu nakoupit. Číslo telefonu na paní Eakerovou a na doktora je na ledničce.“

Co mohla jedné nebo druhé říct? Sára se dívala, jak se Elena vykolébala z pokoje; zůstala sama v tichu a chladu s dvěma hnědýma očima, které ji pozorovaly z postele. Přistoupila blíž a usmála se. „Co byste chtěla k večeři? Maso? Máte hlad?“

Hlava na polštáři se pohnula dopředu a dozadu.

„Třeba míchaná vajíčka?“ Sára se usmála do živých očí, v nichž pozorovala bolest a smutek i ve chvíli, kdy se na ni dívaly. Obličej zřejmě nikdy nebyl krásný – velký nos, odulé rty a velké zuby. Tělo pod pokrývkou se zdálo být ještě pevné, dokonce silné. Hlava se pohybovala ze strany na stranu.

„Podívám se do ledničky a do skříní, co jiného tam ještě je,“ řekla Sára a pohladila jednu nehybně ležící ruku na pokrývce. Odpovědělo jí pouze bzučení klimatizace.

Sára odešla do kuchyně, kde se svižně pohybovala sem a tam a vzduchem se rozléhaly zvuky otvíraných a zavíraných dvířek, zvonění poklic o hrnce. Byla tam spousta vajíček, pěkná pánev a v mrazáku hrášek a ještě jablka. „Nemáte chuť na mražený hrášek?“ vrátila se s otázkou pro smutné hnědé oči. „A na čerstvé jablko nakrájené na kousíčky?“ Hlava na polštáři se pohnula nahoru a dolů. Sára se usmála a vrátila se do kuchyně.

Vajíčka, mléko, sůl. Z pohledu na jídlo se jí udělalo slabo. Kdyby si vzala sklenici mléka… kdo by ji mohl vidět? Vyndala krabici mléka a udělala krok ke skříni s nádobím. V polovině kroku se zarazila s výrazem hrůzy na tváři.

Sára téměř proběhla halou do ložnice a postavila se tak, aby ji doktorka Channingová mohla vidět. „Nevadilo by vám, kdybych si vzala sklenici mléka než připravím večeři?“

Hlava se pohnula dozadu a dopředu.

„Moc vám děkuju,“ řekla Sára a šla si nalít chladné výživné mléko. Žaludek se jí přestal svírat, dokonce si při práci trochu prozpěvovala.

Na okně rostla petrželka a pažitka. Sára si prohlédla nový zářící sporák, ledničku i mikrovlnku. Jindřich VIII. byl na utěrce portrétován tlustý a zamyšlený, ale ostré černé oči jeho dcery jakoby ze zdi pozorovaly Sáru od stolu až ke dřezu. Třeba jí paní doktorka zaplatí něco už dnes. Mohla by si koupit jídlo.

Sára zaslechla slabé dětské volání. Pak se kolem ní zavřelo němé, zatvrzelé ticho dvou žen. Ale vajíčka šplouchla do misky, mixér vrčel. Sára položila oběd pro paní doktorku na podnos a v zásuvce našla ubrousek.

„A teď,“ řekla Sára a přistoupila blíž, aby jí rozprostřela ubrousek pod bradou, „se najíme a popovídáme si. Obávám se, že budete muset poslouchat vy mě, protože budete mít plná ústa.“ Zdálo se, že se hnědé oči trochu usmály.

„Nikdy se mi to nepovede úplně správně,“ řekla Sára a dala lžičku vajíčka ženě do úst. „Nikdo neumí krmit druhého jako krmí sebe, ale pokusím se.“ V zrcadle nad toaletním stolkem krmila hubená brunetka starou ženu, a ta brunetka vypadala šťastně, myslela si – Sára má práci. Přetřela si hřbetem ruky čelo a usmála se na paní doktorku.

Jak je obtížné odhadnout, kdy druhá osoba chce polknout, nebo co by chtěla jako další sousto. Nemocná měla na bradě kousíček vajíčka a Sára jí ho nechtěla setřít lžičkou. „Je to dost suché,“ řekla Sára. „Nechtěla byste něco k pití? Mléko?“ Žena zavrtěla hlavou. „Kávu? Čaj?“ Tentokrát hlava přikývla. „Jdu postavit vodu.“

Sáčky čaje byly ve skříni, Sára je nakonec našla. „Sladíte čaj?“ zeptala se, když se vrátila a vzala do ruky lžičku. „Citrón?“ Hlava dala dvakrát najevo, že ne.

Kousek vajíčka. Lžička hrášku. Pokoj a ticho je omotaly jako kokon, tiché šumění klimatizace pohlcovalo všechny zvuky. Dosáhlo k nim pouze světlo tlumené záclonami. „Je mi dvacet pět let a bydlím v domě paní Nepperové u Seerley Park,“ řekla Sára. „Vyrůstala jsem v různých městech v Nebrasce – kromě doby, kdy jsme žili v Massachusetts – takže pocházím ze středozápadu. Cedar Falls se mi moc líbí, zvlášť Proto, že je to univerzitní město.“

Několik kousíčků jablka. Trochu vajíčka. „Máte tolik knížek. Nebudete zítra chtít, abych vám četla?“ V hnědých očích se objevil teplý výraz. „Chcete? Moc ráda čtu, ale třeba to nebude dost dobré pro univerzitní profesorku.“

Doktorka Channingová odvrátila oči, opět plné hlubokého smutku, kamsi daleko od velkých rtů a žvýkajících zubů.

„Co byste řekla, kdybych vám četla Henryho Jamese,“ řekla Sára a nahrnula hrášek na vajíčko, aby ho dostala na lžičku.

V hale tikaly hodiny.

„Studovala jste ho celý život, že?“ řekla Sára po malé chvíli. „Bude-li vám to vyhovovat, budu i já ráda. Nedokázala jsem se nikdy prokousat jeho romány, s výjimkou Utažení šroubu. Zapletu se do toho množství slov jako kočka do klubíčka příze.“

Klimatizace bzučela tiše a vytrvale.

Sářiny myšlenky opustily Henryho Jamese a samy od sebe se octly u Martina, jak chtěl, aby každý ručník v koupelně na věšáku byl složený na třetiny, jeho spodní prádlo bylo složené na třetiny, všechna prostěradla v prádelníku složená na třetiny. Najednou se jí chtělo smát, ale místo toho řekla obličeji na polštáři: „Nechci tu na vás stále štěbetat. Můžeme si třeba někdy při jídle pouštět hudbu.“

Hlava přikývla.

Konečně řekla Sára: „Tak. Hotovo,“ a odešla pro čaj. Doktorka Channingová ho upíjela brčkem z umělé hmoty.

„Budete ještě něco potřebovat?“ zeptala se Sára. Žena zavrtěla hlavou obtočenou copem. „Tak půjdu umýt nádobí. Elena se za chvilku vrátí. Přijdu se na vás každou chvilku podívat.“

Sára Burneyová, vyškolená knihovnice, dala špinavé nádobí do dřezu, našla saponát a setkala se s přísným černým pohledem královny Alžběty z utěrky na zdi. Alžběta se také schovávala a strachovala o život – bála se svého vlastního otce. (Teď na ně obě Jindřich VIII. shlížel přes svůj vypasený pupek.)

Když paní doktorka potřebovala mísu, stočila Sára její staré, těžké tělo na stranu, pak zase zpátky. Hrbolaté, uvolněné svaly připomínaly Sáře matku. Dotýkala se toho těla opatrně, jemně, objala paní doktorku svýma tenkýma rukama a usmála se do hnědých očí, které byly hluboké, zraněné a nehybné.

Sára byla v kuchyni, když bouchly domovní dveře a Elena vešla s nákupem. Pohlédla na Sáru a pak se zaměstnávala vybalováním plechovek, lahví a krabic. „Dobrý den,“ řekla Sára.

„Dobrý den,“ odpověděla Elena. Její tlusté paže překypovaly mezi loktem a zápěstím, jako by byly na těchto dvou místech podvázané – masité balónky.

Takhle vypadat, pomyslela si Sára… převalovat jedno ohromné stehno kolem druhého, když jdete od skříně ke skříni, a nakukovat přes mohutné břicho, když hledáte tu správnou spodní zásuvku.

„Paní doktorka už večeřela,“ řekla Sára. „Míchaná vajíčka a hrášek, jablko a čaj.“

Elenina ústa zůstala chvilku otevřená. „Tolik toho nesnědla od té havárie.“ Pod chomáči hnědých vlasů byl její obličej bezvýrazný, ale její hnědé oči byly jako oči doktorky Channingové, když je Sára zahlédla – živé, ponořené do sebe.

Sára utřela a uklidila nádobí. Elena složila papírové sáčky. „Mám vám zaplatit za první dva týdny,“ řekla po chvíli Elena a podala Sáře obálku.

„Díky,“ řekla Sára. „Chcete, abych chodila každý den od dvanácti do šesti?“

„Ano,“ řekla Elena. „Mohla byste třeba přijít někdy i ráno, abych mohla pracovat v knihovně? Chtěla bych se připravovat na přednášky.“

„Můžu přijít kdykoliv,“ řekla Sára. „Jen mi dejte vědět trochu dopředu. A až budete chtít, abych vyprala nebo uklidila –“

„Hodilo by se vám to zítra ráno v osm? Máme uklízečku, která je tu v pátek dopoledne a tehdy já chodím do knihovny,“ řekla Elena. „Můžete se tu naobědvat.“ Její tón teď zněl velmi prakticky, jako by byla zvyklá plánovat.

„Dobře,“ řekla Sára. Kuchyňské hodiny hlásily, že je něco po šesté a zdálo se, že Elena čeká, kdy odejde. „Nashledanou.“

Sára ušla celý blok než otevřela obálku a podívala se na částku, která stačí přinejmenším na to, aby zaplatila další nájem a koupila si jídlo a sádru a nůž na tmel a ještě nějaké kecky. Téměř po chodníku tančila – má práci a nikdo jí nekladl otázky, na které by nemohla odpovědět! Zastrčila peníze do kapsy a občas si na ně sáhla, když procházela stinnými ulicemi a pak rozpáleným prachem podél dálnice 218.

Na College Square byla samoobsluha, kde měli levné lahůdky; Sára nakukovala přes šikmé sklo a vybírala si tu maso, tam zeleninu a ještě zákusek jako drahokamy ze sametu, aby je Pak pomalu jedla u stolku v koutě, v kapse jí zbylo ještě dost dolarů. Jen kdyby tu s ní mohla být Kristina Weidenová. Kristina milovala jídlo v lahůdkářstvích v Montrose. Snědla všechno, co měla na talíři, dojedla všechno po Sáře a pak si šla ještě dát něco dalšího. Kulila přitom oči a říkala: „Dieta je zhoubná, neříkej mi, že není!“

Sára Burneyová se utopila. Už nikdy neuvidí Kristinu, ani Karen nebo Joan, Pam nebo Marii. Považovaly Sáru za mrtvou. Nebude nikdy moci jít za nimi a říct jim, že to není pravda.

Když Sára dojedla, tlačila pomalu a s potěšením vozíček a ani se nezastavila u ovesných vloček, fazolí nebo u kečupů. Taška s nákupem byla těžká, přesto si koupila dobré kecky, pak si zašla do železářství. Paní Nepperová slíbila, že koupí barvy; Sára koupila štětku, podkladovou barvu, sádru, nůž na tmel a skelný papír a chytila autobus, který jel dolů po College Street.

Postavila tašky na stůl v kuchyni a otevřela čistou, prázdnou ledničku, z radosti se nahlas rozesmála. Ráno na ni bude čekat snídaně. Před spaním si může dát sklenici mléka. Zítra může začít vyplňovat praskliny a díry ve zdech. Může si jít v nových keckách zaběhat.

Může si koupit sešit na deník – psala si deník od nepaměti… ne. Nemůže si psát deník. Je Laura Prayová, která nesmí zanechat žádné stopy.

Vykoupala se, vypila mléko a ležela v posteli a přemýšlela o doktorce Channingové, jak se dívá do stropu celý den. Přemýšlela také o tom, co o ní říkala Elena Garnerová: „Ochrnula loni v létě po té havárii. Už nechce žít, to je všechno.“ Sára si vybavila Eleniny oči v okamžiku, než se sklopily. Zdálo se, že jimi Elena tiše pozoruje ženu, která chce umřít, asi tak jako se student dívá na třídu, svůj úkol nebo polici v knihovně, plnou knih.

19

Elena Garnerová vzhlédla od nádobí, které umyla, protože slyšela Lauru Prayovou klepat na dveře do kuchyně. Když Laura vešla, slunce jí zažehlo prameny tmavých, lesklých vlasů. Elena se na ni podívala a uvědomila si, jak sama všude bez tvaru překypuje jako míč na pláži, v němž je díra.

„Dobré ráno,“ řekla Laura. „Dnes je krásně. Jak se daří paní doktorce?“

„Dobře,“ řekla Elena.

„Já to utřu,“ řekla Sára a vzala si utěrku. „Nemá cenu používat myčku, když je nás tak málo.“

„Nemá,“ řekla Elena a seškrabovala nehtem zaschlé vajíčko z pánve.

Chvíli byly jedinými zvuky cinkot nádobí a crčení vody. Zdálo se, že se léto zastavilo přede dveřmi domu nemocné. Sára utírala nádobí a vzpomněla si na báseň od Jamese Russella Lowella – jak to bylo? – o zámku jako předsunuté hlídce zimy. „Léto ho obklopovalo na všech stranách, la la, lala, la la… Nemohlo ztéci mrazivé zdi, ale na míle kolem rozložilo své štíhlé stany, vpravo i vlevo, la la, lala, la la.“ Zřejmě si to nepamatovala správně. „Zelený a jasný byl každý stan a z každého se ozýval šum, dokud za noci neustal vánek.“ Za kuchyňským oknem se třepetaly listy. „Doufám, že dávám věci, kam patří,“ řekla Eleně.

Elena neřekla nic, jen se podívala na skříně, ne na Sáru. Její oči byly vlhké a nehybné. Stála u dřezu a nedávala najevo nic než svůj povrch jako baňatý kameninový džbán, který myla. Její tělo vyjadřovalo, že by jí nevadilo, kdyby kuchyň byla prázdná.

„Kam věšíte utěrky?“ zeptala se Sára.

„Myslím, že tuhle můžete vyprat zítra s ostatním prádlem,“ řekla Elena. „Vedle pračky je ho plný koš.“ Vypustila mýdlovou vodu, otřela dřez houbou a dala ho pod výlevku tak, že se pomalu sehnula a přitom vystrčila své pozadí. Chumáče vlasů si odhrnula z čela. Sára by jí byla chtěla položit ruku na rameno a říct jí něco laskavého, ale co vlastně mohla říct?

„Nashledanou,“ řekla Sára, když si Elena otevřela kuchyňské dveře a s několika sešity v podpaží vyšla ven.

Koš byl plný prostěradel, ručníků a nočních košil. Sára je roztřídila na hromádky a při práci si zpívala – starou lidovou píseň o bezstarostné lásce. Čisté tóny se halou přenesly k nehybnému obličeji na polštáři.

Slunce zašlo za mrak a ve vzduchu bylo cítit déšť, ale bylo horko, přestože bylo teprve půl deváté. El Garnerová byla úplně promočená potem, než došla do univerzitní knihovny.

Nebylo tam mnoho studentů. Mohla se posadit do své oblíbené polstrované židle v koutě, stáhnout si sukni pod sebe a kolem těla omotat starý kabát do deště. I kdyby si jí někdo všiml, nenapadne ho, že je těhotná – byla to jen další tlustá holka, holka z vesnice, jedna z těch nenápadných, které každý rok univerzita vypouští jako učitelky.

Netrvalo dlouho a letní bouřka polévala deštěm okno knihovny těsně vedle El. Loni v zimě běžela lijákem k Beeleyho zájezdní hospodě, ale Jerryho přívěs už tam nebyl. Nikdo nevěděl, kam měl namířeno (koneckonců ani odkud přijel). Našla tehdy jen žlutý trojúhelník uvadlé trávy a láhve od whisky v koši na odpadky.

El otevřela své poznámky z klasických předmětů; začínaly prvním semestrem. Nemysli na nepříjemné věci. To bylo její první pravidlo. Stálo to tam hned na druhé stránce: Nemysli na nepříjemné věci, podtrženo červeně. Listovala „nadpozemskými kulty Persie.“

Obklopovaly ji jasně červené a modré polstrované židle. Chvilkami se podívala z okna, jak prší, a její rty se pohybovaly. Když se ve svých poznámkách dostala k „počátkům Izraele“, všimla si, že přidala Neriskuj do záhlaví svých poznámek a podtrhla ho stejně jako první pravidlo. V „úvodu do středověku“ napsala Hlídej své zdraví. Už žádné coly a hamburgery k obědu. To jsou tři pravidla, jež si vymyslela během prvního semestru. Možná tam měla být ještě další, jako Pouč se ze svých chyb nebo dokonce Kaj se ze svých hříchů, ale ty tři jí úplně stačily.

Páni, já mám štěstí, že jsem tlustá, myslela si El a prohlížela si poznámky o vzniku středověkých opatství, ale vzpomněla si na kostnatou postavu Laury Prayové a na lesk jejích načechraných vlasů. Sama byla tlustá a všední, ztracená v davu ostatních studentů. Doma byla nejstarší dcerou Peta Garnera, o níž se vědělo, že nikdy neměla rande, měla skvělý prospěch, každé léto pracovala v Zájezdní hospodě a všude s sebou vláčela své bratříčky a sestřičky. Na univerzitě po ní pohledy sklouzávaly jako déšť po okně. V Cedar Falls nebyla nikým – jen párem pozorných očí.

V únoru jí bylo stále špatně a měla strach, při přednáškách tupě zírala z okna a přemýšlela, co by měla udělat. Vyučovací hodiny byly jediné místo (kromě záchodů), kde mohla být sama a přemýšlet.

Všichni kolem ní byli studenti jejího věku – ani se jí nesnilo, že je tolik lidí, jako je ona. V září procházela úplně ztracená v davu velkými pochmurnými budovami. Sedala v koutě a pozorovala, jak jedí ze stejných podnosů, jaký má ona. V noci spalo sto děvčat pod stejnou střechou jako ona, jako včelky v plástvi, hlavy plné natáček a sponek a voněly parfémy. Ráda je pozorovala, jak procházejí kolem dveří její ložnice. Seděla na něčí posteli a pozorovala děvčata, jak posedávají kolem ní, jejich půvabné pusinky se smějí a křivky jejich nohou a ňader jsou krásné, krásné jako u Laury Prayové. Ale i ona byla pro někoho krásná, byla žena a někomu patřila.

V březnu se přestěhovala do domu doktorky Channingové. Tehdy už si s sebou nesla vzpomínku, jak ležela těsně u Jerryho, obličejem na teplém místečku mezi jeho krkem a ramenem.

El listovala „úspěchy Egypťanů“. V době, kdy se dostali k Egyptu, už dokázala myslet do budoucna. Kolem koleje byly dva metry sněhu a ona si připadala právě tak zasypaná. Proplakala se ke všemu, co chtěla udělat, a napadaly ji všelijaké myšlenky na skákání z okna, což považovala za normální.

Páni – tehdy přece byla jako nemocné dítě, které se drží místa, kde ví, že musí zůstat, plíží se kolem rohů a strašně se bojí, že své úkoly neudělá včas!

Teď ráno dělají doma na farmě rámus krmiči prasat. Na polích pod jejím oknem roste hustá zelená kukuřice. Třeba tam také prší, pak je jejich dům cítit zvířaty a mokrým senem a všechna stavení mají šedé šmouhy deště. Otcova dodávka rozstříkne bláto u zadních dveří. Až přijdou děti, bude podél zadní chodby řádka špinavých bot.

El vzdychla a soustředila se na poznámky o hieroglyfech. Její matku to bláto strašně unaví, bude unavená a bude se bát, že by mohla zůstat sama. Peta Garnera jednou unavilo obdělávat půdu někoho jiného a na čas odešel, to bylo El asi čtrnáct. Pozorovala déšť. „Ještě jedna kapka a otec odejde,“ řekla si šeptem. El nechce být ta kapka. Nestojí otce nic, má stipendium a práci u doktorky Channingové.

V duchu ucítila vůni smažených vajec v Beeleyově Zájezdní hospodě. Stála tam se zlomenou dřevěnou vařečkou a čekala, až je bude moci obrátit. Když měla hlad (což bylo téměř stále), vždycky myslela na Zájezdní hospodu. Tři léta za sebou tam shrnovala vybledlé bambusové rolety, otvírala vnější dveře a místo nich dávala sítě, a to každé ráno v sedm, když svět ještě voněl zelení a čistotou.

Touhle dobou už bude bublat sodovka, podnosy budou plné mražených hranolků, gril a fritovací hrnce jsou horké a ona by dávala ubrousky do stojánků nebo myla oba stoly nebo obracela vajíčka na grilu. Zlomená vařečka měla v jejích vzpomínkách jakousi svatozář, protože to třetí léto tam byl Jerry a přicházel ráno ze svého přívěsu, aby jí nadzvedl vlasy vzadu na krku a políbil ji na místečko pod nimi, o němž tvrdil, že je na jejím těle nejjemnější.

Měla sbalený kufřík, připravený vzadu ve skříni. Studovala napřed svůj podzimní kurs pro případ, že by se něco stalo a ona byla nemocná a nemohla držet krok s ostatními. Připravila si peníze na taxík a lísteček pro doktorku Channingovou, v němž jí oznamuje, že musela na několik týdnů odejít pečovat o tetu Marcelu – zcela neočekávaně. Teta Marcela to zařídí a doktorka Channingová má teď Lauru Prayovou. „Paní Marcela Dehlstromová, Fourth Street 109, Waterloo, Iowa“ bylo napsáno na kartičce spolu s telefonním číslem tety Marcely.

Podél řady židlí nedaleko ní přicházeli dva studenti a smáli se jakémusi vtipu. Pozorovala jejich velké nemotorné ruce pohybující se dopředu a dozadu a přemýšlela o tom, že si zavolá taxík dole od hotelu a nechá se dovézt do Waterloo. Pak půjde pěšky do nemocnice s kartičkou v ruce a řekne: „Jsem Eleanor Dehlstromová. Zavoláte prosím moji tetu a řeknete jí, kde jsem? Bude chtít přijít.“ A to je vše, co z ní dostanou.

El pozorovala déšť, jeho průhledné žíly, které se spojovaly a rozpojovaly. Co když si z ní Jerry skutečně jen dělal legraci a označil si ji jako „snadnou kořist“ na svém seznamu dobytých žen? O těch druhých jí trochu vyprávěl, ale říkal, že žádná nebyla tak dobrá jako ona, a ona byla velmi pyšná, i když byla upocená a unavená, když pak jela do mlékárny pro dvě patnáctilitrové konve směsi na zmrzlinu pro hosty, kteří přijdou, až skončí kina. Řekl, že na ni nikdy nezapomene.

Nemysli na nepříjemné – místo toho myslela na ono Léto. Vždycky ho v mysli psala s velkým L. Někdy, když v domě doktorky Channingové usínala, cítila ještě jeho jetel a trávu. Pak se za červenými stodolami nahromadily dešťové mraky. A zas pražilo slané, jako máslo se roztékající srpnové slunce. Vůně slunce onoho léta byla ve vlasech dětí, když je ukládala do postelí. Když pak sama usínala, měla stále pocit Jerryho blízkosti a její polštář voněl ve tmě svěžím vzduchem jako bílá oblaka.

Až ji pustí z nemocnice, může jít domů. Dům bude zavalený hračkami a špinavým prádlem a její matka bude bledá a stále unavená. El se pokusí všechno roztřídit a uklidit, než se vrátí na přednášky. A může vzít do náručí ty maličké, Beverley nebo Arta, a mazlit se s nimi. O vánocích jí bylo tak smutno, houpala je celé hodiny. Když si balila věci před odjezdem na univerzitu, děti byly velmi rozčilené, skákaly na hromádky prádla a houpaly se na její staré posteli.

Zalil ji pocit něhy, horká sladkost, téměř ji cítila v ústech. Stejný rozplývavý pocit měla v noci nad Jerryho hlavou skloněnou nad účty v Zájezdní hospodě. Z přívěsu za ním přišla jeho žena a něco na něj křičela, kolem ní se vždycky táhl pach whisky jako její froté koupací plášť, a El se rozplývala něhou nad prořídlými místy v jeho vlasech, nad hlubokými vráskami táhnoucími se přes čelo, nad skvrnami od potu v podpaždí.

Egyptské hieroglyfy byly protkány malými tlustými ptáčky a skrčenými lvy. El si jich několik nakreslila do sešitu a teď ji pozorovali. Jerry nechtěl nic vědět o jejích citech; když je dala najevo, vyprávěl jí sprosté historky o tom, co ji naučil. Když skončil s milováním, říkal jí, že mu upevňuje zdraví právě tak jako cvičení s činkami, jež provozoval za Zájezdní hospodou. Jsou prostě dobří přátelé, říkal, a mají mezi sebou něco krásného.

Někdo za policí s časopisy upustil na zem knihu. Rána probudila miminko. El ucítila něco, co pro ni byla malá, jakoby gumová nožička, která naráží zevnitř na stěnu jejího břicha. Na straně pod paží se to projevilo jako tvrdá boule. Strčila ruku pod kabát a lehce, lehounce jí třela, dokud malý nenarozený Em nestáhl loket nebo koleno nebo nožičku nebo co to bylo.

El a Em. Jejich důvěrný žert. Ten den, kdy poprvé ucítila jeho pohyby, studovali právě Machiavelliho, a ji napadlo, že mu bude říkat Mac nebo Střízlík nebo Renesance, protože se ze začátku jen tak třepetal jako ptáček, a byl tak malinký. Ale ukázalo se, že je to Em, protože je embryo. Ve dne i v noci byl tady, utajený a živý pod jejím kabátem nebo svetrem či pršipláštěm. Tlusté děvče, jež stále tloustne – jen to by mohl někdo zpozorovat. Ani její matka si o jarních prázdninách ničeho nevšimla, jen jednou poznamenala, že by El měla zase držet dietu, ne? Když El pozorovala studenty při tanci v klubu, Em poskakoval pod kabátem, oříšek ve slupce jejího těla. Páni! Jak měl rád rytmus basové kytary, ten maličký a neviditelný!

Dlouhý žlutý obličej tety Marcely se ani nepohne, až bude poslouchat, co jí z nemocnice zatelefonují. Neřekne: „Neznám žádnou Eleanor Dehlstromovou,“ protože Dehlstromová se jmenovala za svobodna ona sama. Domyslí si, že to je El a proč nemůže použít svého skutečného jména. Určitě „přikryje všechny rodinné maléry svou zástěrou,“ vždycky prohlašuje, že to stejně pokaždé zůstane na ní.

Ano, řekne, je ráda, že jí dali o Eleanor Dehlstromové vědět, a jak je jí? Ano, přijede co nejdřív. Pak zajede na farmu a až bude s matkou sama, chladně jí řekne, že si musí vylízat další ze svých omylů – Elen se zřejmě v nemocnici ve Waterloo narodilo dítě. Od milé tety Marcely se bude předpokládat, představovala si El, že se o ten průšvih postará, protože oni nemohou opustit farmu a všechny ty děti, které považovali za vhodné si pořídit.

Ke stolu nedaleko El se posadil student a položil si hlavu na paže. Jeho zátylek vypadal jako zátylek malého chlapce, jak asi Emův bude jednou vypadat. Teta Marcela zjistí, jakým způsobem dát Ema k adopci a odveze El domů. Dohlédne na to, že se o tom na univerzitě nikdy nedovědí, ani sousedi nebo Elin otec. Ann Olsonová, jedna z dívek tam od nich udělala něco podobného, když byla El ještě na střední škole. Ovšem když začaly bolesti, Ann dostala strach a všechno řekla své spolubydlící na koleji. Ta spolubydlící to nikdy nikomu v Cedar Falls neřekla, ale řekla to někomu z jiného města, a ten to řekl zase někomu dalšímu a brzy to věděli ve městě všichni. Teta Marcela by raději zemřela, než by to někomu prozradila. A bude muset přiznat, že to El všechno dobře zařídila. Aspoň jednou bude El vědět, že jí teta Marcela něco schvaluje.

El obrátila poslední stránku svých egyptských poznámek. Až jednou bude učitelkou na základní škole, musí ji přijet teta Marcela navštívit. Děti budou ve svých lavicích klidně pracovat, oknem bude svítit slunce na kštice chlapců a dlouhé vlásky holčiček, na akvárium, na police s květinami a na dlouhé řady knih. Ona sama bude sedět za stolem, její oči budou přebíhat od jednoho dítěte k druhému a bude vědět, co které dítě potřebuje. Požádá tetu Marcelu, aby se posadila dozadu a přihlížela.

Déšť stále stékal po oknech knihovny. Pohladila rukou opěradlo židle. Bylo tam vyryté srdíčko se dvěma monogramy uvnitř (ani jeden nebyl její).

Zavřela oči a snažila si sama sebe představit, jak tu bude sedět ode dneška za měsíc. Em bude pryč – miminko někoho jiného. Ona bude mít zase svůj starý černý kabát, bude prázdná, bude samojediná – jako jsou teď všichni ostatní v knihovně.

El udělala něco pošetilého. Spustila ruku a přilepila žvýkačku pod sedadlo, v místě, kde bylo přišroubované opěradlo. Až se v září vrátí do knihovny, najde žvýkačku na tom samém místě, třeba jako dopis. Milostný dopis od El a Em té prázdné osobě, jíž se stane.

20

Na druhý den ráno před rozbřeskem si Sára nasazovala paruku a zpívala si. Modřiny vzadu na nohách byly už jen zažloutlé. Až zmizí, slibovala si, koupí si krátké kalhoty a tričko s krátkým rukávem.

Běžela dolů hlavní ulicí. Četla o tomto městě, že se kdysi jmenovalo Sturig Falls a řeka Cedar tu poháněla malý mlýn. „Když jsem sem přišla, jilmy na Main Street vytvářely dokonalý tunel,“ vyprávěla jí paní Nepperová. „Zelený. Stromy se vám setkávaly nad hlavami celé kilometry. Dokonalý zelený tunel.“ Sáře se město zdálo přátelské, mladé stromy zakořeněné a pevně stojící – jako ona, Laura Prayová, která pere profesorce Channingové prostěradla a noční košile, připravuje jí obědy a večeře, dává ji na mísu, kterou také vynáší, obrací ji na posteli, čte jí Henryho Jamese.

Sára vběhla do univerzitního areálu, její kecky nevydávaly téměř žádný zvuk, jak přebíhala od jednoho ostrůvku světla ke druhému. Deset tisíc studentů bylo ještě v posteli; moderní fontána před vzdělávacím střediskem pouštěla zářící pruh vody, osamělý, stálý zvuk. U kampanily před ní vyběhli králíci. Cítila vůni petúnií rostoucích na velkých záhonech. Terče pro lukostřelce v řadě působily jako měsíční kotouče sedící si na patách; jezírko tu a tam probleskovalo vedle elektrárny a pod pruhy kouře z jejího komína.

V Benově domě byla ještě tma, když se vrátila, aby se svlékla a dala si sprchu. Modřiny na pažích a na prsou téměř zmizely. Nahá si zdřímla na rozházené posteli, pak ji vylekal telefon.

„Víte co – přijďte na snídani,“ řekl Ben ve sluchátku. „Přijďte bezem. Já platím.“

Sářina ústa se nastavila na ne, ale neřekla to, protože Benův hlas byl tak bezstarostný, tak neformální. Držel se stranou. Nekladl žádné otázky.

Slunce už vyšlo. Oblékla si kalhoty a košili a byla vděčná za šeříkový tunel k Benovým zadním dveřím. Už věděla, jak zavřít dveře na své verandě, aby ani nevrzly.

Ben stál u směšného starého sporáku, který měl troubu vedle hořáků, a míchal vajíčka. Byl oblečen do práce: pěkné kalhoty, košili s krátkým rukávem a kravatu; vypadal v ní starší – vůbec to byl jiný, pracující muž, mladý profesor – až na zástěru z umělé hmoty.

Ben slyšel šustit listí šeříků a pozoroval Lauru vklouznout do dveří, půvabnou, lehkými prsty zavírající za sebou dveře. Přišla k němu blíž, bosá a štíhlá, Banán zamňoukal a otřel se jí o kotníky.

„Ahoj,“ řekl. Jsou to teprve dva týdny, kdy ji poprvé viděl přicházet ulicí, a už se jaksi zakulacovala, ztrácela hubený, unavený vzhled. Teď seděla u jeho stolu a s klidným úsměvem dávala chleba do opékače topinek, který se musel hlídat, jinak by se topinky úplně spálily. Řekla, že dnes nebude tak horko a nemá-li náhodou výtisk Shakespearových her.

Ben dumal, jaké jsou její vlastní vlasy pod lesklou parukou. Dumal, před kým se schovává a proč a na jak dlouho. „Víte co,“ řekl a postavil před ně talíře s míchanými vajíčky a slaninou a posadil se. „Proč byste musela trčet každé ráno v tom vašem domě, když nemáte nic ke čtení, ani televizi nebo klimatizaci. Zůstaňte tady. Dělejte Banánoví společnost. Kromě člověka na odečet elektřiny sem nikdo nechodí a ten v tomto městě zaklepe, vejde, jde rovnou do suterénu a odejde. Telefon nechte zvonit. A do svého domu se dostanete kdykoliv to budete potřebovat.“

Laura ihned neodpověděla. Zahlédl, jak se podívala přes obývací pokoj na jeho knihovnu. „Bylo by fajn někdy to tak udělat,“ řekla a představila si, jak je v jejích pokojích horko a kolik má Ben knih. „Přijďte domů na oběd,“ řekla konečně.

„V univerzitní jídelně mají jen mastný hamburger, stejně tak v přeplněných jídelnách na College Hill.“

„Dnes vám uvařím oběd než odejdu,“ řekla. „A připravím večeři. Na oplátku.“

„Najíte se se mnou,“ řekl Ben.

Laura řekla: „Nevím…“ a zmlkla. Ben v tom okamžiku zadržel dech, pocítil chlad.

„Smím zaplatit za svou půlku?“ zeptala se Sára.

Ben se šťastně a s úlevou zasmál. „Jistě,“ řekl.

Hrála si s kouskem topinky na talíři. „Ale vy máte své přátele. Nechcete tu přece trčet se mnou každý večer.“

„Připojte se k nám,“ řekl Ben a starý ustrašený výraz ji ihned celou změnil. Prsty se sevřely na kousku topinky. „Jestli budete chtít,“ dodal nepřesvědčivě.

„Nemůžu,“ řekla měkce. „Samozřejmě bych chtěla, ale nemůžu. Musím zůstat sama.“

„Proč?“ řekl bez uvažování.

Vstala a začala sbírat špinavé talíře, aniž by se na něj podívala, ale on nepřestal, nemohl přestat: „Jste vdaná? Bojíte se někoho?“ Slyšel svůj napůl hněvivý tón a věděl, že to dělá všechno špatně, všechno –

„Musím zůstat sama,“ opakovala.

Ticho mezi nimi se prodlužovalo, první takové ticho od chvíle, kdy řekl: „Nechcete, aby vás viděli se zrzavým mužem?“

Sára u dřezu čistila talíře od zbytků. Ben odešel do pracovny pro papíry, zasedací pořádky, poznámky. Poslouchal řinčení nádobí.

„Máte rád tmavý nebo světlý chleba?“ zavolala Sára.

„Tmavý,“ odpověděl Ben.

„V kolik chcete večeřet?“ zeptala se po chvíli. Jemný a milý ženský hlas mu klade z kuchyně takovou obyčejnou otázku, jako kdyby tu nežil sám, jako kdyby tu byl v domě stále někdo, kdo se bude zabývat přípravou obložených chlebů a večeří, praním, uklízením vyžehleného prádla, vyzvedáváním věcí z čistírny. Nedoráželo by na něj tisíc maličkostí. Mohl by konečně napsat knihu o experimentálním divadle. „Hodilo by se vám to v sedm?“ zeptal se.

Když zavolal nashledanou, vyšla Laura z kuchyně. Stála kus ode dveří, Ben je otevřel a pak zavřel její usmívající se obličej ve svém domě, jako kdyby byla jeho žena, někdo, kdo k němu patří.

Seerley Park byl zelený a svěží. Malá holčička seděla sama na houpačce. „Chceš zhoupnout?“ zeptal se jí, překvapený svým šťastným hlasem, překvapený krásou měnivého stínu probíhajícího po dítěti i po trávě, jak se smíchem létala výš a výš.

Děti, pomyslil si Ben. Minul velký, hranatý děkanův dům, vévodící trávníkům a stromům, minul College Street a univerzitní kampus pod převislými střechami. Zhluboka vdechoval ranní vzduch. Ještě není září – teprve jen jeden nebo dva listy spadly. Před několika lety strhly buldozery věže s věžičkami a dvojité zdi staré administrativní budovy, ale stále ještě očekával, že uvidí, jak mu ošklivá a milá zahrazuje cestu.

„Doktor Woodward?“

Ben se zastavil. Doběhla ho Annie Frazerová a klapala podle něho ve vysokých podpatcích a příliš těsných kalhotách a mrkala udivenýma, černě podmalovanýma očima.

„Stále nerozumím zadání na patnáctého!“ říkala. „To můžeme napsat jenom deset stránek? Ale já toho mám tolik, co bych chtěla říct o Eugenovi O’Neillovi!“

„Deset stránek,“ řekl Ben a otevřel jí dveře klubu. Stála nahoře na vnitřním schodišti a třepetala namalovanými víčky, ale prošel kolem ní a sestupoval dolů. „Uvidíme se ve třídě.“

Dnes ráno si uvědomoval známé věci podivným způsobem. Budova Mauckerova klubu měla nahoře betonovou a cihlovou terasu; místnosti byly v podzemí… díra uprostřed univerzitního areálu, šachta plná mladých lidí, kteří křičí, čtou si a jedí a pijí. Ben si náhle uvědomil, že to připomíná klukovské doupě v Petru Panovi. Místo stromu se nad ním tyčí betonové kmeny větráků a několik malých amfiteátrů se sedadly k oklamání kapitána Hooka.

Ben si koupil kávu se smetanou, posadil se u stolu pokrytého drobečky a zjistil, že klub byl postaven, aby byl navždycky plný chlapců a děvčat. Podávali tam občerstvení, jaké měli rádi, a hudba se ozývala z místnosti ještě hlouběji pod zemí.

Káva měla umělohmotnou příchuť šálku. Bude možná do tohoto doupěte Petra Pana vstupovat ještě víc než třicet let, bude starší, šedivější, plešatější, ale nikdy nenajde v podzemí klubu nic jiného než mládež, krmící se tím, co mají mladí rádi v tom kterém dalším desetiletí, oblečenou do své současné uniformy a přesvědčenou, že nikdy nebude dospělá.

Ben svěsil ramena, rozhlédl se kolem sebe a nechal kávu nedopitou. Když se vyšplhal ze skrýše Petra Pana, zdálo se mu, že zaslechl tikot hodin na kampanile – hlas času, toho starého lišáka. Ale Ben byl ve skvělém duševním rozpoložení a Cedar Falls v Iowě vypadalo nově, jinak, krásně onoho zářijového rána, protože byl – zamilovaný?

Budovy univerzity z červených cihel svítily v ranním slunci. Ben prošel kolem kurtů, kde studenti hráli tenis. Žádná žena nebyla tak štíhlá jako Laura, žádná neměla takovou načechranou a lesklou čepici z falešných vlasů.

Místnost pro učitele byla cítit vyčpělým cigaretovým kouřem jako obvykle. Ben poslouchal smutnou historku Gena Mosera o zaseknuté promítačce a probíral se poštou ze své přihrádky: reklamy na texty, věstník Jednotné fakulty, dotazník, zjišťující jeho názor na program výuky.

„Už zase počítáme kancelářské sponky,“ řekla Alice Spicerová.

„A také šetříme papír,“ odpověděl Ben a ukázal jí exemplář zkušebního textu svého semináře Úvod do divadla – na rubu byly už neplatné směrnice pro parkování.

„Co bys řekl sklenici piva u Pour Richardse dnes večer?“ volal na něj Hal Esterbrook z druhého konce místnosti.

„Musím pracovat na té hře,“ řekl Ben. „Nenecháme to na jindy?“

Dopoledne ho čekaly dvě přednášky, dvě hodiny plné nepopsaných mladých obličejů seřazených v řadách; zíraly na něj jako živé mrtvoly. Co rozzáří tyto oči? Soudky piva? Filmy nepřístupné mládeži do osmnácti let?

Ben vtipkoval. Ben se usmíval. Věděl už, kde najde několik obličejů, k nimž může mluvit, obličejů, jež se budou usmívat, mračit nebo vyjadřovat zmatek. Byl přesvědčen, že staří rutinéři vaudevilových jeviští na svém posledním představení před hrobem by poznali tuto třídu plnou kašlání a šoupání nohou těch, kdo si zaplatili a mohou si tedy vybírat. Jste to vy, kdo prodáváte vstupenky a uvádíte hru, ale až bude konec, nesklidíte žádný potlesk.

Avšak byla to jeho práce a ani mu vlastně tolik nevadila, zejména když si představil všechna možná zaměstnání, která byla koneckonců daleko horší. Půjde domů a tam na jídelním stole bude Laurou připravený oběd. Teď je tam a myslí na něho. Tak ať se Pepíci a Máni nepohlavně rozmnožují až do konce světa. Ať si starý lišák čas tiká. Zpráva o odpoledních zasedáních dvou výborů ho nemohla vyvést z míry – myslel na Lauřiny rty a ňadra a byl zvědavý na její vlasy.

Benova pracovna byla malá a neměla okna. Studenti prvních ročníků už přicházeli s obvyklými dotazy: bude se o ně starat tak, jak to dělali jejich učitelé na střední škole? Mohou chybět nebo se to promítne na jejich známce? Mohou si na první zkoušku napsat jiný termín? Odpovídal jim laskavě. Až přijde domů, bude ho na stole čekat oběd, a ona ho tam připravila.

A už tu byl čas oběda. V poledne pospíchal domů, našel tam obložené chleby, salát, ovoce a zákusky prostřené na jednom pěkném lněném prostírání, s malou kytičkou sedmikrásek ve vázičce. Vyndal jednu z vázy a chvilku ji držel v místě, kde se jejího stonku musela dotýkat Lauřina ruka.

Cedar Falls bylo rozpálené poledním sluncem. Parkade se vinula kolem výkladů obchodů dolního města; studenti se shromažďovali v chladném Mauckerově klubu. Sára si cestou k domu doktorky Channingové pomyslela, jak obyčejně a krásně vyhlíží Cedar Falls plné listů ztěžklých létem. Děti, hrající si v parku, pozorovaly, jak kolem nich prochází; psi štěkali na autobus. Řidič autobusu otevřel dveře a zakřičel: „Hej, Meve, braly dnes ryby?“

„Chytil jsem starou belu!“ křičel v odpověď starý muž jdoucí po Clay Street.

Když Sára vešla do kuchyně v domě své zaměstnavatelky, v Paměti zachytila nesmělou myšlenku vycházející z modrých očí Bena Woodwarda. Slyšela, jak říká: „Připojte se k nám,“ a v tom okamžiku ji napadla ta nesmělá myšlenka, jasná jako odlesky slunce dopadající na stůl v kuchyni, do níž právě vstoupila.

U stolu stála Elena Garnerová a její tlustý obličej nebyl o nic výraznější než obličej kuchyňských hodin visících nad ní. Na Sáru se ani nepodívala; řekla nashledanou a zavřela za sebou dveře. Odcházela na přednášky. Sára pozorovala její stín na chodníku zalitém sluncem: Elena se trochu houpala ze strany na stranu, odcházela v teplém tmavém pršiplášti, přestože teploměr na kuchyňském okně ukazoval to poledne třicet pět stupňů.

Doktorka Channingová se koupala. Paní Eakerová přišla za chvíli do kuchyně a její vychrtlý obličej byl veselý. „Vypadá mnohem líp!“ řekla. „Předtím jsme ji nemohly přimět k zájmu ani o ty nejpříjemnější věci, ale teď už jí. To znamená, že zesílí.“

„Třeba to dělají ty knihy,“ řekla Sára. „Když jsem rozčilená nebo mám starosti, stačí, když si otevřu Jane Austenovou a jsem v bezpečí.“

„Klasika je tak namáhavá,“ řekla paní Eakerová. „Mám ráda lehké knihy – je to pro mne únik, rozumíte? Detektivky, historické romány.“

„Skutečně do nich uniknete?“ zeptala se Sára. „Nebo jenom sledujete, jak hrdina dělá to nebo ono, ale když dočtete, svět se pro vás vůbec nezměnil?“ Usmála se. „Klasické knihy jsou ty, které lidé milovali a uchovávali – ale já jsem milovnice knih. Zakousnu se do knihy jako do kosti.“

„To také dělá paní doktorka. V tom jste si podobné.“

Sáře opět prolétla hlavou podivná myšlenka, ale nezachytila ji. Šla nakrmit svou pacientku. Ke čtení měla pro ni připravené povídky.

Možná že oči doktorky Channingové poněkud ztratily svůj nepřítomný výraz, jakmile uviděla Sáru. To Sára nedokázala posoudit. „Dobrý den,“ řekla. „Máme nádherný den.“ Vypadá, pomyslela si žena upoutaná na lůžko, jako by ji někdo políbil, nebo možná někdo moc hezky vyslovil její jméno.

Sára rozestřela nemocné ubrousek pod bradou a šla pro knížku Jamesových povídek. Prošla chladnými místnostmi, jež svědčily o tom, co měla doktorka Channingová kdysi ráda: drahé věci a jasné barvy, stěny plné knih. Ona sama však setrvávala v šeru a tichu od té chvíle, kdy ji přivezli domů. Nenechala se přemístit. Ležela vzadu ve svém domě a připomínala tvora, který se schoval v opuštěné ulitě.

Sára začala po lžičkách vkládat doktorce Channingové do úst masové kuličky se špagetami, knihu povídek otevřela tam, kde si ji kouskem novin založila. Znovu si uvědomila tu nesmělou, nezachytitelnou myšlenku. „Váš dům je báječný,“ řekla. „Zdá se, že jste na něm celý život pracovala, aby působil bohatě, ale ne přeplácané, a zároveň prostě, ale ne stroze. Ale především jako váš dům a nikoho jiného.“

Sára si už zvykla hovořit k mlčení své posluchačky. Vzdychla. „Kdybych mohla, koupila bych si starší dům a dělala bych to jako vy, po celý život. Až bych šla do důchodu, měla bych prostor přesně na svou velikost a tvar, a právě tolik knih jako vy.“

Začala při krmení číst. Dočítaly Listy Aspernovy a byly právě tam, kde slečna Tita nabízí sebe (a vzácné listy) hrdinovi povídky, který se neožení se „směšnou, patetickou a provinční stárnoucí ženou“ ani proto, aby se dostal k papírům, kterých si neobyčejně cenil.

Sára došla k posledním několika stránkám. Krmila paní doktorku špagetami, což se zdálo být na místě, protože povídka se odehrávala v Benátkách. Ale po chvíli si přestala uvědomovat, co na lžíci podává, a doktorka Channingová to také zřejmě nevnímala. Jedla a poslouchala, jak hrdina bloudí po Benátkách, následovaný svým tajemným gondoliérem. Už se skoro rozhodl, že se s „chudinkou“ ožení, aby ty papíry získal.

Sářin hlas se ani nezachvěl, ale uvědomovala si, že Henry James znal všechny způsoby, jakými lež ničí lidský život. Náhle před ní vyvstala v celé velikosti její lež a rostla a sílila, zcela neomluvitelná. Její matka je připoutaná k posteli, je slepá a je přesvědčená, že už nikdy neuslyší Sářin hlas. A kdyby ji někdy, jednou, Martin začal podezřívat… Sára četla dál.

Četla dobře; zdálo se, že je obklopuje „skvostný společný domov“ Benátek, začínající těsně pod hučením klimatizace.

Ale dáma ty listiny spálila. Pán, který se vrátil domů bez nich, zjišťuje, že ztráta těch listin je pro něj „téměř nesnesitelná.“

Sára zavřela knihu. Zdálo se, že i když je zavřená, vychází z ní ostré, absolutní utrpení.

Seděla a mlčky se dívala na malou modrou knížku. Tehdy J1 v mysli nenápadně vyvstala myšlenka, plán, po němž se pídila, jako věta příběhu.

Podívala se na doktorku Channingovou. „Co je to za pár bláznivých žen!“ řekla a na okamžik zachytila jakousi hrůzu v očích své posluchačky. Proto se usmála.

21

Deště ochladily poslední srpnové dny – vrcholící léto v Iowě téměř bez jediného žlutého lístku.

Sára odstraňovala uvolněnou omítku nožem na tmel, hrubé kusy žuchaly na zem. Šedé laťky vykukovaly z prasklin jako kosti. Záplaty a žíly sádry schly na zdech i na stropech. Chodila po novinách a kýchala od sádrového prachu.

Každé ráno vstávala před rozedněním, aby mohla opravovat místnosti, které ani nebyly její. Potírala slupkou barvy omítku a staré nátěry, protože chtěla žlutou a zlatou a oranžovou, protože chtěla své vlastní teplé hnízdo. Když konečně vymalovala a uklidila kuchyň a obývací pokoj, uspořádala pro Bena večeři ve svém domě. Někdy prošla šeříkovým tunelem, aby s ním posnídala. Banán poskakoval kolem jejích bosých nohou.

Ben na ni myslel, pokud neučil své studenty z prvních ročníků nebo neseděl na schůzích výborů, jež se množily jako králíci a reprodukovaly sobě podobné, až zaplnily každou volnou chvilku jeho dne.

Znal Lauru už dva týdny, a ještě mu nic o sobě neřekla. Měl dobrou představivost, spřádal si různé příběhy kolem vystrašeného výrazu, který u ní někdy pozoroval, kolem způsobu, jakým se stahovala mimo jeho dosah, jakým bez dechu čekala s obavou, že jí položí nějakou otázku. „Evidentně je to kriminálnice na útěku,“ řekl Banánoví den potom, co Laura poprvé přišla na večeři z mikrovlnky. Kotě mělo čumáček a jednu tlapku v konzervě tuňáka a zřejmě ho neposlouchalo. „Už vím – šla do přepychového klenotnictví v New Yorku nebo Los Angeles nebo tak někde,“ říkal Ben Banánoví „a omdlela tam jako špalek. Než přišel doktor, spolkla několik briliantů, čichla si k doktorovým čichacím solím a pak přišla sem na středozápad, aby to všechno strávila.“

Kotě si olizovalo čumáček neuvěřitelně dlouhým jazykem dospělé kočky.

„Jsem ‚tak dobrý kamarád‘, to mi říká,“ stěžoval si Ben. Předpokládal, že si všimla, jak se na ni dívá. Měl pocit, že si s ním zahrává, ženy jsou vždycky jednou takové, hned úplně jiné a ty si lámej hlavu.

Laura nosila stále ty samé šaty a téměř nebyla namalovaná. Pomáhala mu se snídaní a nedělala koketní vtípky, ani po něm nevrhala sladké, ulpívavé pohledy, jak to dělaly jiné ženy. Ben si uvědomoval, že mluvil víc, než kdy mluvil s kýmkoliv jiným, a že se mu stýská po zvuku jejich dvou hlasů.

„Proč je tak nervózní?“ zeptal se později v týdnu Banána. Banán nevěděl. „Mám určitou teorii,“ vysvětloval Ben. „Nervózní je proto, že je hlavou spiknutí, které usiluje o to, aby při fotbalových a basketbalových zápasech na všech školách hrály chlapecké i dívčí týmy. Pak se budou porovnávat výsledky každé školy. Výrobci suspenzorů jí jsou na stopě.“ Banán se škrabal na bříšku.

Jen tu a tam se Lauře vracel onen ztrhaný, vystrašený pohled, který si pamatoval z prvních dnů. Počítala peníze na svůj podíl na nákup a tiše řekla: „Žádné milodary. Moje vlastní peníze. Rozhoduji o tom, jak je utratím, a nikdy, nikdy nebudu muset lhát, podvádět nebo krást.“ Takže neměla vlastní peníze. Čí tedy? A proč mluvila o „milodarech“? Smála se, když říkala „nikdy, nikdy“. Ben se rád díval, když se smála – hodila trochu hlavou dozadu, jakoby odhazovala dlouhé vlasy přes rameno. Když rozbíjela vajíčka do mísy, poznamenala, že obdivuje Hemingwayův styl. Znělo to jako překlad ze staršího, prostšího jazyka. Našla metlu na vajíčka a usmála se na Bena.

„Jak vidí ženy?“ zeptal se Ben a obrátil slaninu; byla téměř hotová.

„Považoval ženy za něco jiného než jsou muži – nepostřehl, že se ‚ženami‘ nerodíme. Moment, co tenhle pláteček?“ Laura se naklonila blízko k Benovi a ulomila si kousek slaniny, její plné malé rty odhalovaly bílé zuby. Mohla se na něj podívat, neudělala to. „Miluju slaninu.“

„Ještě?“ zeptal se a nabídl jí další kousek.

Vzala si ho a položila na kraj sporáku. „Pohlídáte vajíčka? Chci vám přečíst něco legračního.“ Vrátila se s malým časopisem, který našla v knihovně. Je to soutěž o hemingwayovskou parodii, řekla a začala číst, zatímco Ben hlídal vajíčka, a četla, až se oba smáli té parodii (milování na kulečníkovém stole v Harryho baru a americkém grilu, kdy kolem létají koule všemi směry), že Ben musel sundat vajíčka z plotny a opřít se o stěnu.

Barman u Harryho (četla Laura) se ptá, jestli se pod nimi pohnul stůl, a když odpovědí, že ano, řekne jim, aby ho dali zase zpátky. Hlas se jí na konci zvedl do malého zakviknutí.

„Ha, ha, ha,“ bylo jediné, na co se Ben zmohl, a přitiskl si složené ruce na hruď, protože ho to bolelo, po tváři mu stékaly slzy na plná, červená ústa.

Lauřin obličej zrudnul, třela si oči a vydávala slabé přidušené zvuky.

„To je ohromné,“ řekl Ben, když už mohli znovu mluvit. Laura řekla, že kdo vyhraje první cenu, poletí do Benátek a zpátky a dostane večeři pro dva v Harryho baru. Nepodívali se na sebe.

„To jsme se nasmáli,“ řekl po chvilce Ben.

„Ano,“ řekla Laura. „To je dobře.“

„Potřebovali jsme to,“ řekl Ben.

„Ano.“ A pak se oba smáli, protože to znělo jako od Hemingwaye. Laura vyndala ze zásuvky příbory. Ben ji pozoroval a uvědomoval si, že toho o ní ví tak málo. Byla už někdy vdaná? Byla vdaná teď?

Možná že jí připadá jako blázen, nebyl si jistý. Laura řekla, že mu připraví oběd a po snídani si tiše zpívala v kuchyni, chráněné před sluncem lištovými okenicemi. Stál před zrcadlem v koupelně; zavřel oči a poslouchal, jak si žena v jeho domě zpívá.

Ještě si zpívala, když se objevil v kuchyňských dveřích, s mokrými vlasy – nikdy nechtěly pořádné ležet. Bude krásná, až se trochu víc spraví. Dva týdny, a ani se jí nedotkl.

Ben popošel blíž k Lauře, která u dřezu oplachovala talíře. Seshora se podíval na její nepravé vlasy. Hned ten první den věděl, že je to paruka. Součást toho jejího zatraceného tajemství.

Ben se jen trošku přiblížil, sotva překročil pomyslnou čáru ve vzduchu, kde končí přátelství, kterou odhadoval pouze instinktem kůže a konečků vlasů. Byl pouze malounko za přátelstvím. Okamžitě to poznala a otočila se profilem, který byl ošklivý a krásný zároveň – dlouhý kostnatý nos a ústa jako květina.

Neřekl nic, ani nemusel. Odtáhla se těch několik centimetrů, aby byli zase jen přátelé, kteří se smějí někomu, kdo se miluje na kulečníkovém stole. Jenom krok. V ten okamžik zlostí zaťal pěsti a zadržel dech.

„Máte rád chop suey?“ zeptala se Laura. Řekl, že má, a šel si pro aktovku. Nikdo neví, co si ženské vlastně myslí, jsou to záhady z jiného světa. Zacvakl aktovku a přiskřípl si prst do zámku.

„To ti patří,“ řekl si a cucal si krev z prstu. Laura si v kuchyni už zase zpívala. Svěsil ramena a rozhlédl se po pokoji, kde byly ještě zatažené závěsy, a rozmýšlel se, řekne-li jí vůbec nashledanou; byl naštvaný na všechny a na všechno.

Ale Laura šla za ním, jako kdyby byla jeho žena, která ho vyprovází do zaměstnání. Ještě než otevřel dveře, vztáhla k němu ruku a narovnala mu límeček, na okamžik překročila ona neviditelnou čáru.

Ben procházel Seerley Park a cucal si poraněný prst, v ústech cítil krev, ale celou cestou k budově pohybových umění mu seděl na tváři malý úsměv.

Letní ráno pulsovalo v Cedar Falls ptačími písněmi. V Benově zadní zahrádce spadl jeden nebo dva listy. Sára přemýšlela o svatbě. Co si má vzít na sebe? Svezla se autobusem na College Square a vystoupila u Walmarta.

Měla v sobě pocit tepla a klidu vyvolaného zvukem Benova smíchu, který jí ještě zněl v hlavě. Procházela se odděleními obchodního domu a prohlížela si levné věci, co dlouho nevydrží. Ale může si dovolit koupit šaty a nemusí už schovávat modřiny.

Marii O’Brienové by se u Walmarta líbilo, pomyslela si nostalgicky Sára. „Drahé obchody mě znervózňují,“ řekla kdysi Marie. „Zdá se mi, že tam věci na mne zírají. Jakmile vstoupím, prodavači jsou hned u mne. Schovávají všechny cenovky – tu špatnou zprávu ukrývají ve výstřihu nebo v rukávu.“

Sáru zasáhl stesk po Marii. Tady u Walmarta se ceny daly číst přes chodbičku. Míjela stojan za stojanem stejných šatů: žádný prodavač nebyl daleko široko v dohledu.

Na jednom stojanu visela řada zelených šatů s výstřihem a s krátkými širokými rukávy. Slíbila si, že až zmizí její modřiny, koupí si krátké kalhoty a košile s krátkým rukávem. Několik si jich vybrala.

„Kolik máte věcí?“ zeptala se jí unuděná žena u kabinek. Dala Sáře kartičku s vyznačenou pětkou. Zkušební kabinky byly spíš skříně s jednou poličkou a bez zrcadla. Každá měla záclonu připevněnou na šňůrce, která povívala sem a tam podle závanů z ventilátoru.

Samozřejmě šaty byly levné, ale byly zelené jako první lístečky v máji a bezvadně Sáře padly, právě tak jako bílé šortky s černobílým páskem a bílé černě lemované tričko. Sára se rozzářila, když to všechno leželo na pultu, cenovky se třepetaly a ona odpočítávala peníze a odnášela si své nové šaty, šortky a tričko v šustící igelitové tašce – svou výhru.

V Benově domě bylo šero a ticho. Sára otevřela dveře; malá stébla slunečního světla dopadala kuchyňskými okenicemi. Umyla nádobí, pak nasbírala, oloupala a nakrájela jablka z Benova stromu. Udělala těsto, našla váleček, pomoučila stůl a najednou se začala třást. „Ne moc tenké,“ slyšela Martinův hlas. „Máme dnes večer roštěnky?“

„Cedar Falls,“ šeptala si Sára a snažila se vnímat zvuky malého města v Iowě: vrzání řetězů houpačky v parku, listy šustící u okenního rámu. Rozechvělá zavřela oči, ale jediné, co slyšela, byly kovové zvuky z přístavu.

„Pěkná malá loď.“ Sára pokryla jablka těstem, vidličkou přitlačila okraje k formě. Ruce se jí třásly. „Pěknou malou vyjížďku přes záliv.“

„Bojí se vody!“ Martinovy zúžené oči… byla tak opatrná. Sára odřízla kusy těsta přesahující okraje formy a vzpomněla si na kus koláče na stole vedle špinavého nádobí, slyšela pleskot vln. Myslela přece na všechno. Nebo ne?

Otřela dno formy; dala ji do Benovy trouby a opřela se o zeď pod dvě herecké masky, jednu smutnou a jednu veselou. Celá se chvěla, viděla před sebou židle s boulemi uprostřed opěradla a slyšela vrzání postele.

Aniž by si uvědomovala, co dělá, šla Sára nahoru do Benovy ložnice. Minula otlučenou ořechovou postel s trsy hroznů na záhlaví. Vedle postele otevíralo náruč staré houpací křeslo. Šla k Benově skříni a schovala obličej do jeho šatů, umoučené ruce zaťaté před sebou. Vnímala vůni, která byla jenom jeho, směs jediná svého druhu. Cítila se v bezpečí.

Ale on byl přesto větší a silnější. Někdy zachytila jeho pohled, rozzlobený pohled, který říkal, že by neměla mít tajemství, a který ji zlobil. Na muže by se nikdy takhle nedíval. Co vlastně dělá v domě, který patří cizímu muži?

Po chvíli si otřela oči a šla si dolů umýt ruce a dohlédnout na koláč. Nikdy se nesmí Bena Woodwarda ani dotknout. Nesmí se na něj ani příliš dívat.

Kořeněná jablka začala naplňovat kuchyň svou vůní. Kdyby se Benovi příliš přiblížila, mohla by ho zabít, třeba jenom jablečným koláčem, nebo úsměvem nebo zelenými šaty. Kdyby ji Martin našel.

Krájela maso na chop suey a ruce se jí třásly. Z masa vytékala červená šťáva.

Ben by ji ochránil a mohla by se ukrýt…

„Och!“ vykřikla Sára na prázdnou kuchyň. Nůž se vznesl z její ruky a letěl přes Benův stůl, pokrytý umělou hmotou. Strašně se styděla.

22

Srpen byl v Bostonu velmi horký.

Pláže Nové Anglie byly přecpané nahými těly. V Montrose, Massachusetts, se konaly Historické dny se slavnostním pochodem a se stánky-s řemeslnými výrobky podél Atlantic Street.

Pam Fitzerová stála na rohu tmavé ulice a plakala.

Martin jezdil do práce a z práce. Dům je tak tichý, říkal si Martin. Každý den, když se vracel z žáru Bostonu, byl dům tichý.

Podíval se na dveře do koupelny a na rozbité zrcadlo v hale. Ještě jednou si přečetl Sářiny deníky. Tak pěkně psala. Měly by se vydat. Všichni by měli vědět, co jí udělal.

V ledničce byly chlebíčky s kuřetem; neměl tušení, jak se tam dostaly. Vyhodil je a prohledával skříně, přitom myslel na to, jak Sářiny ruce otvíraly tuhle krabici se sušenkami a tamten načatý balíček s kokosem; sedl si ke stolu a plakal.

Nikdy se příliš nezajímal o kuchyňské skříně, s výjimkou konzerv. Teď všechno vyndal a našel balíček antikoncepčních pilulek v krabici nadepsané Cukr.

„Zatraceně!“ zařval. V krabičce nebyly žádné prášky, mrštil s ní přes kuchyň. Ozval se zvonek u dveří.

Sářiny lži a podvody a krádeže. Říkala, že chce dítě, protože on ho chtěl, a přitom je celou dobu nechtěla. Ne s ním. Ne s někým, kdo vás bije a rozbíjí zrcadla a vyráží dveře a shazuje vás ze schodů. „Ano!“ křičel a běžel ke dveřím, ale neotevřel je –

„To jsem já, Pam.“

„Jdi pryč!“ vykřikl. „Jdi pryč!“

Sedl si na zválenou postel. Vyvlékl ji z Kristinina a Rogerova domu, když tam měli piknik, krátce před odjezdem na dovolenou. Samozřejmě měla strach. Samozřejmě byla přesvědčená, že není východisko a že vůbec nechtěla od něj dítě.

Martin vyskočil a chodil po domě, paty zabodával do otrhaných starých předložek. Šla na policii… ale nechtěla mu dělat nepříjemnosti a způsobit, že by přišel o práci. McManus chtěl, aby pro něj pracovaly šťastné rodiny, jak říkal, a on byl u něj °d začátku a McManus – ach, zatraceně.

Skočila do zálivu. Zbavila se ho.

A on spal s jinou ženou tady v jejich posteli.

Měl by dát Sářiny deníky vytisknout. Byly to jediné, co po ní zůstalo.

Začínal se ho zmocňovat pocit, že lidé u Rambaugha si o něm povídají a v Montrose že ho pozorují. Přestal nakupovat v Montrose a začal jezdit do nových supermarketů.

Někdy potkával ženy, které mu připomínaly Sáru. Někdy s nimi byly děti. Sára chtěla dítě než se začala Martina tak, strašně bát.

Jel domů a dal všechny konzervy na police štítkem dopředu a rozplakal se.

Začal ještě jednou číst Sářiny deníky. Pak rozdělal oheň v kovovém koši na odpadky, postaveném na cihlách, a vytrhával a pálil jednotlivé stránky, jakmile je dočetl. Když zůstaly jen prázdné desky, spálil i ty a dům čpěl umělou hmotou. Byla jeho. S nikým se o ni nebude dělit.

Poslední srpnový den jel Martin do nového supermarketu do Walthamu. Musel hledat a hledat to, co chtěl, a po chvíli se mu zdálo, že ho sleduje nějaká žena; objevovala se na konci uliček a neustále si ho prohlížela. Patřila k šlachovitému typu žen, na něž se nikdo nepodívá dvakrát. Nakonec u sáčků s bramborami k němu přišla.

„Promiňte,“ řekla. „Nechci vás obtěžovat, ale nejste náhodou manžel Sáry Langerové?“ Nebyla vůbec nalíčená. Řekl, že je Martin Burney.

„Ach ano – myslela jsem Burneyové. Řekla nám, že se jmenuje Langerová. Myslela jsem si, že je to její dívčí jméno,“ řekla. „Vy mě neznáte. Jmenuji se Vanessa Shellyová. Setkala jsem se s vaší ženou v YWCE… docela jsme se spřátelily. Byla tak milá a hezká.“ Martin se na ni díval a ji to trochu zmátlo. „Nechci se dotýkat vašeho zármutku. Chtěla jsem vám jen říct, kolik v ní bylo odvahy – tak se bála vody! Všechny jsme se snažily ji dostat do bazénu, každé pondělí, středu a pátek, potom jsme se ji snažily tam udržet. A pak se z ní stala lepší plavkyně než byla většina z nás!“

Vytřeštil na ni oči.

„Nebylo by mě napadlo, že Sára Langerová je Sára Burneyová, kdyby nebylo toho obrázku vás dvou,“ řekla Vanessa. „Ale já tu jen tak plácám. Omlouvám se. Viděla jsem ten článek y novinách minulý měsíc a chtěla jsem vám napsat, jak je nám to všem líto…“

Martin neříkal nic. Vanessa upravila sáček chleba na svém vozíku. „Stala se z ní skvělá plavkyně.“ Možná že si Vanessa všimla, že mluví k úplně prázdnému Martinovu obličeji a očím, ale byla v takových rozpacích, že nemohla přestat. „Viděla jsem vás oba v novinách a Sáru jsem poznala hned a teď jsem poznala vás. Podle toho obrázku. Měla jsem vám napsat. Je mi to moc líto…“

Martin nechal vozík stát, kde byl. Jeho obličej byl úplně prázdný a úplně bílý.

„Byla to taková skvělá plavkyně,“ řekla Vanessa. „Pravděpodobně skočila do vody a neuvědomila si…“ Vanessa šla za Martinem. Martin vyšel ze dveří obchodu a Vanessa řekla „Je mi to strašné líto!“ už jen skleněným dveřím, které se za ním zasunuly.

23

Poslední srpnový den a takové horko. Benův chladný dům byl tak příjemný a příjemná byla i sprcha. Svatba v takovém ránu? Slyšel Lauru Prayovou zavřít přední dveře a odcházet na autobus. Nepojede s ním, nepůjde s ním ven, nenechá se s ním vidět. Jako Debora. Debora měla alespoň důvod – byla studentka a on byl učitel, jak mu vysvětlila.

Co si má obléknout v srpnu na svatbu? Něco, v čem mu bude horko – to by bylo něco! Ben se probíral obsahem své skříně a povídal si s Banánem, který se snažil zasáhnout jeho kravaty, když je nechal viset příliš nízko nad zemí. „Proč nechce, aby ji se mnou někdo viděl?“ řekl Ben kotěti. „Víš co – má bohatého postaršího milence, který ji pronásleduje po celé zemi. S oblibou roztírá drahé pochoutky po její kůži a do pupíku ji dává hořčici a ona už toho má dost. Zapřísáhl se, že zabije každého muže, který s ní jen promluví nebo – nedej bože – s ní povečeří, co říkáš?“

Ben se oblékl a našel kostel, cihlovou stodolu se čtyřmi sloupy, přilepenou k chodníku. Z boku jí vyrostl nádor z betonových kvádrů, který nesl označení Křesťanská škola.

Uvnitř už bylo horko, barevné sklo propouštělo omáčkově hnědé a hráškově zelené polévkové světlo. Spodní části oken byly vysunuty, takže zelení a hnědí svatí, králové a andělé byli sklopeni do velikosti trpaslíků a přes svá kolena vážně pohlíželi do svatyně.

Ben uviděl Sáru dříve než ona jeho. Byla s paní Nepperovou poněkud vzadu a vedle ní seděl mladší muž, usmíval se a něco jí šeptal. Sára měla na sobě zelené šaty – pro něj si je nikdy neoblékla – které ji dělaly chladnou a velmi krásnou; u krku měla připnutých několik raných aster ze své zahrady.

„Zdravím vás,“ zašeptala paní Nepperová, když ho uviděla. „Jsem ráda, že jste přišel. Posaďte se. Jsem ráda, že jste přišel.“

Laura otočila hlavu, uviděla Bena sedět na druhé straně vedle paní Nepperové a usmála se. „Vy dva se už znáte,“ řekla paní Nepperová a starým hnědým obličejem kývala k jednomu a druhému.

„Potkali jsme se na zadní zahrádce a vysvobodili jsme spolu kotě ze stromu,“ řekla Laura.

„Ano,“ přisvědčil Ben.

Slyšel Lauřin měkký, tichý hlas odpovídat na otázku muže s hnědými vlasy a proužkovanou kravatou.

Tak tedy Laura Prayová má ráda neznámé muže, ale nechce, aby ji někdo dával do souvislosti s Benem Woodwardem – možná že se stydí, že s ním snídala a večeřela? Rozhořčení způsobilo, že Benovi bylo ještě tepleji.

Ben se mohl chvilkami naklonit a přes květované fiší paní Nepperové pozorovat Lauřiny astry – ty astry měly nejlepší místo v kostele.

Pramínky slunce spočívaly na Lauře, která mluvila s dotyčným v módním obleku a v kravatě. Ben si přál, aby tam paní Nepperová nebyla a on mohl sedět vedle Laury. Mrzelo ho, že nemá lepší oblek a kravatu. Pak měl na sebe vztek, že si přál mít lepší oblek a kravatu.

Jakýsi muž v pomačkaném sportovním saku uváděl lidi do kostela, teď přivedl ženu, která vypadala na matku nevěsty

– byla příznačně nastrojená, měla květiny a horečnatý výraz. Snažila se podívat dozadu, přitom nebyla schopná se dostatečně otočit. Trápí ji něco důležitého, pomyslel si Ben, například aby nevěstě nespadl závoj, aby poleva dortu nezvlhla nebo jestli si nevěsta nezapomněla vzít antikoncepční pilulku.

Sára si chvilkami šeptala něco s hnědovlasým chlapíkem v elegantním obleku. Kolem splývalo něco tajemného jako černý plášť kolem vdov ve hrách z devatenáctého století. Byl téměř neprůhledný. Měl jistou sexuální přitažlivost.

Pozoroval ji koutkem oka. Prošly týdny, a on ji ani nepolíbil. A to s ní byl ve svém domě sám.

„Craig Miller,“ pošeptala mu paní Nepperová.

„Kdo?“ zašeptal Ben.

„Sedí s námi,“ řekla paní Nepperová. „Jeho otci patří Lidová banka.“

Žena středního věku hrála sólo na housle. Kůže na pažích jí visela ve volných záhybech a s každým tahem smyčce se chvěla jako sulc.

„Craig Miller,“ šeptala paní Nepperová. „Banka ve Waterloo. Už je zástupce ředitele. Je šikovný. Později vás představím. Banka ve Waterloo.“

Takže Laura se vystrojila a sedí se zástupcem ředitele banky a Benovi neřekla, odkud přišla a je-li nebo není vdaná… skvrna světla podobající se hráškově zelené polévce dopadla Benovi na botu. Vstala hezká dívka a zazpívala píseň o lásce, která bude vždycky věrná.

Miller zase něco pošeptal Sáře, ta se usmála, rychle otočila hlavu a zachytila Benův pohled, který k ní přes paní Nepperovou vyslal. Měl pocit, že se trochu začervenala a zatvářila se malounko zahanbeně.

Ben se ušklíbil na barevného skleněného svatého s koleny u brady a klíčem stejně velkým jako on sám. Ženy si rády zahrávají. Myslíte si, že se jim líbí ve vaší společnosti, a vtom odejdou s někým novým. Ben svěsil ramena a rozhlížel se po kostele, kterým provívala hudba varhan.

Vstoupil ženich s ještě nějakým dalším člověkem a vypadal, jako by byl k celé záležitosti přišpendlený svým bílým karafiátem. Představte si, že tu v řadách sedí svátečně oblečení lidé, je jim horko, a přihlížejí, jak dva jiní lidé tu veřejně vyhlašují, že spolu budou celý život spát. Člověk by předpokládal, že si to nechají pro sebe.

Náhle začaly varhany hlučně hrát svatební pochod a vešla nevěsta, dvakrát objemnější než ženich, v krinolíně jižanských krasavic a se závojem, který se za ní táhl do půlky kostela. K oltáři ji vedl otec, jehož hlas nikdo nezaslechl.

Ben se kradmo podíval na Sáru. Zdálo se mu, že pláče; na předku zelených šatů byly zřejmě mokré skvrny a nedívala se, jak ženich navléká prsten, ani na pár klečící před oltářem. Neznal ji ani tak dobře, aby uhádl, proč pláče. Ale ovšem, ženy jsou sentimentální, vždycky na svatbách pláčí. Na nose paní Nepperové se perlil pot. Svatby jsou ženská záležitost. Tyhle věci ženy milují. Pro takové příležitosti existují celé obchody, věnují se jim zvláštní časopisy.

Nevěsta a ženich se s malými rozpaky políbili a pak pospíchali kostelem ven – podivný pár, ona ovinutá bílou látkou, s květinami v rukách a v dlouhých vlasech, on v praktickém obleku, ruce a nohy volné, s krátkými vlasy a nenesl nic. Mokré skvrny na Sářiných šatech se zvětšovaly, hrdlo ji pálilo. „Nerozdvojuj.“ Kdo kdy použil toto slovo kromě při svatebním obřadu?

„Musím do práce,“ pošeptala Sára paní Nepperové, když se svatebčané začali zvedat a odcházet. Protáhla se kolem Craiga Millera se slovy, že ji těšilo, a protlačila se davem. Benovi se nepodařilo jí připomenout, že se ten večer mají setkat po představení v divadle, aby ji tam provedl.

V létem rozpálených stromech zpívali ptáci. Sára pospíchala Main Street a otírala si oči. Bylo téměř tři čtvrtě na dvanáct a autobus stál před hotelem Black Hawk. Sára nastoupila a sedla si, tři přítomní muži si ji pozorně prohlédli.

Takové horko. Vystoupila na rohu ulice, kde profesorka Channingová bydlela. Ben nedokázal potlačit rozzlobený výraz, upjatost, osten v hlase, nedokázal nepohlédnout na ženu, která nechtěla, aby ji s ním někdo viděl.

Stopy slz na jejích šatech mizely. Odstěhuj se. Jdi do jiného města. Ale ne dřív, než udělá jistou věc, pokud se jí to podaří. Vešla do domu a horko nechala za zavřenými dveřmi.

Ve dveřích do kuchyně stála elegantní žena. „Tady jste!“ řekla. „Laura Prayová? Já jsem Georgia Parrishová. Slyšela jsem, jak pomáháte Haze, že jí čtete Henryho Jamese.“ Její břidlicově šedé vlasy tvořily stříbrnou helmu, nalíčená tvář vypadala velmi přirozeně, jako rámec břidlicově šedých očí.

„Ano,“ řekla Sára a uvědomila si, že sebou škubla, protože se měla s někým dalším seznámit. Když snila o Cedar Falls, představovala si, že je sama, stále sama.

„Občas jsme s Haze cestovaly – Francie, Řecké ostrovy – a vidět ji dnes,“ Georgia sklopila šedé oči, „jak odmítá mluvit, odmítá nechat sebou pohnout, odmítá vůbec pokračovat…“ Zmlkla a červeně nalakovaným nehtem přejela po růžku utěrky. „Nechce mluvit ani se mnou.“

Elena Garnerová prošla s náručí knih, řekla nashledanou a zavřela za sebou dveře. Georgia ji pozorovala zamyšleným pohledem. „Ležet tu a hnít zaživa. Vy jste ji neznala. Neumíte si to představit.“

„Slyšela jsem, že po té havárii ochrnula. Mám pocit, že nechce žít,“ řekla Sára.

„Jste vzdělaná – to je zřejmé. Máte ráda knihy a hudbu, přemýšlíte a mluvíte… čtete velmi dobře Henryho Jamese. Henry James! A ona se toho všeho vzdá, pokouší se umřít?“ Georgia Parrishová mluvila o Hazel Channingové, ale její šedé oči si prohlížely Lauru Prayovou: šaty z levného obchodního domu, hezká, hubená jako arch papíru, ale chytrá, tichá, osobnost v této kuchyni, ale velmi smutná.

Georgia, stále pozorující Sáru, řekla, že zase přijede, jakmile si bude moci udělat do Cedar Falls cestu. Byla architektka a jakýsi projekt se rýsoval v Des Moins. Řekla nashledanou, usmála se, položila ruku s rudými konečky Lauře na rameno v chlácholivém gestu a vyšla.

Sára se dívala, jak Georgia Parrishová nastupuje do svého nového auta, její plátěný kostýmek měl barvu nejsvětlejšího zlata, prsteny se na okamžik zatřpytily na volantu.

Otevřenými dveřmi zavál horký vzduch. Sára před ním zavřela dveře.

Polední slunce ztratilo své vlhké teplo u oken pokoje paní doktorky. Venku vytahovalo kukuřici do výšky a umožňovalo půdě a trávě Iowy plnit polední vzduch jejich vůní, ale tady bylo bledé a slabé, bílý třpyt na dřevě, porcelánu a mosazi.

„Dobrý den,“ řekla Laura. „Mluvila jsem s vaší přítelkyní. A ráno jsem byla na svatbě Karen Ann Birtchové a Judsona Barkera.“ Rozprostřela ubrousek doktorce Channingové pod bradu. U výstřihu jejích šatů vadly astry; dala je do vázy a postavila na toaletní stolek.

Hazeliny hnědé oči sledovaly Lauru, jak přichází a odchází. Laura se pohybovala na pozadí bledého slunečního světla, žena, která si nechává své záležitosti pro sebe, žena, které se nelze dotknout. Hazel Channingová rozuměla postoji „už nikdy se mne nedotýkejte.“

Ale má své zkušenosti, to ano. Hazel si to myslela. Lauřino tělo to naznačovalo, ale Hazel nevěděla, v jakém smyslu. Lauřiny rty a tenký krk říkaly „bolí“. Její gesta vyjadřovala, že nikde nezůstane déle než je nutné. A zbytek její bytosti, sedící teď vedle Hazel, s plnými prsy a kostnatými boky se radoval, že jí to staré tělo na posteli nepoloží jedinou otázku. A ono to skutečně neudělá.

A tak se Hazel dívala na Lauru. Komu ještě záleželo na tom, jestli přijde někdo z přátel, co je za den, jaký rok, nebo že jeden krásný závěr lidského života byl zmařen s rozbitým autem v příkopu?

Hazeliny oči se setkaly s očima Laury Prayové. Hazel zemře v tichu, obyčejná stará žena uvězněná ve svém zmařeném životě jako zvíře uvězněné ve vyschlé studni. Viděla v Africe zvířata chycená v blátě, čelisti doširoka otevřené nad hromadou kostí.

Teď otevřela ústa, ale aby přijala lžíci a začala obědvat.

Laura, pozlacená světlem lampy stojící vedle postele, otevřela knihu tam, kde budou pokračovat ve čtení. Byla to ta nejhezčí povídka ze všech – Zlatá mísa.

Hazel si pomyslela, že možná zná ještě některé pasáže nazpaměť. Ještě jednou italský kníže obdivoval svůj Londýn, protože v něm slyšel ozvěnu císařského Říma. „Přál-li si někdo jako Říman obnovit trochu smysl toho slova, vhodným místem je London Bridge nebo dokonce, za pěkného květnového odpoledne, Hyde Park Corner.“

Hazel zavřela oči a polkla knedlík v krku spolu se lžicí rýže. Představovala si Temži tak, jak ji obdivoval Henry James – třpytící se mezi loděmi pod modrým anglickým nebem, které ani James, ani ona už nikdy neuvidí.

Ale James po sobě zanechal svá slova. Laura je četla svým melodickým, tichým hlasem, hodinu za hodinou, celé odpoledne.

Hazel poslouchala. Něco nebylo v pořádku. Něco nedobrého tu delší dobu narůstalo, něco, čím jí trpkly věty, které znala zpaměti. Ležela a dívala se na Lauru Prayovou.

24

Ben procházel po domě a čekal, až bude čas sejít se s Laurou u divadla. Byl nervózní, rozčilený. Předpokládal, že k tomu dnes dojde – že by se o to člověk měl pokusit. Byla chladná, netýkavka. Připravil si večeři, stále se mu vracela na mysl pohovka v zeleném pokoji, pak si začal představovat, že se to odehraje na jevišti – to by bylo něco, na co by mohl vzpomínat, až bude na těch prknech inscenovat jednu hru za druhou a pokaždé, když se zvedne opona…

Byla v jeho domě a on byl u ní. Teď tedy divadlo. Mohli by si hrát s kostýmy – dává to nekonečné možnosti. Léto hry na schovávanou. Srpen našich převleků. Třeba je jen trochu líná. Konečně se slunce začalo naklánět k západu. Konečně se začalo stmívat.

Blízko divadla probíhala rušná ulice a projíždějící auta se odrážela od mihotavého skla jeho stěn jako rybky procházející akváriem. Uklizeči byli v nové budově v pátek, teď byla prázdná. Zhluboka vdechl vzduch – prach a piliny a náznak páleného kovu ze svářečské dílny. Ta vůně v sobě měla ctižádost i zklamání.

Prošel celou budovou, patro po patře. Nikde nikdo. Rozsvítil světla, která nebylo vidět zvenčí, a čekal u zadního vchodu.

Když se setmělo, zaklepala a rozhlédla se, než vešla. „V celé budově nikdo není,“ řekl Ben. „Přesvědčil jsem se.“

Vydechla ve tmě a vnesla dovnitř horkou, vlhkou letní noc a své tajemství, jak kolem něj proklouzla do spoře osvětlené chodby. Její bílé šortky a tričko zářily ve tmě a kolem nich se rozhostilo takové ticho, že v něm Ben téměř slyšel jak vzrušení, tak chlad; vzduch kolem jich byl plný. Pak se u jeho lokte krátce zasmála. „Kdy začíná další prohlídka?“ zeptala se.

Chtěl ji teď a tady. Prochází těmi dveřmi každý den školního roku. Co kdyby se u té zdi zastavil a vzpomněl si na vlhkou měkkost jejích ňader, na její ústa pod jeho…

Řekl však: „Právě teď,“ a odvážil se pouze vzít ji za ruku. „Nemohu rozsvítit tam, kde by to bylo zvenčí vidět.“

Držela se ho za ruku a následovala ho. Pak řekla „Mrzí mě ta malá lež paní Nepperové na svatbě.“

„Nic se nestalo,“ řekl Ben těsně vedle ní v úplně tmavé chodbě.

Ona už nic neřekla.

Ben jí ukázal kontrolní stanoviště s počítači rozestavenými před skleněnými tabulemi jako v pilotní kabině vesmírného korábu. Zesílil a zeslabil světla na scéně a měnil barvy tak, že přes zadní část jeviště přebíhaly barevné pruhy světla – připadal si, jako by to všechno patřilo jen jemu, pouhému asistentovi.

Můstky byly strašidelné jako staré filmy, jakož i hlediště plné prázdných sedadel hluboko pod nimi. Odemkl dveře do provaziště; stoupali po příkrých kovových schodech až ke střeše divadla. Ještě nikdy ji neviděl v krátkých kalhotách; byla stále hubená, ale už ne tak kostnatá.

Když stáli nahoře na konstrukci provaziště, řekl: „Odtud padá sníh v Learovi. Suché listy podzimu. Konfety při slavnostech.“ Většinou rád něco vysvětloval, ale ne teď. Toužil po ní, a ta touha ztrpčovala všechny jeho rozhovory s ní, jak si teď uvědomil. Domníval se, že se mu líbily. Považoval takový způsob rozhovoru se ženou za ten nejlepší na světě.

„Je to jako pavučina,“ řekla. Před nimi visela spleť lan a drátu. Podívala se dolů kovovým roštem, na němž stáli. Nehybné průhledné a neprůhledné závěsy a drapérie byly upevněné pod nimi jako plachty v bezvětří. Stál tak blízko u ní, že cítil vůni jejích vlasů, její kůže.

Tma a téměř dvacet metrů prázdného prostoru pod nimi a už žádné předstíraní mezi nimi – vše tu leželo jako na dlani. Benovy ruce se chvěly touhou dotknout se jí.

Dívali se pod sebe, byly tu přístroje na technické efekty, dole viděli kovovou tyč, k níž byla připevněna závaží a rumpály. I když postavy na jevišti dělaly vznešená gesta nebo se líbaly nebo pronášely vtipnosti, lana a dráty jim visely nad hlavami a pohybovaly se nad černými otvory propadlišť.

Ben už nic moc nevysvětloval. Mezi nimi se rozestíral prostor a ona kladla otázky, aby ten prostor udržela, jako kdyby ho chtěla dráždit.

Když scházeli dolů, jejich kroky zvonily o kovové schody.

„Podívejte,“ řekla a zasmála se – zcela volně. Někdo naaranžoval kostlivce do křesla a do kostí prstů mu vtiskl láhev. Nikdo je nepozoroval, když se za nimi zavřela změť scény, vonící barvou a lepidlem.

Maskérnu a kostymérnu si pro ni nechal až na konec. „Tady je moje hájemství,“ řekl a rozsvítil. Krejčovské panny bez hlavy tu stály mezi šicími stroji a střihačskými stoly v kostýmech z Candida.

„Ach!“ vykřikla a šla od jednoho pečlivě vypracovaného kostýmu k druhému.

„Tady,“ řekl Ben a podal jí jeden z velkých klobouků s péry. Laura si ho posadila na hlavu a podívala se na sebe do zrcadla. „Nevhodný účes,“ řekla.

„Je to krásné,“ řekl Ben. Světla se mu odrážela v očích. Přestala se smát, ale ještě jednou na sebe pohlédla a rukou pohladila bohatý samet a krajky.

„Víte co – když chcete žít v minulosti, zde je k tomu vhodné místo,“ řekl Ben a otevřel dveře skladiště kostýmů. Procházela chodbičkami, fascinovaná záplavou jasných barev. Tretky, lákadla, předstírání, převleky.

„Podívejte!“ řekla a zvedla ohromný saténový čepec.

„Zkuste si ho. Zrcadla jsou tu všude,“ řekl Ben.

Otáčela se před nimi v čepci, pak si vyzkoušela jiný. „Pokračujte,“ řekl Ben, „mě si nevšímejte.“ Zapomínala se držet zpátky a bát se.

Oči se jí leskly jako satény a hedvábí kolem. Stáhla renesanční šaty z ramínka a vklouzla za velkou krabici. Ben se posadil, aby mohl tleskat a pískat až se ukáže a bude pózovat před půl tuctem petrarkovských Laur v zrcadlech. Zdálo se mu, že se tato Laura mohla se svou čaroděj nickou rezervovaností a chladem docela dobře procházet před ubohým starým Petrarkou.

Věděla, jak je krásná, smála se, ale věděla to. Róba z dvacátých let ji změnila na stříbrného pstruha třpytícího se korálky, které odrážely světlo. Šaty jí visely na špičkách prsů a odhalovaly kolena, vzadu se prodlužovaly do rybího ocasu.

Tváře měla růžové a oči jasné. Hrála si v pestrých barvách kostýmů dam a matrón, filmových krásek a hloupoučkých husiček, nepravých manželek, přestrojených milenek – oblékla si je všechny, smála se, jejím očím bylo jasné, jak vypadá, i když se smála sama sobě.

Nejdřív dávali všechno zpátky. Byly tam reflektory a Ben je zapnul. Sářiny zářící vlasy, satény, samety a šperky vynikly mnohem jasněji než ve skutečnosti.

„Podívejte se!“ Našla modrou krinolínu.

„Oblečte si ji,“ řekl Ben. Odešla za krabici, aby si svlékla tričko, a Ben slyšel šustění metrů látky. Konečně vyšla jako kráska, štíhlá v pase a s holými rameny, obklopená obručemi s volánky, stuhami a růžemi. Když se roztočila, v zrcadlech se rozkomíhala zahrada sukní připomínajících modré zvonky. Ben zatleskal. Zastavila se a dívala se na sebe.

„Tady jsou Cunégondiny šaty z Candida,“ řekl Ben. „Dívka z vyšší společnosti osmnáctého století – ovšem před tím, než na ni zaútočilo několik regimentů.“

Laura odešla za krabici. Slyšel, jak na ni jednou nebo dvakrát narazila lokty. „Někdo mě sleduje,“ smála se, když vycházela v bílých krajkových šatech, s růžovými poupátky, jako z drážďanského porcelánu. Na bocích a vzadu měly veliké vycpávky. Přistihl ji, jak si zastrkuje vlasy pod paruku. „To je ptačí klec!“ řekla se smíchem. „Zajímalo by mě, jak se v tom mohly posadit!“

„Jako ptáci na bidýlko,“ řekl Ben. „Máme pro ni ještě dva stejné kostýmy, ale každý je o něco víc umazaný, zakrvavený a otrhaný.“

Teď začali hromadit šaty a klobouky a závoje na hromady, zcela soustředěni na to další a pak další. Znovu ji viděl zastrkovat si vlasy pod paruku, ale nerozeznal, jakou barvu mají. Přikládal k ní kostým po kostýmu, zdobil ji empírovými péry a středověkými rukávci. Mávala vějíři, mrkala řasami, ukláněla se.

„Jsem blázen!“ vykřikla nakonec. „Chtěla bych vědět, kdo vlastně jsem!“ Stála vedle hromady šatů a ukazovala na svoje zrcadlové já, jež mělo na sobě řecký chitón, v ruce drželo edwardovský klobouk s péry a na nohách mělo kozinkové pantofle. Zvážněla, když se teď na sebe dívala. Už se na něj nepodívala, ani se nezasmála, otočila se a prohlížela si hromady šatů.

„A kdo jste?“ zeptal se jí Ben měkce.

Do očí se jí okamžitě vrátil ustrašený výraz. Zavrtěla hlavou a otočila se k němu holými zády, kolem ní zavlála lehoučká tkanina. „Nemůžu rozepnout tenhle zip,“ řekla bezbarvým hlasem.

Snažil se uvolnit zip a její lesklé nepravé vlasy se mu třely o ruce. Rozepnul řecký úbor a pak jí pomalu přejel rukama po holých ramenou a snažil se ji otočit…

Při jeho prvním doteku se odtáhla, zadržela dech. „Ne,“ řekla a odstoupila od něj a oběma rukama si přidržovala šaty.

Uviděla jeho obličej. „Neměla bych tu vůbec být!“ vykřikla.

Některé ženy jsou takové – Venuše na mušli, chladné. Konečně řekl: „Zkusíme to znova. Od začátku.“

„Nechci, abyste si myslel, že je to kvůli vám,“ řekla a znovu se k němu otočila zády. „Že nechci… že vás jen dráždím.“ Přejela si čelo hřbetem ruky a rozhlédla se po barevných hromadách.

„To je v pořádku,“ řekl Ben.

Na chvilinku se na něj zadívala, pak odešla za krabici a za pár minut vyšla ve svých šortkách a tričku, šaty držela v ruce. Začali věšet šaty na ramínka. Klobouky uklidili do krabic, boty vyrovnali do řad.

Ani jeden nepromluvil. Byli jak ve filmu puštěném pozpátku, takže tam, kde se spolu smáli, teď se jeden druhému vyhýbali, stahovali se zpátky.

Hromady se zmenšovaly. Barvy spořádaně visely na ramínkách. Když Ben zhasínal, byla místnost znovu uklizená. Obyčejná.

25

„Neukázal jsem vám svou pracovnu,“ řekl Ben. Na Lauru se nepodíval. Jeho hlas měl téměř úřední tón.

„Dobře,“ řekla. Ani ona se na něj nedívala.

„Tady to je,“ řekl Ben a rozsvítil světlo na psacím stole. „Není tu celkem nic k vidění. Jsem pouhý asistent, nejnižší z nejnižších. A tady je moje maskérna.“

Šla za ním. „Něco vám povím – ocitla jste se ve společnosti jednoho z největších kouzelníků maskování na celém středozápadě,“ řekl Ben.

„Nepoužívám žádné náhražky na falešné vousy nebo kníry při svých inscenacích, ani jačí srst. Provětráváme kusy z pravých vlasů. Dělají je na objednávku a stojí to majlant. Studenti tomu říkají ‚Háčkovaná paruka‘. Je to podobný výrobní proces.“

Na stěnách visely různé příčesky. Přejela prstem po jednom kníru. „Připevňujete je na síťku?“

„Síť z gázy. Na pozadí kůže je téměř neviditelná,“ řekl Ben. „Neuvěřitelné. Na vzdálenost půl metru nic nepoznáte. Připevníte speciálním lihovým lepidlem na vousy, sundáte pomocí odstraňovače, vyčistíte acetonem. To je celé.“

Prohlédla si všechny vlasové náhražky, pak se podívala na sebe do velkého zrcadla nad stolky. „Co myslíte… mohl byste mě nalíčit tak, abych vypadala jako muž?“

„Kdybyste měla plnovous.“

„Plnovous?“

„Problém je ženský krk – ten vás vždycky prozradí,“ řekl.

„Jsem vysoká,“ řekla. Vůbec se neusmívala. „Hlas mám dost hluboký, ale co ruce?“ Podívala se na své poprsí. „Můžu se dost zploštit.“

„Pružná obinadla. Ta široká,“ řekl Ben. „Omotáte si je několikrát kolem prsou a zašpendlíte v podpaží.“

Podívala se na své ruce.

„Nejvíc vás prozradí gesta,“ řekl. „Nepohybujte příliš prsty. Nehty musí být opravdu krátké. Nemávejte rukama kolem sebe. Na každé ruce noste velký prsten, takže lidé si všimnou jich a ne toho, že na prstech nejsou chlupy.“

„A to je všechno?“

„Musíte si to cvičit a cvičit – jinou chůzi, jiné držení těla – všechno, co je pro kluky přirozené. A posadit hlas dolů do hrudi.“

„Vyzkoušel byste mi ten tmavý plnovous?“ Nepodívala se na něj; posadila se před zrcadlo.

„Je to brada vousaté dámy z Barnumu,“ řekl Ben a šel ke skříni. „Máte štěstí, pro muže je příliš malá.“ Natřel Sáře horní ret, tváře a bradu lepidlem, jejich obličeje byly velmi blízko Sebe. Oči se však nesetkaly. Její brada se v jeho ruce zdála měkká. „Dívejte se.“

Sára se dívala, jak jemná vlnitá brada, pěkně zastřižená, jí pokryla půlku obličeje. Pak knír vějířovitě obkroužil její ústa. Teď seděl u stolku mladý muž s poprsím.

Vousatý muž s poprsím se na sebe upřeně díval.

„Když je knír hustý a trochu zplihlý, zakryje vám rty… můžete si cedit polévku,“ řekl Ben.

Sára se usmála a viděla, jak se v černých vlnitých vousech, které jí připadaly, že tam skutečně rostou, objevily a zmizely její zuby. Síť pod plnovousem zmizela. Když se dotkla prsty kníru, viděla známou ruku na cizím obličeji.

„Musíte pracovat na svém hlase. Posadit ho níž a cvičit to tak dlouho, až to dokážete bez přemýšlení. Někteří muži mají dost vysoké hlasy.“

„Jsem poměrně vysoká,“ řekl mladý muž před zrcadlem. „Měla bych se převléknout a vyrazit si někam z města ven, a to co nejdřív. Myslíte, že bych si tu někde mohla takové věci koupit?“

„Víte co – půjčte si tyhle,“ řekl Ben. Neptal se na nic, na mladého muže se ani nepodíval. „Myslím, že vám můžeme dodat vhodný kostým nebo spolu můžeme jít nakupovat jako dva kamarádi.“

„Radši bych si vypůjčila něco z toho, co tu máte.“

„Máme tu také věci ze současnosti – podíváme se. Letní oblek, který by vám padnul. Nebo možná kalhoty a košili. Dokonce i boty. A kdybyste potřebovala moje auto…“

„Ne, to ne,“ řekl mladý vousatý muž. „To bych nemohla.“ Ale modré oči se v zrcadle setkaly s Benovými.

„To není problém. Stejně ho nějaký čas nebudu potřebovat. Jezdí dobře, ale dveře na straně řidiče se nedají zamknout.“

„Nemám řidičský průkaz.“

„Nesmíte se nechat zatknout. A musíme zesílit obočí.“ Podíval se úkosem na tmavého mladíka v zrcadle.

„Nezeptal jste se, kam pojedu, ani jak dlouho budu pryč,“ řekl mladík.

Ben vyndal ze skříně odstraňovač a aceton, aniž by se na mladíka podíval.

„Pojedu navštívit svou matku,“ řekl tmavý muž. „Můj otec zemřel už před časem a matka je v sanatoriu. Bylo jí pětačtyřicet, když jsem se narodila a teď je upoutaná na lůžko. Zůstala jsem jí z celé rodiny jen já.“

Ben měl podivný pocit, když se podíval do tváře cizího muže. Začal se chovat jinak, i když nemohl říct, jak.

„Je slepá,“ řekl vousatý muž. „Nepozná, že vypadám jako muž. Kdybych tam nejela, mohla by si myslet, že je na světě úplně sama.“

Ben dal trochu odstraňovače na zubní kartáček, stále cítil tu cizost. Laura se v některých okamžicích zdála být stejná jako on. „Ukážu vám, jak si každý večer sundat vousy a knír.“

Sára pozorovala, jak kartáčkem poklepává na síť. Na okamžik položila ruku na jeho ruce, podíval se na ni do zrcadla a ona se usmála.

Chtěla jít domů sama, takže zabalili šaty a vousy, líčidla a elastická obinadla i aceton, lepidlo a odstraňovač do krabice. Nesl jí krabici tmavými chodbami, jimiž mlčky procházeli, až došli do vstupní haly a ke dveřím, jimiž každý den vcházel. Odemkl je a ona zmizela v dusné letní noci.

Ben se vrátil do své kanceláře. Seděl u malého přeplněného stolku a dlouho se díval na své čtyři stěny bez oken.

Sára se na sebe usmívala do zrcadla. Vezme si vousy a knír, stáhne si prsa obinadlem, oblékne si mužský letní oblek a košili a kravatu z Benova skladiště kostýmů. Stála v rohu pokoje a mluvila nízko posazeným hlasem a poslouchala jeho odraz. Vypůjčí si levné pánské brýle s tmavými obroučkami. Koupí si na každou ruku velký pánský prsten.

Banána její převlek neoklamal a třel se o nohy vousatého mladíka v dlouhých kalhotách, když přicházel do obývacího pokoje. Pokoj byl slabě osvětlen pruhem světla z Benova domu.

Tmavovlasý mladík si klekl na pohovku, opřel si bradatou hlavu o paže a zadíval se na obraz býčích zápasů na Benově zdi. Teď se objevil stín na stěně vedle býka – nahý muž. Tentokrát netancoval. Chodil sem a tam.

Jeden muž dlouho pozoroval stín druhého muže. Stín na Benově zdi přestal chodit. Náhle Sára uviděla Bena, jak vešel do světla a vrhl se na židli v obývacím pokoji. Světlo lampy ozařovalo jeho nahá záda a nohy. Seděl jako nešťastné děcko, obličej přitisknutý ke kolenům a zakrytý rukama.

Sára zadržela dech, těžce polkla a nemohla odtrhnout oči.

Lehký vánek se protáhl Sářinými okny. V Seerley Park se někdo zasmál.

Sára vstala z pohovky a svlékla si mužské šaty, odlepila bradu i knír, odvázala obinadla z prsou. V tričku a šortkách, bosa, proběhla kolem šeříků a lehce zaklepala na Benovy kuchyňské dveře.

Když Ben otevřel a ona vstoupila, byla v kuchyni tma. Stačil si obléct krátké kalhoty. „Ahoj,“ řekl.

„Nemůžeme se sblížit,“ řekla Laura. „Není to proto, že já –“

Benovy paže ji pevně objaly, ale ne dřív, než se Laura zajíkla a prudce zvedla ruce, aby ho odstrčila, takže byla v jeho náručí uvězněná, s lokty, zápěstími a klouby mezi jejich těly. Cítila jeho horký obličej – plakal kvůli ní. Po několika vteřinách zápasu zůstala Sára opřená o kuchyňský stůl a Ben stál ve dveřích, oba prudce oddechovali v Benově kuchyni, vonící dřevem, jídlem a mýdlem.

Ani jeden nepromluvil. Kolem projelo auto. Hodiny v kuchyni tikaly.

Pak Laura přešla k Benovi a položila mu ruce na husté, kudrnaté chlupy na prsou. Jeho ruce přejely po jejích pažích – dlouhé prsty, které znala. Byl hranatý a pevný; jeho kůže jí hřála, i když se jí téměř nedotýkala.

„Moc mě to mrzí,“ šeptala Laura hlasem, který byl vysoký a pískavý, protože plakala, mokrý obličej položený na jeho rameni. „Není to kvůli tobě. S tebou to nemá nic společného.“

Neřekl nic; jenom cítila, jak se mu hruď vzdechem zvedla a pak klesla.

„Nechci, aby mě někdo uháněl. Aby mě dostal. Někdo mi moc ublížil,“ šeptala Laura.

Jeho prsty trochu pevněji sevřely její paže, to bylo všechno. „Musím žít sama,“ pokračovala Laura. „Starat se sama o sebe.“

„Víš co – mně také někdo ublížil,“ řekl Ben. Trochu se od ní odtáhl, jeho hlas zněl monotónně. „Neumíš si představit, jaké to bylo. Miloval jsem ji a ona mi ani nedovolila, abych ji políbil. Bože, jak já jsem ji nenáviděl.“

V tom okamžiku ho Laura prudce objala. Pevně se k němu přitiskla, ústa téměř na jeho ústech. „Nemusíš nás nenávidět!“ křičela.

„Vždyť já to nedělám!“ zvolal ohromený Ben a políbil ji. Byla vklíněná mezi něj a zeď, oběma rukama jí vklouzl pod tričko.

Obličej měla mokrý a začala plakat do vlhkých utěrek na věšáku. Mumlal chlácholivá slova, která ani neslyšel, a snažil se najít zip jejích šortek, když ho našel, stáhl jí šortky a vystoupil ze svých.

Líbal ji a líbal, a když přestal, aby se mohli nadechnout, pokusila se dostat nohy z těsných, elastických kalhot. Cítil teď víno, které předtím pil, ze svých i jejích úst a jejich těla přitisknutá k sobě byla rozpálená. Vytáhl jí tričko, které mu překáželo, k ramenům a pak ji odnášel odtud tmavým domem a nahoru po schodech. Šortky jí visely stále kolem nohou. Slyšel jejich přezku klepat do zábradlí.

Když ji položil na postel, tiše plakala; vůbec to neslyšel. Stočila se do klubíčka, nohy stále ještě v kalhotách.

„Tomuhle říkáš nenávist?“ řekl Ben a zarazil se, aby se mohl zasmát, aby jí mohl rukama vklouznout mezi nohy.

„Ano,“ vzlykla Sára.

Jeho ruce ztuhly na její teplé kůži. V tmavé ložnici se rozhostilo ticho.

Plakala. Ležela k němu zády.

Odtáhl se od ní, sedl si na okraj postele. Zaťal pěsti. Celý hořel.

„Nenávist,“ řekla Sára.

„Ne!“ vykřikl.

„Ale co skutečně cítíš?“ zeptala se.

„Máš právo říct Ne,“ řekl chladným hlasem, ve tmě svěsil ramena a otáčel hlavou ze strany na stranu.

„Cítíš se zraněný. Uražený. Zavržený.“

„Promiň,“ řekl tím samým ledovým hlasem. „Nemůžeš vyčítat muži, že to zkusil.“

„Ale ano,“ řekla. „Mohu.“

„Kristepane! Přijdeš sem a mluvíš a usmíváš se a líbáš mě a pak řekneš: „Promiň, ne ty, ne teď –“

„Nenávidíš mě za to, viď?“

„Ano!“ vykřikl Ben. „Něco ti řeknu – ano, nenávidím! Když to chceš slyšet, tak ti to říkám!“

Cítil, že vstala z postele. Slyšel její bosé nohy na prknech podlahy. Oblékala si tričko a šortky. Uhodil se pěstí do kolen, pak stuhnul, když přišla k němu a na okamžik se před ním zastavila. Slabý odlesk světla z ulice lemoval její bílé kalhoty, křivku jedné ruky a nohy. Pak slyšel její kroky na schodech. Dveře se za ní tiše zavřely.

26

Srpen byl v Bostonu velmi teplý. Martinův dům stále ještě smrděl Sářinými spálenými deníky. Martin chodil kolem kovového koše na odpadky, v němž je spálil; stál na cihlách v kuchyni jako krematorium, jako hrob.

Sára uměla plavat.

Jezdil do práce a mumlal si: „Uměla plavat“. Každá červená na cestě k Rambaughově podniku Počítače: prodej a servis způsobila, že zaklel – byl hlupák, přišpendlený ke své práci jako preparovaný motýl, chycený do pasti červenými světly a svými šéfy u Rambaughů, který nevěděl, kde Sára je, pokud vůbec je. Když skočila zelená, šlápl na plyn a se skřípotem vyrazil před ostatními auty, jako kdyby měl podezření, směr, stopu k Sáře, která měla být mrtvá – která bude mrtvá, jakmile ji najde, žije-li dosud.

Pak začal uvažovat. Neměl nechat tu potvoru v samoobsluze odejít.

Teď už koš v kuchyni nepřipomínal krematorium nebo hrob – páchl lží a nenávistí a touhou po pomstě. Krmil a šatil Sáru celá ta léta, poskytl jí domov, koupil jí dům a nábytek, koberce, novou ledničku a sporák, dovolil jí pracovat v knihovně a ona to navlékla tak, aby si myslel, že se utopila.

Nejspíš doplavala k nějakému muži, který na ni čekal na pláži v autě… před ním se vysvlékla z mokrých šatů a se smíchem si natáhla suché, hezké šaty. Odjela s nějakým mužem a oba se smáli Martinovi Burneyovi, který křičel: „Sáro! Sáro!“ a potápěl se do Manhassetského zálivu.

Uměla plavat. Nebála se vody.

Měl tu potvoru v obchodě přimět, aby mu řekla všechno – zatraceně! Nejspíš ví, kde Sára je.

Takže musel po práci jet do nového supermarketu ve Walthamu. Seděl v autě a pozoroval vchod, čekal na nenalíčenou šlachovitou ženu s hnědou ofinou – nemohl si vzpomenout, jak se jmenuje.

Sára byla s nějakým mužem – určitě byla – s jiným mužem, který jí koupí šaty a dům a novou ledničku a sporák, ten naiva.

Martin pil portstké nebo sherry z láhve, pozoroval vchod do obchodu, klel a myslel na svou barettu ráže 25. Pěkná malá pistole. Udělá si tlumič z plechovky od pomerančové šťávy a z ocelové vlny.

Nemohl si vzpomenout, jak se jmenuje. Když mu řekla, že Sára uměla plavat, přestal všechno ostatní vnímat.

Sára spí s někým jiným.

Pil víno, tloukl pěstí do volantu svého nového auta a nadával. Šlachovitá ofina se do tohohle supermarketu už nikdy nevrátí – možná že bydlí hodně daleko a on už ji neuvidí.

V noci se mu začalo zdát, že je s ním Sára v posteli. Probudil se a uvědomil si její zvláštní vůni, její voňavku, natáhl ruku po jejích plných ňadrech a dlouhých, zaoblených nohách – a nebyly tam.

Komu záleží na tom, že u Rambaughů odvádí dobrou práci? Věděl, že si tam všichni o něm povídají, o Martinovi Burneyovi, který ztratil ženu a není už to, co býval.

Jednou v noci, když s ním Sára byla zase v posteli, se snažil probudit, ale nešlo to. Ve snu vnímal její vůni a natáhl ruku, aby se jí dotkl, a ona tam byla, ale už nevoněla jako Sára. Ať už tam bylo cokoliv, zapáchalo to hůř než koš na odpadky v kuchyni. Jeho ruce sahající po měkkém těle nahmataly něco slizkého, nacucaného mořskou vodou.

Nespal dobře. Sedával po práci v autě před novým supermarketem a čekal na potvoru s ofinou. ^

Celá nafouknutá pobytem v moři. Kosti vyčuhující z té spouště. Kdysi viděl utopeného psa, který takhle vypadal, napůl pokrytý pískem, bylo to na pláži blízko Manhassetu.

U Rambaughů byl vyřízený. To mu způsobila Sára. Za to ji dostane. Malá baretta, která se vejde do kapsy – neudělá ani bouli.

Lidé chodili do obchodu a ven, dokud nezavírali. Velké skleněné dveře se vysouvaly a zasouvaly, až konečně uvnitř zhasla světla a jediné, co mohl udělat, bylo odjet domů.

Musel si teď v noci nechávat rozsvícenou lampu, takže když se mu zdálo o tlející Sáře, s bezmasým nosním otvorem a zuby vyceněnými v širokém úšklebku, mohl se celý zpocený probudit a přesvědčit se, že vedle něj v posteli nikdo není. Třeba se utopila. Možná že byla mrtvá a zetlelá. Možná že tohle ten sen znamenal.

Ale příští večer kolem půl osmé vstupovala šlachovitá ofina do supermarketu. Martin si byl jistý, že je to ona. Měla na sobě džíny a vršek s holými zády; když procházela dveřmi, pokusila se načechrat své zplihlé vlasy. Schoval láhve od vína, utáhl si kravatu a když znovu s nákupní taškou vyšla, už na ni čekal.

„Pan Burney!“ řekla a vykulila na něj své králičí oči zpod ofiny.

„Vyprávěla jste mi o Sáře a já byl tak rozrušený, že jsem si nezapamatoval vaše jméno,“ řekl Martin s úsměvem. Uměl být velmi srdečný a přátelský, když se pro to rozhodl. „Čekal jsem tu na vás několik dní po práci, protože jsem doufal, že se sem vrátíte. Chtěl jsem se vás zeptat na všechno, co víte o Sáře.“

„Víte…“ řekla.

„Vaše jméno začínalo s N, že?“ řekl Martin.

„Ne – jmenuju se Vanessa Shellyová,“ odpověděla. „Víte, vaši ženu jsem neznala moc dobře.“

„Moc mi chybí,“ řekl Martin a zatvářil se smutně a osaměle. „Asi si potřebuji trochu popovídat s lidmi, kteří ji znali.“

„Naše kočka bude mít koťata, v tom je ten problém,“ řekla Vanessa. „Cítím se za ní zodpovědná, víte. Nechala jsem otevřené dveře a ona vyběhla ven a teď se má každou chvíli okotit.“

„Asi se vám to zdá ujeté, že si chci popovídat o Sáře,“ řekl Martin. „Zajdeme si do nějaké pěkné restaurace, dáme si večeři a budeme si o ní povídat. To byste nemohla?“

„To, co se stalo Sáře, je strašně smutné, a vím, jak vám asi je, ale jde o naši kočku,“ řekla Vanessa. „Cítím za ni odpovědnost a Jean není doma.“

„Mohli bychom jít k vám, když máte starost o kočku,“ řekl Martin. „Musím s vámi mluvit dnes večer, protože zítra odjíždím služebně na několik měsíců mimo město.“ (Neměl valnou naději, že by ho Rambaughovi někam poslali, ale šlachovitá ofina si bude myslet, že ji už nebude obtěžovat.) Prohlížela si ho, byl rád, že má oblek a kravatu. „Pracuji v počítačích.“

„To je pěkné,“ řekla Vanessa a zatvářila se ustaraně, protože nebylo ustláno a u dveří nechala hromadu špinavého spodního prádla.

„Třeba žádám příliš mnoho,“ řekl Martin a obracel se k odchodu, snažil se přitom vypadat co nejsmutněji a nejopuštěněji –

„Ne – ne. Samozřejmě, že ne,“ řekla Vanessa. „Mohl byste jet za mnou a dát mi pár minutek náskok, abych mohla dát byt do pořádku? Bydlíme v bloku 2E.“

Martin řekl, že to bude v pořádku a šlachovitá ofina odjela ve starém zrezivělém fordu. Následoval ji ve svém báječném novém autě – určitě na ni také udělalo dojem. Zaparkovala před zchátralým činžákem, zamávala mu a vběhla dovnitř.

Martin ji za několik minut následoval. Chodba byla tmavá a smrděla nějak jako kočky a psi, nebo možná jako mokré plínky. Na schodech vyšlapaly nohy čistý úzký pruh, zbytek byl samá špína a nedopalky cigaret. 2E zřejmě znamená, že je to byt číslo dvě ve čtvrtém patře.

Byl. Když vystoupil nahoru, šlachovitá ofina měla dveře otevřené a vydávala pohostinné a omluvné zvuky.

Martin vstoupil a praštil se do hlavy o bílý pytel na odpadky, který visel těsně za dveřmi. Visel spolu s jinými v dlouhé řadě a jak se pohnul, pohnuly se všechny ostatní, a celá ta visící hromada se otáčela a pohybovala, dokud se nedotkla zdi; odrazila se a začala se otáčet a pohybovat v opačném směru.

„Nemáme dost místa na ukládání věcí,“ řekla nervózně Vanessa a zavřela dveře. Měla pihovatá ramena a ruce a na čele se jí už tvořily vrásky. Stáli proti sobě v malém prostoru místnosti, který byl zaplněn dvojitou postelí, dřezem plným špinavého nádobí, mikrovlnnou troubou, dvěmy koly, obrazy, špinavými šálky, krabicemi, sušícím se prádlem, vycpanými zvířaty, pnoucími se rostlinami a řadami bílých pytlů na odpadky. Byly přivázané za vršky k šňůrám táhnoucím se nad hlavami jako maso u řezníka nebo jako oběšenci.

Bylo horko. Martin si pozorně prohlížel zauzlované šňůry natažené od jedné záclony ke druhé, takže křižovaly celou místnost. Na nich visely za vršky desítky bílých pytlů, každý označený velkými černými písmeny: JEANINY TŘÍDNÍ PITOMOSTI, VANNINY DOLARY, VANNINY SPOĎÁRY, JEANINY ZIMNÍ VĚCI, VANNINO SLADKÉ NIC, JEANINY SEKY, JEANINO JE MI TO FUK, VANNIN PROSTŘEDEK PROTI MUŽŮM, JEANIN…

Martin se přestal pokoušet přečíst, co bylo na ostatních pytlech a řekl: „Máte to tu hezké.“ Pytle visely těsně nad Vanninou hlavou. „Dobrý nápad.“

„Nemáme kam dávat věci, tak Jean pověsila ty pytle – je velmi vynalézavá,“ řekla Vanny a vlezla pod zadní stranu postele. Za chvilku se postavila, zarudlá v obličeji. „Zatím jen jedno kotě,“ řekla.

„Gratuluji,“ řekl Martin.

„Neposadíte se?“ řekla Vanny a odsunula z jediné židle plyšové prasátko a zmuchlané punčocháče.

Martin se shýbl mezi pytle označené ARMÁDA SPÁSY a TŘÍDNÍ BOJ – JEAN a posadil se. „Kávu?“ zeptala se Vanny. „Rád,“ řekl Martin.

„To je poprvé, co má koťata,“ řekla Vanny a dala dva šálky vody do mikrovlnky.

„Chtěl jsem jen vědět, jestli vám Sára vyprávěla o svých nadějích a potížích a přáních – prostě o takových věcech,“ řekl Martin.

Vanny se posadila na druhou stranu postele a znovu si přihladila ofinu. Na nose se jí objevil pot. „Obávám se, že jsem ji neznala dost dobře. Říkala, že hodně pracuje na zahrádce a kolem domu a proto byla tak statě – proto chtěla cvičit a učila se plavat.“ Vannin obličej znovu zrudnul. Seděla škrobeně na kraji posteli, jako kdyby chtěla být od Martina co nejdál.

„Říkala něco o tom člověku, do kterého byla zamilovaná?“

„Jakém člověku?“

„Měla někoho jiného. Chtěl jsem jen vědět, jestli o něm někdy nemluvila, nebo třeba někdy nepřišel s ní nebo na ni nečekal.“

„Víte, já –“

„Mluvit o tom mě nezraňuje,“ řekl Martin. „Vždyť víte, že už tu není.“

„Je to všechno tak smutné,“ řekla Vanny, která seděla prkenně na posteli a občas se podívala směrem k mikrovlnné troubě.

„Viděla jste ho?“ řekl Martin.

„To ne, já nikdy… ale neznala jsem ji příliš dobře…“

„Můžete mi to říct,“ řekl Martin a vstal. Přitom hlavou narazil na pytel nadepsaný VANNINA RODINA. Jeden pytel uhodil do druhého a opět se celá řada dala do pohybu přes pokoj k druhé straně a zase nazpátek, zatímco obcházel postel blíž k Vanny.

„Nevěděla jsem…“

„Ale ano, věděla,“ řekl Martin. „Znala jste ji. Řekla vám přece o tom chlapovi? Řekla vám, že se mě chystá opustit?“ Jeho hlas byl mnohem silnější.

Vanny couvala pod pytlem označeným JEANINY ZBYTKY JÍDLA a otevřela mezi sebe a Martinem dvířka mikrovlnky. „Jenom udělám tu ká –“

„Řekněte mi to!“ zařval Martin a zabouchnul dvířka mikrovlnky. „Řekněte mi všechno!“

„Ale já nic nevím!“ Vanny byla teď opřená o zeď. Její oči běhaly od Martina ke dveřím pokoje.

Čekala, že někdo přijde – Martin ji popadl za holou paži a silně s ní zatřásl. „Já tě zabiju, ty svině – ty víš, kam chtěla odejít!“

Slzy strachu začaly stékat Vanny z očí. „Vědělas, že se schází s nějakým mužem!“ řval Martin. „Řekla ti, kdo to je! Řekla ti, kam s ním chce utéct a ze mne udělat blbce!“

Vanny brečela. „Ne!“

Martin ji jednou uhodil, ne moc tvrdě, jen aby se vzpamatovala.

Vanny zaječela, jako kdyby se ji chystal znásilnit – přes to, jak byla nepřitažlivá – proto ji uhodil silně přes obličej, aby přestala ječet.

Ječela ještě víc.

Malá kočka vystřelila zpod postele rovnou do prázdné krabice v rohu pokoje, v zubech držela kotě. Vanny stále ječela, opřená o stěnu pod plastikovými pytli a s rukama před obličejem. Martin ji uhodil ještě jednou, ale ten rámus nepřestal –

Kdyby měl revolver… někdo by ji mohl slyšet…

Martin vyběhl, práskl za sebou dveřmi, takže pytle se rozhoupaly a točily se nad vzlykající Vanny. Seběhl čtyři patra špinavých schodů, skočil do auta a vyrazil prudce z místa, kde bylo zaparkované, a byl pryč.

27

„Martin Burney! Nevěděla jsem, co dělat!“ vzlykala Vanny.

„Drž,“ řekla Jean Tarkleyová. „Musíš si na tom ten led nechat, nebo budeš mít parádní monokl.“

„Martin Burney! Chtěl sem přijít a popovídat si, a tys tady nebyla!“ brečela Vanny. „A Samochodka se kotila –“

„Šla jsem pro cigarety, vždyť jsem ti to řekla. Potkala jsem Harolda a šli jsme na kávu,“ řekla Jean. „Drž.“

„Neměla jsem mu v obchodě nic říkat – měla jsem ho nechat projít a všímat si svého. Musela jsem do toho strkat nos!“ Vanny začala znovu plakat. „Nevzpomněla jsem si včas na ty modřiny –“

„Budeš v pořádku,“ chlácholila ji Jean. „Trochu se uklidníš a pak zavoláme policii.“

„Policie!“ Vanny se posadila. „Zavolat policii?“

„Drž.“

„Aby sem přišli čmuchat, a pak třeba přijdou novináři a tvoje rodina bude vědět, že spolu zase žijeme?“

„Přece nemůžeš nechat šílené mužské, aby se vnutili k ženám do bytu a pak je zmlátili,“ řekla Jean. „Budeš mít opravdový monokl.“

„Čekal na mne před sámoškou a říkal, že chce vědět všechno o své ženě Sáře – o té, co se začátkem měsíce utopila, vzpomínáš si? Bylo mi ho líto, protože přišel o ženu. Ale měla jsem si hned vzpomenout.“

Samochodka byla v krabici na posteli a olizovala dvě čerstvě narozená koťata pod pytlem JEANINO JE MI TO FUK. „Asi bych měla dojít pro nějaké roštěnky nebo whisky,“ řekla Jean.

„Nechoď! Může se vrátit! Strčil mě tady ke zdi a řekl, že mě zabije, když mu neřeknu všechno, a já jsem mu řekla všechno!“

„Měly bychom zavolat policii,“ řekla Jean. „Na co sis vzpomněla?“

„Ten led tak studí!“ vzlykala Vanny. „Měla jsem si vzpomenout hned na začátku… pokaždé jsem si toho všimla. Bylo mi ho tak líto, vypadá moc pěkně. Jak jsem mohla vědět, že po mně půjde…“ Vzlykala a lehla si na postel vedle Samochodky a koťat. Na oku měla pytlík s ledem a hnědá ofina byla mokrá a přilepená k čelu.

„Na co sis vzpomněla?“

„Že Sára byla vždycky samá modřina.“ Vanny se znovu posadila. „Když měla šaty, tak to nebylo vidět, ale v bazénu nebo ve sprše – na prsou, zadku a na stehnech. Plavala strašně usilovně.“

„Tak proto tě uhodil.“

„Proč?“

„Protože jsi řekla, že Sára byla vždycky samá modřina,“ poznamenala Jean.

„Ale ne! Už jsem ti to přece řekla! Nevzpomněla jsem si na to včas, až když byl tady a já jsem vařila kávu. Kdybych si vzpomněla, myslíš, že bych ho sem pozvala? Ona vždycky říkala, že pracuje hodně na zahrádce i doma a že se jí snadno dělají modřiny, navíc byla blondýnka, a tak jsme si myslely –“

„Radši bych měla jít pro maso.“

„Ne! Co když se vrátí!“ vykřikla Vanny. „Neumíš si představit, jaké to bylo, když se na mne vrhl. Je vysoký a silný –“

„Nevrátí se. Bude si myslet, že ho ohlásíme na policii a poštveme na něj zákon.“ Jean si vzdychla. „Dobře, dneska zůstaneme u našich, souhlasíš? Když se tak strašně bojíš, můžeme tam zůstat dýl. Už mi nezáleží na tom, co si myslí, a ty to máš blízko do práce a na univerzitu. Uložíme tě do postele a pěkně se prospíš. Ale pořád si myslím, že bychom měly zavolat policii.“

„Už jsem v pořádku.“ Vanny vstala. „Vaši ti přestanou posílat peníze, když zjistí, že jsem tady, a z čeho si budeš platit studia?“ Jak se Vanny naklonila nad krabici, pytlík s ledem spadl na Samochodku. „Nic mi nezlomil.“

„To jsi nepoznala, že je blázen – chtěl jít sem a mluvit s tebou o své ženě? Měla by sis zabalit pár věcí. Nezapomeň na šminky, budeš je zítra do práce potřebovat.“

„Vypadal obyčejně,“ řekla Vanny. „Je docela hezký. Má nové auto – jel za mnou domů a támhle zaparkoval. Jen kdybych si byla vzpomněla dřív, jak Sářino tělo hrálo všemi barvami.“ Zachvěla se. „Je to cvok.“

„Dělej a zabal si věci a vezmi si něco slušného na sebe.“

Vanny dala kapající pytlík s ledem do dřezu ke špinavému nádobí a rozvázala pytel nadepsaný VANNINO SLADKÉ NIC. „Sára používala v YWCE své dívčí jméno, aspoň si myslím, že to bylo její dívčí jméno. Říkala jsem ti, že to bylo divné.“

„Asi nechtěla, aby o tom věděl.“

„Poznala jsem ho podle jejich fotky v novinách. Asi jsem mu neměla nic říkat. Povídal, že Sára byla zamilovaná do někoho jiného. Třeba nechtěla, aby věděl o YWCE.“ Vanny dávala šaty a šminky do čistého pytle. Tu a tam popotáhla.

„No, ale utopila se.“

„Správně,“ řekla Vanny. „Dnes už je to jedno, jestli to ví.“ Prstem si přejela po napuchlém obličeji.

„Jdeme,“ řekla Jean.

Vanny držela krabici se Samochodkou a s koťaty a Jean řídila. Když přijely, byly Jeanini rodiče upjatí jako obvykle, ale Jean se rozhodla, že už nebude lhát. Jeanina matka dala Vanny pokoj pro hosty a zadívala se na Vannin monokl. Jean předpokládala, že si všichni lámou hlavu, proč přišly. Jen ať si lámou hlavu.

„Snad jste se, vy dvě hrdličky, nepopřály?“ prohodil Jeanin mladší bratr, když odcházel nahoru do své ložnice.

Jean přinesla Vanny trochu polévky a další pytlík s ledem, a hladila ji po dlouhých, hebkých hnědých vlasech, dokud neusnula.

V domě bylo ticho. Jean šla po špičkách halou ke svému pokoji. Matka ho udržovala tak, jak byl v době, kdy Jean chodila na střední školu: načechrané záclony a načechrané sukničky panenek přitulených k sobě na posteli. Měly obličejíčky malých holčiček a jejich ručičky se objímaly.

Za zrcadlem byly ještě zastrkané fotky chlapců, které znala, čestné uznání za disputaci, uznání za vedení týmu fanoušků školního baseballového družstva a pozdravy k svátku sv. Valentina.

Jean se postele ani panenek nedotkla. Oblékla si noční košili, umyla obličej a tiše otevřela dveře do Vannina pokoje, věděla, v kterém okamžiku by začaly skřípat.

S výjimkou několika příbuzných v hostovském pokoji nikdo nikdy nespal. Byl součástí domu, ale vlastně ne úplně; květiny byly zaprášené právě tak jako bible na stolku u okna a úhledná hromádka ručníků vedle ní. „Musíme být na hosty připraveni,“ říkala vždycky její matka. „To je pohostinnost. Aby se tu cítili vítáni a dobře.“

Samochodka s koťaty spala v krabici pod stolem.

Vanny malounko zachrápala nateklým nosem a Jean vklouzla do postele k ní. Pomalu posunovala svou ruku Vanny pod hlavu, až jí ležela Vannina hlava na rameni a její vyhřáté tělo hřálo i Jean. Ležely v hostinském pokoji nehybně jako panenky, jedna s očima otevřenýma, jedna s očima zavřenýma.

28

Martin byl bez sebe. Jel rychle, ale okna v autě měl otevřená chladnému zářijovému vzduchu. Na září neuvěřitelné počasí. Prostě a jednoduše ho obklopila rudá mlha; když z ní vyšel, uvědomil si, co udělal.

Ta potvora určitě zavolá policii. Stála tam, pod idiotskými pytli na odpadky, ječela a zakrývala si obličej – určitě zavolá policii.

Ale může si zajet domů a zabalit pár věcí – tolik času ještě má. Zastavil o několik domů dál, proplížil se ulicí a vklouzl do domu předními dveřmi. Naházel šaty do kufru a vzal si magnum ráže 44 – tohle je zbraň, skutečný kanón – ale potřeboval svou barettu s orly na rukověti. Připravil si i zásobník, vyrazil obě dna z plechovky od pomerančové šťávy, našel trochu ocelové vlny na vycpání plechovky a vypadl odtamtad. Po cestě ven z města se zastavil u peněžního automatu, vybral si spoustu drobných a ujížděl rychle směrem k oceánu.

„Zatracený blázen,“ řekl Martin nahlas, když projížděl dvouproudou silnicí směrem k Manhassetu. Do rudé mlhy. Ta potvora, kterou potkal v samoobsluze, mu už nic nechtěla říct, tak ji uhodil.

Zatracený blázen. Sára. Udělala z něj zatraceného blázna a teď je někde pryč a spí s jiným mužem, její krásné tělo., pravda byla jako rozpálená kamna, na nichž musel sedět ať chtěl nebo ne. Naučila se plavat. Ten ustrašený králíček. Tvrdila, že jezdí každé pondělí, středu a pátek na přednášky na univerzitu a zatím se učila plavat nebo se líbala s nějakým mužem, pod kterým ležela, a přitom se vysmívala Martinovi Burneyovi.

Když mu ta potvora v samoobsluze řekla o Sáře, úplně ztuhl; chvíli nemohl zachytit jedinou souvislou myšlenku a neznal žádnou odpověď. Sára lhala a podváděla – to mu bylo jasné – tajně se učila plavat. Ale co jiného ještě dělala za jeho zády? Musel v tom být nějaký muž.

Ještě tak hodinu a bude v Manhassetu. Stevenson po Dni práce nikdy svůj plážový domek nepronajímal. Může se tam schovat, když bude chtít. Auto zaparkuje odpoledne pokaždé na jiném místě a pak se po setmění pěšky dostane k domu. Musí se ukrýt. Musí přemýšlet.

Sára se už nebála vody. Ať už spadla nebo skočila do Manhassetského zálivu oné noci, měla velkou šanci dostat se zpátky k domku a vypadnout odtamtud, zatímco on s Johnem Fleishmanem jezdil po zálivu a křičel a plakal. Vůbec nepochyboval o tom, že se topí a moře ji unáší dál a dál.

Když Martin přijel k Manhassetu, neprojel městem; zaparkoval auto na slepé ulici vedoucí k moři mezi prázdnými skladišti a vydal se pěšky k Sand Hook.

Schovával se v zakrslých borovicích u silnice, když zahlédl světla přijíždějícího auta, a vzpomněl si, jak se tak schovávali se Sárou a ve tmě se milovali a smáli se. Teď se tedy směje Sára s někým jiným. Byla kdesi pryč a smála se, zatímco on vytahoval její šaty a plakal. Smála se, zatímco přišel o své postavení vedoucího oddělení u Rambaughů. A teď přijde o práci. Zničila mu život. A jistě se tomu směje.

Pokud ovšem nebyla tak zoufalá, že se záměrně utopila.

V temnotě za písečnými přesypy mu dunělo vstříc moře. Jak je možné rozumět ženám? Klidně mohou mít rybí ocas – a jsou tak záhadné, hezké, špinavé, a to dokonce i když mají své „zásady“ a trápí se tím, že jsou nečestné a že lžou.

Dunění černé vody se k němu blížilo. Možná se Sára nesměje. Možná je někde tam, ohlodaná rybami. Možná z ní zbyla jenom lebka, cenící zuby pod dlouhými světlými vlasy.

Vlny pleskaly a syčely. Jeho boty do kanceláře s tenkou podrážkou se zabořily do písku. Minul dunu porostlou trávou, která měla na straně obrácené k moři dutinu. Hodiny si se Sárou povídal v té polojeskyni… všechno, co chtěli, bylo přímo tam, s křikem racků nad hlavou. Když se setmělo, Sára byla připravená se s ním milovat, rozdychtěná pod ním na písku ještě vyhřátém sluncem.

Slzy zastudily Martina v očích při závanu chladného větru. Potom líbal její krásné, záhadné tělo a pak spal, dokud ho nezbudil chladný dotyk na lokti nebo kotníku. Moře pomalu stoupalo a při přílivu si je tam našlo. Oblékli se a měsíčním světlem šli domů, ruku v ruce.

Teď mu chladný zářijový vítr proniká do rukávů a nohavic.

Kdysi ji vystopoval až do Nebrasky, potom, co jí zlomil palec. Utekla k matce. Ale nemůžete je nechat jen tak odejit. Nemůžete říct: „Ano, miláčku, jen si jdi. Cosi jsi slíbila a já jsem ti koupil dům a červenou kuchyň a báječné přístroje a ty mluvíš o tom, že chceš být nezávislá? Se svým částečným úvazkem kontrolovat knihy, když si je někdo vypůjčí a když je někdo vrátí?“

Zarazil paty do písku, okamžitě ho měl plné boty. Oblékaly si sexy šaty a malovaly se. Byl to zatracený každodenní boj u Rambaughů a McManus mu přihlížel – a pak přišel domů k Sáře. A ona si nestěžovala, neříkala nic, ale on věděl, co chce. Chtěla odejít. Chtěla jen tak žít a spát s někým jiným, a taky to udělala.

Písek v botách. Představil si její tělo tam dole na pláži, posunované tříštícími se vlnami, možná už v kusech, shnilé po víc než třech týdnech ve vodě, jako mrtvé rybky v akváriu, které měl, když mu bylo deset. Jako sen, který ho pronásledoval.

Silnici poznal i ve tmě. Světla na pláži nesvítila. Vítr byl studený. Martin zapadl do borového lesíka před plážovým domkem a poslouchal. U domu nestálo žádné auto. Nikde žádné světlo. Chvíli čekal ve větru a vůni borovic, pak pomalu sešel dolů z kopce. Dům se tyčil nad ním, schody sbíhaly na pláž, zamčený přístěnek pod nimi. Ve vedlejším přístavu nebyla uvázaná žádná loď. Nic než věčné lámání vln.

Barvou natřené ostré hrany schodů odrážely trochu světla. Rudá mlha nenávisti a pak zvuky, jak Sára naráží v pádu o schody. Nikdo to neviděl.

Ruce měl znecitlivělé zimou. Nikdo to neviděl: Nikdo o tom neví. Věrnost. Žádné vydírání. Jen ten nechutný pult prodavače místo psacího stolu se sekretářkou. Přihlížet, jak Al Surrino dělá kariéru. Teď se mu s někým jiným posmívá. Tajně odešla. S někým si jen tak žije. Podvedla ho.

Martin vystoupil po plážových schodech. Nebylo těžké se dostat dovnitř, když jste věděli, že už byl zámek kdysi vypáčen. Měl pocit, že kuchyň páchne rybinou.

Žádná elektřina, žádný plyn. Žádná voda. Po sezóně zavřeno a pěkná zima. Tma, ale nenarazil ani do stolu, ani do židlí s boulemi na opěradlech.

Mrtvá, tmavá a studená ložnice. Postel svlečená až na matrace. Když se na ni posadil, zavrzala cé, as, ef.

Nedá se jim věřit. Martin se zachvěl, vlhkost postele mu pronikala kalhotami. Když naposled vařila večeři, on ji přerušil a přiměl ji, aby ho políbila a svlékla se a přišla do ložnice. Zvuky, které přitom ženy vydávají, a co vám potom povídají. Zatraceně. Nikdo neví, co si ty ženské doopravdy myslí.

Sára měla nádherná prsa. Měla mateřské znamínko přímo mezi nimi a další přesně na druhé straně těla, na zádech mezi lopatkami. „Jsem postřelená Kupidem,“ říkala. „To je pověst o mateřských znameních. Jeho šíp mi prošel tělem.“

Když vyrůstala, přečetla jednu knihu denně. Nikdy ji neomrzelo strkat nos do knih, jako kdyby toho neměla dost ve škole. Jemu to stačilo. Jako kdyby nepracovala v knihovně, kde jich bylo plno.

Její boky tvořily krásnou křivku, dokonce i když začala hubnout. Dokonce i prsty měla pěkné. Když zmizelo opálení, byla blond po celém těle. Svítila jako lesklá ryba.

Martin se přiměl, aby vstal a přešel do malého předního pokoje, z jehož oken bylo vidět borový hájek a silnici. U předních dveří otevřela krabici a vyndala z ní černou hedvábnou soupravu a on řekl, že ho mrzí, že ji uhodil a kopl. Přinesl jí růže a krásné spodní prádlo.

Ve tmě se ozývalo jen lámání vln. Tloukl hlavou do dveří a slzy mu stékaly do úst.

Musí začít úplně na začátku. Učila se plavat, ale proč to dělala?

Aby mohla utéct. Aby si myslel, že je mrtvá, aby plakal jako malé dítě, aby přišel o možnost být tam, kde je dnes Al Surrino, aby přišel o svou práci.

A její bratr Joe ji popoháněl. Odvaha se skládá z maličkostí, říkala a pak kňourala a nechtěla se přiblížit k vodě, protože, jak tvrdila, se její bratr Joe utopil.

Ta potvora s ofinou. Nejdřív mu řekne, jak Sára dobře plavala, a pak jak když utne. Neřekne nic víc, divně se na něj dívá. Teď už ho asi hledá policie – mají jeho poznávací značku, už hledají jeho auto. Ale tohle místo je nenapadne, teď mimo sezónu, a vůbec. Určitě ne dřív, než odsud vyrazí, pozorný, s pistolí a s tlumičem – obyčejnou plechovkou od pomerančové šťávy s trochou ocelové vlny. Funguje to.

Někde musí být nějaká stopa. Možná že je tady. Nejvíc času strávili v kuchyni, pokud nebyli venku. Posadil se v tmavé kuchyni a vzpomněl si na těsto vyválené dokulata. Výlet plachetnicí byl jeho nápad a Sára měla strach – v tom ho nepodvedla – strašně se bála. Zatraceně. Ruce se jí třásly a dívala se na těsto, ne na něho –.

Popadl jednu kuchyňskou židli, praštil s ní o stůl a pak mlátil židlí do stolu tak dlouho, až mu v ruce zůstalo jen opěradlo – s pitomou boulí uprostřed.

Dole na pláži se valily vlny ve tmě, sem a zase nazpátek.

Martin nevěděl, jak dlouho tam v té zimě seděl. Zjistil, že drží v ruce opěradlo židle a sedí na holé matraci v tiché ložnici. Kde je zbytek židle? Zastrčil to, co z ní zbylo, pod postel, která zaskřípala cé, as, ef.

Pomalu se mu do hlavy vracely obrazy: pitomá káča, která ječí, když ji praští, malý a teplý revolver v dlani, studený vítr na silnici podél pobřeží. Sára, která se naučila plavat, a teď se směje…

Přece si to nemohla naplánovat, i když brala hodiny plavání. Viděl ji stát u nízké kamenné zídky, jak se jí nechtělo jít, jak doufala, že on změní rozhodnutí. Pokud to ovšem nehrála. Jsou tak hloupé, že nejdou nikam, pokud nemají v pořádku účes, ale záludné jsou jako peklo. Když vlezla do lodi a tak pevně se jí držela. Oklamala dokonce i Fleishmana.

Ale přece se tak dlouho cvičila v plavání? Ve chvíli, kdy vyplouvali té noci do Banktonu, svítil úplněk a vítr vál na pevninu, hladina byla klidná a hladká. Když přišel první velký náraz, byl zaměstnaný hlavní plachtou…

Její prázdný obličej ustrašeného králíčka, a přitom si to plánovala, nechala ho všechno připravit, a on neměl ani zdání. Smradlavé záludné potvory, plížící se za vámi jako kočky, používající své kozy a zadky, aby dosáhly toho, co chtějí. Dokonce i jeho matka. Fixluje účty za nákupy. Prohledává kapsy starých kalhot. Zatraceně.

Dobře. Uměla plavat. Nebála se vody. Ty „večerní kursy“ v Bostonu, aby „jí mohli zvednout plat“ – všechno byla lež. Proklouzla mu za zády a v pondělí, ve středu a v pátek se chodila učit plavat – nebo hupsla do postele nějakému chlápkovi. Smála se mu. Měsíce a měsíce se mu smála a plánovala svůj útěk. Bude si myslet, že se utopila. A plakat každou noc, protože je mrtvá. Zničí jeho vyhlídky u Rambaughů. Nechá ho tu sedět a čichat k jejím šatům a dívat se na jídlo, které nedojedla, plakat jako děcko, a ona –.

Kde je?

Blízko své matky? Tam odešla už předtím. Ale on ji našel, přivedl ji z Fredsburgu zpátky do plážového domku a tam ji uhodil, až spadla ze schodů.

Martin seděl ve tmě a chvěl se, poslouchal, jak se vlny lámou. Už by se přece měla vrátit. Kde by získala peníze? Kdokoliv by mohl přijít na to, že není mrtvá, kdyby ukázala svoji legitimaci nemocenského pojištění, až si bude hledat zaměstnání. To nemůže udělat. Jejich peníze byly všechny na kontě v bance. Nechybí ani pětník.

Takže musí mít muže, který za ni platí. Žena jako ona si vždycky nějakého najde. Oba si někde žijí a smějí se chudákovi Martinu Burneyovi.

Fredsburg. Sanatorium. Sára nebude příliš dlouho bez matky, cítí se za ni zodpovědná, Joe už tu není a matka byla tak smutná, že i Sára odešla. Kdyby Sára žila, jela by do Fredsburgu, aby řekla matce, že se neutopila. Nebo možná místo ní pojede ten muž, s nímž Sára žije.

Martin seděl na posteli až do čtyř do rána, pak si zašel pro auto. Zaparkoval ho v borovém háji, kde vždycky parkoval, a přenesl si kufr do plážového domku.

Budou hledat jeho auto. Napadení a ublížení na těle. Ta potvora se sevřenou pusou, která nechtěla mluvit. Ale on si může pronajmout auto a rychle opustit tento stát. Ať si najdou jeho nové auto ve slepé uličce.

Znovu si sedl na postel. Cé, as, ef. Natřásá se pod ním, vzdychá: „Ó! Ó!“ a všechno to jenom předstírá. Připravuje se na útěk. Směje se mu s jiným mužem, líbá jiného muže a říká: „O! O!“ a myslí to vážně a pak jde domů k tomu šaškovi Martinovi Burneyovi.

Nehlučně se zasmál. Měl revolver v kapse kabátu – takovou zatracenou věc – padl mu do ruky jako ulitý. Spousta nábojů. Přece nelze zabít utopenou ženu. Zbaví se těla a nikdo ji nebude postrádat. A toho mužského dostane taky.

Možná že spadla přes palubu.

Martin tam seděl, obličej v dlaních, a poslouchal hučení příboje. Sára ten večer jedla sama a poslouchala stejný zvuk. Zatraceně.

Dala se do něj zima. Nepotřebovala jsi loď. Mohlas jít hodně daleko. Příliš daleko. Zalknout se vodou a bylo by po všem. Vlny přicházejí. Vlny odcházejí.

Ale vyskočil a přecházel sem a tam, aby se zahřál. Možná najdou jeho auto, ale nenajdou jeho. Zmizel, řeknou. Utopil se. „Zoufal si nad smrtí své ženy.“

29

Sára ležela a pozorovala hru stínových listů na zdi své ložnice. Zdálo se, že volně vplouvají dovnitř na závanech větru, ale když se soustředila na jednotlivý list, zjistila, že je pevně připoutaný ke stromu.

Nad oknem její ložnice bylo okno Benovy ložnice, kolem stažené rolety probleskoval světlý okraj. Také byl vzhůru před rozedněním.

Sára se otočila a schovala hlavu pod polštář. Uplynul měsíc od okamžiku, kdy poprvé uviděla Bena sekat trávu na zadní zahrádce, nechával za sekačkou příliš dlouhou trávu. Měl vlnité vlasy jako Joe, rudozlaté chloupky na hrudi a dlouhé nohy v upnutých džínách. Zdálo se, že způsob, jakým strkal sekačku po trávě a obcházel stromy na zahradě, vypovídá o tom, že má rád iowské léto a vůni posekané trávy.

Tajně ho sledovala v jeho soukromí, když byl nahý a měl trápení, s koleny pod bradou, svěšenými rameny a zakrytým obličejem.

Sára pozorovala stíny na zdi ložnice a vzpomínala, jak se lekla, když se cizí rty setkaly s jejími, cizí dech se smísil s jejím a cizí oči vyplnily celý její obzor. Jako v pasti mezi ním a stěnou se chvěla, cítila pach vína a očekávala zvednutou pěst, která ji udeří.

Byla jedovatá bylina, z níž se přenáší smrt na každého muže, který se jí dotkne.

Ben řekl Nenáviděl jsem ji.

Pach a chuť vína… zlostné polibky… Sára si zabalila hlavu do polštáře, ale vzpomínala, jak ji Ben nesl pokoji, kde se spolu smáli a povídali si. Kapradí, které přinesla ze své zahrádky, se jí otřelo o nohu, malý smutný dotek, když Ben dupal po schodech nahoru a jeho ruce jí působily bolest.

Ale utekla z jeho náruče a z jeho postele a zavřela za sebou dveře.

Venku v šeříkovém tunelu ještě těžce dýchala, ještě cítila jeho ústa, jeho ruce na svých stehnech. Vzhlédla. Na nebi plul měsíc, ten, který – jen tři týdny předtím! – zapadl do mraků nad Manhassetským zálivem. Pozorovala ho šeříkovými listy, jak se schovává za útržek mlhy a jak znovu vyplouvá.

Doběhla v měsíčním světle ke svým dveřím, zamkla je za sebou a stála opřená o nový hladký nátěr, dotýkala se ho chvějícíma se rukama.

Nepřišel, ani nezavolal. Už dva týdny nevstoupil do jejího života. Je v bezpečí před pevnýma rukama a pažemi a stehny, před ústy, která hledají a zraňují a na nic nedbají.

Sára se v posteli posadila. Spala vůbec? Noc byla téměř podzimní, chladná a vlhká rosou.

Sova zahoukala ze svého javoru, vlhkého rosou. Na zahradách a trávnících byly sem tam poházené první spadané listy podzimu, stržené větrem, který se zvedl před rozedněním.

Sára vstala, vypila šálek horké kávy a oblékla se, aby si mohla jít zaběhat. Pohybovala se lehce žlutými a krémovými a oranžovými a zlatými místnostmi, které měly barvy slunce ještě dřív, než slunce vyšlo. Nechala dveře otevřené. Okno Benovy ložnice shlíželo na její okno. Hluboce se nadechla vzduchu, jaký bývá před rozedněním.

Podzim se blížil – cítila ho ve vzduchu i na svém obličeji v okamžiku, kdy vyšla z předních dveří. Až přejdou dva nebo tři podzimy, mohla by možná být jako ostatní lidé. A až přejde několik let, může dovolit muži, aby se jí dotýkal, aniž by se chvěla, plakala a utíkala…

Sára udělala krok ve tmě a ucítila něco pod keckami. Co to bylo? Shýbla se, aby zdvihla nezřetelný předmět, který byl měkký jako kytice květin.

Když došla k pouličnímu osvětlení, viděla, že to je kytice malých bílých růží s jednou rudou růží uprostřed.

„Ben,“ řekla si.

Ben. Náhle ji zaplavilo štěstí, až se jí zdálo, že se vznáší. Vdechla mokrou, kořeněnou vůni květin.

Podzimní vzduch vanoucí jí do tváří byl chladný, nesl s sebou vůni ještě tmavých polí. Jak je to dlouho, co jí někdo daroval květiny?

Ben. Sára nechala květiny na schodech a rozběhla se za roh a pak běžela po Seerley Boulevard poměrně ostrým tempem – sama v tichém městě.

Ben řekl: „Miloval jsem ji, a ona mě skoro ani nepolíbila. Bože, jak jsem ji nenáviděl.“

Po plotě běžela kočka a zmizela, také sama ve tmě. Sára přeběhla Main Street a železniční koleje a slyšela, jak Dry Run Creek k sobě mluví v místě, kde se schovává do černých keřů podél železnice. Chvíli vedle sebe slyšela zvuky vody, pak běžela kolem neosvětlených domů a střední školy, která stála naproti městského plaveckého bazénu. V srpnových odpolednech bazén hýřil barvami a zněl různými výkřiky, ale teď začátkem září už zase začala škola. Sára si představovala, že se děti dívají každý den okny svých tříd na modrou vodu a přemýšlejí, kam se podělo léto.

Běžela a usmívala se pro sebe. Někde v tmavých větvích nad její hlavou zapípal pták. Na těle jí vystoupila vrstvička potu.

Pak si vzpomněla na Martina, jak s rukama nad nezřetelným obličejem leží sám v jejich posteli. Někdy otevřel oči a upřel na Sáru pohled přes vzdálenost mnoha kilometrů, jako světlo majáku zařezávající se do dálky a vysílající s každým zábleskem zuřivou nenávist, a ona se v hrůze stahuje do tmy, vidí pistoli ráže 25 a cítí, jak ji zasáhla kulka… jak zasáhla Bena…

Ale prošly týdny – už je to víc než měsíc, kdy se zajíkla při skoku do štípavě chladné vody oceánu, kdy zamířila k dvěma tmavým bodům na pobřeží. Začala zhluboka dýchat a při běhu se uvolnila. Pouliční svítilny stály každá ve svém kuželu světla. Po chodníku pobíhali mravenci, bylo ještě před východem slunce, a ona viděla, jak zároveň s nimi se pohybují jejich drobné stíny.

Míjela spící děti. Muže a ženy ležící si v objetí.

„Bylo to tvrdé,“ řekl jednou Ben, když se opřel o opěradlo její pohovky a zadíval se do světla svíček. „Ty krásné holky ze střední školy, a žádná nebyla pro mne. Myslel jsem si, že jsou to andělé, jiná rasa, ale jejich heslo bylo Nedotýkat se.“

Mohla by Bena opustit, aby byl v bezpečí, ale po létech se vrátí a najde ho možná ženatého, přítele, který nebude vědět, proč odešla.

Nebo může zůstat v Cedar Falls a převést matku do sanatoria blízko University Avenue. Ať Martin nenávidí, ať přijde, ať…

Sára se zachvěla a zastavila se před univerzitní knihovnou.

Okna univerzitní knihovny před ní byla osvětlená; noční světla ozařovala tam řadu časopisů, tu stojan s mapami. Sama, zaplavená vlastním potem a rychle dýchající stála Sára před čistým sklem. Chci si udělat doktorát z knihovnictví.

Z kampanily se ozvalo osm půlhodinových tónů. Běžela po cihlových chodníčcích, přes štěrk, beton parkoviště a dolů z kopce k městu.

Provdala se za Martina, ale nějak se to nepovedlo.

Běžela a zhluboka dýchala. Sára Burneyová tlela ve vodě… a v Martinově mysli. Představuje si Sáru Burneyovou, jak leží někde na písku vystavená slunci, nebo jak klesá ve vodě hloub a hloub a rozpadá se. To tělo se vznášelo v Martinově mysli, pokud ovšem neudělala nějakou chybu, a Martin všechno ví (Sára si vzpomněla na báseň Sylvie Plathové) a čeká – jako Medúza Sylvie Plathové –, aby na kámen zbořil všechno, co si Sára v Cedar Falls vybudovala. Sylvia píše, že ani jeden z jejích dnů nebyl bezpečný, protože kdesi na ni myslel muž.

Sára zrychlila tempo a pozorně vnímala vůni zarosených zahrad, vzdálené a ztrácející se pískání vlaku, krev, která jí pulsovala v uších. Ben položil růže na její práh. Běžela dolů Main Street až k obchodům a kulatým světlům na Parkade a pak běžela domů, šťastná, rychle oddechující a promočená potem.

Benova kytice na ni čekala na schodech. Nesla ji do kuchyně, v tom si všimla, že z ní něco visí na mašličce – lístek? Rozsvítila v kuchyni. Kousek papíru visel z jediné rudé růže uprostřed hebkých bílých lístků.

Sára odvázala lístek, usmívala se při vzpomínce na Bena, jak si prohlížel její oranžovou kuchyni. Na složeném papíře byla černá tiskací písmena:

VÍM, KDO JSI, MOJE LAURO.

NAŠEL JSEM TĚ A NIKDY

TĚ NENECHÁM ODEJÍT.

Rukou psaná písmena se rozplývala Sáře před očima, vylézala z bílých okvětních lístků, kde byla připevněna k jediné růži, rudé jako kapka krve.

Sára zalapala po dechu a mráz jí přešel po těle. Vrhla se po vypínači, aby v kuchyni zhasla, a i při tomto pohybu její myšlenky utíkaly do minulosti jako zajíc, kterého honí liška: Martinova pistole u jejího spánku, tenkrát ji poprvé napadlo potopit se do zálivu, její modřiny v YWCE, ale používala tam jiné jméno, nikdo ji nemůže dávat do souvislosti s utopenou Sárou Burneyovou, rozbitá světla na pláži, John Fleishman jako svědek, žádné stopy v plážovém domku, žádné v domě na Cape Cod –.

Jako v zimnici zadržela dech. Martin musí být někde tady, schovaný v tmavém domě, který ji obklopoval a už nebyl bezpečný, byl jako dům v Montrose nebo domek na pláži: skořápka, past. Přestala dýchat a poslouchala, neuslyší-li dech někoho jiného.

Několik minut stála Sára jako přimražená v kuchyni, úplně nehybná, růže sevřené v pěsti. Ani za sebou nezamkla. Blázen. Úplný blázen.

Pot jí stékal po těle, takže byla mokrá a byla jí zima. Martin je v ložnici nebo v koupelně, nebo v obývacím pokoji, nebo v pracovně, nebo nahoře na schodech – a čeká.

Výstřely ve tmě – Já vím, kdo jsi.

Skočit do Manhassetského zálivu a předstírat, že je mrtvá – kdo by to mohl prominout? Jak tam stála, myslí ji prolétly všechny ty roky. Samozřejmě, že ji zabije, ale nejdříve ji vystraší, bude ji trápit, pohrávat si s ní – nic nebude příliš kruté pro jeho pomstu. Je jistě přesvědčený, že má někoho jiného. Bude ho hledat tak dlouho, až přijde na Bena Woodwarda a zabije také jeho.

Nervy jí praskaly při jakémkoliv náznaku zvuku za ní, před ní nebo nad ní.

Ticho. Takové ticho. Ben už před snídaní nezavolá, Martin nezvedne telefon a neuslyší Benův hlas. Ben s ní teď nemá nic společného. Možná že bude v bezpečí.

Stála připravená vyrazit k nejbližším dveřím, dveřím na zadní verandu. Minuty míjely. Kolem přejelo auto. Ať by utíkala seberychleji, on má revolver.

Konečně udělala krok, pak druhý. Tiše prošla kolem prázdného dřezu, aby se opřela zády o stěnu vedle ložnice. Ve světle z parku viděla, že dveře šatníku jsou otevřené. Nevěděla, jak dlouho tam stála a poslouchala, jednou rukou se dotýkala hladkého žlutého nátěru, který tam hodiny a hodiny natírala v domnění, že je tu v bezpečí, že tu může zůstat. Ozvalo se první ranní ptačí zavolání; svítalo.

Podlaha krátce zasténala pod její botou, než doběhla k šatníku. Nikdo v něm nebyl. Shýbla se, aby se v matném světle z parku přesvědčila, že nikdo není pod postelí.

Mohl být v obývacím pokoji nebo v pracovně, nebo se mohl schovávat na schodech do prvního patra. Musel vědět, že tam je – podlaha tu a tam pod ní zaskřípala. Mučil ji svým mlčením, revolver v ruce – pokud tam vůbec čekal.

Našel jsem tě a nikdy tě nenechám odejít.

Sára se vplížila do pracovny. Byla prázdná. Nahlédla do obývacího pokoje, byl také prázdný. Dveře do sklepa byly zamčené. Když vystupovala schod za schodem do prvního patra, očekávala, že uvidí Martina nad sebou, opřeného o zamčené dveře. Nikdo tam nebyl.

Rozběhla se pozamykat všechny dveře a zatáhnout všechny rolety. Vzlykala a otírala si mokrý obličej, v tom zjistila, že má stále ještě v ruce kytici a zmačkaný lístek. Škrtla v kuchyni zápalku a podívala se na černá písmena.

Zápalka dohořela. Upřeně se zadívala přes záclonu obývacího pokoje do parku. Martin tu byl. Je tu jeho nenávist – je tu přítomná jako tmavé domy, jako stromy, jako houpačky v parku, mírně se pohupující v předjitřním vánku.

Sára vklouzla do postele, tak jak byla upocená, a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Byla zase v omezeném prostoru, jakým byl plážový domek, jejich dům v Montrose, nebo koupelna domu v Montrose (a Martin vyrážel dveře). Domov by měl být místem bezpečí. Co když všude jinde je člověk bezpečnější?

Pěstí si přitiskla pokrývku na ústa a snažila se uvažovat, ale Martin byl u ní příliš blízko, líbal mateřské znamení mezi jejími prsy, pak ji obrátil, aby mohl políbit znamení mezi lopatkami, a ona viděla jeho kulaté čelo. Dělaly se na něm vrásky, když otevřel doširoka oči, takže se v nich odráželo světlo a malounko mžikaly. Když s ním byla jednou na honu, cítila jeho teplý dech na studené tváři, slyšela jeho šepot nad blýskající se hlavní.

Přemýšlela, jakým způsobem by mohla Martina najít. Byl tam v noci někde venku, pozoroval ji z parku nebo ze zadní zahrady. Připraví ji o klid i o spánek, bude se třeba několik dní schovávat. Nepůjde nikoho žádat o pomoc. Co by mohla říct? Představovala si Bena, ležícího v kaluži krve, jeho udivené oči obrácené na ni.

Sára vstala. Najde Martina, bude tiše volat jeho jméno, než bude světlo, než ji někdo uslyší. Řekne mu, že už ho nikdy neopustí, nikdy.

Stála vedle postele, třela si čelo dlaní a přemýšlela, jak byla hloupá, že zapomněla vyzvednout věci z čistírny. Může věšet ručníky tak, aby třásně byly vyrovnané. To přece nebyl přehnaný požadavek? Může si vzpomenout hodit jeho dopisy do schránky vedle knihovny a nikdy se nestane, aby nebyla doma, až se on vrátí z práce. Může skládat jeho nátělníky na třetiny, ne na poloviny. Když mu dá hodné dolarových bankovek do peněženky, nenapadne ho, že něco chybí. Kdyby vypil jen dvě sklenice vína, byl by přátelský…

Sára vběhla do koupelny a zvracela, až byla celá zesláblá a propocená. Zůstal kolem ní nakyslý zápach nenávisti, o němž věděla, že je přítomný v hlubokém hlase, v zaťatých pěstích – nikdy se nemůže vrátit. Vzpomněla si na mladou matku s modrým a žlutým naběhlým obličejem a dvěma vřískajícími dětmi, sedící na schodech útulku pro týrané manželky.

Klečela vedle záchodové mísy a vzpomínala, jak byli policajti zdvořilí – všechno to už znali. Jejich oči přešly z ní na další napadenou, další oběť domácí hádky. „Paní, copak můžeme sedět celou noc před vaším domem?“

Viděla svůj úhledný stůl v knihovně se zelenými květinami, svým jménem na štítku, své pořadače a poznámkové sešity. Jak mohla opustit svou práci a schovat se v útulku? Chodila denně sněhem k soudní budově. Úředník jí říkal bezvýrazným hlasem: „Vrátila jste se k svému manželovi“.

Sára si omyla obličej a pokusila se uvažovat. Kde ji Martin viděl? Jak prochází šeříkem k Benovi? Vybavila si tvář profesorky Channingové, jak naslouchá Henrymu Jamesovi. Koho z nich Martin zabije?

Zabalit. Odejít před rozedněním. Ben si vzpomene jenom na hubenou, tmavovlasou osobu, která nedovolila, aby se jí dotkl, aby ji miloval. Hněv ji zase rozehřál, znovu se začala potit – ztratí práci, svůj dům u parku. Začala skládat těch pár věcí, které měla, do tašky z umělé hmoty. Na dně zásuvky leželo černé hedvábné spodní prádlo; ucítila vůni růží ve sklenici od čalamády na kuchyňském stole.

Zabalit? Odejít? Byla by blázen. Sára se zastavila a zakryla si rukama oči. Byl tam někde venku a měl pistoli, pozoroval ji – uvidí ji odcházet. Měl ji v tomto domě jako v pasti.

Květiny, pomyslela si a zachvěla se. Samozřejmě jí tu nechal růže. Slova z lístku jí znovu a znovu probíhala hlavou – varování, zlomyslná seknutí pacičkou, jaké dává kočka myšce. Vyndala černé hedvábné prádlo z tašky a rozplakala se, pak přestala, pověsila své jediné šaty do skříně. Měla tvrdý výraz v očích, jako kdyby už viděla svou krev rozstříknutou na chodníku, po podlaze nebo na zdi.

Banán bude už u zadních dveří mňoukat, aby ho pustila dovnitř. Sára dlouho poslouchala u kuchyňských dveří.

Když je otevřela, oči kotěte zářily jako svatojánští broučci na pozadí síťových dveří.

Sára natáhla ruku po klice. Tam, kde měla být, ucítila něco měkkého – stáhla ruku zpátky. Pak po tom znovu sáhla, strhla to, vběhla do kuchyně a zamkla za sebou a Banánem. Stála chvějící se v obývacím pokoji, v ruce další kytici květin – čerstvé kopretiny. Lísteček přivázaný k sedmikráskám byl napsaný stejnými tiskacími písmeny jako lísteček připevněný k růži:

ZDÁ SE MI O TVÝCH HEBKÝCH STEHNECH,

TVÝCH KRÁSNÝCH PRSECH.

BUDEŠ NĚKDY MOJE MILENKA?

MOJE RTY SE TĚ DOTÝKAJÍ,

KDYŽ PROCHÁZÍŠ KOLEM MNE.

Kopretiny se na ni dívaly žlutýma očima. Banán jí olizoval slané kotníky a vzhlížel k ní také žlutýma očima. Sára se začala smát a plakat současně, přitom si třela hřbetem ruky čelo, jako by chtěla zaplašit noční můru.

„Strašně jsem se bála,“ řekla kotěti. Posadila se u kuchyňského stolu a položila si hlavu na ruce. „Bála jsem se, ale musel to být Ben.“

Červenala se, když si znovu přečetla lístky. Banán jí vyskočil na klín. Byly to milostné lístky, to je všechno.

Banán si v Sářině klíně protahoval všechny čtyři tlapky.

„Tak co, jsi kočka nebo kocour?“ zeptala se Sára.

Banán jí nedokázal odpovědět jinak než upřeným žlutým pohledem. „Jestli jsi kočka, tak si vybíráš, ne?“ řekla Sára. „Žádný kocour se nesmí kolem tebe točit, když nechceš.“ Uvědomovala si, že plácá nesmysly ž radosti a z úlevy. Banánoví to nevadilo.

Banán začal příst.

„Já jsem se tak bála!“ zvolala Sára a poškrabala Banána za uchem. Svítání osvětlovalo oranžové stěny a zavěšené kapradiny v kuchyni, která byla přece jen bezpečná.

Uklidila tašku a zhluboka dýchala čerstvý vzduch přicházející otevřeným oknem. Ptáci už zpívali, ale Ben asi ještě spí ve své posteli z ořechového dřeva, zlaté řasy, rudozlaté vlasy na polštáři.

Je-li nějaký muž, zabiju ho také. Sára stála dlouho u otevřené zásuvky prádelníku a dívala se na tašku, přikrývající černou hedvábnou soupravičku.

Ten rozzlobený hlas: Miloval jsem ji a ona mě skoro ani nepolíbila. Bože, jak jsem ji nenáviděl.

Zbal se a odejdi. Jdi o dům dál.

Myslel jsem si, že to jsou andělé, nějaká jiná rasa.

30

Šílel. Ben jel rychle, okna auta byla otevřená do horkého zářijového rána. Laura. Právě prošel rudou mlhou lásky – vyšel na druhé straně a zjistil, že znovu naletěl. S tímto vědomím už žije téměř dva týdny.

Ben udeřil pěstí do volantu. Laura mu dovolila, aby ji líbal, nechala se donést nahoru a pak zmrzla a mluvila o nenávisti. Nenávisti. Koneckonců měla pravdu.

Jen tak si zahrávala. (Existují pro to i horší slova.) Teď vstupuje do třetího týdne vyučování. Čeká ho studentské hodnocení. Studenti jeho oddělení ho budou pozorovat, jak učí, a pak budou psát dlouhé dopisy popisující jeho vyučovací metody, způsob zkoušení, jeho postoje…

A ještě se mu rozbila sekačka na trávu. Kdysi byla pobočka firmy v Black Hawk Village, ale teď se muselo až na Crossroads, jestliže člověk potřeboval nějakou opravu. Má čas tam zajet před zasedáním výboru pro rozvrh ve dvě hodiny.

A navíc – nemůže spát.

„Zatracený blázen,“ řekl Ben nahlas, když zabočoval na Main Street. Neměl na ni naléhat, ale viděl rudě. Nechtěla mu o sobě nic říct a nechtěla mu dovolit –.

Zatracený blázen. Laura. Způsobila, že si připadal jako zatracený blázen.

Jeho přední zahrada připomínala louku.

Musí zaparkovat dost daleko od obchodu a sekačku tam odnést, v takovém horku. Musel čekat ve frontě. Ťukal prsty na pult a přemýšlel o tom, že asi na ni neměl naléhat. Plakala. Prostě na ni zapomene. Odejde z jeho života.

Tlustý prodavač si zapsal všechno kromě barvy Benových očí a jména matky za svobodna, přestože Ben chtěl jenom opravit sekačku. Pozoroval prodavače, jak si všechno zapisuje, a přemýšlel, že jí nic neslíbil, že jí nekoupil nějaký pěkný dárek, ani ji nevzal na výlet do New Yorku. Naštěstí o tom jenom snil, a teď už se s ní nemusí vůbec setkat, vždyť už ji neviděl skoro dva týdny.

Představoval si, že Laura neexistuje. Konečně vyšel z obchodu a horkem se vracel zpátky k autu. Ženy, které nosí sexy šaty a usmívají se a pak řeknou: „Ó ne, ne vy,“ a vyklouznou z vašeho života. Laura se mu pravděpodobně směje, protože se pokusil ji dostat.

Cesta zpátky byla samé postávání ve šňůře aut, neustále nadával. Měla tak krásná prsa. Zatraceně. Mohl s ní jet o vánocích do New Yorku a mohli se jít podívat na filmy a zahraniční hry; představoval si, jak potom spolu v hotelovém pokoji diskutují, dohadují se o režii, hereckých výkonech, inscenaci, a pak se milují.

Měl jsi se o ni pokusit – očekávala to od tebe – a její boky teď tvořily tak krásnou křivku. Ale plakala. A hezké nohy-.

Červené světlo na rohu Main Street a University Street trvalo snad pět minut. Seděl a nadával ve smradu z výfuků všech ostatních aut. Kdyby se vzali a ona si chtěla udělat doktorát z knihovnictví, dovolil by jí to; žila by prakticky na univerzitě, protože jeho dům je tak blízko. Kdyby měl ženu, nemusel by se zabývat nesmyslnými detaily a mohl by napsat knihu… teď nemá doma chleba a musí si udělat něco k obědu.

Ben stočil auto na parkoviště Jack and Jill a se zaskřípáním kol zastavil. Nechtěla mu nic o sobě říct. Nejspíš byla vdaná. Ten její klidný obličej.

Znovu musel čekat ve frontě před pokladnou. Svěsil ramena a rozhlížel se po obchodě. Jako obvykle byl plný studentů, protože byl jen pár bloků od univerzity. Brunetka s kalhotami tak těsnými jako slupka na broskvi se tlačila k chlapci, který dával její nákup do tašky – ten chudák pokládal plechovky na banány.

Žena jako Laura si může vždycky najít muže. Laura pravděpodobně s někým žila a jednoduše ji přestal bavit.

Ben dojel domů a měl takový hlad, že si usmažil hamburger s cibulí, jak ho to Laura naučila, přestože ještě nebyl čas na oběd. Věděl dokonce, že má slít tuk.

„Zatracený idiot,“ řekl si každou chvilku a poslouchal, nevrznou-li její síťové dveře, a dával pozor, aby hamburger nebyl moc hnědý a mumlal si: „Idiot. Zatracený.“ Její bílá kůže bude vypadat skoro domodra, až nebude opálená. Může si udělat hezký, klidný večer sám nebo strávit pár hodin v jednom z lokálů na Hillu s Halem a Noney Esterbrookovými nebo Grantem Barneym a Janem Duganem. Nebude myslet na Lauru Prayovou. Možná že má ráda ženy, ne muže. Je chladná lesba.

Lauřiny zadní dveře se téměř neslyšitelně otevřely. Jak to zaslechl, měl pocit, že ji tu má u sebe. Pozoroval horký omastek prskat na pánvi a toužil ji mít v posteli a chtěl ji uhodit –.

Nenávist. Chvěl se touhou po něčem, ale chvěl se i obavou z toho.

Laura stála tam, kde ji mohl vidět, bílé šortky a tričko se odrážely od zelené trávy. Přejela si čelo hřbetem ruky, dovnitř obrácené zranitelné gesto. Tu a tam zavolal pták, ale klid pozdního rána byl pro ni téměř hmatatelný, hmatatelný jako mokré zelené keře, které prorůstaly harampádím u plotu její zadní zahrady.

Nechtěla se milovat. Ben se na ni díval oknem kuchyně. Za ní chodil mokrou trávou Banán a třepal nejdřív jednou, pak druhou packou.

Ben stáhnul hamburger z plotny a opřel si čelo o chladivé okno. Laura se podívala na hromadu harampádí: stará sedátka židlí, dráty, plechovky, tlející polena, rozbité cihly. Banán vklouzl do džungle, která tu vznikla. Jen jedna kývající se sedmikráska ukazovala, kde kotě zmizelo.

Sára stála a myslela si, že ty lístky A květiny byly od Bena, to bylo všechno. Vzdychla. On jenom dělal to, co muži obvykle dělají. Moje rty se tě dotýkají, když procházíš okolo mne.

Paní Nepperová řekla: „S tou spouští v zadní zahradě si můžete dělat, co chcete. Ano, co chcete. S tou spouští. Co chcete.“

Sára poslouchala. V dálce slyšela slabé řinčení a mručení, nebylo o nic zřetelnější než bzučení komára, ale bylo stále silnější. Po chvíli se v uličce za zahradou objevilo popelářské auto. Sára se přebrodila hromadou harampádí. „Ahoj,“ zavolala na muže, kteří zastavili s autem u jejích vrátek. „Nemohli byste mi odvézt něco z toho tady?“

Nejmenšímu popeláři odstávaly uši a mezi předními zuby měl mezeru. „Jistě,“ řekl. „Vypadá to, že toho tu máte dost. Máme vám pomoct?“

Sára řekla, že ano, a popadla promočenou sedačku z židle a on popadl druhou. Vypadal jako něčí dědeček, košili měl už v podpaží a přes záda tmavou potem, ale to harampádí házel vzduchem. „Chytej!“ zavolal na druhého muže.

Kusy plechu, zrezavělá klubka drátu, uschlé větve, shnilá prkna, všechno přes plot a sténající chřtán auta to polykal. Když auto odjelo, aby naříkalo u další sady popelnic, Sára konečně uviděla holou zem táhnoucí se od zadních dveří až k uličce.

Ben pozoroval Sáru. Všiml si kapiček nočního deště chvilkami stékat z listů šeříků. Vějířky asparágusu a stébla trávy vnímal jasně jako detaily na umělcově plátně, z nichž každý má svůj přesný význam.

Konečně byla celá plocha uklizená. Laura stála mezi pokroucenými žlutými pampeliškami, které prorůstaly hromadou harampádí spolu se sedmikráskami a bodláky, jitrocelem a zlatobýlem. Wisterie a divoké víno se navzájem propletly, Sára je bude muset oddělit a znovu přitáhnout k plotu a přivázat je.

Došla si na verandu pro rýč a motyku. Slunce pálilo a jí bylo horko, pot jí stékal po tváři. Na chvíli byla zase s Joem v novém městě a pokoušeli se dát dohromady další starý dům, aby se v něm dalo žít, zatímco matka truchlila pro to, co v předchozím městě zanechali.

Vykopávala plevel, ale květy nechávala stát: konvalinky, floxy. Asparágus naznačoval, že na jaře bude mít chřest.

Ben Lauru pozoroval. Plevel, který vytrhala, vadl rychle, jeho listy byly napřed stejně zeleně jako listy rostlin, které nevytrhla, jejich květy se zavíraly na hromadách, na něž je odhazovala. Krok za krokem vybírala. Zabíjela zelené listy a barevné květy, na slunci rychle umíraly.

Ben se přestal opírat o okno a rozhlédl se po kuchyni, jako kdyby tu byl cizí.

Vyšel ven za Laurou a prásknul za sebou dveřmi.

„Mám dojem, že potřebuješ pomoc s rýčem,“ řekl.

Černá tiskací písmena vyskočila Sáře před očima. Nepodívala se na něj, ale viděla ho před sebou nahého, sedícího na posteli, pěsti zaťaté. „Konvalinky,“ řekla, jak stála na násadě rýče a snažila se prorazit kořeny. „Krásné zelené listy a zvonečky na jaře, ale zbytek ocelové kořeny na všechny strany. Podívej se, co udělaly tomu trsu kosatců.“

„Podívej se, cos udělala tomu klukovi naproti. Stojí u okna s dalekohledem,“ řekl Ben.

Otočila hlavu tak rychle, že se jí pocuchaly tmavé vlasy. Podívala se na červený dům na rohu, který k nim otáčel svou zadní stranu, ten, který měl bílé zvednuté obočí nad zadním vchodem. Nad kulatým záhonem chryzantém se v jednom okně prudce zatáhla záclona. Ben měl pocit, že v Lauřiných očích na okamžik zahlédl zlost a strach, než začala znovu rýt konvalinky.

„Paní Nepperová mi říkala, že je trochu divný,“ řekl Ben. „Chodí do přípravky na univerzitu, ale v okamžiku, kdy mu skončí vyučování, zamkne se v pokoji a přehrává si muziku.“

Jako na potvrzení jeho slov za několik okamžiků začala z červeného domu vyřvávat hudba.

Sára vyndávala konvalinky, které Ben vykopal, oklepala hlínu a odhodila je. „Paní Nepperová mi řekla, že si tu můžu dělat, co chci,“ řekla po chvíli.

Ben stál velmi blízko ní, oči upřené před sebe, ale uvědomoval si ji. Kdosi v písni křičel z protějšího domu o horké lásce a ohni. Sára narovnala záda, rozmazala si paží po čele hlínu a vzpomněla si na Benovy tváře horké slzami. „Tolik toho musím vyhubit,“ řekla s pohledem na hromady vadnoucí zeleně.

Ben tiše promluvil: „Víš co – co bys řekla večeři v pondělí u mne?“

Na okamžik se na něho podívala a jemu se zdálo, že v jejích očích vidí štěstí. Pak to pominulo.

Sára cítila ostré hrany písmen, která napsal. „Dotkla jsem se tě, aniž bych byla chtěla,“ řekla. „Nejsem pro nikoho vhodná společnice.“ Odvrátila pohled, podívala se na okno v prvním poschodí.

Řvala z něj hudba – tram-tram-tram. Nepohnula se tam záclona? „Děkuji za růže a kopretiny,“ řekla a odstoupila od něho. Obličej jí zrůžověl.

„Růže a kopretiny?“ řekl Ben. „Z mé zahrady? Samozřejmě, natrhej si je kdykoliv.“

Laura na něj vykulila oči. „Díky,“ řekla. Byla už celá umazaná, ale stále pěkná se svýma dlouhýma opálenýma nohama; bílé těsné šortky se jí na zádech vyhrnuly a tričko bylo napůl zastrčené, napůl venku.

Z okna nad nimi řvala hudba. „Znečišťovatel vzduchu,“ řekl Ben. „Slyšíš to?“

„Měli bychom toho nechat. Musím se obléknout a jít do práce. Děkuju za pomoc.“ Vzala od něj rýč a s motykou si ho naložila na rameno.

„Nerozmyslíš si to s tím pondělkem?“

Usmála se a on uviděl úlevu v jejích očích, když trošku váhala a dívala se na něj. „Ano, rozmyslím,“ řekla. „Až se setmí?“

Ben přikývl a zašklebil se a třel si puchýře na dlaních. Hudba si udržovala divoký rytmus. Vystoupila na schody k verandě, slunce se jí odráželo od vlasů, zadek měla pevně upnutý v bílých krátkých kalhotách, kotě skákalo ze schodu na schod za ní. Ocásek jen o fous unikl přivření do síťových dveří.

Sára nechala starý rýč a motyku v rohu verandy.

V kuchyni byl ještě chládek. Zelené kapradí viselo v oknech, jeho vějíře značkovaly sluneční světlo.

Kytice kopretin vadla ve sklenici vedle dřezu.

Lístky nebyly od Bena. Lístky nebyly od Martina.

Ale někdo, kdo neměl tvář, ji pozoroval, přikradl se k jejím zadním dveřím, předním dveřím – Sára popadla kopretiny, vyhodila je do odpadků a vykřikla. Banán zaletěl pod sporák.

„To nevadí,“ řekla Sára sobě a Banánovi. Umyla si obličej a ruce a kolena, našla dopisní papír a obálky. Posadila se v zeleném světle kapradí se šálkem kávy a začala psát s hlavou vzhůru a se sklonem písma na opačnou stranu, úhledný rukopis, který v ničem nepřipomínal její. Odjakživa to uměla. Nikdo nepozná její rukopis. Nadepsala šest obálek adresou své matky v sanatoriu Craigie Court.

Milá Chloe,

už je to hodně dlouho, co jsi o mně slyšela naposled, ale nemysli si, že jsem zapomněl na všechny ty pěkné chvíle, které jsem zažil, když jsem nějakou dobu žil s Tvojí rodinou.

Pracuji teď pro jednoho profesora, cestuji a dělám výzkum, což mi poskytuje hodně času na psaní, takže teď ode mne dostaneš zprávy častěji.

Možná že Tě budu moci přijet někdy navštívit. Vzpomínám si, jak se Tvoje rodina každý rok nebo dva stěhovala a Ty a Sára a Joe jste zařizovali dům, v němž jste bydleli. Vzpomínáš si, jak jste vyráběli okenice z odřezků stavebního dříví, když jste žili blízko toho statku, kde měli tolik much? Vzpomínáš si, jak jste se Sárou šily v ruce záclony do obývacího pokoje?

Přesto to byly pěkné časy. Ať se Ti dobře daří a jsi spokojená. Cestuji pro svého profesora, takže Ti budu posílat dopisy odevšad, kde budu. Brzy Ti zase napíšu.

S láskou Larry Day

Sáře se draly slzy do očí. Její matka byla přesvědčená, že obě její děti jsou mrtvé. Ležela v sanatoriu, kde ji nikdo nenavštěvoval a nikdo jí nevolal. Benovo auto bylo v jeho stodole. Může do něj skočit a odjet do Nebrasky –.

Ale všechno bylo naplánováno. Doktorka Channingová si musela najít někoho jiného, kdo k ní bude chodit, až bude Laura Prayová pryč. Musí počkat.

Hřbetem ruky si otřela oči. Joe objevil v zastavárně červenou sametovou oponu, v ruce z ní ušily s matkou záclony do obývacího pokoje, protože neměly šicí stroj.

Jej í matka se něco napracovala, když jednu zimu v Jižní Dakotě museli bydlet v obytném přívěsu. Prala, myla nádobí i děti v umývárně benzínové pumpy a nějak se jí dařilo posílat Joea a Sáru do školy tak, že vypadali stejně pěkně jako ostatní děti. V jejím podání to vlastně byla hra. Dnes se to Sáře jako hra nezdálo.

Sára se zadívala na pero a poslouchala klik-klak kardinála červeného ze zadní zahrady. Nemohla psát o přívěsu – někdo bude matce muset dopis přečíst. Nezmínila Se ani o zchátralém bytě v Manhassetu, kde dva roky zadarmo žili, protože její otec byl domovník a topil v obludném kotli ve špinavém sklepě. Místo toho psala o cvrčkovi, který v tom sklepě zpíval skoro jako kanárek a živil se plátky syrových brambor… a o jejich zahradě. Nezmínila se o tom, že ta zahrada byla mezi starými auty na vrakovišti.

Joe se utopil v Manhassetském zálivu. Kdykoliv napsala jeho jméno, objevil se na pozadí jejích vět duch s rusými vlasy.

Nemohla psát o tom, jak žili u příbuzných, když neměli vůbec žádné peníze. Psala o noci, kdy matka zavolala policii, protože slyšeli nějaký rámus. „Vzpomínáš si?“ psala Sára. „Nakonec se ukázalo, že ten rámus dělala větev stromu, která ve větru tloukla do střechy verandy.“

Chvílemi se smála. Chvílemi plakala, to když si vzpomněla na matčiny slepé oči obrácené ke stropu pokoje v sanatoriu, kde je její jméno na tabulce nad postelí. Ženy, které tam pracovaly, byly většinou laskavé, ale mluvily strašně hlasitě na všechny staré lidi, protože někteří z nich byli hluší. Oslovovaly je všechny křestními jmény, jako kdyby nikdy nebyli tvrdě pracujícími členy společnosti, jako kdyby už neměli právo být pan, paní, doktor, slečna.

Sára psala dopisy změněným rukopisem a hledala nějaký náznak, který by matce řekl „Jsem Sára. Žiju.“ Našla ho v pojmenování pro iris, v barvě předních dveří nebo v tom, jak to originálně zařídili, aby jim králíci nechodili do záhonu s hráškem.

Šest dopisů. Vložila je do obálek, nalepila na ně známky, dala je do papírového sáčku a rozhlédla se po kuchyni. Jak jasně působila oranžová barva v ranním sluníčku.

Ale v koši na odpadky byly kopretiny a kytice pomačkaných růží. Někdo ji pozoroval, někdo na ni myslel: Budeš někdy moje milenka? Moje rty se tě dotýkají, když procházíš okolo mne.

Někdo se jí cpe tam, kde se cítila tak volná, že tu sama pro sebe tancovala a smála se a pověsila si zelené kapradí do oranžové kuchyně.

31

Ben svěsil ramena a rozhlédl se halou, zatímco sekretářka oddělení řídila studentské hodnocení Benova kursu Úvod do divadla. „Ohodnoťte vyučujícího na základě uvedených hledisek, která mají vliv na efektivitu způsobu výuky. Je to sedmibodová stupnice, v níž 1 označuje nejnižší ohodnocení a 7 nejvyšší.“

Upíral oči na nástěnné hodiny, aniž by je vnímal. Jeho studenti kroužkovali číslice od jedné do sedmi: „Znalost předmětu (obsah a pomocný materiál). Příprava na vyučování (denní j celková). Organizace kursu. Celkový postoj ke studentům a zájem o ně (zajímá se, projevuje sympatii). Dosažitelnost mimo vyučování (úřední hodiny, přístupnost). Vysvětluje a znázorňuje srozumitelně. Zájem a nadšení pro předmět. Spravedlivost při testování a známkování (jasná kritéria pro známkování). Stimuloval můj zájem o učení (podnětné otázky vyprovokovaly intelektuální zvídavost). Jasně definuje záměry a cíle. Uveďte celkové hodnocení vyučujícího za efektivitu způsobu výuky: F, D, C, B, A.“

Ben zaskřípal zuby. Byly to děti právě vyšlé ze střední školy, které ho tu známkovaly za „znalost předmětu“ a „efektivitu způsobu výuky.“ Dnes ráno se nechal ostříhat, a teď ho svědila celá záda, ale nemohl se otřít o zeď s nástěnkou, aby se poškrábal. Vedoucí katedry ho zavolá dovnitř a nahlas mu přečte, jak ho studenti ohodnotili. Dole na hodnoceních budou připsané poznámky: „Příliš moc píše na tabuli. Nepíše dost na tabuli. Měl by si nechat narůst bradku. Měl by nosit sako.“

„Hotovo, doktore Woodwarde, už jsme skončili.“ Sekretářka vyšla z jeho třídy.

Ben toužil, aby se mohl poškrábat, ale musel dojít ke svému stolu před devadesáti studenty, kteří právě rozhodli, je-li připravený, organizátor, projevuje-li sympatii, je dostupný, nadšený, spravedlivý, stimulující a dostatečně srozumitelný; všechno to zapsali, aby si to jeho vedoucí katedry mohl přečíst. Naštěstí bude za chvíli zvonit; proto přímo s potěšením zadal velmi dlouhou úlohu a ohlásil test na příští týden.

Jistě nebyl nejlepší učitel na světě, a on to věděl. Ben šel zpátky do své kanceláře a cítil se zranitelný a čerstvě vyhodnocený, ale vzpomněl si na dívku v bílém tričku a bílých šortkách, jak za slunečného rána vytrhává plevel. Přežil oběd a zasedání výborů a nedočkavě čekal, až přijde večer. „Prodlužuje moji touhu jako když nevlastní matka nebo vdova co nejdéle zadržuje mladému muži výnosy z dědictví.“ Laura věděla, že po ní touží, možná že toužila i ona po něm – zahlédl její šťastný výraz, když řekl: „Co bys řekla večeři v pondělí u mne?“

Když šel domů, představoval si, že má před sebou večer (a možná i postel) s krásnou ženou, a on je zamilovaný, ale bylo to všechno nějak zamotané.

Nebylo to však přece jen úplně prosté? Při sprchování si představoval její prsa.

Začal smažit hamburgery a cibuli a přitom si představoval, jak se usmívá. Její kůže bude vypadat téměř namodralá, až zmizí opálení.

Její zadní dveře tiše vrzly.

Ben zadržel dech a přemýšlel o tom, že ji políbí… ta krásná ústa s plným horním rtem…

Šeříky zašuměly.

Ben těžce polkl, protože si vzpomněl na její prsa ve svých dlaních…

„Larry Day,“ řekl mužský hlas u Benových dveří.

Ben vytřeštil oči. Larry Day byl přibližně jeho věku, měl tmavou bradku, na sobě měl letní oblek a kravatu.

„Larry,“ řekl muž.

Otevřel dveře, zdálo se, že se v Benově kuchyni vyzná; zavřel za sebou síťové dveře a opřel se o zeď pod dvěma maskami, jednou usmívající se a jednou mračící se. „Špagety?“ zeptal se svým teplým tenorem. Byl menší postavy a chodil trochu škrobeně, jako kdyby očekával, že ho někdo napadne.

„Ano,“ řekl Ben.

„Musím se cvičit,“ řekl Larry. „Na ten zítřejší výlet.“

Nikde nebyla žádná prsa, na něž by se Ben mohl dívat (nebo se snažit na ně nedívat). Benovi bylo horko při pomyšlení na Lauru. Teď se snažil necivět na muže v kuchyni, proto vyndal mrkev, salát, okurky a papriky a měl zlost. „Víš co – vypadáš dobře,“ řekl Larry Dayovi. „Brada ti padne. Jako kdyby ti vyrostla z tváře.“

„Musím se cvičit,“ řekl Larry. „Ale opravdová zkouška nastane, až půjdu po ulici. Doufám, že mě nikdo neštípne nebo na mě nezapíská nebo neřekne: „Nechceš si trochu užít, kočko? Nerozdáme si to spolu?“ nebo nějaká podobná slova.“

„Jedna z cen, kterou my muži musíme platit,“ řekl Ben.

Larry se ušklíbil, potom se zamračil. „A nemusím se usmívat. Stále na to zapomínám. Šklebím se jako zatracená ženská. Je to už tik.“

Chvíli bylo v kuchyni ticho. Ben začal krájet mrkev. (Larry nepomáhal s večeří.) Věděl, kdo Larry je. Ale nemusel už přemýšlet o tom, kdy ho může políbit.

„Můj bratr mě to chtěl odnaučit,“ řekl Larry. „Ale zjistila jsem, že se lidé necítí dobře s ženou, která se neusmívá.“

Ben se zasmál.

„Opravdu. Moji přátelé se začali vyptávat, co je se mnou. Proč jsem tak chladná a nepřátelská.“ Larry přecházel od kuchyňského stolu k odřené ledničce a zase zpět, ruce zastrčené v kapsách kalhot.

„Muži o sobě moc nemluví,“ řekl Ben.

„Nemluvil jsem,“ řekl Larry a letmo se podíval na Bena, který se zamračil, zlatohnědé řasy zakryly modrý pohled.

„Neviditelný,“ řekl Larry po chvíli. „Teď budu moct sám chodit na různá místa, i pozdě. Mám v kapsách drobné! Mám spoustu kapes a báječné pohodlné boty, v nichž můžu chodit i na večírky, a mám ponožky, na kterých neutíkají oka. A můžu utíkat.“

Ben míchal salát v míse. Celý den snil o Lauře. Mohl by strhnout tu bradku…

Larryho modré oči zářily pod hustým obočím. „I když jsem takhle oblečená, cítím se pohodlně, až na obinadla, ale ani to není tak strašné, protože jsem zvyklá na podprsenku.“ Donesl salát na stůl, Ben přinesl špagety a česnekový chléb z mikrovlnky. Nalil víno a posadili se.

„Prima,“ řekl Larry a usmál se. Larryho modré oči patřily Lauře – přátelské, neflirtující. Řekl, že mu špagety chutnají a že by ráda ještě jeden chleba. Ben očekával, že možnost milování se bude v kuchyni celý večer vznášet kolem nich, aniž by se o ní mluvilo, ale bude stále přítomná – a nemýlil se.

Larry měl Lauřinu schopnost Bena rychle zaangažovat do hovoru, aby mluvil a mluvil. Přinesl sebou legrační článek srovnávající Normana Mailera s lordem Tennysonem. Ben pak říkal, že Tennyson je nudný a Larry praštil do stolu, až talíře a šálky od kávy poskočily.

„Nudný,“ řekl Ben.

„Už jsi ho léta nečetl. Přiznals to! Jak můžeš říct, že je nudný, když neznáš Childe Rolanda?“ křičel Larry. Pak se zeptal: „Je můj hlas posazený dost hluboko?“

„Bezvadně,“ řekl Ben. „Když jíš, musíš trochu vystrčit lokty.“

„Pozoruješ nějaký rozdíl?“ zeptal se Larry.

„Mezi čím?“

„Mezi…“ Larry se zarazil. Laura to dělala moc dobře, chvilkami měl Ben pocit, že v místnosti není žádná žena. „Mezi tím, jak jsi se mnou mluvil, když jsem byla žena, a jak se mnou mluvíš teď.“

„Uvnitř jsi stále žena,“ řekl Ben a měl strach, že něco z jeho rozhořčení se mu vloudilo do hlasu.

„Oblékla jsem se jako muž, abych si to vyzkoušela, ale myslela jsem si, že se třeba budeš cítit líp. Kvůli tomu stálému ne.“ Larry pomohl Benovi sklidit talíře.

„Já přece vím, že jsi Laura,“ řekl Ben a připadal si jako cvok. Nikdo v kuchyni nevystavoval prsa pod košilí, ani nedával jednu pěknou nohu přes druhou. Věděl, kdo je. Nalil saponát do dřezu.

„Mrzí mě, co se tehdy večer stalo,“ řekl Larry. Seškrabal zbytky z talířů. „Byl bys to ty, koho bych si vybrala, kdybych mohla… ale já nemůžu.“

Ben se na vousatého mladého muže nepodíval. „Mě to taky mrzí,“ řekl. Pak se jejich oči setkaly. Pak se na několik okamžiků dva muži objali, Ben s mýdlovou pěnou na rukách, Larry držel utěrku. Chvilku stáli u dřezu, menší muž s hlavou na rameni vyššího muže. Ben se mračil na čisté nádobí na kuchyňském stole. Věděl, že jsou to její prsa, která se k němu tisknou, a že pod kalhotami jsou její hezké nohy.

„Mám takovou teorii,“ řekl Larry a odstoupil od Bena. Vzal do ruky mokrý talíř.

„Jakou?“

„Jsem tady, a zároveň nejsem.“

„Nejsi?“

Když se Larry Day usmál, ukázaly se mezi knírem a bradkou bílé zuby. Jednou si narovnal kravatu, přitom vystrčil bradu a velké prsteny na rukách se zaleskly. „Jsem tady,“ řekl.

„Laura?“ řekl Ben. „Larry?“

„Ani jeden.“ Vousatý mladík naskládal talíře na sebe a uklidil je do skříně. „To je ta moje teorie. Většina toho, co jsme, není ani mužského, ani ženského rodu.“

Ben vypustil mýdlovou vodu z dřezu a otřel plastikový ubrus na stole.

„Jsem o tom přesvědčená.“ Larry vešel do obývacího pokoje. „Jak se mám posadit?“

„Nesmíš se kroutit v bocích. Jen se posaď. Základní věc je, abys nedala nohu přes nohu. To dělají jenom ženy a staří muži. Polož si kotník jedné nohy na koleno druhé, jestli chceš.“

Larry se posadil na pohovku.

Ben se nemohl posadit, přecházel po místnosti. Představoval si na té pohovce a na každé židli a dokonce na koberci milostné výjevy s Laurou. Zvedl Banána a chvíli kotě mlčky hladil.

Larry ho pozoroval z hrbolatého, pérovaného křesla. „Ty vůbec necítíš, o čem jsem mluvila? Nezdá se ti to pěkné?“

„Stále bych chtěl najít Lauru pod těmi fousy a oblekem,“ řekl Ben.

„Ale nemáš pocit něčeho mnohem plnějšího, protože nejsem jenom Laura? Jsem také někdo jiný.“

Popíjeli Benovo víno. „Nemusíme ani mluvit,“ řekl Larry. „Nemusíš říkat, jak dobře vypadám, a já nemusím říkat, že jsem ráda, že se ti to nebo ono líbí. Nemusím se ptát, jaký den jsi měl dnes ve škole.“

„To ti povím – mizerný,“ řekl Ben. „Studentské hodnocení mého kursu. První ročník se rozhoduje, jestli jsi nebo nejsi dobrý učitel a pak si tě povolá vedoucí katedry a přečte ti jejich poznámky k tvé osobě, jako kdyby ti na tom mělo záležet.“

Larry se zasmál, pak zvážněl a napil se vína. „Možná že by ses mohl pro mě někdy převléknout za ženu – uděláme nájezd na sklad kostýmů.“

„Já?“

„Ty budeš žena i muž. Obojí. Ani jedno.“ Vousatý mladík se zadíval na Bena a přetřel si čelo hřbetem ruky gestem, které Ben dobře znal. „Bylo by to… podivné. Znamenalo by to dvojitou vrstvu – ty a žena, která tvoří tu druhou vrstvu. Tam, kde se budete překrývat, bude obraz plný, a to bude tvoje podstata.“ Larrymu zářily oči. „Může to být fascinující – změnit tvoje představy o tom, co je přirozené – změnit tvůj názor na to, co děláš.“

Seděli mlčky, dva muži hladící kotě.

Ben vzal z kávového stolku knihu. „My dva jsme knihomolové – žijeme v knihách, nosíme si úryvky z nich v hlavách. Jsme cvoci.“ Našel označenou stránku. „Poslechni si tohle. ‚S jednou nohou ve třmenu a s agónií smrti v prsou, můj pane, vám píši… Můj život se blíží svému závěru… Možná nastane čas, kdy rozmotám tu zauzlenou nit a řeknu, co by mělo být řečeno, ale co nemohu říci zde. Nashledanou, díky; nashledanou, mé poručení; nashledanou, šťastní přátelé.‘“

„Hlas z dávné minulosti,“ řekl Larry. „Shakespearovská doba?“

„Zemřel ve stejném roce!“

„Cervantes,“ řekl Larry.

„Správně.“

Chvíli seděli mlčky. „Prší,“ řekl Ben.

„Nádherná vůně letního deště,“ řekl Larry. Vzdychl. „Doufám, že lidé z velkoměst nepřijdou na chuť malým městečkům.“

„Nepřijdou,“ řekl Ben. „Hledají vzrušení. Pláže, davy…“

„Obchody plné drahého zboží. Hory. Nové filmy.“

„Slavné osobnosti v tmavých brýlích.“

„Jsme v bezpečí.“

„Jasně. Víš co – co kdybychom se podívali na Labutí jezero?“ zeptal se Ben. Larry přikývl, a tak Ben rozsvítil jedno malé světlo a posadil se s Larrym na pohovku, aby v záři televizoru upíjeli víno, dva muži a kotě.

Když čekali, až začne balet, Larry otevřel knihu tam, kde byla založená. „Možná nastane čas, kdy rozmotám tuto zauzlenou nit a řeknu, co by mělo být řečeno a co nemohu říci zde,“ předčítal jeho tenor. Podíval se Benovi do modrozelených očí a položil mu ruku na tvář.

Začala Čajkovského překrásná hudba. Dlouhonohý, svalnatý princ Siegfried se tancem loučil se svým mládím; musí si najít ženu. Půjde na lov labutí, aby se trochu povzbudil. (Princ a jeho přátelé elegantně odběhli, na špičky a na paty, jak chodí muži-tanečníci, zbraně po ruce.)

„Kdybychom byli v divadle, viděli bychom malinké postavy,“ řekl Ben. „Vysoké něco přes dva centimetry, hodně vzdálené a jeviště jako pro panenky.“

„A nemohli bychom si opřít nohy,“ řekl Larry. Měl opřené boty vedle Benových na podnožce, která na několika místech praskala ve švech.

„Přestávka uprostřed štěbetajícího davu. Kouř z cigaret.“

Larry se protáhl a zase se opřel. Odetta, královna labutí, ztrácela své zakletí mezi půlnocí a rozedněním a stávala se ženou. Princ Siegfried jí přísahá věčnou oddanost.

„Když jsou jednající postavy tak daleko, jejich tragédie se zdají také malé,“ řekl Larry. (Čarodějník vyhrožoval milencům a kul pikle, aby donutil Siegfrieda porušit přísahu.)

„Ale my v televizi vidíme i to, jak se potí,“ řekl Ben. „Napadlo tě někdy, co bys musela dělat, abys to viděla tak, jak to vidíme teď my?“

Larry se přimhouřenýma očima podíval na obrazovku. „Létat jako nějaký bláznivý pták? Dopředu a dozadu, blízko k tanečníkům a pak daleko od nich.“

„Zatočila by se ti hlava.“

„Nikdy jsem si to neuvědomila.“

Čajkovského hudba je vtáhla do svého kouzla. Odelie předstírala, že je Odetta. Siegfried se nechal oklamat.

Larry si uhladil bradu.

Ben se zamračil, světlo obrazovky se mu odráželo v očích.

Siegfried poruší přísahu v domnění, že Odelie je Odetta. Nedalo se nic dělat. Labutě nikdy nebudou lidmi, pokud Siegfried a Odelie nezemřou.

Larry se upřeně díval na smrt, představovanou krásným tancem černých labutí.

„Je to dokonale nerealistické,“ řekl Ben.

„Tobě se nikdy nestalo, že jsi porušil slib nebo ses o něco ze všech sil snažil, co jsi špatně odhadl?“

„A pak abych se ze všech sil snažil zachránit ostatní labutě, které za tu pohromu vůbec nemohly?“ zeptal se Ben. „Naštěstí ne, v poslední době jsem nepoznal příliš mnoho labutí.“ Poslední tóny Labutího jezera dozněly. Natáhl se, aby vypnul televizor; byl to starší typ a ještě chvilku v něm praskalo. V náhlém přítmí se na sebe dívali dva muži.

„Kdo jiný by se byl se mnou podílel na tomhle pokusu?“ zeptal se Larry. Jeho vousatá tvář byla vyrovnaná, modré oči se setkaly s Benovými, přímo a klidně.

Ben jim oběma nalil ještě trochu vína. Na chvíli zavládlo v pokoji ticho. Banán ležel na pohovce vedle Larryho, čumáček stočený pod ocásek.

„Měl bych se jít vyspat,“ řekl Larry. „Odjíždím zítra před rozedněním do Nebrasky, díky tobě. Jsem vděčná za převlek, pomoc i auto. Vrátím se tak; abych v pátek v poledne nastoupila u doktorky Channingové. Elena našla jednu přítelkyni, která tam bude chodit, dokud budu pryč.“

„Jsem rád, že jsem mohl pomoci,“ řekl Ben.

Kolem přejelo auto. V parku skřípala houpačka – sem a tam, sem a tam.

„Nechci být jenom něčí manželka,“ řekl vousatý mladík. „Nechci se nechat vydržovat.“

Ben zadržel dech a jenom se na něj díval.

„Je poměrně snadné najít někoho, kdo tě bude živit,“ řekl Larry Day a pohladil si bradu. „Nechceš žít za peníze někoho jiného, že – kdo by ti říkal, za co je máš vydávat?“

„Ne,“ řekl Ben. „Ale já nejsem žena.“

„A nechceš žít v domě někoho jiného, i když je údajné tvůj, protože se to tak říká?“

„Mám svůj vlastní,“ řekl Ben.

„Chceš úctu,“ řekl mladý muž. „Svou práci, dům, své peníze.“

„Ano.“

„To je to, co chci především.“ Larry si položil kotník na koleno druhé nohy, zvedl vousatou bradu a upřel modré oči pod hustým obočím na Bena. „Úctu. Ne takovou, jaká se „vzdává“ ženám. Chci takovou, jakou získávají muži.“

Když Larry vyšel z Benovy kuchyně, stál Ben blízko sporáku a vzpomínal, jak Lauru přitiskl k téhle zdi, vklouzl jí rukama pod košili, stáhl jí šortky.

32

„Už je to pět týdnů,“ řekl Larry Day kotěti a přejel si prstem po hustém obočí. V polotmě ložnice se na sebe mračil do zrcadla. „Uvidím maminku!“ Jeho změněný hlas se odrazil od rohu pokoje.

Banán předl.

Larry vynesl Banána ven a zamkl dveře. Když scházel ze schodů verandy, našel balíček položený na nejvyšším schodě.

Larry ho popadl, prošel vrátky do Benovy zahrady, vyvezl auto z Benovy stodoly a rozjel se předjitřní tmou dolů po Seerley Boulevard. Vedle něj ležela na sedadle bonboniéra s připevněným lístečkem:

PATŘÍŠ PODE MĚ DO MÉ POSTELE.

PŘINUTÍM TÈ, ABY SIS O TO ŘEKLA.

Světla bulváru vyskakovala a sklouzávala po mladíkově saku, džínsech a botách s nízkými podpatky.

Při jízdě se mračil. Lístečky byly všechny stejné a objevovaly se každou chvíli. Nedalo se odhadnout, kdy přijde další, takže nebylo možné čekat a přistihnout toho, kdo je tam dával. Na jednom bylo napsáno:

BUDE TI PĚKNĚ HORKO, AŽ BUDEME

SPOLU V POSTELI. TO TI SLIBUJU.

Mezi tmavým knírem a bradkou Larryho Daye se náhle objevily zuby, téměř jako úsměv.

BUDEŠ MI LÍBAT NOHY A PROSIT,

ABYCH TI TO UDĚLAL JEŠTĚ JEDNOU.

V autě nebyla žádná žena. Larry Day při jízdě roztrhal lístek na kousky a spolu s bonboniérou je vyhodil oknem.

Kolem míjela kilometr za kilometrem iowská krajina.

Když vyšlo slunce, zabočil Larry k benzínové pumpě. Vypnul motor a aniž by se usmál, řekl pumpaři, že chce plnou.

Na dveřích bylo napsáno „Muži“. Larry je otevřel. Byl tam špinavý pisoár a kabinka se záchodem.

Když Larry vyšel z kabinky, přečetl si: „Přefiknout je všechny“ vyryté do laku dveří. Neměli tam ani mýdlo, ani ručník. Ze špinavého zrcadla k němu shlížela tvář mladého muže s tmavou bradkou.

LAURO –

JÁ VÍM CO SE HOLKÁM LÍBÍ

A TO TI TAKY DÁM.

Vešel jakýsi mechanik, prohlédl si Larryho a pak se na něj ještě jednou podíval. Před pisoárem si rozepnul kalhoty.

Larry zaplatil benzín a po dálnici vyjel z města. Na stromech u statků byly už tu a tam žluté skvrny; zářijové slunce začínalo pálit.

i Larry jel v jednom kuse až do oběda, pak se zastavil v restauraci u dálnice. Ve svých pohodlných botách došel ke stolu a objednal si levné jídlo a nezapomněl, že se nesmí usmát nebo naklonit hlavu. Zvedl bradu a opřel si pěsti o hranu stolu. Dorazí do Fredsburgu pozdě, takže si vezme pokoj v motelu, když už nikdo nebude nablízku.

„Tady to máte,“ řekla mladá servírka, když mu přinesla jídlo. Sklonila prsa k Larrymu o trochu víc, než bylo nutné.

„Díky,“ řekl Larry. Servírka odklapala na vysokých podpatcích a podívala se na něj ještě jednou v zrcadle, než prošla lítačkami.

Larry Day si vsunoval vidličkou kousky mezi knír a bradku, ale Sára jedla jídlo opatrně, pomalu. Pozorovala obyčejnou restaurační místnost zpod huňatého obočí a nemusela mít ve tváři vepsaného nic připomínajícího přátelský výraz, nikdo po ní nevrhal pohledy.

Když otevřela dveře auta, vyvalilo se na ni horko. Zapnula klimatizaci.

Kilometry a kilometry polí a malých městeček… kolem sedmé se Sára zastavila na večeři. Stmívalo se.

Tu a tam míjely Sáru na úzké silnici náklaďáky, které pokaždé rozhoupaly její auto. Míjela obilná sila, malé městské parky, kde se u osamělých luceren tloukly můry, a reklamní tabule zvednuté jenom kousek nad větrem se vlnícím obilím.

A pak konečně byl před ní Fredsburg. Osvětlené ulice slabě ozařovaly nebe před ní a Sára začala poznávat každou zatáčku silnice, každý shluk stromů.

„Joe,“ řekla sama v autě osvětleném palubní deskou. Vydala se nahoru do kopce k domovu.

Nezastavila, když uviděla stavení na okraji města, které měli tři roky pronajaté. Dokonce ani nezpomalila. Stodola se propadla a byla z ní hromada prken. Slabé světlo se dotklo prken přitlučených přes okno. Dům byl prázdný, opuštěný.

Ještě než ho minula, probíhala ve vzpomínkách s Joem příkopy kolem vyježděné cesty k západním polím. Nemusela vidět vrby, aby věděla, že tam jsou. Zelený trávník se svažoval vedle ní něžnou křivkou, ucítila zatuchlou chodbu, slyšela, jak se její matka zasmála, vybavila se jí stará mosazná postel a její stín na zdi, a pak dům ve zpětném zrcátku zmizel a ona sjížděla k sanatoriu Craigie Court.

Nezastavila tam – vyhlížela Martinovo auto na parkovišti i na ulicích Fredsburgu. Nebylo to bůhvíjaké město. Na náměstí stála soudní budova a naproti ní byla Andyho cukrárna, kde se kdysi hubenými boky opírali o kamenné pulty kluci ze střední školy a s přimhouřenýma očima vypouštěli cigaretový kouř. Jak si tehdy přála být hezká, mít moc odlepit ty kluky od pultů, aby za ní házely ten správný druh urážek, tak jako menší kluci házejí sněhové koule, aby si ji vybrali pro ty nejvybranější ošklivosti, sprostá slova vyplivnutá jako slina, podobající se plesknutí sněhové koule na zátylek.

Fredsburg byl jasně osvětlený, Sára jím projížděla a vyhlížela Martinovo auto. Byla jako pitomá můra, kterou přitahuje jediné místo, kde na ni může čekat Martin s revolverem, aby ji zabil. Kolem jsou tisíce kilometrů země, kde by byla v bezpečí, ale ona projíždí Fredsburgem pozdě v noci a parkuje před jediným motelem nebo hotelem ve městě, který je naproti sanatoriu Craigie Court.

Podívala se dolů ulicí k malému lesíku, kde se celou noc schovávala vloni v létě. Po půlnoci svítilo nad motelovými dveřmi jen malé světlo. Martin tam tehdy křičel, tlouk pěstmi. Vzpomněla si na to. Jeho auto nebylo ani před hotelem, ani na parkovišti před sanatoriem.

Teď vystoupil z auta pod Martinovým pokojem v motelu mladý muž s tmavou bradkou. Martin ho pozoroval, jak zabouchl dveře na řidičově straně a pokoušel se je zamknout, zabouchl je ještě jednou a zazvonil na recepci motelu. Ospalý recepční ukázal mladíkovi pokoj. Zacvakly dveře a Martin už viděl z okna svého pokoje jenom auta na parkovišti a v sanatoriu sem tam noční světla.

Sára se podívala z okna svého pokoje přes ulici na sanatorium. Martin vždycky chtěl, aby jenom přijela, navštívila matku a zase hned odjela; nikdy do sanatoria nevkročil. Nahánělo mu to husí kůži, říkal. V sanatoriu tu a tam svítila světla.

Nebyl to tento pokoj, v němž se přestrašená krčila, když Martin tloukl dole na dveře?

Vousatý muž zíral na Sáru ze zrcadla. Zavřela okenice a odlepila si vousy, knír i obočí. Teď ji pozorovalo něco, co nebylo ani muž, ani žena. Mělo to téměř plochá prsa a oblečené to bylo v džínsech.

Sára sundala těžké mužské boty, džíny, košili, obinadla, tmavou paruku a v zrcadle uviděla mladou ženu, která si rozplétá těžké copy. Nikdo nemlátil na dveře, nikdo nevtrhl dovnitř, aby křičel a porazil ji na zem…

Prohlédla si postel, šatník, koupelnu, potichu si pustila televizi a natáhla se na postel, aby točila palci u nohou před obličeji gangsterů, kteří na sebe stříleli v nějaké zapadlé uličce. Ráno nebudou u jejích dveří žádné lístečky:

KRASAVICE

NEUNIKNEŠ MOJÍ LÁSCE.

VEZMU SI TĚ A TY PO TOM

BUDEŠ BLÁZNIT.

Horká voda ji uklidňovala, stála pod sprchou velmi dlouho. Bradka a kníry a letní oblek, který si vzala s sebou, ležely vedle postele, připravené zajistit jí bezpečí ještě jeden den, než se vrátí do Cedar Falls.

Sára zívla, zhasla světlo a pootevřela okenici natolik, aby viděla přes úzkou silnici na sanatorium, kde je její matka. Tmavé parkoviště bylo téměř prázdné, jen jakýsi muž přecházel od auta k autu a něco si psal do notesu. Nejspíš policajt. V autě nenechala nic – dveře na řidičově straně se nedaly zamknout.

V matčině pokoji nad vchodem neviděla žádné světlo.

Sára zavřela okenice, lehla si, vzdychla a zdálo se jí o Cedar Falls. Pak se jí ještě zdálo o jakési velikánské bytosti, o ženě, která přicházela a odcházela, jak se jí zachtělo, a vždycky zaplnila nebe nad Sářinou hlavou obrovským ženským obličejem. A pak se objevil v jejím snu Ben a ona se usmívala ze spánku vedle obleku, bradky a kníru.

Martin tiše prošel kolem Sářiných dveří a otevřel dveře dalšího auta. Měl malou baterku, stěží osvětlila registraci: Benjamin Woodward, 2309 Tremont Street, Cedar Falls, Iowa 50613. Nechal dveře auta maloučko pootevřené.

Další auto bylo také odemčené. Harley Fendstrom, 18905 Strawberry Lane, Omaha, Nebraska.

Martin nikdy nezabouchl dveře u auta. V pantoflích s měkkou podrážkou odešel do svého pokoje, který byl v rohu motelu. Někdy přijížděla auta i pozdě v noci. Seděl každý den u svého okna až do rozednění a škrabal a škrabal svoje čtrnáctidenní strniště, které rychle rostlo, ale svědilo jako všichni čerti.

Už téměř čtrnáct dní si Martin opisoval poznávací značky všech aut, která parkovala před motelem nebo před sanatoriem, protože byl starý hlupák. Možná že se Sára naučila plavat, ale to nemusí znamenat, že z lodi doplavala na břeh. Pravděpodobně se utopila a přece jen se mu vysmála naposledy.

Nové vousy ho svědily. Obarví si je, aby byly jako jeho obarvené vlasy, Sára ho nemůže poznat, bude-li mít navíc brýle proti slunci, rozhodně ne dřív, než už bude pozdě. Nadával a pozoroval každého, kdo vcházel do motelu nebo do sanatoria a připadal si jako duch. Neměl ženu, neměl práci, policajti šli po něm a on tady sedí a vyhlíží někoho, kdo se utopil. Pozoroval lidi, kteří přijeli do města – viděl, jak zaparkovali auta a pak je sledovat. Sára mohla někoho poslat, aby navštívil její matku – možná muže, s nímž žije. Bude chtít, aby matka věděla, že není mrtvá, ale neodváží se telefonovat. Chloe nikdo nevolal. Sára se neodváží ani napsat.

V autech, která jejich majitelé nechávali přes noc nezamčená, si opisoval jejich registraci. Měl už pěkný seznam a nesnášel hotelový pokoj a hamburgery. Většinou pil víno. Ale policie ho ještě nenašla. Možná že to ta potvora ze samoobsluhy neohlásila. Třeba si všichni myslí, že se utopil.

Zapisoval si popisy všech osob, které vešly do sanatoria. Sestra u informací mu řekla, že Sářině matce nikdo nepsal ani netelefonoval od doby, co se Sára utopila, a ani ji nikdo nenavštívil.

Každý den si zjišťoval, měla-li Chloe Grayová telefon nebo návštěvu. Sára sem přijde nebo někoho pošle, tím si byl jistý.

Martin pozoroval a čekal a nadával a mluvil sám k sobě a pil víno, až měl pocit, že se mu zvětšuje hlava, že už je jako dýně.

Jak míjely týdny, začal Sáru vidět všude: Sára pod tím velkým stromem v koutě… Sára sedící v rohu jeho pokoje. Někdy s ním byla v posteli, nafouklá a páchnoucí, a když se s ní pokusil milovat, slizké kosti klouzaly kolem něho. Spal při rozsvíceném světle.

Může čekat. Ona přijde. Má čas, má peníze – a má revolver.

33

Sára nemohla spát, přestože v jejím pokoji byl chládek a ticho. Její matka spala ve své úzké posteli jenom přes ulici. Možná že se jí zdálo o dceři Sáře, která se utopila.

Sára ležela a nespala několik hodin, až bylo téměř světlo. Přála si, aby mohla jednoduše vstát, rozběhnout se za matkou a obejmout ji, říct jí, že žije. Ale nemohla jít do sanatoria tak brzy – ještě se úplně nerozednilo.

Vstala a připevnila si bradku a knír a kolem prsou si znovu omotala obinadla. Obočí. Paruka. Košile a kravata, oblek, ponožky a boty. Když se podívala do zrcadla, šklebil se na ni odtud v žlutém světle lampy mužský obraz. Byl její ochrannou skořápkou, jejím převtělením.

Vousatý mladík si vynesl kufřík z motelu a dal ho do kufru auta. Dveře na řidičově straně nebyly úplně zavřené; chvíli stál a díval se na ně. Zkontroloval všechna auta na parkovišti a pak přešel ulici, aby se podíval na auta před sanatoriem – Martinovi se to zdálo legrační. Martin ze svého okna pozoroval, jak vousatý mladík vchází do motelu. Asi jde zaplatit účet.

Vousatý muž vyšel z kanceláře a zamířil si to do restaurace, která měla otevřeno čtyřiadvacet hodin denně a byla kousek dál od motelu. Martin pozoroval, jak muž vstoupil, škrabal si nezvyklou bradu a zíval.

„Ne,“ řekla číšnice mladému muži, „nemůžete jít do sanatoria před půl osmou.“ Tak si Sára objednala snídani a přečetla si noviny. Po chvíli číšnice zpozorovala, že menší mladý muž s bradkou odchází k silnici, ležící ještě ve stínu.

Martin ho také pozoroval. No co, pomyslel si. Může se jít trochu projít a sledovat toho vousatého muže, podívat se, kam má namířeno. Strčil nohy do bot.

Sára zahnula na silnici. Poznávala i to nejmenší zvlnění krajiny, každý shluk stromů, i když působily jen jako tmavší tvary na pozadí tmavého nebe. Písek a kamínky jí skřípaly pod botami. Šla teď rychle. Martin šel daleko vzadu za vousatým chlápkem – viděl ho jako nezřetelný stín na pozadí štěrkové krajnice.

Sára vyšla na kopec. Támhle je statek! Tiše vykřikla a seběhla starou pěšinou mezi stromy, kolem toho, co kdysi byla stodola. Nepotřebovala světlo, aby rozeznala střechu verandy, po níž kdysi následovala Joea… věděla, jaký má tvar na pozadí hvězd, poznala i masívní tvar starého javoru, po němž slézali, když jejich matka v obývacím pokoji ještě svítila.

Ve dvou prknech, jimiž bylo zahrazeno okno na zadní verandu, byl zatlučen jeden hřebík v každém; nebyl problém je trochu odstrčit, vysunout okno a vlézt dovnitř.

Měla s sebou zápalky, teď jednu škrtla. Důvěrně známá matčina kuchyně proti ní vyskočila jako duch. Vzpomínky se jako zrnka prachu rojily ve světle zápalky. Pak zápalka dohořela.

Martin vylezl na kopec, stále si škrabal bradu. Předpokládal, že ten člověk je někde na druhé straně, proto ho nevidí.

Sára po špičkách procházela tichem. Podlahy pod jejími botami byly lepkavé, mlaskavé zvuky jejích kroků ji předběhly do zadní chodby, kde Joe choval v kleci křečka. Když se její kroky zastavily přede dveřmi obývacího pokoje, neslyšela nic než černé, zatuchlé ticho.

Ve zdi vedle Sáry něco zaškrabalo. Myš, která se ve spánku obrátila na druhou stranu?

Martin se upřeně díval dolů z kopce. Kus vepředu byla ostrá zatáčka. Bradatého muže už nebylo vidět.

Sára si vzpomněla, že na severní straně byl větrolam z jedlí, téměř přitisknutý ke všem oknům. Dům byl vždycky tmavý, dokonce i za letních odpolední, kdy se obilná pole za silnicí rozplývala a chvěla jako odrazy ve vodě.

Schody do prvního patra vrzaly pod Sářinými kroky. Každý schod vydával jiný zvuk, znala je všechny. Horní chodba byla úzká a tmavá, ale už svítalo – první paprsky světla sem dopadaly otevřenými dveřmi ložnice.

Stěna ložnice byla pod jejíma rukama chladná a drsná. V jednom rohu zahlédla levný dětský psací stůl; slzy jí vhrkly do očí. Vytáhla malou chatrnou zásuvku. Byla prázdná, ale vytáhla ji úplně a sklonila se, aby se mohla podívat dovnitř stolu, pak škrtla zápalku – vzadu bylo něco zachycené.

Než zápalka dohořela, měla v ruce obálku. Byla malá, pouhý růžek použité obálky; do takových ukládaly s matkou semínka. V téhle tvořila semínka malou hromádku; dala si ji do kapsy. V ranním vzduchu byla cítit vypálená zápalka.

Martin prošel zatáčkou silnice. Bylo už víc vidět. Nikdo nebyl v dohledu, silnice ležela v klidném ranním světle, úplně prázdná až kam dohlédl. „Krucinál,“ řekl Martin a zastavil se, aby se kolem sebe rozhlédl.

Sára prošla ostatní ložnice, pak sešla po schodech dolů. Vedle kuchyňských dveří byla vždycky řada věšáků na kabáty, šály a klobouky. Snažila se je na zdi nahmatat. Byly pryč.

Pode dveřmi jídelny se objevil pruh světla. Sára strčila do dveří.

Tato místnost nebyla prázdná a tmavá. Byla jako jeviště, jako místnost v místnosti, osvětlená světlem zbarveným jedlemi před oknem do zelena. První ranní záře propuštěná dovnitř; tato okna nikdo nezatloukl prkny. Větrolam z jedlí, hustý a nehybný, se tiskl na sklo, jeho jehličí se třpytilo rosou.

„Krucinál!“ řekl Martin ještě jednou, otočil se a vracel se zatáčkou zpátky k městu. Došel až na vršek kopce. Blátivá cesta se klikatila mezi stromy k zatlučenému domu. Nikde v okolí ani živáčka. Kousek po té cestě popošel. V blátě byly stopy mužských bot.

Sára udělala pár kroků dovnitř. Byl to dětský domeček uprostřed prázdného pokoje, to bylo jasné. Na oranžové bedýnce byly talíře ze žaludů a hrnce z plechovek na sporáku z papundeklové krabice. Příbory na prkenném stole byly z větviček. Za postel sloužila stará přikrývka složená mezi prkny. Ležely v ní dvě otlučené panenky, jedna měla zavřené oči, ale druhá měla otevřené oči namalované.

Sáře se chtělo téměř smát. Nějaká holčička ze statku si tu v prázdné místnosti udělala svůj dům, daleko od prasklých stěn a pavučin a tichého dozoru jedlí. Světlo rána plnilo šálky ze žaludů a knihovnu z bedničky, v níž byly rozstříhané noviny složené jako knížky.

Venku na dvoře si Martin prohlížel pronášející se střechu verandy, starý javor a prkny zatlučená okna a dveře. Obešel dům trávou a plevelem, až došel k hustému jedlovému větrolamu na severní straně. Obešel dům druhou stranou. Tam byla pouze zadní veranda. U okna verandy byla uvolněná a odtažená prkna. Mohl by vlézt dovnitř a rozhlédnout se tam.

Ptáček zapípal tak blízko, že Martin otočil hlavu za zvukem a viděl sluneční světlo prodírat se vrcholky stromů na kopci – žluté zářivé prsty probíraly zelenou kukuřici. Zívl a uvědomil si, jak je unavený. Měl by být v posteli. Vousatý muž šel nějakou zkratkou, kterou tu znal, nebo to vzal přes pole.

V jídelně vzala Sára do ruky jednu z „knížek“ a usmála se. Martin vykročil po silnici zpátky k městu. Když Sára vylezla kuchyňským oknem, stáhla ho za sebou a dala prkna zpátky na místo, byl Martin už jen jako tečka daleko vpředu na silnici. Ta tečka zahnula za roh a zmizela, když se Sára vracela starou cestičkou.

Sára šla zpátky k motelu jako mladý muž, který si vyšel na Procházku podél silnice.

Ve třičtvrtě na osm přešla ulici k sanatoriu. Nemocniční zápach ji čekal hned u dveří. Nic se nezměnilo. Sára prošla kolem stanoviště sestry ve svém letním obleku a tmavé bradě a prohlížela si jmenovky vedle dveří. Na jedné stálo Chloe Grayová a pod ní Lila Raineyová.

„Jsem dávný známý Lily Raineyové,“ řekl mladý muž, který se vrátil k sestře za přepážkou. „Mohl bych ji vidět teď ráno? Musím brzy odjet z města.“

Sestra se podívala do svých kartiček. „Nemá tu teď předepsanou koupel,“ řekla. Sestra byla mladá a usmívala se na vousatého muže. „Můžete jít rovnou do Slunečního pokoje, druhé dveře vlevo.“

Tmavý mladík šel rovnou do Slunečního pokoje, kde byla nad postelemi jména Lila Raineyová, napsané modře a s červenými X okolo, a Chloe Grayová, napsané zeleně se žlutými kopretinami okolo.

Postel Chloe Grayové byla prázdná.

„Tak pojďte, Marie,“ řvala sestra z chodby. „Je čas na koupání.“

„Slyšíte to? Tady řvou pořád, ale jestli taky poslouchají?“ Suchý tichý hlas Sáru překvapil. Na posteli vedle její matky byl přikrývkou zakrytý kopeček a ten kopeček se teď vrtěl. „Můžete jim povídat, že jste vražedkyně – dokonce dvojnásobná – a oni neposlouchají.“ Přikrývka se znovu zavrtěla. „Myslejí si, že jste hluchá a hloupá a nedokázala byste ublížit mouše.“

„Ahoj,“ řekl muž s bradkou.

„Ahoj,“ řekl kopeček papírově tenkým hláskem. „Myslela jsem si, že tu někdo je. Aspoň nekřičíš. Já jsem Lila Raineyová a už tu na mně řvali dost. Měl jsi slyšet mého muže. A měl jsi slyšet Roke Pritschera.“

„Ty jsi tu úplně sama?“ řekla Sára hlubším hlasem.

„To ne,“ řekl slabý hlas. „Chloe se koupe.“

Sára se nahnula nad Lilinu postel a odhrnula přikrývku. Našla tam ženu stejně slabou jako její hlas, jak k ní vzhlíží. „Vsadím se, že mě nepoznáváš,“ řekla Sára.

„Pořád v téhle posteli kloužu dolů,“ řekla Lila. „Přestěhovali mě do tohohle pokoje včera a od té doby mám pocit, že jsem tady pod tím ztracená. Ne, vůbec se na tebe nepamatuju.“

Lila Raineyová byla křehká a kostnatá jako papírový drak. Když ji mladý muž opřel o polštář, zůstala tam ležet, jenom nos a rozcuchané vlasy a rozhořčené černé oči. „Moc jsem se změnil,“ řekla Sára. „Jestli uhodneš, kde jsi mě znala?“

„Des Moines?“ zeptala se Lila.

„Správně!“ řekla Sára. „Byl jsem jen malé děcko od sousedů a tys nám dávala sušenky.“

„Snad od Browningů?“ řekla Lila.

„Správně! Jsem Jimmy, ten nejmladší.“ – „Nevzpomínám si,“ řekla Lila. „Ale vždycky jsem měla ráda děti. Já jsem měla miminko jen jednou. Byla to moje dcera a dědička.“

Jimmy Browning přešel k oknu a podíval na chodník před sanatoriem a na motel přes ulici. Po chvíli se nízkým mužským hlasem zeptal: „Kdo byl Roke Pritcher?“

„Byl to znásilňovač,“ řekla Lila. Když se Jimmy Browning posadil vedle Lily na postel, cítil, že stará žena voní levandulí na rozdíl od čich urážejících pachů sanatoria: moči, pasty na linoleum a předcházejícího (nebo následujícího) jídla.

„Tenhle Roke Pritcher by se mi nelíbil,“ řekla Sára, aby přiměla starou ženu k hovoru, protože se chtěla dívat z okna a sledovat dveře. Vznášel se tu kolem ní Martin, potila se ve své mužské masce a v mužských šatech.

„Líbil, kdybys byl žena,“ řekla Lila. „Pro dámy byl jako med pro vosy. Šel do města a usmál se zuby jako vy soustruhovanými a ony se kolem něj sletovaly a bzučely jako vosy. Byl to muž od chvíle, kdy se poprvé počůral do plínek. Ostré bílé zuby, a jak se smál, když hladil tvářičky nějakému stvoření na štěrku cestou domů z vesnické školy. Znala jsem Rokea Pritchera moc dobře. Byli jsme chudí a mně bylo zrovna šestnáct, tak mě najal, abych vařila jemu a jeho dělníkům, protože byl starý mládenec.“

Brzy přivezou matku zpátky, přemýšlela Sára. Nemohla se odpoutat od okna. Vyhlížela Martina. „Co bylo dál?“ zeptala se.

Liliny prsty byly jen kosti a klouby potažené papírovou kůží a hrály si s tkaničkami povlaku na deku. „Roke byl větší než já a skočil na mě. Dal dělníkům volno, protože byl ve městě trh, a skočil na mé. Udělal mi dítě. Nejhorší na tom bylo, že všichni ti dělníci to považovali za úplně přirozené. Roke mě chtěl, tak si mě vezme a já budu žít na pěkném statku, co víc bych si mohla přát?“ Její bystré černé oči střelily po mladém muži, který chvíli neposeděl, ale přebíhal po pokoji od okna ke dveřím a zase k posteli. „Ty mě neposloucháš! Vy mužští se vždycky sejdete a povídáte si, jaké jsou ženské, ale nikdy neposloucháte, abyste na to skutečně přišli. Jste zavření ve svých palicích jako škeble.“

Sára neřekla nic. Nebylo nic, co by mohla říct. Liliny jasné oči se zaměřily na televizor. Na obrazovce se objevilo přání brzkého uzdravení s jetelíčky a zelenými skřítky vedle fotografie čísi rodiny se psem a rodinným domkem. Kdyby přišla matka, jak by s ní měla Sára mluvit? Vždyť se s ní nezná. Přišla navštívit Lilu Raineyovou.

„Za chvilinku,“ řekla hodně nahlas ošetřovatelka tlačící hubeného starce v pojízdném křesle po chodbě. „Budeme mít v hale svačinku s koláčem a kávou.“

„Ten starý pán nechce koláč a kávu,“ řekla Lila svým chraplavým šeptem. „Nikdy ho nechce. Počůrá se na podlahu. Jen se dívejte. Mají zavřené hlavy. Neposlouchají, co se jim říká.“

Zvuk pojízdné židle na chodbě dozněl. Sára čekala Martinův hlas a choulila se ve svých mužských šatech do sebe.

„Musela jsem se zbavit dítěte nebo si vzít Rokea,“ řekla Lila. „Vdala jsem se za obchodníka, kterého jsem potkala o několik let později v Des Moines, ale už jsem nemohla mít další děti.“

Její ruce si hrály a hrály s přikrývkou. Jedna slza stekla po vrásčité tváři a začernila střed jedné z bavlněných kopretin. „Musela jsem nechat svou malou holčičku v té pasti, abych z ní sama mohla vyskočit. Jako liška, která si uhryzne tlapku.“

„No tak, Lilo,“ řekla ošetřovatelka, vstupující energicky do dveří. „Je čas na koupání. Váš známý může počkat tady v pokoji.“ Usmála se na vousatého mladíka a stáhla z Lily přikrývku. Lily nebylo dost, aby vyplnila nemocniční košili, zdálo se, že košile obývá postel sama.

„Už jdeme,“ halasila ošetřovatelka a zvedla Lilu. Lila se dívala z ošetřovatelčina náručí – starý obličej ve flanelovém uzlíčku, potištěném větvičkami s kvítky. Z haly se ozývaly slabé hlasy zpívající jakýsi hymnus.

„Byla to moje dcera a dědička,“ řekla Lila.

„A je to,“ řekla ošetřovatelka a naložila flanelovou košili a Lilin obličej do židle.

Lilin velký nos a rozčepýřené vlasy vykukovaly nad ošetřovatelčiným ramenem, její jasné oči se upíraly na mladého muže s bradkou. „Vražda – dvě vraždy – a všem je to jedno!“ syčela. „Vidíš?“

„Dáme vám vaše krásné růžové bačkorky,“ hulákala ošetřovatelka, klečící u postele.

„Vražda!“ křičela Lila ošetřovatelce do obličeje, který byl jen několik centimetrů od jejího.

„To bychom měly,“ řekla ošetřovatelka a vstala. „Lila tu bude zpátky za chvilinku. Můžete si sednout do haly, když budete chtít,“ řekla mladému muži.

Lile jiskřily oči. Když vyjížděla ze dveří, nechala za sebou poslední zašeptané: „Neposlouchají!“ viset ve vzduchu.

34

Sára stála u okna, když přivezly Chloe Grayovou z koupelny. Dvě ošetřovatelky ji přesunuly z vozíku na postel, přikryly ji a usmály se na mladého muže. „Clo, je tady mladý muž na návštěvě u Lily,“ řekla jedna z ošetřovatelek silným a rádoby povzbudivým hlasem.

Mladý muž počkal, až odešly, pak tiše zavřel dveře. Sára potichu přistoupila k matčině posteli. Byla přikrytá dekou připomínající zahradu – byly tam máky a narcisky a ovoce, obilí a zelené listy sypající se z košíčků.

Matčiny oči byly zavřené, ležela tak klidně, že mohla být docela dobře mrtvá. Obličej na polštáři byl téměř tak šedivý jako řídké vlasy rozprostřené kolem něj. Skřípavě se nadechovala a vydechovala.

Horké slzy se draly Sáře do očí. „Mami, ty jsi bojovala,“ zašeptala tiše. „Vždycky jsi bojovala, nevzpomínáš si?“ Obličej její matky, ty samé ruce – a všechna ta léta. „Ach, maminko,“ šeptala, „nelekej se.“

Matka sebou trhla. Slepé oči se otevřely a zíraly před sebe.

„Mami, to jsem já,“ šeptala Sára. Uhladila matčiny řídké vlasy na polštáři a vzala ji za vrásčitou ruku, na níž se táhla podél palce až na zápěstí jizva. „To jsem já… Sára.“

V slepých očích se neobjevil žádný výraz. Vrásčitá ruka ležela nehybně v Sářině.

„Řekli ti, že jsem zemřela? Že jsem se utopila?“

Jizva na ruce – Sára si vzpomněla, jak matka rozbila sklo a na střepiny hodila starý koberec, aby pomohla malému Joeovi a Sáře uniknout před ohněm, který za jejími zády vybuchoval v kouři a popelu. „Vzpomínáš si na požár u strýčka Ronalda? Udělala sis tu jizvu na ruce, když jsi zachraňovala mě a Joea u strýčka Ronalda… Ach, mami…“

Ruka v Sářině ruce byla stále nehybná, jako kdyby si už nikdo nevzpomínal na to, na co si vzpomněla Sára.

Sára začala plakat. „Vzpomínáš si na kostým, který jsi mi udělala na oslavu všech svatých ze zbytků? Měla jsem představovat růži. A někdo mě na večírku polil horkou čokoládou a už jsme to z toho nikdy nemohly vyprat?“

Matčiny slepé oči neprozradily Sáře nic. Její ruka ležela v Sářině úplně nehybně. Druhá ruka se trochu pohnula z máku na narcis na přeplněném košíku pokrývky, to bylo všechno.

„Mami,“ šeptala jí Sára do ucha. „Mami, já jsem Sára. Sáhni si na mě!“ Zvedla matčinu ruku k svým vlasům, ale to nebyly její vlasy – byly hrubé a umělé. Vousy jí zakrývaly obličej.

Jen matčin těžký dech dokazoval, že ještě žije.

Sára vsunula ruce kolem matky a pevně se k ní přitiskla. Obličej zabořila do nezapomenuté vůně matčiných vlasů a pleti. Plakala. Šeptala: „Jsem Sára, mami… jsem tady!“

Matčin sípavý dech uvázl v hrdle. Vzdychla. Její hlas byl tak slabý, že to nebyl téměř ani šepot. Rty měla suché a namáhavě tvořila slova: „Sára je mrtvá.“

„Přece znáš můj hlas? Musela jsem je přesvědčit, že jsem mrtvá.“

„Sára je mrtvá,“ zašeptala matka.

„Nejsem! Přišla jsem za tebou, jak nejdřív jsem mohla!“

„Řekli mi, že vypadla z lodi v Manhassetském zálivu.“ Slepé oči zíraly ke stropu. Když se Sára posadila, matka už nic neřekla. Dech se jí prodíral dovnitř a ven, pokrývka se téměř nepohybovala. Sára se zadívala na zavřené dveře. Každou chvíli může vejít sestra. Nebo Martin může vejít.

„Mami… nemohla jsem žít s Martinem. Pokoušela jsem se o to. Já se před ním schovávám, mami. Myslí si, že jsem mrtvá.“

„Sára se utopila jako Joe,“ šeptala matka. Její ruce bloudily po pokrývce, po mácích a jablkách, kukuřičných klasech, zelených listech.

„Nikdy jsem ti neřekla, jak mě Martin bije. Zlomil mi palec a po tom, co jsem tě byla naposledy navštívit, mě shodil ze schodů a já jsem si odrazila slezinu a zlomila zápěstí.“ Sára vzlykala. „Já se ho, mami, bojím. Má revolver a řekl, že mě zabije, když od něj odejdu, a že zabije každého muže, který bude se mnou.“

„Pokoušela se zachránit Joea,“ šeptala matka, „a nemohla, takže už nikdy nechtěla jít do vody. Proto to vím.“

Slzy vyhrkly Sáře z očí a plakala a vzlykala. Vzpomínala, jak měla krk bolavý od křičení. Cítila písek lepící se jí na tělo, když vylezla z vody. Světla u plážových domků se rozsvěcovala, zatímco ona křičela a lodě vyplouvaly na měsícem ozářený záliv. Otcův obličej, když ho vzbudili; přísný policista a dvanáctiletá holka, úplně promočená a nesouvisle drmolící. „Proč jsi mi, mami, nikdy neřekla, že to víš? Já jsem o tom nemohla s nikým mluvit, nikdy. Pokoušela jsem se Joea zachránit…“

„Sára se pokoušela. Vím, že se o to pokoušela. Ale nemohly jsme o tom mluvit. Nikdy jsme o tom nemohly mluvit.“

Matčin hlas byl velmi tichý, Sára se nad ní naklonila. „Přiměl mě, abych se odvážila plavat přes záliv do Banktonu, ale on měl zápal plic, vzpomínáš si? V polovině cesty začal křičet, že nemůže dýchat a když jsem ho našla, táhl mě dolů. Musela jsme o tom spolu mluvit. Nikdy jsme o tom nemohly mluvit.“ Sára plakala s obličejem přitisknutým k matčinu. Objala rukama staré tělo a pevně je k sobě přitiskla.

Po chvíli zvedla matka ruku, aby se dotkla jejích vlasů, její brady. Sára ležela klidně, její slzy se vpíjely do matčina polštáře.

„Moje Sára?“ řekla matka.

„Maminko!“ Sára se smála a zároveň plakala. „Jsem převlečená za muže, mami,“ šeptala Sára. „Aby mě Martin nepoznal. Byl tady?“

„Sáro,“ šeptala matka.

„Přijela jsem za tebou, abych ti všechno řekla, co nejdřív to šlo. Zařizuji si nový život někde, kde mě Martin nikdy nenajde. Bojím se ho, mami. Nikdy mu neříkej, že jsem tu byla. Zajímalo by mě, jestli tu byl. Nevolal, aby se ujistil, že ti nikdo nevolá, ani ti nepíše a ani tě nenavštívil?“

„Myslela jsem si, že jsi mi odešla. Sáro.“ Z koutků matčiných očí začaly stékat na polštář slzy. Po chvíli řekla – „Ne. Nikdo nechodí. Nikdo nevolá.“

Sára stiskla matčinu hubenou ruku. „Jakmile budu moci, přijedu si pro tebe a odvezu si tě domů.“

„Nechtěla jsem ti být na obtíž, když jsi byla vdaná,“ řekla matka.

„Ale teď jsem volná.“

„Sáro!“ Matka stále vyslovovala její jméno. „Sáro! Sáro! Nikomu to neřeknu.“

„Bojím se, že by mě Martin určitě hledal tady, kdyby měl někdy podezření, že jsem se neutopila. Neměla jsem vůbec žádné peníze, proto to trvalo tak dlouho, než jsem ti mohla dát o sobě vědět. Řekla jsem, že jdu navštívit Lilu Raineyovou, ne tebe. Nezapomeň – nikdo tě nenavštívil. Martin si myslí, že jsem mrtvá. Musí si myslet, že už nežiju. Řekl, že mě zabije, když od něho ještě jednou uteču.“

Matčina ruka pevněji sevřela Sářinu. „Je v něm něco zlého,“ řekla. „Vždycky jsem si myslela, že je v něm něco zlého.“

„Vzpomínáš na šťastnou dobu, kdy jsme byli s Joem?“ řekla Sára. „vzpomínáš si, jak jsi vždycky měla zeleninovou zahrádku, a na všechno to zavařování? Jak jsem vymývala vršky ke sklenicím s nakládanou zeleninou? A cukrová kukuřice, kterou jsi pěstovala – nejlepší ve městě! Mám teď zahradu, celou zahradu pro sebe.“

„Ty jsi opravdu tady,“ řekla matka.

„Máš na posteli hezkou přikrývku, víš o tom? Jsou na ní košíky s máky a narcisy – to je asi jako jaro a léto – a ovoce a kukuřičné klasy a obilí jako podzim,“ řekla Sára. „Vzpomínáš si, že jsem v Montrose měla malý stolek s africkými fialkami? Za domem jsme neměli zahrádku a v přední mi Martin nedovolil pěstovat květiny, ale i v tom pekle, které jsem s ním měla, jsem si pěstovala fialky, které jsme kdysi pěstovaly spolu – Rapsodii v modrém, Grandifloru, Albu a Růžovou královnu… a stále je ještě mám!“

„Jsi to opravdu ty, Sáro.“

„Budu už muset jít, protože se strašné bojím. Ale ať tě nenapadne myslet si, že jsem se ti jen zdála. Víš co, mami, dám ti tenhle laciný prsten, který mám na prstě. Nechej si ho na ruce. Pokaždé, když si budeš myslet, že jsem byla jenom sen, sáhni si na prsten a řekni si, že Sára žije a že hodně brzy budeme spolu, jen co si seženu slušné knihovnické místo.“

Velký mužský prsten s dubovým lístkem držel matce jen na palci. Matka kolem něj sevřela kostnaté prsty a vydechla: „Ty nejsi mrtvá. Ty ses neutopila!“

„Tak je to správné,“ řekla Sára. „Řekni si to pokaždé, když si sáhneš na ten prsten. Jestlipak se tu o tebe dobře starají?“ Nadzvedla matčinu přikrývku. Ústavní košile se rozepínala na zádech a byla čistá, čisté bylo i prostěradlo a přikrývka. Sára tak lehce obrátila to hubené tělo na bok. Žádné ošklivé proleženiny. Matka měla na sobě plínku s umělohmotnou fólií, byla suchá. „Ano,“ šeptala matka. „Je tu skutečně dobrá péče.“

Sára obrátila lehounké tělo zpátky na záda, urovnala jí přikrývku s květinovou zahradou. Uhladila matčiny dlouhé šedivé vlasy.

Sestřička otevřela dveře a uviděla vousatého mladíka, jak se sklání nad Chloe Grayovou a má v očích slzy. Zavřela dveře. Sára naposled stiskla matce ruku.

„Sáro,“ řekla matka, „myslela jsem si, že už nežiješ. Myslela jsem si, že už není nikdo, komu by na mně záleželo. Nikdo za mnou nepřišel.“

Sára otřela matčiny mokré oči. Matka ji chytla za ruce.

„Musím jít,“ řekla Sára. „Měla jsem takové štěstí, že jsme tu spolu mohly být samy. Mám svůj vlastní byt v hezkém městečku a zůstanu tam, dokud Martin nebude stoprocentně přesvědčený, že jsem mrtvá. Mám práci. Neměj o mě strach.“

„Nebudu,“ řekla matka. „Ty jsi mi neodešla.“ Znovu začala plakat.

„Tohle je můj prsten a já jsem ti ho dala, protože jsem naživu,“ řekla Sára. „Nemůžu ti psát pod svým vlastním jménem, ale až dostaneš dopis od Larryho Daye, budeš vědět, že jsem to ve skutečnosti já. Budeš si pamatovat, že ti Larry Day začne psát spoustu dopisů a jenom ty budeš vědět, že ve skutečnosti to je Sára Grayová?“

„Ano,“ zašeptala matka. „Larry Day.“

„To jsem já,“ řekla Sára. „Nezapomeň na to. A že nesmíš nikdy, nikdy nikomu říct, že jsi dnes měla návštěvu. Martin by mě tak mohl najít a třeba mě i zabít.“

„Dávej si, prosím tě, na sebe pozor,“ šeptala matka a držela se Sářiny ruky. „Nikomu to neřeknu.“

„Nashledanou,“ šeptala Sára. „Přišla jsem, co nejdřív jsem mohla. Moc jsem si přála, aby ses nemusela dozvědět, že jsem se údajně utopila. Ale nemohla jsem tomu zabránit.“

„To je v pořádku,“ řekla matka. „Teď už je to v pořádku.“

Sára přešla k oknu a podívala se na ulici, pak se sklonila nad matkou ležící pod máky a narcisy a obilnými klasy pokrývky. „Dnes večer ti pošlu dopis,“ šeptala bledému obličeji na polštáři. „Takže si to hlídej. Zítra nebo pozítří ti něco ode mne přijde. Ať ti to přečtou. Řekni, že to je od vzdáleného příbuzného. Ale ve skutečnosti to bude ode mne, mami. Od Sáry. Nashledanou, milovaná maminko,“ řekla Sára, uhladila matce vlasy a políbila ji.

„Nashledanou,“ zašeptala matka a také ji políbila. Slepé oči měla obrácené ke stropu, ruka si pohrávala s pokrývkou. „Moje Sáro. Nashledanou.“

Mladý muž vyšel z pokoje Chloe Grayové a skoro vrazil do pojízdné židle Lily Raineyové. Zastavil se a poklekl na chodbě vedle ní. Sestra za stolkem se na něj podívala. Vypadá pěkně, pomyslela si, ale je moc malý. Má hezký oblek.

„Už se tu nemůžu zdržet, Lilo,“ řekl a vzal ji za ruku, která byla suchá a lehká jako z balsového dřeva. Rozhlédl se chodbou, zdálo se, že někoho vyhlíží. „Budu se snažit zase přijít. Co se stalo s Rokem?“

Liliny černé oči se upřely na vousatého mladíka. „Jednou jsem byla sama s Rokem ve vepříně a Roke přelézal ohradu – právě byl nahoře, jednu nohu na každé straně, a pod ním byla kamenná podlaha, příhodná k tomu, aby se něčí hlava na ní roztřískla jako krásně zralý meloun.“

„Panebože,“ řekl mladý muž klečící vedle Lily.

„Říkali, že jsem byla úplně zdrcená, když se zjistilo, co po těch prasatech z Rokea Pritchera zůstalo,“ řekla Lila a oči se jí třpytily jako černé korály z vrásčitých jamek.

Mladá ošetřovatelka v polyesterové zástěře přispěchala mladému muži na pomoc. „Už zase vyprávíš svůj příběh, Lilo?“ řekla mile a mladý muž pak vstal a řekl, že se pokusí zase přijít a nashledanou.

„Tady tě nikdo neposlouchá!“ vykřikla za ním Lila.

Venku bylo stále poměrně chladno, na trávě se ještě třpytila ranní rosa. Sára spěchala kolem dvou uklizeček, které vcházely dovnitř, a kolem auta s prádlem, které couvalo po příjezdové cestě. Spěchala ke svému autu. Dveře na řidičově straně nebyly zavřené, když si před rozedněním dávala zavazadlo do kufru. Auto se nedalo zamknout.

Sára vyjela z parkoviště a zamířila k silnici. Až teprve daleko za Fredburgem uvolnila ruce sevřené kolem volantu. Ucítila sladký vzduch letního rána a zhluboka a s povzdechem se nadechla.

Ošetřovatelka položila Lilu Raineyovou zpátky do postele.

V sanatoriu Craigie Court měli nablýskané bílé podlahy, které každé ráno jeden starý muž leštil. Fan, vysoká hubená sestra, ho pozorovala, jak tahá leštičku sem a tam. Jinak doplňovala karty pacientů, třídila poštu a prozívávala se dopolednem.

Martin přišel kolem půl dvanácté a Fan si ho chladně změřila. Zdál se jim divný, tenhle pan Baker, který tvrdil, že je Chloin známý, ale nikdy se na ni nešel podívat a nechtěl věřit, že Chloe nepřišel nikdo navštívit. Když před víc než týdnem přišel poprvé, měl na bradě jen krátké strniště, ale vousy mu rychle rostly a byly světlejší než jeho vlasy.

„Nemá smysl říkat Clo o tomhle panu Bakerovi,“ řekla jednou noční sestra. „Chodí sem už skoro dva týdny a ještě se na ni nebyl podívat.“

„Myslím si, že v tom budou peníze,“ řekla na to Fan. „Nějaké dědictví.“ A noční sestra řekla, že ten pan Baker je možná blázen.

„Dobré ráno,“ řekla Fan panu Bakerovi.

„Byl tu někdo navštívit Chloe Grayovou včera odpoledne?“ řekl pan Baker. Takhle to říkával vždycky, den za dnem.

„Ne, ale dnes ráno tu byl mladý muž, který ji zřejmě znal. Přišel navštívit Lilu Raineyovou, ale chvíli mluvil i s Chloe, a ona pak byla taková šťastná,“ řekla Fan. „Menší mladý muž kolem třicítky, s tmavou bradkou. Odešel před několika hodinami.“

„Cože?“ vykřikl pan Baker.

Fran udělala krok dozadu. „Odešel před několika hodinami,“ opakovala.

„Vy jste mu nevyřídila, že s ním chci mluvit?“

„Ne,“ řekla Fan. „Vždyť vlastně ani nepřišel navštívit Chloe –“.

Pan Baker vyrazil kolem výstavy amatérských kreseb, kolem velkého kalendáře s květinami, který tam každý den vylepovali, a kolem pana Maunderse v pojízdném křesle u fontánky s pitnou vodou. Na bílé podlaze za sebou zanechával černé šmouhy od podpatků. Dveře se pomalu zavřely za jeho divokým úprkem. „Ach jo,“ řekla Fan.

„Blázen,“ řekla ošetřovatelka, která stála poblíž s elektrickým holicím strojkem pro pana Maunderse. „Cos mu řekla?“

„Jenom že tu byl brzy ráno navštívit Lilu Raineyovou mladý muž s bradkou.“

„Blázen,“ řekla ošetřovatelka. Podívala se z okna. „Pobíhá po parkovišti před motelem.“

„Že se ani jednou nebyl na Chloe podívat?“ zeptala se Fan.

„Ne. Už odjíždí – podívej se – dvakrát přejel přes chodník!“

„Blázen,“ řekla Fan.

Martin si téměř neuvědomoval ani silnici, ani město. Vyhlížel modré auto. Z takového viděl včera večer vystupovat menšího muže s tmavou bradkou. Z města na dálnici vedla jen jedna silnice.

„Modré auto – modré auto – malý chlapík s tmavou bradkou,“ stále si pro sebe opakoval. Jel po špatné straně silnice, protože ho nezajímalo nic než modré auto. „Šel jsem za ním dnes ráno kolem toho zatlučeného domu.“

Dojel až k dálnici a tam se se skřípáním zastavil uprostřed silnice. Když ten muž odjel, už bude stejně někde daleko. Ale mohl by být ještě někde ve městě.

Martin popojížděl sem a tam, díval se na všech parkovištích, příjezdových cestách domů, do otevřených garáží a hledal modré auto s iowskou poznávací značkou. Nakonec zastavil ve stínu kousek za městem. Ten muž mu proklouzl, ale může ho najít. Vyndal z kapsy kalhot notes. Benjamin Woodward, 2309 Tremont Street, Cedar Falls, Iowa 50613.

35

Sára poslala svůj první dopis pro Chloe Grayovou z města vzdáleného asi šedesát kilometrů od Fredsburgu. Matka ho dostane příští den. Pozorovala ubíhající kilometry a tiše si zpívala a přemýšlela o tom, že v mysli své matky je už zase živá. Aspoň jedna lidská bytost ví, že Sára Grayová existuje.

Zastavila se na jídlo v jedné restauraci blízko hranic Nebrasky. Obsluhovala ji přátelsky vypadající starší žena s vlasy vykukujícími zpod síťky.

„Tady je pět dolarů pro vás, když pošlete tyhle dopisy mé matce, každý týden jeden,“ řekla Sára číšnici svým mužským tenorem. „Chtěl bych, aby na nich bylo razítko Nebrasky, z čistě sentimentálních důvodů.“ Číšnice řekla, že určitě pošle každý týden jeden a že je to hezké, když se syn stará o svou matku. Když sympatický mladík s tmavou bradkou odcházel z restaurace, usmála se na něj a zamávala mu.

Bylo něco po druhé hodině ráno, když Sára projela uličkou za Benovým domem a zajela s autem do stodoly. Tráva na zadní zahrádce byla mokrá rosou. Prodíral se jí na dlouhých nohách Banán a mňoukal.

Ben měl klíč od Sářiných zadních dveří. Když rozsvítila v kuchyni, uviděla na stole lístek: „Něco k zakousnutí a snídaně jsou v ledničce. Vítej domů.“ Otevřela ledničku. V chladném světle na ni čekaly zákusky, mléko, kávový dort, pomerančová šťáva a vajíčka.

„Ben,“ řekla Banánovi. Zavřela oči a představovala si ho, jak sedí nahý na posteli, pěsti zaťaté, slabé světlo z ulice tvoří pozadí jeho rozzlobeného obličeje. Martin ve Fredsburgu nebyl – je přesvědčený, že se utopila. Cítila se příliš svobodná, příliš šťastná, aby mohla usnout. Třeba už je v bezpečí. Teď už si s Benem může vyjít… možná se s ním i milovat…

Nejdřív horká koupel, pak zákusky a mléko.

Banán seděl na židli u kuchyňského stolu a mrkal na muže, který zašel do koupelny, a na ženu, která z ní vyšla. Sára uložila bradku, knír, obočí a obinadla do spodní zásuvky prádelníku, pánský oblek pověsila na ramínko. „Viděla jsem svou matku!“ řekla Banánovi. „Už ví, že jsem naživu!“

Sára se posadila ke stolu a Banán jí vyskočil na klín, za chvíli byl zasypán drobečky ze zákusků. Vedle v domě spí Ben. Třeba spí stočený, paží a rudozlatými vlasy má zakrytý obličej. Už je to víc než pět týdnů, co… bylo to už dost bezpečné, aby si mohla vyjít někam s mužem, aby se přestala schovávat? Sára zívla, postavila Banána na zem, vlezla si do postele a okamžitě usnula.

Vtom zazvonil telefon. Klopýtala do obývacího pokoje, aby ho zvedla.

„Tady Elena,“ ozval se téměř nezřetelný šepot u jejího ucha.

„Ano? Eleno?“

„Tady Elena.“ Za šepotem byly slyšet slzy. „Nemohla byste přijít a zůstat tu s paní profesorkou? Právě mě volali z Waterloo. Moje teta těžce onemocněla a nemá nikoho jiného. Musím si hned zavolat taxík, aby mě tam odvezl.“

„Přijdu jak nejdřív to stihnu,“ řekla Sára.

Zaslechla ještě jeden vzlyk a spojení bylo přerušeno.

Sára dala Banána ven, zabalila si nějaké věci do tašky z umělé hmoty, oblékla si kalhoty, košili a kecky a běžela dolů Tremont Street, Eighteenth a Clay.

Dům doktorky Channingové byl kromě Elenina okna v prvním patře tmavý. Sára tiše otevřela a zavřela za sebou kuchyňské dveře a na chvilku se ve tmě zastavila a poslouchala. Nahoře někdo plakal, plakal tiše a vytrvale.

Sára věděla, který pokoj je Elenin. Vyšla po dřevěných schodech, které se jí zdály mokré. „Eleno?“ řekla a zaklepala.

Žádná odpověď. Klíčovou dírkou koupelny probleskovalo světlo. „Eleno?“ zavolala tiše a zaklepala na dveře koupelny. Nikdo jí neodpověděl. Trochu pootevřela dveře a uviděla na kachlíčkách na podlaze krev.

Krev byla na podlaze a na umyvadle. Eleniny celé nohy byly pomazané krví. Zato se zdálo, že v Elenině bílém obličeji nezůstala ani kapka krve. Ležela s hlavou opřenou o práh sprchy.

„Eleno!“ vykřikla Sára. „Ach, Eleno!“ Klekla si vedle ní. Elena měla balík ručníků v náručí.

Sára šeptala: „Chudinko moje!“ Uhladila jí mokrou ofinu. „Co se stalo? Vy krvácíte…“ Znovu se podívala kolem místnosti a na Eleniny nohy. Může ji zvednout, uložit ji do postele?

V balíku v Elenině náručí se něco pohnulo. Vydalo to mňoukavý zvuk jako kotě. Eleně se z očí valily slzy. Odhrnula cíp ručníku a Sára se dívala do malého červeného obličejíčku. Neuvěřitelně malá lidská ruka vedle obličejíčku se zaťala do pěstičky, pak do široka roztáhla prstíčky. „Je to holčička,“ řekla Elena.

Sára se s údivem dívala do Eleniných světle hnědých očí. „Vaše děťátko? Vám se narodilo dítě?“

Elena se na ni upřeně dívala. „Vy to řeknete,“ řekla. „Nestihla jsem to do nemocnice, šlo to tak rychle. A teď to prozradíte.“ Slzy začaly kapat na balík ručníků a na červený obličejík, jehož pusinka se otvírala a zavírala a vydávala mňoukavé zvuky.

„Ach to n-ne!“ řekla Sára, leknutím trochu koktající. „Velmi dobře umím neříkat nikomu nic. Ale jste v pořádku? A co ona –“

„Myslím, že je malá v pořádku,“ řekla Elena. „Je jí dobře.“

Holčička máchla ručičkou a mňoukavě zaplakala. „Můj otec se o tom nesmí dozvědět,“ vzlykala Elena. „Jinak znovu odejde od matky –“

„Nikdo se to nedozví,“ řekla Sára.

„Poslouchejte mě,“ řekla Elena. „Jmenuju se Eleanor Dehlstromová. Právě jsem projížděla Cedar Falls a začala jsem rodit a vy jste mne našla a zavolala jste taxík… kdyby náhodou někdo v nemocnici přišel na to, že jsem přijela odsud a zavolal by sem.“

„Dobře,“ řekla Sára. „Eleanor Dehlstromová.“

„Můžete mi zavolat taxík? Paní doktorka nás neuslyší, je zapnutá klimatizace,“ řekla Elena. „V nemocnici nebudou vědět, že mám něco společného s Cedar Falls a já jim řeknu, aby zavolali moji tetu. Ta hned přijede do nemocnice. Postará se o všechno.“

„Jdu zavolat,“ řekla Sára. „Hned jsem zpátky.“ Zavolala taxík a vrátila se. Našla Elenu ležet na boku, jak se ručníkem pokouší vytřít krev na podlaze.

„Co to děláte!“ vykřikla Sára. Pohled na tlustou a tichou Elenu, jak se pokouší vytřít podlahu, ji nesmírně dojal. „Já to udělám potom. Dám všechno do pořádku dříve, než to někdo uvidí.“

„Všechno jsem si naplánovala,“ řekla Elena. Její bledý obličej byl ztrhaný a smutný.

„O doktorku Channingovou se postarám. Jen jeďte a s ničím si nedělejte starosti. Odjela jste ke své nemocné tetě do Waterloo.“ Sára našla čistou žínku a otřela Eleně obličej a zakrvavené ruce, pak jí omyla nohy.

Položila miminko na postel a pomohla Eleně vstát. Sepnula kolem ní dva ručníky pod čistou noční košilí a přes to jí oblékla starý černý kabát do deště. Elena si lehla na postel a Sára jí obula ponožky a boty.

„Vy to řeknete,“ naříkala tiše Elena a otírala si tvář o polštář. „Lidi to vždycky řeknou.“ Začala znovu plakat, byl to úplně beznadějný pláč. Hnědou ofinu měla mokrou a přilepenou k tlustému obličeji.

„Neplačte,“ řekla Sára a naklonila se nad ní. „Neplačte!“

Elena nemohla přestat. Sára se podívala na ten smutný obličej, odvrátila oči, pak se na Elenu podívala ještě jednou. „Řeknu vám své tajemství.“ Sundala si paruku. „A nejmenuju se Laura Prayová. Teď o mně víte něco, co tu nikdo jiný neví, a já vím něco o vás. A nikdy to nikomu neřekneme.“

„Ne,“ řekla Elena a zírala na Sáru. „Nikdy neřekneme. Nikdy.“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla Sára a znovu si nasadila na silné světlé copy svou tmavou paruku.

„Mám připravený kufřík dole ve skříni,“ řekla Elena a otřela si oči. „Vrátím se… já vlastně nevím, kolik dní to trvá.“

„Přijdete i s miminkem?“

„Ne,“ řekla Elena svým bezbarvým hlasem. „Musím se jí vzdát.“

Sára uhladila Eleně ofinu na čele, pak odnesla kufr dolů a vyhlédla kuchyňským oknem. Viděla, že se právě objevil na rohu taxík. Tiše za sebou zavřela a šla za taxikářem a řekla mu, že budou hned dole.

„Už je tu taxík,“ řekla a naklonila se nad Elenu. Pak Elenu objala a dala jí pusu na bílý obličej. Eleniny oči byly ještě plné slz. Pak dala pusu ona Sáře.

„Přijdu vás navštívit,“ řekla Sára.

„Ne – prosím vás, ne!“ skoro vykřikla Elena. „Prosím. Nedělejte nic. Nevolejte mi. Prostě předstírejte, že jsem u tety. Kdyby tam někdo volal, teta řekne, že je nemocná a že se o ni starám.“

Pomalu sešly po schodech. Sára držela Elenino dítě zabalené do prostěradla a cítila, jak se malé tělíčko, opřené o její tělo, hýbe. V okolních domech nesvítila žádná světla, když Elena nastupovala do taxíku a brala si od Sáry své dítě. „Nashledanou,“ zašeptala a Sára za ní zavřela dveře a dívala se za taxíkem, jak zatáčí do Main Street.

Brzo bude svítat. Elena odjela, aby se starala o nemocnou tetu ve Waterloo. Kolem světla na rohu šuměly stromy, jako kdyby znaly nějaké tajemství; Sáře se zdálo, že je z jejích rukou ještě cítit krev.

Musí uklidit koupelnu. Vzala si čisticí prostředky a hadry a dala se do toho. Další tajemství, které se nesmí prozradit. Žádné z jejích tajemství nebylo šťastné tak jako Elenino – miminko, nový život na tomto světě.

Když na kolenou myla kachlíčkovou podlahu, přemýšlela Sára o Martinových vlasech, které na temeni řídnou, o jeho hnědých očích, o pocitu, který v ní vyvolávalo jeho tělo přitisknuté k jejímu, a o všech těch letech.

Pak si vzpomněla, jak ji kopal – silná kopnutí velkými těžkými botami, jejichž důsledkem byly temně rudé podlitiny vzadu na nohách.

Na kachlíčcích zůstaly po krvi růžové šmouhy. Setřela je. Člověk zachová tajemství a přežije jen s ústy zavřenými, silný jako Elena, které ještě nebylo dvacet. Všechno jsem si naplánovala. Vy to řeknete. Lidé to vždycky řeknou.

Sára dokončila koupelnu, pak setřela schody a chodbu. Svlékla Eleninu úzkou postel a rozhlédla se po malém pokoji, který byl stejně neosobní jako Elena. Byly tam dvě dětské kresby s podpisy Beverley a Art načmáranými v rohu a s obvyklým sluníčkem, stromečkem a domem s dveřmi, který připomínal krabici.

Domy na kresbách obklopovalo pastelkově modré nebe. Volné. Sára se v pokojíku hluboce nadechla. Volná.

Měla v očích tvrdý výraz, když nesla zakrvácené ručníky do prádelny, aby je namočila. Člověk zachová tajemství a přežije ho jen s ústy zavřenými.

36

Dlouho předtím, než se rozednilo, našel Martin dům číslo 2309 na Tremont Street. Světlo v parku házelo skvrny na starý dům Bena Woodwarda. Martin projel kolem. Modré auto nebylo v dohledu.

Zaparkoval v další ulici a vracel se pěšky. Snažil se jít ve stínu, mimo dosah pouličního osvětlení. Došel až k uličce za domem. Zadní zahrádky bzučely a cvrčely hmyzem, nikde nezaštěkal pes. Byly čtyři hodiny ráno.

Pod Martinovými botami skřípal štěrk. Zmáčkl kliku u dveří něčeho, co mohla být stodola domu číslo 2309, a dveře se otevřely. Ve světle baterky uviděl modré auto s odpovídající poznávací značkou zaparkované vedle sekačky na trávu a hromady haraburdí.

Zadní branka Woodwardova domu byla otevřená. V domě nesvítilo žádné světlo. Možná že v tom domě spala Sára – spala s někým, kdo se jmenoval Ben a byl v Nebrasce, aby řekl Sářině matce, že se Sára neutopila… chvíli s ní mluvil a ona byla potom taková šťastná.

Když stál chvíli ve tmě, Martin si všiml, že mezi zadními zahradami nebyly ploty, ty oddělovaly jen zahrady od zadní uličky. Vplížil se do Woodwardovy zahrady. Pod nohama ucítil spadané ovoce – jablka.

Pod Woodwardovou jabloní byla úplná tma, ale světlo ze sousedního domu osvětlovalo trávník, který se rozprostíral až k velkému kulatému záhonu květin před domem na rohu.

Martin po špičkách přešel trávník. Světlo vycházelo ze starého dřevěného domu s krytou verandou: Woodwardovi sousedé. V tom vystrašila Martina kočka – vyrazila ze schodů na verandu, které mu zakrývaly keře. Martin opatrně dotápal k oknu a podíval se dovnitř.

Uviděl kuchyni. Nikdo tam nebyl. Světlo lampy vytvářelo na pozadí oranžové stěny útulný, oknem zarámovaný obraz kávové konvice a šálku s podšálkem na stole vedle vázy s květinami.

Vrátil se k pronajatému autu a rozjel se hledat motel, před očima měl jen Sáru, její dlouhé světlé vlasy rozestřené na polštáři Bena Woodwarda, jehož obličej s tmavou bradou spočívá na její zvedající se a klesající hrudi. Na ulicích Cedar Falls se objevila první auta.

Po schodech na verandách dupali mlékaři, noviny klepaly do schránek. Stromy zasáhly první paprsky slunce a odrážely se od nich zvuky ptačího chóru.

Ve věžácích kolejí zaklapovali studenti budíky, potáceli se chodbami do sprch, přemýšleli o pátečních přednáškách a o nastávajícím víkendu. Ti šťastnější už v poledne vyrazí z univerzitních parkovišť a zamíří domů.

Do tmavé ložnice profesorky Channingové téměř nedolehly zvuky projíždějících aut; v hale pracovala paní, která chodila uklízet, hučel tam vysavač. Sára přinesla podnos s obědem. „Dnes máme k obědu makaróny se sýrem,“ oznámila obličeji na polštáři. „A zelené fazolky.“

Vždycky jí odpovědí bylo ticho. Sára vsunula ruce pod ležící ženu a otočila ji na záda, to těžké tělo už důvěrně znala. Doktorka Channingová proti té důvěrnosti nemohla nic dělat; musela strpět ruce, které ji dávaly na mísu, myly ji, utíraly, musela strpět i oči dívající na její staré tělo. Sára vnímala to poraněné, beznadějné ticho. „Jsem ráda, že se o vás mohu starat, dokud je Elena u tety,“ řekla po chvíli, když nabrala další lžičku. „Mohly bychom třeba pokračovat se čtením Zlaté mísy.“

Odpověděla jí nehybnost doktorky Channingové, i když se zdálo, že se změnila, jako se světlo změnilo z poledního na večerní. Sára se na ni podívala. Teď za tím vrásčitým obličejem někdo žil. Velké rty měly výraz a i když oči byly stále ještě zraněné a truchlivé, bylo v nich i něco jiného.

„Obávám se, že celý víkend budete muset vystačit jen s mou společností, dokud vás v pondělí nepřijde paní Eakerová vykoupat,“ řekla Sára a vložila jí další lžičku makarónů se sýrem do úst. „Nechtěla byste, abych pustila některou Chopinovu sonátu, nebo možná etudu? Myslím, že luxování už skončilo.“

Doktorka Channingová přikývla.

„Sonátu?“

Opět přikývla.

Hi-fi souprava byla nová a reproduktory byly schované v obývacím pokoji, v jídelně a v ložnici. Kaskády Chopinových zvuků začaly dopadat hedvábným, záclonami tlumeným slunečním světlem; světlo i zvuky se chvěly.

Sára se rozhlédla po ložnici, kterou její hlas celé hodiny naplňoval slovy Henryho Jamese. James věděl, proč se ženy potřebují ukrýt. Chopin to také věděl. Vypovídaly o tom smutné, průzračné kadence zvuků.

Žij tedy sama.

Sára nabrala další lžičku makarónů a poslouchala, jak kolem projíždí nákladní auto.

Náklaďák jel z Clay Street do Seerley Street a zabočil k univerzitě, přitom minul bílé auto.

„Zatraceně,“ řekl řidič bílého auta, s očima upřenýma na starý dům na Tremont Street. Kousal si nehet, který už byl okousaný až na maso, a toužil po tom, aby mohl jet do motelu a vyspat se.

„Zatraceně,“ opakoval Martin a podíval se na své prsty. „Už si zase okusuješ nehty?“ říkával vždycky jeho otec – znělo to jako otřepaný vtip.

Zatraceně. Sára hnije někde na dně moře a on je v iowském městečku, o němž nikdy neslyšel, a hledá menšího vousatého muže, který zřejmě neslyšel o Sáře Burneyové.

Nehet na palci krvácel. Ale Sára mohla být v té staré zřícenině – našla si nějakého muže. Možná že to jakoby utopení plánovali spolu… tenhle Ben Woodward na ni čekal s autem kousek od Manhassetu, nebo dokonce přišel do plážového domku. Teď jsou v čísle 2309 v Tremont Street a smějí se Martinovi Burneyovi. Kopl do dveří auta, kopl ještě jednou a sevřel prsty kolem rukověti své pětadvacítky, pak pozoroval děti hrající si v parku.

Tu a tam padaly pruhy slunečního světla listy, i když stromy byly většinou ještě zelené. Děti pod oknem doktorky Channingové křičely: „Piky piky na hlavu.“

Musíš žít sama, řekla si Sára v duchu a vzhlédla, protože se jí zdálo, že přes sluneční paprsky pronikající do místnosti přeletěl pták – byl to jen padající list.

Jak smutný umí být Chopin. Hrdlo se jí sevřelo, ale v tom okamžiku, když podávala lžíci fazolí, si byla jistá, že ji Martin nikdy nenajde, a jak tam vzpříma a s přísným pohledem seděla a krmila doktorku Channingovou, téměř se nahlas rozesmála. Dokonce i psi mají dost rozumu, aby byli veselí, když už je nikdo nekope.

Jak odpoledne postupovalo, pozorovala Sára z okna kuchyně projíždějící auta a vybavovala si matčiny slepé oči nebo jak lehoučká a hubená byla její matka, když ji v posteli obracela, a jak je její pohled upřený a nevidoucí. Její nohy s vystouplými žílami působily dojmem, že je nikdy nepoužívala, nikdy nepracovala do úpadu, aby ke svým dětem nepustila bídu, bojovala proti ní košťaty a prachovkami, jako kdyby bída byla zatoulaný pes, a žertovala o jejím zápachu, její ošklivosti, jejích ostrých zubech.

Sára vyprala a usušila ručníky, které Elena použila, a uložila je. Elena a miminko byly v nemocnici a v pořádku, Sára tam zavolala. Řekla jim jenom: „Jsem rodinná přítelkyně.“

Zavolala také Benu Woodwardovi. „Takže jsi doma. Auto jsem našel ve stodole, ale prošel jsem šeříky a nikde jsem tě nenašel,“ řekl jí Ben.

„Snažila jsem se tě dovolat už ráno. Měla jsem ti nechat vzkaz,“ řekla Sára. „Elena volala uprostřed noci a požádala mě, abych se přišla postarat o doktorku Channingovou. Elena se dozvěděla, že je její teta těžce nemocná a musela zůstat u ní ve Waterloo.“

Benův hlas byl sametový, hluboký a nepatrně změněný. Když se zeptal: „Přijdeš domů?“, byla ve slově „domů“ touha, kterou Sára pocítila na své kůži jako pohlazení.

„Nemůžu,“ řekla Sára. „Není tu nikdo, kdo by zůstal s paní doktorkou. Až v pondělí přijde paní Eakerová.“

„Jedeme čtyři univerzitním autem na konferenci v Chicagu. Budu pryč celý víkend, vrátím se v neděli pozdě v noci, ale moje auto bude ve stodole. Víš, kde jsou klíče, kdybys auto potřebovala. Můžu nechat vodu a žrádlo pro Banána venku. V kuchyni ti svítí světlo. Mám ho jít zhasnout?“

„Nech ho rozsvícené, prosím.“

„V pondělí bys mohla někam jít. Já také,“ řekl Ben. „Víš co – možná by ti paní Eakerová mohla dát v pondělí odpoledne volno. Přemýšlej o tom, že bychom se setkali před Zemědělskou výstavou, až v jedenáct skončím přednášky.“ Nezeptal se jí na výlet ani na její převlečení. Nabídl auto a pomoc, to bylo všechno.

„Můžu se tam dostat autobusem?“ zeptala se Sára.

„Jistě. Před dům rektora na Kolejním náměstí.“ Teď slyšela v jeho hlubokém hlase úsměv. „Nejlepší show na středozápadě a kdo ví, kdy se odebere cestou knoflíčkových bot a kosticových korzetů? Měli bychom tam být okolo půl jedné, budu na tebe čekat před vchodem.“

„Nechoď sem pro mne. Bude lepší, když sem nepřijdeš,“ řekla Sára.

„Nepřijdu,“ řekl Ben. V jeho nashledanou zněla zdvořilost, prostor a odstup, o němž se domnívala, že se učí mezi nimi dodržovat.

Položila sluchátko na vidlici a zakryla si rukama oči. Bříšky prstů se dotkla hrubých nepravých vlasů. Neměla by se nikdy na veřejnosti objevovat ve společnosti jakéhokoliv muže. S Benem Woodwardem se setkávala na zahrádce, u jeho dveří. Použila jeho auto.

Ale Martin je dnes odpoledne v práci v Rambaughově podniku Počítače: prodej a servis. Vůbec nezavolal do sanatoria Craigie Court. Utopila se a vystoupila z hluboké vody na pevninu a byla v bezpečí – její matka to ví. Ano! Sára se usmála, její náhlé štěstí bylo téměř tak viditelné jako sluncem zalité pelargonie na okně domu doktorky Channingové.

Ale když Sára našla čisté povlečení a převlékla si Eleninu postel a na chvilku se na ni natáhla, oči se ne a ne zavřít. Vnímala silnici pod koly auta a krev.

Ležela v Elenině posteli a upřeně se dívala na kresbu domu, obklopeného jenom modrou pastelkovou oblohou.

37

„Konec září, a máme takové teplo,“ řekla Edna Grantová Heleně Tylerové, když spolu stály na rohu ulic Walnut a Seerley. Edna si otřelo čelo vlhkým papírovým kapesníkem. „Vidíš toho tmavého muže s černými brýlemi, jak sedí v tom bílém autě?“

„Co je s ním?“ řekla Helena a podívala se tím směrem.

„Parkoval tam už včera.“

„Nech toho,“ řekla Helena svému kokršpanělovi.

„Už jsi někdy viděla to auto předtím?“

„Třeba je to Klářin nový podnájemník.“

„Když si najmeš byt, nesedíš před ním v autě,“ řekla Edna.

„Třeba mu vezou stěhováci nábytek a on na ně čeká,“ řekla Helena.

„V neděli? A ten byt je zařízený.“

„Znáš ty dva muže, kteří bydlí u Alice?“

„Ty obchodníky?“

„Slyšela každé ráno na střeše déšť. Když svítilo slunce.“ Helena odmotala Brownieho vodítko od telegrafní tyče.

„Déšť?“

„No to byli oni.“

„Pro pána krále!“

„Zřejmé s tím nemohli počkat až do koupelny,“ řekla Helena.

Prošly kolem bílého auta, za volantem viděli sedět tmavého muže. Odvrátil obličej, ale Helena uvolnila Browniemu vodítko a běžela za psem kolem bílého auta, takže zahlédla mužův obličej dřív, než ho stačil sklopit.

„Je tmavý a pomladší,“ řekla Helena na dalším rohu. „Má velký nos a jakýsi zarputilý výraz. Typ, který brzy plešatí. Sčesává si vlasy přes řídká místa jako tvůj profesor ekonomie. Nechává si růst vousy.“

„Proč sedí v autě, když vedle je pěkný park?“ zeptala se Edna.

Martin seděl v autě, pil víno a škrabal si bradu. Zatracená brada. Zatracená barva na vlasy, kterou má po celých rukách, jak se snažil obarvit si vlasy a vousy.

Páteční noc. Sobotní noc. U Woodwarda se nesvítí a auto má ve stodole. Nikdo není ani ve starém domě vedle Woodwarda směrem k Seerley Street, i když v kuchyni se svítí. Před sousedním domem na druhé straně sedí postarší pár na verandě až do devíti hodin.

Jediné spojení, které na Sáru má, je Ben Woodward, který byl jenom laskavý k Chloe Grayové, zřejmě… to žádné spojení ani není. Sára může být právě teď ve Fredsburgu a on trčí tady a sleduje jakéhosi cizince. Martin seděl v autě a popíjel střídavě sherry a portské. Nevzpomínal si, kdy naposledy jedl. Nepotřeboval jíst.

V jedenáct večer už byly všechny láhve vína prázdné. Martin skoro usínal, když se s trhnutím probral, protože před číslem 2309 v Tremont Street zastavilo auto a někdo z něj vystoupil; auto odjelo.

Ben Woodward. Martin nahmatal klíče od auta, pak je upustil, zaklel, nemohl je na podlaze auta najít, konečně je našel a vyrazil ze Seerley Street. Když ve tmě a s nadáváním zabočil za roh, jediné, co viděl, byl muž scházející ze schodů před domem, který sousedil s domem Bena Woodwarda. Muž procházel hlubokým stínem kolem domu.

Martin zaparkoval o pár domů dál, tiše zavřel dveře auta a zašel do uličky zahradami za Woodwardovým domem. Na sobě měl tmavou košili a džínsy – ve tmě těžko k rozeznání – a teď už věděl, kam má jít.

V domě Bena Woodwarda nesvítila žádná světla – jako ostatně už několik dní. Woodwardovo auto bylo ve stodole. Martinovi se zdálo, že slyší někoho volat kočku: „Čiči… na, čiči! Na, Banáne!“ Pak bylo slyšet šustění, jako kdyby se někdo prodíral křovím. Vysoké keře zakrývaly Martinovi výhled na zadní vchody obou sousedních domů, ale u Woodwardova domu se ozvalo cvaknutí zámku. V jednom okně se rozsvítilo, pravděpodobně v koupelně; byl to jen proužek světla prozařující kolem zavřené okenice.

Martin čekal přitisknutý ke zdi stodoly, protože se mu točila hlava a bylo mu špatně. Za celou dobu, co pozoroval dům, Sára nevešla ani nevyšla. Nikde žádné světlo. Možná že se bála, že ji někdo sleduje. Ta proradná mrcha.

Martin se zakymácel, musel se přidržet zdi. Vniknout dovnitř. Nachytat je oba. Ale možná že Ben Woodward o Sáře Burneyové nikdy neslyšel – jenom se přátelsky choval k slepé staré paní v sanatoriu a Martin Burney je hlupák.

Martin Burney není hlupák. Martin Burney by potřeboval záchod. Zatraceně. Stál v té tmě na jedné noze a nadával. Jediné světlo ve Woodwardově domě zhaslo.

Je už skoro půlnoc. Za celý víkend zjistil jenom to, že je Ben Woodward doma. Martin začal močit v křoví, v tom z křoví vyrazila kočka – Martin se tak polekal, že chvilku močil na Woodwardovu stodolu.

Jak si zapínal kalhoty, padl mu pohled na sousední dům. Ben Woodward tam před chvílí zvonil u předních dveří. Martin potichu přešel trávou ke kuchyňskému oknu. Byl nejistý v kolenou – po tom množství vína.

Viděl stejnou útulnou místnost jako poprvé, s oranžovou stěnou a šálkem a podšálkem na stole. Držadlo kávové konvice bylo ve stejné pozici, květiny ve váze začínaly vadnout. Zřejmě tam celý víkend nikdo nebyl.

Světlo dopadající sem z parku pronikalo listovím u zadní verandy starého domu a osvětlovalo jakousi pěšinku spojující oba domy; ušlapaný světlý prach vypadal ve tmě jako světlá šmouha. Takže šustění, které slyšel, způsobil Woodward procházející pěšinkou v keřích. Proč vůbec šel do sousedního domu? Vyzvednout poštu nebo noviny – Sářiny?

Martin nakoukl dveřmi na verandu, sáhl na kliku. Viselo tam něco měkkého, co pod jeho prsty povolilo. Strčil si to něco do kapsy a potichoučku měkkou trávou odcházel.

Musel řídit velmi opatrně, protože viděl dvě silnice, dvě červená světla, dvě zelená. Parkoviště před motelem bylo v neděli večer skoro prázdné. Cedar Falls bylo mrtvé město. Třeba tu blízko pod jednou z těch střech spí Sára. Je příliš chytrá na to, aby používala některé ze svých jmen, ale přesto hledal v telefonních seznamech Sáru Burneyovou a Sáru Grayovou, ptal se jen tak pro případ na informacích v Cedar Falls a Waterloo.

Další pokoj v dalším motelu. Zavřel za sebou dveře. Byl Jim Baker a měl pronajaté auto. „Ben Woodward,“ řekl prázdné posteli. Ben Woodward bude vědět, kde je Sára.

V zrcadle viděl muže s hnědými vlasy a s bradkou, kterou ještě sem a tam prosvítala kůže. Martin zíral na muže v zrcadle a snažil se zaostřit svůj zamlžený pohled.

Možná je Sára u Woodwarda… schovává se tam a užívá si v posteli, zatímco Martin pil víno v přehřátém autě a močil na kočku.

Anebo je úplně někde jinde? Třeba na dně moře.

Ten člověk šel po schodech sousedního domu, jako kdyby tam patřil.

Martin vyndal z kapsy revolver. Zároveň vypadlo něco měkkého – květiny.

Martin je zmáčkl v hrsti. Byly připevněné na kliku sousedního domu gumičkou.

Ze zmačkaných květů vypadl lísteček. Martinovi se po chvíli podařilo soustředit se natolik, aby si mohl přečíst černá tiskací písmena:

MOJE BÁJEČNÁ LÁSKO,

CELOU NOC KAŽDOU PŮLHODINU

A BUDE SE TI TO TAK LÍBIT,

ŽE O TO BUDEŠ PROSIT.

38

„Vítejte na Zemědělské výstavě,“ hlásal červený a bílý transparent, poškubávající se v horkém větru. Sára se naklonila k okénku autobusu a uviděla otáčející se ruské kolo, obklopené stříbřitou září připomínající lehounkou svatozář bílých semínek kolem pampelišky.

Před vstupem řídil provoz policista; před pokladnou, kde Sára vystoupila, čekaly davy lidí. Přišla brzy, Ben tu ještě nebyl. Koupila si vstupenku a poodešla k plotu, aby na něj počkala. Za plotem byly atrakce pro děti: růžoví umělohmotní sloni se sedátky na zádech, letadélka s kulomety, jimiž děti za jízdy mířily. Po kolena vysoký vláček rachotil po klikatých kolejích a zvonil.

Davy lidí – Sára se v nich cítila schovaná, právě tak anonymní. Když zafoukal vítr, sukně jejích zelených šatů jí poletovala kolem nohou; slunce pálilo. Nikdo ji tu neznal.

Pak se u vchodu objevil vysoký muž se vstupenkou v ruce. Uviděl ji a prošel kolem stánku s párky v rohlíku, trošičku nakloněný dopředu, rezavé vlasy zářící nad modrým třpytem očí. Zaměřil se pouze na ni, viděl jenom ji a Sára k němu natáhla obě ruce, jako by byl ohýnkem za chladného dne.

„Ahoj!“ zavolal Ben. Jeden mezi tolika jinými muži – jeho rezavé vlasy a modré oči zářily jenom pro ni. Řekla tiše: „Ahoj,“ usmála se a zavěsila se do něj.

Vítejte na Zemědělské výstavě, četl Martin když mezi lidmi a blátem vjel na parkoviště. Chlápka s rezavými vlasy ztratil z dohledu, i když ho sledoval od Seerley Boulevard – viděl ho, jak vyjíždí modrým autem Bena Woodwarda ze stodoly, pak ho ztratil.

Martin procedil: „Zatraceně,“ a rychle zajel na volné místo těsně před autem tlustého farmáře, které bylo plné ženských, vyskočil a utíkal ke vchodu ať už to bylo cokoliv – ruské kolo tomu dodávalo ráz karnevalu.

Fronta před pokladnou. Martin podupával a vrtěl se, ale čekal. Třeba tam Sára vůbec není. Musí najít Woodwarda. Bude sledovat Zrzavce, pak uvidí. Sledovat. Stále.

Děti skákaly v řadě za sebou. Jedno děcko si přes rameno svého otce upřeně Martina prohlíželo. Martin si koupil vstupenku a vešel dovnitř kolem atrakcí pro děti a stánků s jídlem. Zjistil, že se Zrzavec mohl dát třemi nebo dokonce čtyřmi směry.

„Krajta mřížkovaná, kobra indická, mamba, zmije růžkatá, gekon létavý…“

Ben a Sára vešli do Estelovy haly, slyšeli hlas drmolit: „Užovka obojková, korovec mexický, zmije gabunská…“. Přivítaly je chladný vzduch a záplava zvuků. Dav se za nimi zavřel, okolo sebe viděli obličeje s nepřítomným a do sebe zahleděným výrazem lidí, kteří přišli, aby něco viděli.

Nikdo neměl zájem o krajty nebo gekony; unuděně se tvářící mladík seděl u vchodu do boudy. Vyvolávání: „Chřestýš, varan…“ se mísilo s polkami od vedlejšího stánku. Sára a Ben se vzdali pokusu o konverzaci.

„Mnohoúčelový krb s barem,“ hlásal jeden nápis.

„Vydává teplo, podává nápoje a hraje písničky!“ snažila se Sára překřičet polku Vyvalte sudy a Ben zase volal: „Nejnovější zařízení pro domácnost!“

„Čistička vody pro umývárny aut i restarace,“ hlásal velký červený nápis.

„Máte zájem o čističku, paní?“ zakřičel na Sáru přes vyvolavače hadů a polky zdvořilý mladý muž.

„Ne,“ odpověděla mu Sára také křikem. „Zajímá mne váš pravopis!“

Mladý muž otočil hlavu a podíval se na nápis. „Napsal jsem to tak, abych upoutal pozornost,“ křičel. Sára s Benem odcházeli, ale mladý muž ještě za nimi volal: „Já vím, jak se to píše, na mou duši!“

„Gravitest pro krávy: Dozvíte se, je-li vaše kráva s outěžkem.“

„Společnost Teli-trone.“

„Barry Jackson do Senátu!“

„Pomozte zabránit zneužívání dětí.“

„Foukané sklo.“ Okolo si lidé hověli na lehátcích. Půlměsíce vlajkové výzdoby se třepetaly ze stožárů nad změtí stánků.

„Studio starodávných podobizen. Váš obrázek hotov za pět minut.“ Sára s Benem se zastavili před řadami fotografií sépiové barvy v oválných paspartách: bardáma z Divokého západu s esem zastrčeným za podvazek a s rukama ovinutýma Kolem pistolníka se na ně dívala vedle podobenky indiánské dívky a jejího válečníka. Byli tam viktoriánské nevěsty a jejich ženiši, dvojice oblečené v kůžích a v pestrém kartounu z doby, kdy vozy potažené plachtami putovaly napříč Amerikou, a jižanské krásky se svými důstojníky z Občanské války, oblečenými do modré nebo šedé uniformy.

Milenci na obrázcích stáli u sebe, obličeje v těsné blízkosti. Ben položil ruku Sáře kolem ramen a Sára se o něj opřela, osvětlená září vycházející z řady zamilovaných očí. Kostýmy a střelné zbraně a klobouky s péry lemovaly stěny stánku; fotograf právě upravoval pózu dvojice á la Davy Crockett a Annie Oakleyová na pozadí rudého závěsu se zlatými třásněmi.

Davy, prach, hlučná muzika. Martin došel K Estelově hale – zdá se mu, že u vchodu vidí zrzavého muže. Uvítala ho zeď lidí a ryčná polka, do níž se mísil hlas vyvolávající cosi o hadech. Vydal se první uličkou, ucítil vůni pražené kukuřice. Vyhlížel jeden jediný obličej, jedno tělo, které mu patřilo a kterému nedovolí uniknout, pokud ještě existuje.

Sára s Benem opustili tlačenici a hluk Estelovy haly a vyšli na teplé slunce. „Selský cirkus,“ řekl Ben. „Hodnocení pokračuje. Všech možných zvířat.“ V menší budově byli holubi v klecích; klece stály dvěma řadami na všech dlouhých stolech.

„To jsou jména!“ řekla Sára a četla ze štítků, jak procházeli chodbičkou mezi stoly: „Komorský kotrlák, La Hore, Jakobín, Francouzský mondián, Indický pávek, Stříbřitý špaček, Orientální okruží, Anglický poštovní holub, Berlínský krátkozobý kotrlák, Africká sova, Saská vlaštovka, Rousňák, Ideální americký obří holub. Obří runt – Obří runt?“ Bílí a hnědí a hnědožlutí ptáci se choulili ve svých malých klecích; jeden pták ji pozoroval ze svého mohutného okruží, připomínal starce zahaleného do šály. Na podlaze byly piliny a vzduch byl cítit peřím a horkou kůží.

„Vypadáš šťastně,“ řekl Ben.

„Já jsem šťastná,“ odpověděla mu Sára.

„Jsi moc hezká,“ řekl Ben.

Jakýsi muž sáhl do klece, vytáhl holuba a zabalil ho do úhledného balíčku, jako kdyby to byl kus látky nebo novin. Obrátil si ho na rukávě bříškem vzhůru. Holubovy růžové nožky se téměř nepohnuly, jedno trpělivé oko se upíralo na mužův kabát.

„Musíme se taky svézt,“ řekl Ben. „A musíme si dát párek v rohlíku. A cukrovou vatu!“

Martin vyšel z Estelovy haly. Stánky s jídlem stály jeden vedle druhého pod ruským kolem. Martin si koupil obalený párek na špejli. Mohl si dát francouzské smažené baklažány, francouzský smažený květák nebo francouzskou smaženou zeleninovou směs či francouzské smažené cibulové plátky. Slunce ho pálila, ale on dostane toho muže, dostane Sáru – pokud je ještě naživu. Carmelská jablka. Kukuřice z Fresna. Zlatý klas.

Horký letní den. Sára a Ben se při chůzi dotýkali – on měl její ruku ve své, držel ji kolem ramen nebo ona jeho. Ben měl pocit, že by takhle mohl chodit zbytek života pod iowským nebem a pod prapory třepotajícími se na pozadí modré oblohy.

Sára se zastavila, aby pozorovala ženu, jak na špejli namotává sladké pavučiny.

Martin se zastavil před stanem, kde se hrálo bingo a kde seděli lidé v řadách částečně ve stínu a částečně na slunci, posunovali umělohmotné kartičky, jimiž zakrývali vyvolávaná čísla na herních plánech před sebou, napnutí touhou vyhrát. Sára. Ben Woodward.

Ben koupil Sáře párek v rohlíku, sám snědl dva. Stáli ve stínu stodoly, kde rodina vplétala barevné stužky koni do hřívy a do ocasu, přitom všichni koni něco šeptali, mumlali mu do poškubávajících uší.

Benovi zůstala na bradě troška hořčice, Sára mu ji svým ubrouskem otřela. Její obličej byl tak blízko jeho a její oči nad měkkými ústy se tak dlouho dívaly do jeho očí, že Ben věděl, že by ho políbila, kdyby tam nebyl nikdo, kdo by to mohl vidět. Dali si jednu colu se dvěma brčky a beze slova ji vypili. Stáli a téměř se dotýkali, nebo se dotýkali, povzneseni nad jakákoliv slova.

Martin zaryl podpatky do bláta a zamhouřil oči proti slunci, když se podíval tam, kam se dívali všichni kolem – na vrcholu schodů nebo žebříku stálo zvíře. Podobalo se oslovi a položilo nejdřív jednu nohu a pak druhou přes nejvyšší příčku. „Potlesk pro malou dámu!“ křičel hlas do tlampače. „Bude skákat!“ Zvíře spadlo a vytvořilo hnědý střed kapkám vody, která se rozstříkla z nádrže na všechny strany. Čůrky vody se rozběhly k nohám přihlížejících; lidé poskakovali, smáli se a křičeli.

Vozíček horské dráhy byl jentaktak pro dva. Ben pomohl Sáře dovnitř a pod průhledným deštníčkem se k sobě přitiskli stehny, boky a pažemi. Sára se vzepřela nohama o zaprášenou podlahu, když začali prudce stoupat za ostatními vozíky, v nichž dvojice křičely a navzájem se přidržovaly, jak rychle stoupaly k nebi, pak prudce klesly a vjely do ostré zatáčky. Sára se Bena nechytla. Zavřela oči a on, když se na ni úkosem podíval, viděl jen dlouhé světlé řasy nalíčené maskarem a tenkou ruku, pevně přidržující paruku.

Martina už bolely oči od slunce a neustálého pozorování davu; pevně je zavřel a Sára s Benem mu téměř pluli nad hlavou, jak na horské dráze lítali nahoru a dolů. Martin otevřel oči a viděl před sebou procházející se dvojice: muži vedoucí si své partnerky kolem ramen, kolem boků nebo za ruku.

„A teď je na řadě ruské kolo!“ řekl Ben a běželi k poslednímu vozíku a doběhli právě včas. Muž je zajistil železnou závorkou a kolo vyneslo Sáru a Bena vysoko k nebi.

„Jak ti posloužila bradka a knír?“ zeptal se Ben.

„Skvěle,“ řekla Sára. „Měla jsem takovou obavu. Ale matka je v pořádku. Jednou ti o tom budu povídat…;“ její hlas se odmlčel. Podívala se dolů, daleko dolů na lidmi přeplněný trh – na vzdálený, pestře zbarvený svět. Chtěla znovu promluvit, ale jakmile se dostali k vrcholu, rychle klesali a přibližovali se hluku, hudbě, pohledům kolemjdoucích… pak znovu vyjeli nahoru, pak znovu sjeli dolů…

Kolo je vyneslo nahoru, vozík se mírně houpal. Slunce na ně pražilo a Sára si položila hlavu Benovi na rameno a v tom se kolo zastavilo a oni se houpali na jeho samém vršku, příliš vysoko, aby nějaký zvuk nebo pohled mohl pro ně mít jakýkoliv význam, kromě zvuku jejich dechu a pohledu na obličej toho druhého. Horké slunce, horký vítr. Jejich horké rty se setkaly – oči zavřené před zářícím volným nebem – a líbali se a tiskli se k sobě blíž a blíž, až se jim zdálo, že se spolu rozplynuli na vrcholku světa.

Pak jejich vozík, houpající se jako kolébka, začal sjíždět dolů. Sářiny rty se na Benových otevřely a ona jednou řekla: „Ach“. Zamrkal jako sova na denní světlo. Rychle rozpletli své rty, ruce, paže, takže dolů přijeli jako dva samostatní jezdci na ruském kole, ale se zasněnýma očima, jako kdyby blízkost slunce jim ukázala něco nového. Vylezli z vozíku beze slova.

Sáře uvázl prach mezi prsty, černý prach, který vůbec nepřipomínal písek – lepil se na nohy. V horkém dni nebylo cítit moře, jen párky a hamburgery, výfukové plyny traktorů a vánek přinášející vůni rozlehlých obilných lánů z okolí.

„Víš co – měli bychom se nechat vyfotografovat,“ řekl Ben. „Na památku.“ A tak se s ním Sára vrátila do Estelovy haly do Studia starodávných podobizen.

„Ve tři musím odejít,“ řekl Ben, zatímco mu fotograf zapínal nabíranou košili přes tričko a na zádech uvazoval zdobený sametový kabát, aby padl jako ulitý. „Je to nepříjemné. Na poslední chvíli svolali schůzi katedry a já si nemohu dovolit tam nejít.“

„To nevadí,“ řekla Sára. Byla za závěsem v rohu stánku blízko Bena, její hlas byl zastřený. „Budu tu jen tak chodit. Je to tu fajn. Domů se dostanu autobusem.“

Fotograf uvázal Benovi pod krkem sametovou stužku a pod sametový kabát mu nastrčil na ruce rukávy s nabíranými manžetami. Pouzdra na pistole a dvě opravdové pistole. Klobouk se širokou střechou posazený dozadu. Ben se na sebe podíval do zrcadla: vypadal jako Kid z divokého západu, Pokerový kouzelník, Démon ženských srdcí a Zabiják dohromady. Zrcadlo bylo namalované jako plakát, na němž stál pod pistolníkovým obličejem nápis HLEDÁ SE.

A tady je nádherná holka z baru. Sára si svlékla šaty a to, co měla teď na sobě, byl korzet s hodně hlubokým výstřihem z červeného sametu, plný stužek a krajek. Na spodničce samé volánky, pod nimiž se nad černými punčochami s podvazky objevil kousek nohy, když jí fotograf řekl, aby jednu nohu dala na stoličku, na níž seděl Ben. Za podvazek jí zastrčil malý revolver a do ruky jí dal láhev. Kolem holého krku se jí obtáčelo péřové boa a z účesu nasazeného na krátké tmavé vlasy vlálo dlouhatánské péro. Na rukách měla rukavice až k loktům, jedním loktem se opírala o Benovo rameno.

Řekne si o ty obrázky a dobře je schová, myslela si Sára.

„Oba dejte brady trochu nahoru,“ řekl fotograf. „Slečno, trochu blíž k pánovi. Položte mu ruce kolem krku… tak je to dobře. Nohu nechte tak, aby byla vidět pistolka.“

Fotograf zmizel pod rudou sametovou látkou. Objevil se jasný záblesk. Pak fotograf nahradil pistoli za Sářiným podvazkem pikovým esem. „Dívejte se na mě a neusmívat se.“

Na rohu se objevil Martin. V pozadí fotografova stánku, v jasném světle, pózovala dvojice. Martinovými brýlemi celý výjev ztemněl.

Zrzavý pistolník v nabírané košili zíral na Martina přes fotografický aparát a obrázky ve stánku, v každé ruce pistoli. Martin nahmatal v kapse svůj revolver.

Kolem pistolníkova krku spočívaly hezké ruce v rukavičkách, patřící tmavovlasé ženě. Byla až k pasu spoře oblečená a za podvazkem měla zastrčené pikové eso. Blesk – a celý výjev se Martinovy vryl do paměti s nejmenšími podrobnostmi. Ta žena byla Sára.

39

Sára si oblékla šaty v úzkém prostoru za záclonou. Když vyšla, Ben jí podával hotové snímky; byly ještě mokré. Byla na nich ona, tmavovláska s odhalenými rameny, jak objímá rudovlasého pána ve fiši a v sametu, vybaveného šestirannými pistolemi.

„Líbí se ti?“ zeptal se Ben.

Sára se podívala na fotografie a přikývla. Ani pistolník, ani bardáma se neusmívali, takže je sépiové zabarvení obrázku zařadilo mezi lidičky z devatenáctého století, kteří nedokázali udržet úsměv na tváři dlouhé minuty, než byl snímek hotov. Neusmívali se na sebe ani do černého otvoru aparátu. Jejich klidný pohled naznačoval, že pistole jsou pro ně něco samozřejmého.

Muž s tmavou bradou a s tmavými brýlemi přihlížel, když Ben platil. Viděl Sáru, jak si vzala obálku s fotografiemi a odcházela s Benovou rukou kolem ramen.

Krásná Sára by měla být mrtvá, zetlelá.

Místo toho byla tady, plnoštíhlá a usměvavá, a odcházela v objetí muže.

Martin, který je sledoval, viděl, jak letní vánek čechrá Sářiny krátké tmavé vlasy.

Martin šel jako ve snu. Sára musí mít paruku, nebo si ostříhala a obarvila vlasy. Ty tmavé vlasy mu napověděly to, co chtěl vědět – podvedla ho a schovává se před ním.

Přimhouřil oči, když ji pozoroval, jak se u vchodu loučí se Zrzavcem. Vítr přitiskl Sářiny tenké zelené šaty k jejím krásným nohám a prsům. Patřily přece jemu – byla to jeho vlastní žena. A chodila si po světě bez něj – a byla šťastná.

Martin Sáru sledoval. Byla šťastná… a on tady zakopával o elektrické kabely, vrazil do děcka, mělo v jedné ruce smaženku, z níž odkapávala hořčice, a v druhé ruce kornoutek se zmrzlinou. Martin měl pocit, že je nepohnutý a chladný jako automat, v jehož kovové hlavě cvaká – „Sára, Sára, Sára.“ V kapse má revolver. Zabije ji teď – vyčíhne si, až bude sama, a zabije ji.

Přemýšlel o tom, že její krátké tmavé vlasy jsou paruka – třpytily se na slunci. Martin znal to tělo, ale nepoznával způsob, jakým se pohybovalo: bez cíle, uvolněně, klidně a samo. A přitom každičký pohyb byl Sářin. Kráčela zpátky k Estelově hale, jako kdyby jí nikdo nebyl léta platil jídlo a byt a oblečení. Nechala ho za sebou jako papírové pohárky a dřívka od nanuků, jež lidé v sluncem zalitém prachu odkopávali.

Ale sledoval jí dál, ruku v kapse a v ruce pistoli. Uprostřed hlučné uličky se Sára zastavila před zrcadlem, aby si vyzkoušela náhrdelník, pak ještě jeden. Prodavač za pultem stánku jí je opatrně podával; Sára je brala do dlaní a pak trochu sehnula hlavu, když si je na šíji zapínala. Malý úsměv se setkal se svým dvojčetem v zrcadle, Sára si nechala na krku malé zlaté srdíčko na řetízku a zaplatila je. Neotočila se však ani jednou k muži v tmavých brýlích, stojícímu za nápisem, který hlásal: „Necháte rozřezat svého psa k pokusným účelům?“

Když vyšla z haly, ozářilo ji slunce. Uvolněně pohupovala rukama. Chvílemi ji vítr nadzvedl krátké volné rukávy. Martinovi se dělalo špatně od žaludku – zřejmě po obalovaném párku, který zhltnul, a po dvou zteplalých pivech. Šel jako ve snu, oči upřené na tělo, které vstalo z mrtvých. To tělo se opřelo lokty o zábradlí, aby pozorovalo, jak automatický mustang vyhazuje muže a chlapce ze sedla na nafukovací gumové matrace. „Vylez na ni, kovboji,“ křičel dav, protože vyhazovači stroj měl namalované dlouhé řasy a rudá ústa. Čísi děcko vyletělo hlavou napřed. Martin by mohl Sáru zastřelit přímo na místě, kde se s úsměvem opírala o zábradlí. Padla by do prachu. On by se rychle ztratil v davu. Ale přece jen tu bylo kolem příliš mnoho lidí.

Martin sledoval tělo, které se utopilo. Procházelo pod batikovanými látkami rozvěšenými vysoko na šňůrách. Procházelo se v zaprášených sandálech kolem řad háčkovaných dětských botiček a pletených obalů na toaletní papír, na nichž byly místy připevněny modré, červené nebo zlaté stužky medailí. Viděl, jak se muži za krátkými tmavými vlasy a zelenými šaty otáčejí.

Pak se Martinovi zelené šaty ztratily. Divoce běhal tam a zpátky, do dveří a ven. Nakonec Sáru našel v krytém stanu, kde pozorovala šestispřeží s křičícím jezdcem. Dělali menší a menší osmičky a obecenstvo tleskalo. Měl Sáru stále na očích, jak seděla sama v přední řadě s rukama v klíně a pozorovala velké kočárové koně, jak ztrnuli na místě.

Pak byli na řadě jezdečtí koně a mladé dívky v jezdeckých kalhotách. Rozhodčí určovali vítězky, jednu po druhé. Ty poražené procházely kolem Sáry. „Koně na lonži!“ zahlaholil tlampač. A ona tam seděla a pozorovala koně.

Martinovi se obracel žaludek. Mohl by sejít k ní dolů, zastřelit ji, seskočit z pódia a pod drátěným plotem proběhnout ven mezi lidi.

Vydal se k řadě, v níž seděla sama, zády k němu. Musel jít pomalu, jakoby nikam nespěchal. Zatímco se k ní přibližoval, představení skončilo a ona vstala a odcházela.

Takže za ní musel vyjít i on. Odpolední slunce ho oslepilo; zelené šaty mu zmizely v chumlu lidí. Běhal za nimi k velkým stavbám z cihel, na nichž byly nápisy JEZDEČTÍ KONĚ, HOVĚZÍ NA PORÁŽKU, HERFORDSKÝ SKOT, KRÁTKOROHÝ SKOT, SKOTSKÝ ČERNÝ SKOT, HALA PLEMEN…

Pach hnoje a slámy uvítal Martina, když následoval Sáru pod nízkými trámy. Zvířata ležela s tlamami ke zdi, u jejich zadků seděli členové rodin jejich majitelů na skládacích židličkách nebo na velkých pomalovaných krabicích, vzájemně se navštěvovali, kopali do slámy, pili zázvorovou limonádu, chovali mimina.

Nemohl se příliš přiblížit k Sářiným vlajícím zeleným šatům a dlouhým nohám, které musela zakrývat, když byla s ním. Martin polkl, aby zahnal nevolnost. Mezi cihlovými stodolami muži stříkali na zvířata hadicemi, loužičky zbarvené vody odrážely oblohu a mraky. Ve stínu přežvykovaly krávy.

Sára pomalu prošla halou plemen, zastavovala se, aby si přečetla tabulky. Martin se držel za ní mezi ostatními lidmi, tabulky, kolem nichž procházel, téměř nevnímal: „Bílý park, dovezený do USA z Anglie roku 1941. Vyskytoval se už ve starém Římě před rokem 55 př.n.l.“

Bylo mu špatně z párků v rohlíku a z nenávisti. Přál si, aby byl se Sárou sám – sledoval by ji od budovy k budově. Myslela by si, že se mu ztratila a pak…

Červený býk, stálo na tabulce. Skočila do Manhassetského zálivu. Uměla plavat. Odešla od něj a smála se a nechala ho plakat a brát do ruky její šaty a svěřovat se otci, že ji bil.

Limuzína, Chianina, Brangus, Beefalo, Blond Akvitánka. Klidné krávy ho pozorovaly a přežvykovaly. Dostihne ji někde, až bude sama, přinutí ji, aby škemrala a pak ji zastřelí.

U východu z haly bylo mnohem víc světla, které ho přinutilo zavřít oči. Sledoval Sáru ven, kde v řadách viseli ohromní plyšoví psi, a všichni měli kolem tlamy tři černé skvrny, jeden červený jazyk, jeden červený obojek, dvě černé uši. „Postavte láhev. Vyhrajete. Hra končí, když láhev spadne. Zkuste to. Vyhrajete cenu.“

Sára šla s malým úsměvem na rtech, byla úplně sama sebou a sama se sebou. Chvílemi prohodila několik slov s děckem nebo s jeho matkou. Vyhrála malou panenku, když ji vylovila ze skleněné krabice, dala ji holčičce v kombinéze. Čekala ve frontě před dámskou toaletou, Martin rychle vběhl na prázdnou pánskou toaletu a ulevil si od párku i piva v kabince, která byla ze syrového dřeva a pod jejímiž dveřmi pronikalo sluneční světlo. Uvědomil si, že začíná věřit, že Sára žije.

Byla šťastná. Šaty jí čechral iowský vítr. A on rozbíjel zrcadla, přišel o práci – hledala ho policie. Potila se mu ruka na revolveru v kapse, a když se na ruku podíval, měl na ní otištěného orla z rukověti.

„Hod dolar,“ křičela na něj jakási dívka. „Zkus štěstí!“

Vzduchovky ve střelnicích střílely pif-paf-pif. Martin sledoval Sáru, zakryt davem, proudícím mezi nimi. Tady by ji mohl zastřelit. Všichni by si mysleli, že výstřel patří k pif-paf-pif ze střelnice.

Sára se zastavila u stánku s masopustními maskami. Byly tam příšerné obličeje s tesáky místo zubů, tradiční duchové, čarodějnice a kostlivci. Pozorovaly Sáru prázdnýma očima, jak obcházela stánek. V jednom okamžiku se ocitla sama se zvukem vzduchovek ze střelnice a s pohledem muže v tmavých brýlích. Popošel trochu blíž, postavil se za stojan s příšernými tvářemi a jeho ruka se pomalu vysouvala z kapsy kabátu –

„Ahoj!“ řekl někdo blízko Sářina ucha. Otočila se a uviděla mladého muže mezi devatenácti a dvaceti lety, v tričku s nahou ženou nataženou pod nápisem Heavy Metal. „Jsi tak krásná,“ řekl, zaklonil hlavu a přejel ji tvrdým pohledem – pistolník přijíždí do města. Prohlížel si ji, ale něco jí říkalo, že je v takových rozpacích, že nemá odvahu vypravit ze sebe jediné slovo.

„Díky,“ řekla Sára; šetřila slovy jako každý správný kovboj.

„Líbí se mi ty zelené šaty,“ řekl a dál si ji prohlížel, jako kdyby byla kůň, kterého se chystá koupit. „A ten řetízek.“

Co měla Sára říct? Otočila se zpátky ke kostlivcům a mrtvolám; šklebily se na ni, jak kolem nich procházela, a odlesk jejích zelených šatů se nesl přes jejich pestré tváře a prázdné oči. Mladý blonďák zůstal stát na slunci a pozoroval ji. Oba je pozoroval muž v tmavých brýlích. Než Sára zašla za roh, všiml si Martin chtivého pohledu v chlapcových očích.

Už zase byla uprostřed davu – Martin musel za ní. Míjel psy přivázané k vozu. Choulili se na slunci a vyplazovali jazyky. „Zatraceně,“ řekl psům – podívejte na Sáru, mluví s muži a prochází se v zelených šatech, jako kdyby nikomu nepatřila. Žije a loví muže! Martin se téměř zasmál té legraci, kterou mu provedla – ale stejně ji zabije. Teď už ji každou chvíli zabije.

Pozoroval Sáru skryt za stánkem s kebabem. Musel ustoupit stranou, když kolem s rachotem projíždělo šestispřeží – horké hnědé koňské zadky, blyštící se kola.

Martin sledoval Sáru, když vycházela ven z výstavy. Čekala na zastávce autobusu v úzkém stínu telefonní budky a lízala kornoutek zmrzliny způsobem, jakým to dělají malé děti, jak si všiml Martin, míjející Sáru v davu lidí – vychutnávala ji s přivřenýma očima.

Kousek dál po Rainbow Drive se Martin zastavil a pozoroval ji. Byla od něj, od let prožitých spolu, odtržená, dokonce ani nepoužívala své jméno… vždyť vůbec neví, jak se teď jmenuje!

Na Rainbow Drive byl čilý provoz oběma směry. Stále se na ni díval. Byla plnější v těle. Slunce se dotýkalo záhybů jejích šatů, jež nadzvedával vítr. Ležérně pohupovala jednou nohou a lízala zmrzlinu, oči napůl zavřené, v druhé ruce malou kabelku a obálku se „starodávnými“ fotografiemi. Když přijel autobus, strčila si zbytek kornoutku do pusy a zmizela na schůdcích.

Nebylo těžké sledovat autobus do Cedar Falls. Sára vystoupila na Clay Street a ani jednou se nepodívala na bílé auto na druhé straně ulice. Vystoupila po strmých schodech k zelenému domu stojícímu na svahu a vešla postranními dveřmi, jako kdyby tam patřila.

„Dobrý den,“ řekla paní Eakerová, když Sára zavřela dveře v kuchyni. „Myslela jsem si, že se asi tak teď vrátíte. Volala paní Parrishová, že přijde dnes večer kolem desáté a zůstane tady, takže můžete mít přes noc volno, když budete chtít. A přišla byste zítra v poledne.“

„To je fajn,“ řekla Sára, která si zatím umyla ruce ve dřezu. V těch zelených šatech je strašně hezká, pomyslela si paní Eakerová. Rozhodně jí prospělo těch pár dní volna.

„Byla jsem na Zemědělské výstavě,“ řekla Sára.

„Pěkná podívaná. Chodím tam od svých pěti let každý rok a nikdy se to moc nemění. Viděla jste tahače?“

„Ne,“ řekla Sára. „Viděla jsem šestispřeží, krásné jezdecké koně a Halu plemen –“

„Skutečná středozápadní podívaná,“ řekla paní Eakerová a podívala se na sebe do kuchyňského zrcadla. „Doktorka Channingová v poslední době pookřála. Od té doby, co jí, má mnohem lepší barvu.“ Řekla nashledanou a zavřela za sebou dveře.

Sluníčko celé odpoledne. Sára si potichu zpívala, když připravovala večeři. Jak se naklonila nad Hazel, aby jí uvázala ubrousek, zavoněly její šaty čerstvým vzduchem.

Sára se usmála, rozehřátá sluncem, unavená a vyrovnaná, a přemýšlela o svém plánu. Možná teď. Možná že se to povede. Vyprávěla paní doktorce o Zemědělské výstavě, jako obvykle to vyprávěla tichu, světlu tlumenému záclonami, neměnnému lesku držadel prádelníku, zrcadlu. Ale když nabírala poslední lžíci jablečné omáčky, zkoumavě se na ležící ženu zadívala a došla pro Zlatou mísu.

Doktorka Channingová pozorovala, jak Laura otevírá knihu a cítila se trochu nesvá. Něco už delší dobu nebylo v pořádku. Téměř se bála prvních slov.

Pak Hazel vzdychla a neklidně pootočila hlavu na polštáři. Komu záleží na Henry Jamesovi? Komu záleží na tom, že tento román nazval „svou požehnanou prací“ a řekl, že s ním jeho postavy udělaly obchod: „Musíš v nás Upřímně věřit, a pak se uvidí?“ James věřil v prince i v princeznu, v pana Ververa a Charlottu – viděl je skutečné, jako je skutečná Laura Prayová, která sedí vedle ní a předčítá jí.

Ale komu na tom záleží?

Přesto Hazel otevírala ústa kvůli jablečné omáčce, lžičku za lžičkou. Poslouchala. Henry James ji začal pomalu opřádat svými přesně umístěnými, klamně hedvábnými přadeny dlouhých, předlouhých, opisných, zavádějících a pevné propojených vět. Svítily kolem ní v mléčném denním světle a uvolňovaly prostor, v němž bylo vidět celý svět, ale zároveň mu vytvářely rám.

Přesto bylo něco v nepořádku, den ode dne to sílilo, narušovalo to věty. Hazel se upřeně dívala na Lauru Prayovou.

„Co je to za pár bláznivých žen!“ řekla nedávno Laura. Jak to mohla říct? Hazel Lauře důvěřovala. Elena Garnerová tomu nikdy nemohla rozumět, ale Laura dokázala rozpoznat rozdíly. Dovedla věci odlišit.

Hazel pozorovala Lauru, nemusela ani poslouchat známá slova. Laura řekla, že slečna Tita a slečna Borderauová jsou bláznivé ženy. Cožpak nemůže pochopit dvě ženy a takového muže?

Krásné spirály vět, které Hazel tak dobře znala, začaly v pokoji spřádat stříbrnou síť. Hazel je téměř neslyšela. Laura se smála, když Catherine zavřela své dveře vedoucí na Washingtonské náměstí před svým milencem, který ji opustil; Laura řekla, že Catherine je chladná, bezcitná! A teď Lauřin měkký, jemný, ohebný a výmluvný hlas lhostejně drmolí, jako kdyby tomu nerozuměla… jako kdyby nenáviděla slova! Nejlepší dílo Henryho Jamese – Zlatá mísa, která byla i pro Hazel zlatou mísou, protože jí věnovala tolik ze svého života-zlatá, zlatá!

Hazel upírala oči na Lauru a náhle ji naplnila nenávist – nenávist k světu, který všechno ničí, nenávist k Lauře, která ničí Henryho Jamese hlasem dobré čtenářky. Slabý posměch se ozýval v každém slově; Laura tu knihu neměla ráda. Neměla ráda Henryho Jamese!

Laura pokračovala ve čtení, už ho neprokládala jablečnou omáčkou. Její hubený obličej byl bez výrazu. Poslední paprsky letního dne pronikaly záclonami jako slabé chvění; dopadaly na stažená ústa Hazel Channingové a Lauřin nepohnutý obličej, její hlas odsuzoval a vysmíval se.

Nakonec přišla krásná, znásilněná a uražená kapitola. Laura přestala číst, ale na Hazel Channingovou se nepodívala.

Ticho bylo lehké jako světlo v místnosti. Nakonec se Lauřin pohled setkal s pohledem Hazel. „Proč nepíše to, co si myslí? Slova, slova, slova!“ zvolala Laura. „Myslím si, že Princ a Charlotta se stále milují. Myslím si, že Maggie je taková studená ryba a její otec není o nic lepší. Ale ono to stále pokračuje! Největší román Henryho Jamese!“

Ticho po poslední větě trvalo jenom minutku, rozhodně ne tak dlouho, aby Sára mohla zaslechnout ptačí zpěv, ale Sára si potom myslela, že ho slyšela.

Čím si ale byla jistá, byl hlas Hazel Channingové, který křičel „Ne! Ne! Píše přesně to, co si myslí! Je to jediný autor, který to dělá!“

Do pokoje se vrátilo ticho, změněné ticho, a to způsobilo, že se Hazel a Laura na sebe dívaly úplně cize.

„Nemůže vyjádřit přesně to, co si myslí!“ křičela Hazel. „Musí to být řečeno mezi řádky! Věci, které zjišťujeme jeden o druhém, se dozvídáme stejným způsobem!“

A pak se Laura rozesmála, šťastným, hřejivým smíchem. Upustila Zlatou mísu a rozběhla se k oknu. Jednou šňůrou roztáhla závěsy, druhou záclony. Hrála si s kličkou na okně tak dlouho, až okno se zacvaknutím vyletělo nahoru.

„Musí znázornit všechno to neobyčejně křehké, co ale dokáže ničit životy! A to on dělá! A dělá to stále!“ křičela Hazel a mhouřila oči proti světlu.

Poslední paprsky večerního slunce dopadaly teď na Lauru; teplý vítr vanul do pokoje. Laura se rozběhla k posteli, obemkla hubenými rukama Hazel a položila tvář vedle staré tváře na polštáři.

Vítr čechral Lauřin zelený rukáv. Hazel cítila čerstvě pokosenou trávu, kořennou, téměř mastnou vůni mokré půdy a vítr, který se hnal stovky kilometrů přes obilná pole.

40

Martin objel roh a zastavil se tak, aby viděl na oba vchody domu, do něhož Sára vešla; předstíral, že čte noviny. Kostnatá starší dáma vyšla po chvilce z domu, naložil ji autobus na rohu ulice.

Stále ještě měl pocit, že se mu to všechno zdá. Mohl Sáru zabít několikrát – v převleku, s holou nohou a podvazkem, usmívající se na Zrzavce, nebo když mluvila s tím blonďatým klukem, jako kdyby nikdy neslyšela o Martinu Burneyovi, jako kdyby jí na něm vůbec nezáleželo, jako kdyby nevěděla, že si ji najde a ustřelí jí hlavu. Zatraceně.

Na zadním sedadle ležely tři láhve sherry a portského.

Na té straně domu, kde Martin stál, se otevřelo okno. Zdálo se mu, že zahlédl Sářiny zelené šaty, ale jen na okamžik.

Kolem projížděla auta. Občas někdo prošel okolo a podíval se na něj. Začalo se stmívat. Dopil láhev sherry a načal láhev portského.

Pak zastavilo před domem senzační auto. Elegantní potvora ve středním věku, ve skvělém kostýmu a se skvělými šedými vlasy vystoupila z auta a šla po cestičce k domu. V domě se rozsvítilo. Viděl tu skvělou potvoru mluvit ve dveřích se Sárou. Pak Sáru objala. Dveře se zavřely.

Byl strašně unavený. Na botách měl prach z té zatracené Zemědělské výstavy, prach měl i v nose a v krku. Jet tak zpátky do motelu. Martin měl podivný pocit v hlavě i žaludku. Chtělo se mu spát. Chtěl je zabít obě, aby to už měl za sebou. Toužil po sprše a po posteli. Chtěl se vzbudit a najít Sáru vedle sebe a zjistit, že tohle všechno byl sen.

Dva kluci jeli kolem na kolech a křičeli na sebe: „Já přece taky!“ a „Ne, ty ne.“

Sára vyšla z domu, sešla po cestičce a zahnula za roh.

Sledoval Sáru z bezpečné vzdálenosti, viděl ji ve světle pouličních světel, jak utíká v bílém tričku, bílých šortkách a v keckách. Má namířeno k Zrzavci, pomyslel si Martin. Dokázala chodit celý den po tom karnevalu a teď ještě běží! Vyplivl otevřeným okýnkem sladkou chuť portského a čekal, dokud Sára nedojde do Tremont Street. Bestie jedna. Zastřelí ji z auta. Dokonalé. Nemůže přece zabít utopenou bestii.

Jel za ní, odjistil pistoli. Bylo dost tma, takže nikdo nic neuvidí, ale on může mířit na její bílé tričko. Ani se neohlédla, když k ní dojel blíž.

Vtom Martin zaklel a šlápl na brzdu. Celé procesí nejspíš univerzitních studentů se vynořilo na rohu ulice a blížilo se k Sáře. Určitě se snažili vzbudit pozornost, protože polovina jich nesla na zádech druhou polovinu a potácela se po chodníku. Křičeli a smáli se a pak volali na Sáru, když je míjela, a Martin musel objet blok.

Když ji znovu dohonil, viděl, že nejde do domu Zrzavce, vystoupila po schodech sousedního starého domu. Možná že v jednom domě pracuje a ve druhém bydlí.

Odemkla dveře a vešla. Takže vzkaz byl pro ni. Celou noc a každou půlhodinu.

Martin zaparkoval na Seerley Street, naproti uličce vedoucí za zadními zahradami. Pak se ponořil do jejího stínu. Zrzavcův lístek a květiny byly na klice zadních dveří Sářina domu. Jeho text se vypaloval Martinovi do mozku, přímo za očima: Moje báječná lásko… bude se ti to tak líbit, že o to budeš prosit.

Ale Sára nenajde Zrzavcovy květiny. Nenajde jeho vzkaz. Byla jako fenka, pronásledovaná čmuchajícími psi – zrzavými psi a tmavými psi a blonďatými štěňaty. Moje báječná lásko. Žila vedle Zrzavce a neměla ani zdání, že Martin je jí mnohem blíž než je Montrose, Massachusetts, kde by pro ni měl plakat, protože se utopila. Bude se ti to líbit. Budeš o to prosit. Představa, že Sára je se Zrzavcem v posteli a prosí o to vyvolala v Martinovi pocit nevolnosti, na chvíli přestal vidět – kde to vlastně je? V zadní zahradě nějakého starého domu v nějakém městě v Iowě a sleduje Sáru, aby ji zastřelil.

I v ostatních domech se rozsvěcovala světla. Někdo přes ulici křičel: „Miky-y! Miky-y! Pojď domů! Honem!“

Letní noc, přestože byl konec září. Sára si myslela, že bude pršet, vzduch byl těžký. Ze stromů pomalu opadávaly listy. Jeden list se zachytil řapíkem v její okenici.

Sára sklepla list z okenice, zatáhla napůl roletu, zhasla a svlékla své nové tělo ve tmě, tělo, které ji znovu bez přemýšlení vyneslo na povrch. Vlahý vzduch ji hladil, když běžela nahá a volná a plná tajemství do koupelny, aby se osprchovala. Vstoupila do vody s pocitem, který byl téměř bázní. Natírala, mydlila a oplachovala své tělo – bylo záhadné a mělo moc.

Namydlila si vlasy, přitom zavřela oči a před ní se vynořily Benovy pihy, jež se mu shlukovaly na nose a tvářích, jako kdyby je tam někdo nasypal a ony se při pečení slily. Jeho obočí bylo zlatohnědé, ne rezavé, a vykukovalo nad jeho očima jako došky. Měl malé uši blízko u hlavy a pihy na krku. Byl hranatý a pevný a rozplynuli se spolu na vrcholu světa.

Lidé v Bostonu a Montrose na ni už pomalu zapomínali. Jednou za čas si někdo vzpomene a řekne si, jak je to smutné, byla tak mladá.

Mezi prsty na nohách se jí zachytila špína: prach ze Zemědělské výstavy. Povrch jejího těla měl svou vlastní radost, chtěl se znovu dotýkat Bena, pootevřela rty, které vnímaly proudy vody jako polibky.

Sára se zasmála. Teplá voda uvolnila napětí v unavených nohách. Horké polibky a horké slunce… Ben ji strhává k sobě, s rukou na jejím prsu. Vybavil se jí rozhořčený hlas profesorky Channingové. Georgia Parrishová nemohla vůbec uvěřit, když jí Sára vyprávěla, že se paní doktorka konečně rozhodla promluvit. Georgia prohrábla stříbrnou helmu svých vlasů prsty s rudými konečky a řekla, že je to zázrak. Hazel Channingová prohlásila svým starým hlasem, tichým a poněkud rozpačitým, že to byl trik, a usmála se.

Dokonce i tíha vlasů nebo dotek froté ručníku na zádech připomínaly Sáře Benovy ruce, Benovy polibky. Ben neví, že je na noc doma. Kdyby zvedla telefon a řekla: „Ahoj, jsem doma až do zítřka do poledne…“

Vyšla ze sprchy, nahá a čistá a suchá, a podívala se na sebe do dlouhého zrcadla v koupelně. Žádné podlitiny. Spravila se a vypadala dobře. Ben je ve vedlejším domě. Vběhla do temné ložnice a nahmatala pod prádlem krajky. V pokoji plném stínů si oblékla černou krajkovou soupravu. Byl to ten nejhezčí kus oblečení, který měla. Zavřela oči a představovala si, že to Ben uvidí, že ji Ben svlékne…

Sára šla do kuchyně a otevřela ledničku, aby se podívala na své zásoby. Studené mléko – Sára natáhla ruku po krabici.

Když Martin nakoukl pod napůl staženou roletu do ložnice, měl v ruce odjištěnou pistoli. Na chvilku zahlédl světlem ledničky osvětlenou Sářinu tvář. Bylo to jako vzpomínka, protože Sára se usmívala a měla na sobě černé prádlo, v němž se utopila. Byla napůl zakrytá svými pravými vlasy, dlouhými a lesknoucími se.

„Zatraceně,“ vydechl Martin. Pistole byla odjištěná. Zvedl jí a zamířil na černé hedvábné prádlo, na lesknoucí se vlasy.

„Zatraceně,“ zašeptal Martin. Oči se mu zalily slzami, takže neviděl nic, a opřel se o dům, obličej přitisknutý k ještě teplým prknům.

Sára pila studené mléko a usmívala se. Její matka ví, že Sára žije. Martin si myslí, že je mrtvá. Může ještě chviličku počkat, a pak se protáhnout malým prostorem mezi šeříky a plotem…

Sára si oblékla župan a rozsvítila v kuchyni.

„Čiči, čiči!“ slyšel ji Martin volat ode dveří verandy. Jediný hlas na světě, který patřil Sáře, visel nad ztichlými zahradami jako strašidlo. „Pojď! Tak pojď!“

Martin stál a kýval se na vratkých nohách pod Oknem její ložnice. Zaslzenýma očima nedokázal zamířit. Kdyby to všechno bylo jinak… zaryl podpatky do hlíny, aby se uklidnil. Malý revolver v jeho ruce byl mokrý potem.

Určitě sem někdo co nevidět přijde – jak se jmenuje ten se zrzavými vlasy? Ben Woodward? Po celou noc, každou půlhodinu…

Martin přešel k oknu do Sářiny kuchyně. Znovu uviděl útulnou místnost – oranžovou stěnu, květiny ve váze. Kuchyňské světlo ozařovalo Sářiny čerstvě umyté vlasy a růžový župan. Malá kočička si pod stolem olizovala packu.

Sára si nalila další sklenici mléka a šla se podívat do skříně po nějakých sušenkách. Konzervy byly vyrovnané tři řady na sobě a jen některé nálepky byly dopředu. Prošla Zemědělskou výstavou jako kdokoliv jiný, a zašla si na dámskou toaletu, kde se ženy na sebe usmívaly. Pouštěly děti napřed a hlídaly matkám mimina.

Schovala fotografie pistolníka a bardámy.

Hlas Hazel Channingové a její ostýchavý úsměv… Usmívala se, jako kdyby jí někdo řekl: „Já vím, že máš milence.“

Sára vzdychla, protáhla se a napila se studeného mléka. Světlovlasý mladík jí řekl: „Jsi tak krásná,“ ale ani jednou se jí nepodíval do očí.

Sára se usmála. Její štěstí vyzařovalo na rozpačitého mladíka – ještě totiž cítila Benovy rty na svých vysoko nad výstavou, v plné záři slunce… •

Otevřeným kuchyňským oknem k ní přicházely zvuky noci: cvrčci, projíždějící auta, vítr rozeznívající zvonkohru na domě ve vedlejší ulici.

Zdálo se jí, že v Benově domě se už nesvítí. Možná že si dnes šel lehnout dřív do své směšné staré postele pod vyřezávané hrozny. Kdyby potichu vyšla po jeho schodech…

„Ben,“ řekla Sára nahlas k prázdné kuchyni. Martin ji slyšel otevřeným oknem: „Ben.“

Zuřivost vedla Martinovu ruku s pistolí, když ji vytrhl z kapsy. Usmívající se Sára seděla u stolu a pila mléko jen několik metrů od něj.

„Ben,“ řekla tiše a zasmála se.

To jméno přimrazilo Martinovu ruku na půli cesty k okennímu rámu. Moje báječná lásko, hučelo mu v hlavě, celou dlouhou noc a každou půlhodinu. Bude se ti to tak líbit, že o to budeš prosit. Nenávist vyvolávala v Martinovi zimnici a zároveň ho polévalo horko. Nejdřív zabije toho muže, a ona se na to bude dívat. Přinutí ji, aby prosila. Aby si uvědomila, co udělala.

Několik mladých lidí prudce zastavilo v Seerley Street; křičeli na sebe, jak se předháněli, kdo bude dřív v parku u kolotoče.

Jejich výkřiky dorazily k Martinovi v okamžiku, kdy se blížil k chodbě v šeřících u Sářiných zadních dveří. Cítil ve své ruce orly na rukověti pistole. Nezabije ji dřív, než zabije toho muže. Ať ho vidí mrtvého – mrtvého kvůli ní. Tohle vlastně chtěl udělat už od začátku.

Cítil, že se mu zvedá žaludek. Je opilý. Pil víno na lačný žaludek. Přijde Zrzavec, on si to s nimi vyřídí a pak bude moci spát. Přijde kolem šeříků – určitě přijde pěšinkou mezi šeříky a plotem. Martin k sobě tiskl láhev portského. Po těch kilometrech na Výstavě ho bolely nohy a pálila ho chodidla. V domě není kromě Sáry nikdo. Nahlédl do všech osvětlených oken v jejím domě.

Martin prošel kolem šeříků a posadil se zády k nim. Loknul si portského. Zrzavec nemůže projít, aniž by ho neslyšel. Nebo Ben Woodward. Uvidí ho umírat jako prvního. Bude možná prosit o život toho muže. Ať.

„Rychleji!“ volaly hlasy z parku. Někdo se šplhal na skluzavku, rachotil kov. Dvě houpačky začaly dvojhlasně vrzat.

Sára se chvěla při pomyšlení na teplo Benova těla v jeho velké posteli. Jeho paže okolo jejího těla, jeho polibky, šeptání, a ona už nemá strach –

„Ne!“ vykřikla na celou kuchyň. „Ben musí být v bezpečí.“ Přikryla si rukama ústa a zavřela oči. Nech Bena Woodwarda na pokoji. Dělí ji jenom jeden měsíc a půl od studených černých vln, jasného měsíce, štěrku skřípajícího pod nohama na cestě do Grenville. Měla v úmyslu být sama měsíce, možná roky. Muž s rezavými vlasy projíždějící se sekačkou kolem stromů na zahradě a sladká vůně čerstvě posekané trávy…

Světlo ze Sářiny kuchyně vytvářelo pro Martina zlatou šachtu ve vzduchu před ním. Rychle dopil portské a téměř padl na trávu, aby pozoroval světlý pruh v tmavé zahradě. Na obloze nesvítila ani hvězdička – byla úplná tma. Může počkat. Když světlo v Sářině kuchyni zhaslo a celý dům tonul ve tmě, Martin ležel pod šeříky stočený jako dítě.

Kolem půl desáté odešli mladí z parku, ale ještě tam zůstalo několik mladších dětí, pod nimiž houpačky skřípaly a sténaly. Jeden chlapec se rozjel na kole proti hrazdě, chytil se jí a kolo pokračovalo v jízdě ještě kousek, pak se převrátilo, jeho kola se ještě chvíli točila.

41

Půlnoc. Když začalo pršet, spal Martin blízko Sářiny verandy.

Ve spánku se neklidně převracel, jednak proto, že se mu něco zdálo, jednak proto, že pršelo. V tom snu běžel za Sárou mnoha ulicemi a otvíral jedny dveře po druhých, až ji za jedněmi našel, nahou a smějící se s kýmsi v posteli.

Martin ze spaní vykřikl a sevřel v ruce svou pětadvacítku. Krásná Sára měla paže kolem krku jiného muže a vůbec jí nevadilo, že ji Martin vidí. Martin vytáhl pistoli a nahmatal závěr.

Sára se k tomu muži ještě víc přitiskla, stále se smála. Blesk osvětlil scénu jako ve fotografickém ateliéru.

Martin slyšel zahřmění, ale jediné, co vnímal, byl Sářin smích. Byl ještě zcela v zajetí snu, když otevřel oči a uviděl muže odcházejícího od dveří Sářiny verandy.

Muž běžel zahradou k rohovému domu. Martin vyskočil, rozběhl se za ním a v běhu vystřelil.

Měl pocit, že má místo hlavy hučící dýni. V Sářině domě byla tma. Do rachotu hromu a bubnování deště zazněl mužský výkřik a když ten muž padl do kulatého záhonu květin, žlutých ve světle blesku, Martinovi se zdálo, že se Sára stále ještě směje.

Martin doběhl k muži a otočil ho na záda. Déšť dopadal na modré oči, mladý obličej, krev a na vlasy tak světlé, jako měl kdysi Martin. Mokré chryzantémy, silné a zelené, polámané chlapcovým tělem, silně páchly.

„Kdo je tam venku?“ ozval se hlas.

Martin vstal, trochu se zakymácel a pak utíkal ze zahrady zpátky k Sářině domu. Uklouzl na mokré trávě.

Sára, vytržená střelbou ze spánku, stála ve dveřích na verandu, košili měla deštěm už přilepenou k tělu. Viděla Martina přicházet od zahrady rohového domu; obličej měl otočený přes rameno dozadu a uklouzl na mokré trávě, ale Sára ho poznala. Martin! Sára uskočila z dohledu do šeříkových keřů těsně předtím, než upadl u dveří na její verandu.

V rohovém domě se nade dveřmi s obloukem rozsvítilo světlo. Kdosi zavolal: „Kdo je tam?“

Martin byl na všech čtyřech a rukama šátral kolem šeříků tak blízko Sáře, že se neodvážila ani vydechnout nebo dokonce mrknout. Při dalším zablesknutí si všimla, že jeho vlasy jsou tmavohnědé a že má vousy, ale byl to Martin.

Teď se u záhonu chryzantém ozývalo už víc hlasů. Martin se postavil na nohy a odpotácel se vrátky Sářiny zahrady do postranní uličky.

Nikdo jiný takhle neutíká, špičky dovnitř a zdvižená ramena, myslela si Sára, jen Martin. Tady, kde je ona. Martin.

A tak za ním běžela tmou, osvětlenou jen šlehnutím blesků. Jakmile byla v postranní uličce, uviděla zaparkované auto na Seerley Boulevard. Při dalším blesku jasně rozeznala barvu i značku. Viděla, jak se Martin vrhl dovnitř a se zaskřípěním pneumatik jí zmizel z dohledu.

„Kdo je tam?“ křičel někdo z červeného cihlového domu na rohu.

Sára vběhla do uličky mezi dvěma záblesky, mokrá noční košile ji pleskala do nohou. Oblohu opět rozčísl blesk. Skrčila se za keři v uličce a čekala na další zablýsknutí, v nastalé tmě vyběhla, ale bolestivě zavadila o něco tvrdého a chladného v mokré trávě.

Hmátla po tom, aby zjistila, co to bylo – malá pistole. Když se doplížila po schodech na verandu, našla na klice něco měkkého.

Sára strhla tu měkkou věc z kliky, zavřela za sebou dveře verandy i dveře kuchyně bez jediného zvuku a zůstala stát v tmavé kuchyni. Třásla se a kapala z ní voda.

Blesk zazářil kuchyňským oknem jako stroboskop – keře, stromy a ploty se objevily a vzápětí zmizely. Na Sářině zahradě nikdo nebyl, ale u rohového domu se tlustý muž a mladá žena skláněli nad někým, kdo tam ležel na záhonu chryzantém. Sára jednou tlustého muže viděla sekat trávník. Mladá žena se u domu někdy opalovala, zatímco z okna v prvním patře vřískala muzika.

Teď pomáhali na nohy muži – velmi mladému muži, který měl velmi světlé vlasy a otevřená ústa.

Sáře se v záblesku jasnozřivosti vybavily vzkazy u dveří, krev stékající na bílou košili, mokré světlé vlasy ozářené bleskem. Jsi tak krásná…

A ona stála v kuchyni, kapala z ní voda a v ruce držela Martinovu barretu. Známí orli na držadle pistole jí zarývali drápy do dlaně. Martin vystřelil na člověka, ztratil pistoli u šeříkových keřů, když upadl, a pak v bílém autě ujel.

Stále se ozývalo rachotivé hřmění. Vůbec to nebyl sen. Sára držela v ruce Martinovu pistoli. To měkké byla kytička a lístek. Martin zastřelil muže, který je přinesl. Zabiju tebe i toho muže. Jsi opravdu krásná. Líbí se mi tvoje zelené šaty. I ten řetízek.

Škrtla zápalkou a přečetla si známé tiskací písmo:

KRÁSKO V ZELENÉM,

MÉ SRDCE VISÍ NA TVÉM KRKU

NA ŘETÍZKU.

JÁ JSEM TO, CO POTŘEBUJEŠ

MEZI SVÉ KRÁSNÉ NOHY.

Po Seerley Street přijížděla houkající sanitka. Na rohu zastavila jako zadušený výkřik.

Malý revolver se Sáře vešel do dlaně. Orli na rukojeti rozprostírali ostré drápy a zobáky měli otevřené. Zkontrolovala zásobník v pažbě Martinovy pistole. Zastřelil člověka. Vrátí se pro pistoli a pro ni.

Sára si přetřela čelo hřbetem dlaně. Rozhlédla se po neosvětlené kuchyni, jako kdyby ji nepoznávala. Byl tady.

A opět Sára utírala mokré stopy, s ústy pevně sevřenými, s tvrdostí a zvláštním leskem v modrých očích. Utřela se a promočenou košili namočila do saponátu do umyvadla. Brzy přijdou policisté, budou v dešti dupat po zahrádkách.

Vybavila se jí zlomená vánoční hvězda na sněhu a zakrvácená ruka se prodírá roztříštěným dřevem.

Její otisky prstů patří utopenému tělu. S sebou si vezme svoje normální šaty – ještě jednou použije převlek. Strčila do tašky šortky, tričko a kecky.

Jeho auto bude stát před motelem, v okolí jich naštěstí není moc.

Byl ve městě tak dlouho, že našel její dům, že ji sledoval. Sledoval ji! Uhodila pěstí do stěny – byla blázen, protože si myslela, že je v bezpečí. Rychle se oblékala s očima upřenýma na pistoli položenou na toaletním stolku; srdce cítila až v krku.

Bylo už po půlnoci. Lilo až listy klesaly pod tíhou vody, déšť promáčel transparenty Zemědělské výstavy a bubnoval do střech stájí. University Avenue projíždělo policejní auto, světla skákala z červené na žlutou a na zelenou – barevné skvrny na mokrém betonu. Kolem barevných ostří projíždělo opatrně bílé auto.

Policie. Martin ujel třičtvrtě kilometru od Sářina domu k motelu za autem výjezdové skupiny. Déšť se na přední sklo jeho auta lil s takovou prudkostí, že na ni jeho stěrače nestačily; světla motelu rozmazával déšť. Na parkovišti před motelem Holiday Inn bylo několik volných míst. Martin na jedno z nich zajel a zůstal sedět v autě, v dýni, kterou měl místo hlavy, cítil pachuť zvratků. Jeho kapsu už netížila malá pistole. Měl jenom tlumič vyrobený z plechovky od pomerančové šťávy; vůbec nepomyslel na to, aby ho použil.

Martin seděl v autě úplně zhroucený celou věčnost a déšť mu bubnoval nad hlavou. Strčil ruce do kapes a zase je vyndal. Po chvíli si uvědomil, že si hraje s volantem – měřil prsty jeho obvod. Začal počítat, kolik je to šířek prstů. Když počítal, cítil se trochu líp.

Zatímco tam seděl a počítal, od Sářiných zadních dveří se vykradl mladý muž s tmavou bradkou, vplížil se do Benovy stodoly a vy vězí Benovo auto do prudkého deště.

Nakonec začaly Martinovy prsty znovu hledat v kapse. Věděl, co tam hledají – pistoli s orly na rukověti.

Zatraceně. Ony to chtějí. Bude muset jít tu pistoli najít a zabít Sáru.

„Miluju ji,“ šeptal svým rukám, zdálo se mu, že ji drží v náručí, že cítí vůni jejích vlasů.

Jeho prsty ho neposlouchaly – nahmataly klíče od auta, nastartovaly a odvezly ho zpátky. Zaparkovaly na Franklin Street. Nohy ho nesly mezi tmavými bloky domů, neznámými zahradami, kolem sušáků na prádlo, popelnic, živých plotů. Podlézal, kde nemohl obejít nebo přelézt, a šaty měl těžké, nasáklé deštěm. Zabodával paty do bláta, aby udržel rovnováhu, a hlavu nesl na krku opatrně, jako kdyby to byla veliká dýně, jež se může snadno roztříštit.

Deštěm se nesl hlas zvonů na univerzitní kampanile.

Konečně byl v Sářině zahradě, tady někde by měla být jeho pistole.

Nohy ho zavedly až ke schodům na verandu. Jeho ruce začaly čile jako dvě zvířátka šátrat po betonu. Věděly, co bezpodmínečně musejí mít.

Ale pistole tam nebyla. Jeho ruce šplhaly po schodech a prohledávaly keře šeříků a mokrou trávu. Držel hlavu pokud možno nahoře, aby neztratil rovnováhu. Jeho šikovné prsty si otevřely dveře z verandy a šátraly po podlaze. Pátraly po pistoli a on hledal Sáru. Ruce vstoupily dovnitř a on šel za nimi.

Sahaly po nábytku. Otvíraly dveře. Vyhrabaly z kapsy malou baterku, jejíž slabé světlo bloudilo po posteli: pod přikrývkami však nikdo nebyl, ani v šatníku, který voněl Sárou. Přitiskl v té tmě obličej k jejím šatům, ale rukám to bylo jedno. Světlo baterky vklouzlo do koupelny, a když jeho hbité ruce nahmataly zubní pastu, utáhly klobouček. Všechny ručníky na držáku složily na třetiny, zatímco se jemu zdálo, že jeho dýňová hlava je čím dál tím větší.

Světlo baterky poskakovalo přes obývací pokoj do kuchyně a ke konzervám ve skříni. Martinovy šikovné ruce srovnaly konzervy do jedné řady a všechny nálepkou ven.

„Není tady,“ řekl svým rukám. „Nikdo tady není.“

Přesto musel vzít své ruce do sklepa, aby si mohly sáhnout na mokré kameny, vanu připevněnou k podlaze, police plné pavučin a třísek. Dýňová hlava se mu kymácela na ramenou.

Jeho prsty chtěly jít ještě do prvního patra, takže Martin vyšel po schodech až k zamčeným dveřím, v tom uslyšel hlasy, odklopýtal dolů a uviděl světla v Sářině přední zahradě. Utekl se svými šikovnými prsty zadními dveřmi, přes zadní zahrady do svého auta a odjel zpátky do motelu.

Martin si vůbec nevšiml modrého auta na parkovišti před motelem, ani mladého muže s bradkou, který seděl za volantem a přihlížel, jak Martin obchází vchody do motelu a hledá svůj pokoj. Nemohl totiž přečíst číslo na klíči. Úplně promočený zkoušel jedny dveře po druhých, dokud jedny neotevřel. Vklopýtal dovnitř a sedl si na postel.

Martinovy šikovné prsty věděly, co potřebuje. Našly láhev portského.

Dveře nechal otevřené. Déšť vytvářel před vchodem clonu, hrom burácel. Jeho rukám to bylo jedno. Chtěly pistoli a chtěly Sáru. Hlava se mu na stopce kymácela.

Ruce se dotýkaly tkaniny přehozu, když mu nechtěly dovolit pít. „Nejste tak šikovné,“ řekl svým rukám. „Všechno jste zvoraly. Zabily jste někoho a nevíte ani koho.“

Jeho ruce rozsvítily lampu u postele. Můry začaly poletovat kolem lampy. „Nešikovné ruce,“ řekl, a tak ruce začaly chytat můry a otírat je o přehoz. „Jste nemožné,“ řekl jim.

Když Martin zvedl oči, stál ve dveřích pokoje muž. Ten muž řekl: „Zabiju tě.“

Martin se snažil zaostřit pohled. Myslel si, že by to mohl být Ben Woodward – malý muž s tmavou bradkou, kterého sledoval z Nebrasky, ale kterého tu nemohl najít. „Já neexistuju,“ řekl muž. To dává smysl, pomyslel si Martin – proto nemohl Bena Woodwarda najít. „Takže nemohu nikoho zabít, nemyslíš?“ Muž si natáhl rukavice a tiše zavřel dveře.

„Zatraceně,“ řekl Martin do rachotu hromu. „Ben Woodward?“

Ben Woodward byl malý a hubený. „Budeš mě navždycky pronásledovat,“ řekl. „Budeš zabíjet muže, které ani neznám. Jak sis kdy mohl myslet, že ti musím podléhat?“

Martin neměl pocit, že se mu to zdá, přestože Ben Woodward mluvil jako někdo ve snu. „Nepodléhá mi žádný muž,“ řekl Martin. „Musím přijímat příkazy od McManuse.“ Měl pocit, že snad Benu Woodwardovi stékají do vousů slzy, ale neviděl ho úplně jasně – jenom jako muže s hustou bradkou a knírem.

„Bylo ve mně tolik lásky k tobě,“ řekl Woodward.

Neexistoval muž, který by byl něco takového Martinovi řekl. V duchu si představoval kyselý obličej svého otce a obličeje McManuse, Chucka Jennera a Al Surrina. Skoro se zasmál slovům tolik lásky. „Ale jdi,“ řekl.

„Budeš mě sledovat a zabiješ mě,“ řekl Ben. „A přitom jsi stejný jako já. Nechtělo by se ti přece prosit někoho o peníze?“

„Ne.“

Ben Woodward postoupil o krok blíž. „Chtěl bys úctu, že?“

„Ano.“ Martin odpovídal na otázky. Viděl dva Beny Woodwardy – oba s ním mluvili. Snažil se soustředit jen na jednoho, aby se přesvědčil, jestli ten druhý neodejde. „Mám svou práci –“ začal Martin, ale hned se zarazil, protože neměl. Neměl už žádnou práci. Rozhlédl se po láhvi vína. „Nemám už práci,“ řekl. „Nemám ani ženu.“ Napadlo ho, že se mu to všechno přece jen zdá, protože si najednou nemohl vzpomenout, kde je, ani co tam přijel dělat.

„Chceš mít svoje peníze, svoji práci, svůj dům – nechceš bydlet v domě někoho jiného?“

Martin zavrtěl hlavou. Ten muž mu klade tolik otázek. Třeba je to policajt.

„A uklízet po někom jiném?“

Martin znovu zavrtěl hlavou a v tom si vzpomněl – má strach z policie.

„A co bys řekl pěkné práci na částečný úvazek, kterou můžeš dělat dokud ti to tvoje žena dovolí?“

Martin na Bena Woodwarda jenom zíral.

„Jestlipak bys chtěl žít s mužem, který je větší než ty a který tě zmlátí pokaždé, když zapomeneš každotýdenní dopis jeho rodičům napsat včas nebo když se ti do kašmírového svetru dají moli?“

Martin si vzpomněl, že měl kdysi modrý kašmírový svetr. Sára ho zapomněla poslat s ostatními věcmi do úschovy. Našel ho a před zrcadlem zjistil, že dírami od molů prosvítá bílá košile, kterou měl na sobě, a pak Sáru zbil a svetr vyhodil.

Martinovy ruce sebou škubaly; věděl, co chtějí – pistoli.

„Tolik lásky!“ zašeptal Ben Woodward. Martinovi jeho hlava už zase připomínala dýni kymácející se na stopce. „Byl bys mě zabil,“ řekl muž.

Ben Woodward byl malý a hubený. –

Martin zpozoroval, že se Woodwardovy ruce v rukavicích třesou.

Ben Woodward nemluvil hlasitě, ale najednou byl jeho hlas jaksi vyšší, měkčí, sladší. „Vzpomínáš si na svaté přijímání, když jsme vedle sebe klečeli u oltářní mřížky a brodili jsme se pak sněhem blízko Harvard Square, abychom se podívali na vánoční věnce na domech v Tory Row, a jak jsme si pak na štědrý večer při hudbě předčítali Vánoční koledu?“

Hlas Bena Woodwarda, měkký, vysoký, sladký, způsobil, že se Martinovi začala točit hlava.

„Vzpomínáš si na hry v divadle Brattle? Nebo jak jsme si půjčovali gramofonové desky v knihovně v Montrose? Jak krásná byla za letních odpolední Charles River se spoustou závodních lodí?“ Ben Woodward strčil ruku do kapsy; když ji pomalu vytáhl, měl v ní pistoli.

„Promiň,“ řekl Martin a vstal. „Ale ony ji chtějí.“ Jeho ruce jezdily nahoru a dolů po švech kalhot.

Ben Woodward měl černé vousy a knír, husté obočí, ale jeho oči – a Martin si tím byl teď jistý – oči byly Sářiny. Woodward stál velmi blízko něho. Byl tam už jen jeden a Martin zamžoural, aby lépe viděl jeho oči. Přesvědčil se, že jsou Sářiny.

„Ony ji chtějí,“ řekl Martin. Mluvil o svých rukách.

„Mohl by ses milovat s někým, kdo tě bije?“ zeptala se Sára. Její hlas vycházel z mužského těla, takže byla muž, ale byla i žena, která si pamatuje všechno, co věděla Sára, co věděl i on. Kdo si myslí, že ona ve skutečnosti je, zeptala se, lidská bytost jako on, nebo jeho manželka, jeho majetek?

„Nemůžu tomu zabránit, když to chtějí,“ řekl Martin a o krok se přiblížil k Benu Woodwardovi. Byla muž, který má pistoli, kterou chtějí jeho ruce. Martin slyšel, jak Ben Woodward odjistil pistoli – bylo to malé cvaknutí mezi dvěma údery hromu.

Martin viděl Sáru a slyšel Sáru, ale ona byla muž a slzy jí kapaly do vousů na bradě. Viděl ruce, v nichž držela pětadvacítku pistoli, které se třásly. Udělal další dva kroky. „Moc mě to mrzí,“ řekl, protože se jeho šikovné ruce chystaly chmátnout po pistoli, protože ji nutně potřebovaly.

„Když tě nezabiju, nebudu nikdy volná,“ vzlykal Ben Woodward.

Martinovy šikovné ruce rozmazávaly můry po přehozu na posteli, protože nemohly najít láhev vína. Už jednou zabíjely – toho muže v chryzantémách, muže, který byl se Sárou. Teď znovu chtěly pistoli. „Dokonce zabíjíš muže, které vůbec neznám,“ říkal Ben Woodward a přejel si hřbetem ruky v rukavici po kořeni nosu.

Martin po Benu Woodwardovi skočil. Jeho šikovné ruce chytily Benovu ruku s pistolí. „Chtějí to,“ snažil se vysvětlovat Martin.

Woodward stále ještě držel pistoli v ruce. Zuřivě se bránil a Martin viděl zblízka jeho oči pod hustým obočím, zoufalé a plné nenávisti – byly jen kousek od jeho očí, tak známé a přece tak cizí. Ústa pod černým knírem prudce vydechovala u jeho tváře.

„Milovala jsem tě!“ šeptal muž v Martinově sevření. Martin vzlykal pro Sářiny dlouhé zářivé vlasy, pro její kulatá ňadra. Martinovi šikovné ruce zatím kroutily Benovi zápěstí, hubené a drobné zápěstí – kroutily, dokud ústa pod tmavým knírem nezasténala.

Teď už Martinovy šikovné ruce držely pistoli. Byla to Martinova pistole, poznal ji, když ucítil v dlani orly na rukověti. Jeho ruce měly konečně to, čeho se dožadovaly.

Pak ucítil Sářinu vůni. V jeho náručí zápasil a prudce oddychoval muž, ale Martin cítil Sáru, svou utopenou Sáru, Sáru v zelených šatech, jejichž sukně ve větru poletovala kolem Sářiných krásných nohou. Sáru s mateřským znamením mezi prsy a dlouhými měkkými vlasy – Sáru, která se mu už nikdy, nikdy nevrátí.

Martin na okamžik zavřel oči, protože cítil, jak mu dýňovitá hlava nabobtnává na tenkém stonku. Vzpomněl si na policii. Zmlátil jednu ženu a zabil člověka a ti všiváci ho budou chtít dostat. Žena křičela přitisknutá ke zdi. Muž ležel z roztaženýma rukama v chryzantémách. Přístroje se leskly za skly Výkladů, vhodně upravujících sluneční světlo. Do valivého rachotu hromu Sára padala a padala po schodech dolů.

Martinova hlava byla jako prasklá dýně. Kývala se sem a tam na svém nepoměrně malém stonku.

„Ony to tak chtěly!“ vzlykal v Sářině náručí. Jeho hbité ruce zničily tu dýni.

42

Na přehozu byla rozmazaná tělíčka a křídla můr, přehoz byl napůl stažený na podlahu, na níž Martin ležel s hlavou zakrytou pažemi, jakoby spal. Z díry na jeho spánku vytékal malý pramínek krve a klikatil se k uchu; Martinova ruka držela lesknoucí se pistoli. Martin pozoroval strop motelového pokoje zamyšleným pohledem, vypadal, že se v duchu zabývá něčím jiným a čeká na odpověď. Po silnici číslo 218 přejel autobus; tlumený zvuk brzd postupně přecházel do vysokých tónů.

Nad Martinem se nakláněl nevysoký muž s tmavou bradkou, vzlykal a šeptal: „Martine.“ Říkal, „Moje lásko,“ a „Ach bože, bože. Martine, proč ses zastřelil, proč ses zabil, Martine?“ Celý se chvěl a snažil se zachytit neozývající se zvuk v Martinově hrudi, nahmatat nenahmatatelný puls na jeho ještě teplém zápěstí.

Sára nechala jeho ruku klesnout. Poznala košili, kterou měl na sobě – kdysi mu ji po stranách zužovala. Vybavila si, jak hučel její šicí stroj v malé ložnici jednoho jarního dne, kdy byl vzduch kolem plný svěžích lístků a lehkého oparu.

Sářiny oči nad černou bradkou se rozšířily. Martin ji pozoruje nepřítomným pohledem, jako kdyby chtěl naznačit, že teď je na řadě s dalším tahem ona. „Nikdy bych tě nemohla zabít,“ šeptala Sára. „Proč jsi to udělal?“

Stále na sobě cítila Martinův pohled. „Bože můj,“ vydechla a natáhla k němu ruku, ale rychle ji zase stáhla. Přitiskla si dlaň na čelo nad hustým falešným obočím a pak se rozhlédla kolem sebe.

V šeru se za otevřenými dveřmi dala tušit koupelna… byl tu stojan na kufry, otevřený šatník. Na mosazném stojanu spočíval televizor, na malém stole stál telefon a na klíči zásuvky, přímo nad Martinem, viselo oznámení Prosím nerušit.

Z oblohy se ozývalo rachocení hromu. Sára se tiše procházela po místnosti tam a zpátky – muž s tmavou bradkou, který nervózně svírá pěsti. Mohl někdo rozeznat v rachocení hromu výstřel? Martin zamyšleně vzhlížel k Sáře, jako kdyby uvažoval o tomtéž.

Pomenší muž se tiše rozběhl ke dveřím, otevřel je rukou v rukavici. Tiše je za sebou zavřel a proběhl deštěm k modrému autu zaparkovanému na temné ulici. Byl už v polovině ulice, když poslední můra doletěla k lampě vedle postele, na chvíli zmizela ve svítící kouli a pak se rozprskla nad Martinovýma otevřenýma a udivenýma očima.

Po Seerley Boulevard jel v autě mladý muž s tmavou bradkou a celý se chvěl. Žije – krev mu tepe v hlavě a v krku a v hrudi. Má pohmožděné zápěstí, které ho bolí.

„Ony to tak chtějí!“ ozýval se Martinův hlas malým prostorem auta, jako kdyby jeho dech nebyl unikl z hrudi, naposled vytlačen z plic.

Na Seerley Street nebyla žádná policejní auta ani sanitky, ale vousatý mladík zajel raději do Benovy stodoly z Twenty-second Street. Pověsil klíče od auta do jejich skrýše, a pak poslouchal, trochu rozechvělý, než vyšel ze dveří stodoly. V domě Bena Woodwarda nebyla žádná světla, ani vedle u Sáry –

Zahrádky, z nichž Martin zřejmě nakukoval do oken, byly nasáklé deštěm. Pistoli upustil u zadních dveří. Listy hladily Sáře tváře jako něčí ruka. Sára přece předtím volala kotě. Muž, který teď už neslyší nic, tam musel stát a všechno slyšel. Měl vlasy a vousy obarvené na hnědo a v ruce pistoli.

Z každého lístečku nad Sářinou hlavou kapala voda. Té vodě vůbec nezáleželo na tom, že na podlaze jednoho motelového pokoje leží muž a zamyšleně se dívá do prázdna.

Sára si nesla košili a šortky a kecky v papírové tašce v ruce. Udělala několik kroků přes mokrou trávu ke svému domu, v tom se v rohovém domě otevřely dveře a Sára zaslechla hlasy.

Vousatý mladý muž neslyšně proběhl pod jabloní a k Benovým kuchyňským dveřím. Nebyly zavřené a okamžitě za Sárou tichounce zaklaply. Přešla k oknu.

Od rohu jejího domu přicházeli dva muži. Šli přes zahradu a svítili si před sebe baterkou. Ve světle zahlédla jejich čepice – policie. V pruhu světla se ze tmy vynořovaly keře, květiny, plot vzadu na zahradě; teď policisté došli k jejím zadním dveřím. Slyšela, jak zaklepali.

Byl to můj muž. Zlomil mi palec na noze a zápěstí… Sářiny myšlenky přebíhaly ze současnosti do minulosti jako myška dírou. Nevědomky zadržela dech.

Policisté ještě jednou zaklepali na dveře. Světlo baterky házelo kruhy na zeď domu; oba muži obešli dům, vstoupili na schody u předních dveří a znovu zaklepali. Vlak projížděl městem a u řeky Cedar zapískal, osamělost toho zvuku připomínala lidský hlas, který neočekává odpověď.

Sára si strhala s obličeje vousy, knír a obočí a vyklouzla z mužských kalhot a košile. Třesoucí se rukou odmotala obinadla kolem prsou, vysypala obsah papírové tašky na kuchyňskou podlahu a nacpala do tašky všechno, co ze sebe sundala, rychle, rychle. Tašku schovala do nejspodnější poličky v Benově skříni, úplně dozadu.

Teď tu stála jenom nahá žena s parukou na hlavě. Utřela ťápoty na podlaze kuchyně, přitom slyšela, jak si muži před jejím domem povídají, ale přemýšlela o tom, byl-li to ve Fredsburgu taky Martin, kdo ve tmě obcházel jedno auto po druhém.

Klepání na dveře jejího domu přestalo. Určitě se vrátí. Kde jste byla v době, kdy se střílelo? Musela jste slyšet…

Jak to, že začal mít podezření, že se neutopila?

Čekala, až se ozve zvonek u Benových dveří.

Jak Martin věděl, že není mrtvá?

Sára si přejela rukou po mokrém obličeji. Teď už krev jistě kape na rameno modré košile.

V jejích vzpomínkách se Martin smál a křičel. Vbíhal v Manhassetu do jiskřícího příboje, se světlem ve svých světlých vlasech. Sára zvedla ze země šaty a boty a udělala z nich úhlednou hromádku blízko dveří na zahrádku. Hlasy už se ozývaly v postranní uličce – pronikaly dovnitř pootevřeným oknem Benovy koupelny.

Jestlipak Ben ještě stále spí? Možná že slyšel jenom hřmění a vytrvalé šumění deště.

Martin jistě ještě stále zírá do stropu motelového pokoje. Krev si možná našla cestu k jeho rameni, stekla do kapsy košile, utvořila tam loužičku a vpila se do přehozu v klidném světle lampy u postele.

Sára naslouchala hlasům. Světlo svítilny z postranní uličky ozářilo Benovu kuchyň; v tomto osvětlení si prohlédla zápěstí – byly na něm rudé stopy prstů. Zdálo se jí, že stojí ve stínu plážového domku, kde trávili líbánky – dívá se na sebe do zrcadla, které se začínalo odlupovat. Martinovy laskající ruce změnily barvu jejích prsou a ramen na růžovou.

Čekala, až se ozve zvonek u Benových dveří. Její dům byl tmavý a prázdný.

Benův zvonek nezazvonil.

Schody lehce vzdychaly pod Sářinýma bosýma nohama, když vystupovala nahoru za Benem. Ostré hrany. Dlouhý pád…

Pod domem se netříštily vlny. V postranní uličce se ozývaly hlasy, ale pootevřeným oknem Benovy ložnice zněly jako nezřetelné mumlání. Sára poslouchala a přitom si sundala paruku a uvolnila copy. Dlouhé vlasy se uvolnily a příjemně se jí otíraly o tváře a prsa, když si jemně, velmi jemně odhrnula Benovu přikrývku.

Dokázala se vplížit nenápadné do postele tak, aby to spící muž vůbec nepostřehl. Konečně se se zadrženým dechem uložila na kraj Benovy široké matrace. Rytmus jeho dechu se vůbec nezměnil.

Jakmile zavřela oči, viděla před sebou Martina, který ji našel – jak jenom ji mohl najít – plížil se za ní a uhodil na ni přímo tam, kde byla, ale uhnul, uhnul v posledním možném okamžiku, aby jí zemřel v náručí a spadl na zem. Zabiju tebe a toho muže taky.

Zaťala ruce v pěst – tyhle prsty odjistily pojistku na pistoli. Dokud tě nezabiju, nebudu nikdy volná.

„Nenáviděla jsem ho. Šla jsem za ním, abych ho zabila.“ Sářiny rty se pohybovaly beze zvuku. Ben dýchal stále stejně pomalu a rytmicky.

Sára zaplašila vzpomínku na to, jak jí Martinovo ztěžklé tělo vypadlo z náručí a jak ji při pádu jeho bota kopla do nohy. Aby se přestala třást, zaposlouchala se do tichého sboru hmyzích hlasů za otevřeným oknem. Ohlašovaly, že už je po bouřce.

Ben. Poslouchala jeho pomalé, úměrné dýchání z jiného světa, k němuž bude možná náležet i ona, až se Ben vzbudí.

Tiché cvrlikání a tikání odměřovalo noc. Léto skončilo. Slzy ze Sářiných očí dopadaly na polštář. Uplynuly jenom tři roky od doby, kdy se s Martinem museli stále dotýkat jeden druhého, bylo to v zadní místnosti restaurace Blue Lobster během jejich svatební cesty. Jednou utíkali od večeře do plážového domku a téměř vrazili do číšníka, který jim nesl moučník, a údivem trochu pootevřel ústa.

Podzim. Kolem jelo auto a jeho pneumatiky vydávaly na mokrém betonu mlaskavý zvuk. Náhle Sára cítila, že je sama sebou – vycenila zuby a pevně je stiskla, jako zvíře, které chytilo to, co chtělo, a teď to pevně svírá v čelistech.

Sára nepohnutě naslouchala Benovu klidnému dechu a hlasům ze zahrad a najednou si vzpomněla na přecpaný dům, připomínající králíkárnu nebo myší díru, kde byly namačkané ženy s dětmi, které se tu skrývaly.

Útulek pro ženy… vybavila si, jak tam spala na podlaze, kolem ní ženy, které křičely ze spánku nebo byly vzhůru a tiše plakaly. Ty, které už přestaly plakat, přelézaly postele za těmi, které ještě nepřestaly, aby je objaly a někdy si povídaly nad malými hromádkami, což byly spící děti.

Sára poslouchala tichý a pravidelný Benův dech a byla by se chtěla k němu přitisknout. Prospal jednu obyčejnou noc, vůbec neslyšel výstřel, neviděl obličej propadající se do strnulé, odtažité zamyšlenosti, že které vyzařovalo: Tady jsem se zastavil. Jak budeš pokračovat ty?

Se lží, řekla Sára malému pramínku krve na Martinově krku. Budu pokračovat se lží. Způsobem, který může někoho dohnat, aby zabil, je-li zahnán do kouta, řekla otvoru po kulce.

Martin ji pozoroval, jeho oči byly hnědé, do široka otevřené udivené oči malého chlapce.

43

Listy i tráva po nočním dešti pomalu osychaly.

Než zhaslo pouliční osvětlení, na Seerley Boulevard i na silnici byla suchá místa. První auta na nich za sebou zanechávala mokré stopy.

Fasáda Schoitzovy nemocnice jasněla, vracela se jí na další den její barva. Sestřička z porodnice přinesla Eleně Dehlstromové ledovou vodu. „Dnes si pro vás přijede teta a jdete domů!“ řekla. Elena otočila svůj tlustý, bezvýrazný obličej k oknu.

V Montrose v Massachusetts se slunce prodíralo mraky. Vrátný montroské knihovny pustil dovnitř Pam Fitzerovou postranním vchodem. Dělal to v osm ráno každý víkend.

„Dobré jitro,“ řekla. Odpověděl dobré jitro. Dnes zase měla na sobě černé bavlněné šaty. Pozoroval ji, jak přecvakala na vysokých podpatcích kolem vrátnice. Byla hubená, jako pápěrka a černé šaty nosila už několik týdnů. Někdo, koho dobře znala, se utopil, řekla mu, když konečně sebral odvahu, aby se jí zeptal. Rozsvítil světla na chodbě.

První sluneční paprsky se usadily na vršcích stromů nad domem Hazel Channingové. „Večeře v té restauraci v Benátkách, kde nám voda šplouchala přímo u nohou,“ říkala Georgia Parrishová a mazala pro Hazel další houstičku máslem.

Hazel se zasmála. „Gondoliéři pod oknem naší koupelny.“

„Žádná teplá voda na sprchu,“ řekla Georgia. „Zato píseň vévody z Rigoletta, zatímco jsi mrzla.“

Uklízečka v motelu otevřela jedny dveře, udělala několik kroků dovnitř, vykřikla, otočila se a utekla.

V Nebrasce pršelo. Ze střechy sanatoria Craigie Court kapalo na trávník – okapy byly ucpané listy, které tam v nočním lijáku napadaly.

„Poslouchej ten déšť,“ řekla Chloe Grayová Lile Raineyové. „Udělá dobře zahradám připravujícím se na zimu.“ Slepé oči se otočily po zvuku padající vody.

„Ty zdejší pomocnice jsou už za dveřmi než stačíš říct půlku věty,“ řekla Lila. „Ale je to jedno. Přečtu ti ještě jednou dopis od synovce… možná že dnes ráno dostaneš další.“

Židle v kanceláři motelu Holiday Inn pod policejním kapitánem zavrzala. „Sebevražda,“ řekl někomu do telefonu. „Jakýsi Martin Burney s Massachusetts. Barvil si vlasy.“

Ředitel motelu se tvářil zachmuřeně. „To není dobré pro obchod,“ řekl své ženě. „Tady se to roznese.“

„Jak to vypadá s tím střílením na Seerley Street?“ ptal se kapitán. „Kdy dostaneme zprávu o kulce? Ten kluk říká, že na něj vystřelil nějaký pobuda – byl se jen tak projít a vracel se a u zadních dveří nachytal nějakého chlápka, který se pokoušel dostat dovnitř, že? Docela dobře to mohl být tenhle Martin Burney. Měl pronajaté auto.“ Kapitán si při řeči hrál s propiskou a pozoroval ředitelovu ženu. „Nechali jsme si zjistit údaje o Burneyovi, myslelo se, že se asi před třemi týdny utopil někde v Massachusetts. Ten kluk tvrdí, že ho viděl zblízka, takže byste ho mohli přivézt sem, až ho sešijou a trochu uklidní, aby se podíval na mrtvolu.“

Ředitel motelu se podíval na svou ženu a zakroutil hlavou.

* * *

Po chvíli ranní slunce rozjasnilo ulice v Cedar Falls a zatřpytilo se na jabloních na Seerley Boulevard, ale dům u Abbotů byl plný samých plačících a peroucích se dětí. Paní Abbotová zaplétala Sandře copy. „Tak jdi ven a hraj si, když nechceš kukuřičné vločky k snídani,“ řekla Marečkovi, „Tak jdi.“

Marečkův vozíček skřípal a vrzal, jak ho Mareček táhl za sebou v ranním slunci po Tremont Street.

Sára to slyšela. Už několik hodin se téměř nepohnula, ležela s očima otevřenýma a plnýma otázek jako oči Martinovy. Už neměla pocit, že je sama sebou. „Haló?“ ptala se ticha tam uvnitř. „Haló?“

Ložnice Bena Woodwarda byla ponořená ve tmě, s výjimkou jednoho pootevřeného okna. Rolety i těžké závěsy byly zatažené. Vrzání a skřípání částečně probudilo Bena, v tmavé ložnici napůl otevřel oči. Dotápal na záchod, aniž by se kolem sebe podíval, pak vlezl znovu do postele. Den předtím byl úplně vyčerpaný – vrátil se v neděli pozdě z konference, v pondělí učil, pak byl na Zemědělské výstavě a pak ty zatracené schůze komisí, Byl tak utahaný, že ani nevečeřel. Navíc si vzal nějaké prášky na spaní…

Pak si vzpomněl. Vybavila se mu Sára v těch krásných zelených šatech. „Krajty, chřestýši, růžkaté zmije…“ Trpělivé Oko holuba na rukávu jeho majitele. Cukrová vata namotávající se a namotávají se na špejli. Dolů se řítící vozíček horské dráhy. Jeho rty na Sářiných ve žhavém slunci nahoře na ruském kole. Bardáma a za podvazkem pikové eso… V Benovi vybuchovala radost; tiše se sám pro sebe tím štěstím rozesmál.

Vrzání a skřípání se zase vracelo. Ben ležel a poslouchal… ale není tu ještě něco jiného? Otevřel oči, posadil se a jeho ruka překonala vzdálenost mezi ním a teplým tělem, teplými dlouhými a hladkými vlasy, které se lepily k jeho tápajícím prstům. „Deboro,“ řekl Ben v duchu.

Někdo ležel v jeho posteli, otočený k němu zády. Natáhl se, aby otevřel okno, a ona se posadila.

Byla to Laura – v přítmí rozeznal květinu jejich úst a široký nos.

Světlo od okna j í dopadalo na vlasy – byly světlé jako měsíční světlo a spadaly jí přes rameno a rozdělovaly se nad nahým prsem.

Měl chuť se převalit tím širokým prostorem, který je odděloval, a přitisknout ji k sobě tak pevně, že by nemohla ani dýchat.

„Bene,“ řekla.

Přikrývka trochu zašustila, jak Sára přitáhla kolena k bradě a pozorovala Bena zpod koruny svých vlasů.

Ben neříkal nic. Ležel tam nahý a nehýbal se.

„Kolem půlnoci jsem měla strašný sen a byla jsem tak sama,“ řekla Laura. „Říkala jsem si, že máš třeba odemčené dveře.“

„Ano,“ řekl Ben. „Vůbec o tom nevím.“

Otočila se na bok a blíž k němu. „Oba jsme spali.“

Ben zadržoval dech, protože se bál cokoliv říct. Cítil, jak se mu její vlasy otřely o ruku, pak ucítil jejich vůni a váhu, když se její rty přitiskly k jeho a její štíhlé tělo se přizpůsobilo jeho tělu.

Ben slyšel, jak Abbotovy děti z domu na rohu táhnou skřípající vozík po chodníku a ten zvuk se mu v tom okamžiku, kdy držel v rukách Lauřina poddajná ňadra, zdál tak milý, že měl strach, že se rozbrečí. Byl tady, nic se mu nezdálo – vozík skřípal a vrzal po Tremont Street směrem k Seerley Street a vůně mokrých zářijových zahrad pronikala otevřeným oknem.

„Lauro,“ šeptal Ben. „Lauro.“ Těžká záplava světlých vlasů mu spadala přes obličej v nádherné světlé, hladké kaskádě. Zabořil se obličejem do jejich vůně. Teď je pod ním žena jménem Laura, její mokrý obličej je přitisknutý k jeho, její poraněné zápěstí je za jeho zády. Neměla, na těle žádné jiné podlitiny, ale plakala, jako kdyby tam byly, a vzlykala a chvěla se mu v náručí.

„Lauro,“ šeptal a utíral jí slzy z obličeje a líbal ji tak něžně, že kvůli tomu utěšování nemohla přestat plakat, a také kvůli vřelosti jeho opatrných, něžných doteků.

Úterní ráno v Cedar Falls v Iowě se nad Benem zavřelo jako teplé ruce, přitisknuté k sobě. Když konečně přestal těžce dýchat a ležel klidně, slyšel skřípavý vozík cestovat opačným směrem, od Seerley Street k Tremont Street.

„Moje lásko,“ řekl a nořil se do štěstí tak ohromného, že nedohlédl jeho břeh. Uhladil hebké lesknoucí se vlasy, tak dlouho před ním schovávané a teď vonící u jeho tváře. Zdálo se mu, že se jeho srdce rozpíná – přímo cítil, jak se rozšiřuje štěstím. „Tys tu byla celou noc a já jsem o tom nevěděl?“

Lauřiny oči byly tak blízko, modré a zasněné, s jemnými levandulovými čárkami. Odhrnula své stříbřité vlasy stranou, aby ho mohla políbit. Ještě jednou šel celý svět stranou, jako skřípající vozík.

„Krásná…“ zamumlal za chvíli s ústy na Lauřiných prsou. Posadil se vedle ní a hladil jí vlasy. „Miluju tě! Tys mi neřekla, že mě miluješ, ale já ti něco řeknu – miluješ mě!“

„Miluju tě…,“ začala Laura, aniž by se na něj podívala. Slzy jí začaly znovu stékat po tváři a ona je ani nestírala. Položila mu ruce kolem krku a přitiskla si mokrý obličej k jeho.

„Neplač,“ řekl Ben. Pohladil ji po vlasech. „Jsi tak krásná… krásné plavovlasá –“

„Ne, nejsem,“ řekla Laura. Pak se posadila na posteli, hřbetem ruky si přetřela čelo a prsa se jí zvedala v zelenavém světle přicházejícího od pootevřeného okna. Začala si zaplétat vlasy. „Ještě ne,“ řekla. Když měla vlasy zapletené, sáhla po vlásenkách, ležících na jeho prádelníku, a pak po tmavé paruce. „Později.“ Nasadila si paruku a její dlouhé, nádherné vlasy byly ty tam.

„Dobře,“ řekl Ben. Svěsil ramena a rozhlížel se po svých džínách. „Něco ti řeknu – půjdu udělat snídani.“

Sára pozorovala Bena, jak si zapíná přezku u pásku. Popadl košili. Zlatavé chloupky na jeho hrudi svítily. Usmál se na ni, přišel ji políbit a pak bosky seběhl po schodech dolů.

Okenice v kuchyni byly otevřené. Ben se šťastně nadechl a šel do ledničky pro vajíčka. Žena, která je jeho. Benovo tělo zářilo jako cirkusový stan.

Udělal míchaná vajíčka, slaninu, topinky, kávu, připravil šťávu a všechno kolem toho. Doktor a paní Woodwardovi spolu u něj doma. Krásné látky s kytičkami a bílý satén a závoj a hudba varhan a pobíhající a štěbetající ženy. Provdá se za něj. Když je to takhle báječné, tak se za něj provdá. On může čekat.

Ben si pobrukoval jakousi melodii z muzikálu, míchal vajíčka a poslouchal, jak nahoře šumí sprcha. Laura v jeho posteli. Laura v jeho sprše. Laura scházející ze schodů zabalená do jednoho z jeho velkých ručníků a trochu se vyhýbající jeho pohledu. Pak se její oči setkaly s jeho a ona se sama sobě zasmála, přitom pohodila hlavou. Teď už věděl, proč to dělá, že pohazuje dlouhými, měkkými a schovanými vlasy. Její tělo pod ručníkem bylo příjemně chladné a vonělo mýdlem, její rty byly také chladné, dokud se neotevřely vstříc jeho rtům jako okvětní lístky tulipánu.

Po chvíli, když se zas mohli nadechnout, si Laura oblékla košili a krátké kalhoty, které si nechala v rohu kuchyně. Snídali v sladkém téměř tichu, jejich oči se setkávaly nad topinkou s máslem, skleničkou džemu, šálky s kávou. Kdesi uprostřed snídaně se setkali u sporáku a dlouho se líbali. Trochu se kolébali v čerstvém vánku ze zahrady, vůni smažené slaniny a ve světle ranního slunce.

Právě dopili kávu zakončenou jedním polibkem, když Ben řekl, „Kolem tvé zahrady obchází policajt.“

Laura položila nádobí, které odnášela ze stolu, a postavila se k oknu vedle Bena. Zelená tráva a listy omyté deštěm na slunci svěže zářily.

„Víš co – půjdu s ním promluvit,“ řekl Ben. „Možná že ztratil svůj odznak. Nebo ztratil boty. Nebo se ztratil.“ Jeho hlas téměř zpíval; zašklebil se, aby se Laura usmála, a zabouchl za sebou kuchyňské dveře.

Laura pozorovala Bena, jak vyšel z šeříkového tunelu a zastavil se s policistou na pěšince její zahrady. Ben se ho něco zeptal, jeho tělo bylo uvolněné, pak Laura viděla, jak ztuhlo. Ben se rozhlédl a pak se znovu podíval na strážníka. Ten ukazoval rukou nejdřív jedním směrem a pak druhým.

Když se Ben vrátil, Laura právě ukládala hrnky do skříně. Policista byl s ním. „Střílelo se u domu na rohu,“ řekl Ben.

„Omlouvám se, že vás obtěžuju.“ Mladý strážník byl v rozpacích, točil v rukách čepicí stále dokola. „Provádíme jen běžné šetření u sousedů.“

Benovi se zdálo, že je Laura jako ve snu. Konečně se zeptala: „Nechcete kávu?“

„Ne, ale přesto vám děkuju.“

Laura se posadila ke stolu a muži se také posadili.

„Coreyovic syn se vracel pozdě večer domů a přistihl toho chlapíka u nich v zahradě,“ řekl Ben. „On ho pak střelil do ramene a utekl. Vlastně ho jenom škrábl.“

Strážník vytáhl blok a tužku. „Pokud vím, pronajala jste si sousední dům od paní Nepperové,“ řekl Sáře. „Viděla nebo slyšela jste v noci něco podezřelého?“

„Ne,“ řekla Laura.

„Vy spíte na této straně domu?“

„Ano,“ řekla Sára, aniž by se podívala na Bena.

„Budeme prohledávat zahrady tady v okolí, i když revolver už máme,“ řekl policista a vstal. „Když uvidíte nebo najdete něco důležitého, dejte nám vědět.“

Laura šla za ním ke kuchyňským dveřím, tam se otočila. „Měla bych už jít zpátky,“ řekla Benovi. „Ale nechám ti tu oběd. Večer budu pravděpodobně u doktorky Channingové.“

„Zavolej mi,“ řekl Ben. Policista za sebou zavřel dveře a Laura se vrhla Benovi do náruče stále ještě se zasněným, téměř ohromeným výrazem na tváři. Vrátila se k němu ještě dvakrát než konečně za sebou zavřela kuchyňské dveře a prošla šeříkovým tunelem. U dveří na verandu mňoukal Banán.

Skupina lidí na vedlejší zahradě ani nezahlédla Sáru vycházet z šeříkových keřů. Na klice dveří nebyla žádná kytice. Z podlahy setřela své mokré stopy…

Sára zalapala po dechu, pak za sebou rychle a tiše zavřela dveře. Blátivé stopy, teď už suché, se táhly přes verandu a vytřenou kuchyň.

Někdo tu je. Zavolej toho policistu – je s dalšími lidmi na sousední zahradě. Ne. Sára prošla místnost za místností. Nikdo tam nebyl.

Vytáhla zpod dřezu hadr, namočila ho a už byla na kolenou a stírala podlahu, zatímco zaměstnané hlasy spolu rozmlouvaly pod kuchyňským oknem. Uklidila podlahu na verandě, v kuchyni, na chodbě, schody do prvního patra –

Zazvonil zvonek u dveří.

Sára setřela poslední stopy v koupelně, než šla otevřít.

„Přišla jsem, co nejdřív to šlo,“ řekla paní Nepperová a nad hnědým obličejem přikyvovaly bílé vlasy.

„Slyšela jsem o tom od Mary Harrisové. Uklízí v motelu Holiday Inn. Přišla jsem co nejdřív.“

„Pojďte dál,“ řekla Sára a přidržela jí dveře.

„Slyšela jsem o tom od Mary Harrisové.“ Paní Nepperová vstoupila do obývacího pokoje a rozhlédla se. „Pane jo, to dřevo ale vypadá pěkně. Uklízí v motelu, ale ona nenašla to tělo, díky bohu.“

„Jaké tělo?“ zeptala se Sára.

„Přišla jsem co nejdřív. Chtěla jsem se ujistit, že je všechno v pořádku, protože jsem volala k Hazel Channingové, a vy jste tam nebyla. Slyšela jste střílení? Ona nenašla to tělo, ale policie ji i všechny ostatní vyslýchala.“

„Kde?“ řekla Sára.

„V motelu Holiday Inn. Byl to ten pobuda. Přece jste slyšela o tom pobudovi, ne?“

„Byla tu policie,“ řekla Sára.

„Ovšem. Přišla jsem, co nejdřív to šlo, protože o tom Mary Harrisová věděla. Pracuje v motelu. Je mrtvý.“

„Kdo?“

„Ten pobuda přece! Přišla jsem sem hned, protože jsem si myslela, že budete vylekaná, když jste tu tak sama a toho Coreyovic kluka od vedle někdo postřelil. Slyšela jste něco? Řekla jsem Mary Harrisové: „Půjdu hned za Laurou Prayovou a řeknu jí to, aby neměla strach. Je mrtvý.“

„Ne, neslyšela jsem nic kromě bouřky,“ řekla Sára. „Můžu vám uvařit kávu?“

„Zastřelil se. To by bylo skvělé,“ řekla paní Nepperová a posadila se na pohovku. „Myslím, že musel být blázen, když to udělal. Dnes večer to bude v novinách, ale myslela jsem si, že byste to měla vědět. Všichni jsme nervózní, když venku pobíhá někdo a střílí.“ Vstala a postavila se do dveří do kuchyně. „Nebylo by mě napadlo, že vám to kapradí poroste.“

Podlaha v kuchyni byla už skoro suchá, voda na kávu se vařila. Znovu se posadily v obývacím pokoji. „Myslím, že byl blázen,“ řekla paní Nepperová. „Mary říkala, že to udělal malou pistolkou a že ji měl ještě v ruce. Vůbec nikdo tu ránu neslyšel, v tom blýskání a hřmění. Slyšela jste už někdy takové hromobití? Voda mi prosákla stropem na verandě a strop na verandě mi ještě nikdy neprosákl. Ale řekla jsem Mary Harrisové, že půjdu rovnou za vámi a řeknu vám, že se už nemusíte bát, protože je mrtvý.“

Voda se vařila. Sára šla do skříně pro neskafe. Paní Nepperová přišla zase ke dveřím do kuchyně a řekla, že káva je v poslední době tak drahá… pamatuje doby, kdy půl kila stálo padesát centů.

Sára sáhla do skříně pro kávu a podívala se na konzervy s jídlem, které tam narovnala. Ale teď… zírala na úhledné řady, vždy jen po jedné, všechny nálepky směřující dopředu.

„Nejspíš si nepamatujete, že všechny věci měly takové sympatické nízké ceny, že ne?“ řekla paní Nepperová.

Sára ji neslyšela. Sára ani neodpověděla.

„Byl to někdo z východního Bostonu, aspoň si to myslím. Měl bílé pronajaté auto,“ pokračovala paní Nepperová. „Edna Grantová a Helena Tylerová ho viděly sedět v autě na Seerley Street před Atcherovým domem, ale samozřejmě nevěděly, že to je on. Jsem přesvědčená, že měl tu pistoli u sebe. Když se venku potuluje někdo, kdo střílí, je z toho člověk nervózní, řekla jsem Mary Harrisové.“

Sára se dotkla jedné konzervy, jejíž štítek směřoval tak jako u ostatních dopředu. V zásuvce s příbory našla lžičku. „Ano.“

„Tak jsem to také řekla – představuju si, jak musí být nervózní, takže za ní zajdu a řeknu jí, že je mrtvý. Jen trochu… jen malou lžičku, to úplně stačí. Jak se daří Hazel Channingové?“

„Dobře,“ řekla Sára a podala paní Nepperové šálek s kávou. „Byla u ní přes noc její přítelkyně. Musím tam být dnes v poledne.“

Paní Nepperová rychle dopila kávu. „To přesně mi řekla ta přítelkyně, když jsem volala. Já už také musím jít. Kdy se vrátí Elena Garnerová?“

„Ještě nám nedala vědět,“ řekla Sára.

„A vy jste včera v noci vůbec nic neslyšela?“

„Ne.“

„Nemůžu se tu už zdržet, řekla jsem Mary Harrisové, že se u vás zastavím a řeknu vám, že našli to tělo. Pracuje v Holiday Inn, ale ona ho nenašla. Dnes večer to bude v novinách a lidé o tom budou ještě týdny mluvit. Nemáme tu často střílení a sebevraždy. Děkuju za kávu.“

Sára se dívala za paní Nepperovou, jak šla ze schodů přední verandy. Cestou ještě říkala: „V Holiday Inn. Mary Harrisová.“

Sára zavřela přední dveře. Vrátila se do kuchyně a znovu otevřela skříň.

Každá konzerva byla nálepkou dopředu, nikde nestály dvě na sobě. Vypadaly, že jsou v pozoru a že mají své názvy připravené tak, aby měla přehled, protože tu jsou jako svědci: hrášek, broskve, meruňky, fazolky.

Sára se podívala kuchyňským oknem… seděl na Seerley Street… jsem přesvědčená, že měl tu pistoli u sebe. Chumel lidí stál u záhonu chryzantém. Z červeného domu nad nimi nevyřvávala žádná hudba. Od ostatních ji dělilo deset metrů sluncem zalité trávy. Byla jenom sousedka, která se dívá z okna.

Prohledala všechny místnosti, otřela všechny kliky, všechna místa na dveřích, umyvadle, dřezu nebo skříních, kterých se mohla dotknout něčí ruka; dávala si pozor, aby ji nikdo neviděl otvírat a zavírat dveře na zadní verandu. Ještě naposled po něm uklidila.

Šla si do koupelny vyčistit zuby a zjistila, že závěr zubní pasty je na ni příliš pevně utažený.

Pak si všimla, že každý ručník na poličce je složený na třetiny. Natáhla ruku a téměř se jich dotkla. Nechala je tak, jak byly.

44

U Sáry zazvonil telefon. „Haló?“ řekla Georgia Parishová svým vysokým, lehkým hlasem. „Jste v pořádku? Slyšely jsme o tom pobudovi v rádiu a Hazel chtěla, abych vám hned zavolala.“

„Jsem v pořádku,“ řekla Sára.

„V jaké světě to žijeme – šílenci střílejí studenty před domy, v nichž bydlí. Ale člověk, který střílel, se sám zastřelil v motelu Holiday Inn. Pravděpodobně už o tom víte.“

„Ano. Přijdu ve dvanáct –“

„O to právě jde – mám několik volných dní, které bych chtěla strávit s Hazel, když už mluví. A jak mluví! Vůbec se nedostanete ke slovu. Hazel říká, že můžete zůstat doma a pořádně si odpočinout. Prohlížíme si spolu obrázky z našich cest a vzpomínáme –“

„Neměla bych přijít něco uvařit nebo vyprat?“

„Ne. Tyhle všechny věci docela dobře zvládnu a vím také, co má Hazel ráda. Vy jste tady způsobila ten zázrak. Takže si hezky užívejte volna, samozřejmě placeného. Zavolám vám před tím, než budu muset odjet. Třeba Hazel do té doby už řekne všechno, co se jí honí myslí, ale příliš na to nespoléhejte.“

Sára jí poděkovala, položila sluchátko a viděla před sebou výraz udiveného dítěte v Martinových očích, malou stružku krve… ten výjev se jí stále vracel bez jakéhokoliv varování. Šla do koupelny a podívala se na poličku, na ručníky složené na třetinu a měla opět před očima ten výraz v Martinových očích, ale pod kůží a podél páteře jí vězel Ben – Ben, který v poledne přijde na dvě hodiny domů… zakryla si rukama oči a zašeptala: „Martine!“

Odpověděl jí jen Banán, který škrábal na kuchyňské dveře. Sára vpustila kotě dovnitř, dala mu trochu žrádla z plechovky a představovala si, co by mohla dělat – mohla by jít nakupovat do obchodů v College Hill. Mohla by mluvit s lidmi. Mohla by jít do univerzitní knihovny…

Její ručníky jsou vyrovnané do řady. Benovo tělo je hranaté a pevné. Vlasy má měkké a pružné. Občas, dotkne-li se citlivých míst, zasténá „mmm,“ pro sebe, pro ni…

„Banáne!“ vykřikla Sára. Kotě, skloněné nad miskou, k ní vzhlédlo, ale nepřestalo žvýkat. „Martin je mrtvý,“ zašeptala. „Jsem volná.“

Banán přestal žrát a kýchl, pak se znovu pustil do žrádla. „Myslím na milování s Benem,“ šeptala Sára. „Martin leží někde v márnici a já myslím na to, že se budu s Benem milovat, až přijde domů na oběd. Má na oběd celé dvě hodiny!“ Posadila se vedle Banána a zakryla si obličej rukama.

Po chvíli začala kotěti znovu šeptat. „Budu muset být Laura Prayová ještě hodně dlouho. Budu muset lhát Benovi a všem ostatním, ale budu v bezpečí!“ Banán vylízal misku a pak ji celou vybraně očuchával. „Můžu asi tak za týden zavolat matce a představit se jako někdo jiný. Možná že ji budu moci navštívit, když si vezmu svou černou paruku a tmavé brýle.“ Sára širokým gestem rozpřáhla ruce: volná – je volná!

Banán vylezl Sáře na klín a vzhlížel k ní s drobečky jídla na jednom vousku. „Některé ženy nemají číslo nemocenského pojištění a také někdy ztrácejí své rodné listy, ne? Můžu říct, že nevím, kde jsem se narodila. Budu muset lhát,“ svěřovala se Sára Banánoví. „Budu muset lhát,“ řekla ještě jednou a schovala obličej do rukou.

Kočka si olizovala vousy a dívala se na Sáru, která šeptala: „Jsem vdova.“ Banán si nejdřív olízal packu a pak se Sáře na klíně stočil do klubíčka.

„Ben má dvě hodiny volna,“ pokračovala Sára po chvíli a přetřela si hřbetem ruky čelo s trochu zahanbeným výrazem ve tváři. „To je báječné.“

Teď mohla Sára projít zahradou k Benovým zadním dveřím za ranního slunce. Ben vypil ještě jeden šálek kávy – stál vedle dřezu – a odešel na přednášky. Sára se dotkla svými rty hnědých kapiček na okraji šálku a zavřela oči.

Pak našla papírovou tašku v nejspodnější přihrádce, vytáhla ji a odnesla domů, aby schovala knír a bradku a mužské oblečení. Taška byla ještě vlhká od deště; Sára ji roztrhala. Když věšela sako do skříně, něco v kapse zašustilo.

Sáhla dovnitř a vytáhla kousek staré obálky ze statku se semínky, složený a přelepený. Na jedné straně bylo matčiným rukopisem napsáno Měsíčky.

Sára si prohlížela písmena, která už matka nikdy nenapíše: Měsíčky. Cítila, jak ji slunce hřeje do zad a ona klečí v matčině zahrádce za domem. Vnímala vůni jedlí ve větrolamu a slyšela, jak si matka s Joem povídají v kuchyni; jejich hlasy k ní přicházely z dávno zapomenutých časů.

Našla vhodný květináč, nasypala do něj hlínu a z obálky vyndala jedno semínko měsíčků. Leželo na její dlani – černé jadérko s chocholkou chmýří. Není příliš velká naděje, že vyklíčí a vykvete. Blíží se zima. Ale v kuchyni na okně bude mít dost slunce. Přikryla semínko hlínou, zalila a postavila na okno.

Lístky alpských fialek z Montrose, které stály na okně, naslouchaly s nastraženými zelenými oušky. Už zapustily kořínky. Sára nadzvedávala květináče, aby se přesvědčila, že skoro z každého listu pod chlupatou střechou vyrážely malinké lístečky. Potřebovala by na ně stolek. Začátkem nového roku by mohly všechny její montroské fialky znovu začít kvést.

Sára se rozběhla ještě jednou do Benova domu, vyběhla po schodech, lehla si na ještě neustlanou postel s ústy přitisknutými na prostěradlo. Řekla nahlas: „Žiju.“

Ustlala postel a pak uklidila Benovu koupelnu – už to potřebovala. Co by měli mí k obědu, budou-li ho vůbec jíst? Opřela se v kuchyni o sporák s příjemným šimráním kolem páteře a sama pro sebe se rozesmála a slyšela se, jak se směje.

Kuře zapečené v těstě – její specialitu. Ben má v mrazáku celé kuře. V jeho mikrovlnce kuře rychle rozmrazila a postavila ho na svoji plotnu, aby se pomalu vařilo. Pro změnu by mohli obědvat u ní. Vypracovala a vyválela těsto, občas ji přitom pozorovaly Martinovy úzké oči nebo ve vzpomínkách stála ve tmě u Benovy skříně s obličejem přitisknutým do jeho šatů. Její kuchyň byla zalitá sluncem. Kdyby někdo zazvonil, může jít otevřít a odpovídat na jakékoliv otázky.

Její postel. Běžela ji převléct a uhladit. Ve spodní zásuvce prádelníku ležela fotografie pistolníka a bardámy; odedneška může stát na prádelníku a každý ji může vidět. Bardáma se jí klidně dívala do očí. Tehdy Martin ještě žil. Na rtech bardámy ležela ještě pečeť polibků z vrcholu ruského kola a její ruce, pevně objímající muže s pistolemi, působily dojmem, že to nedělají poprvé. Sára cítila, že je udýchaná. Dala na polštáře a prostěradla trochu voňavky a pak tam v té vůni stála napůl snící, nevěřící; pak jí před očima vytanula rána a krev.

Dveře jejího domu byly otevřené. Tiše si pro sebe zpívala, náhle přestala s pootevřenými ústy, s rukama strnulýma nad kousky těsta, které ostrým nožem odkrájela. Martin seděl v motelu na posteli a upíral na ni oči.

Na kampanile odbíjelo dvanáct v okamžiku, kdy vytahovala zapečené kuře z trouby, vůně ihned naplnila celý dům. Pomyslela si, že je úplně vyčerpaná – vždyť také noc předtím vůbec nespala. Rozběhla se ještě jednou do ložnice, otevřela zásuvku prádelníku, aby se podívala na černé hedvábné kalhotky s košilkou. Oblékla si je pod tričko a šortky, její celé tělo se chvělo vzrušením, jakmile pomyslela na Bena. Dveře jejího domu byly otevřené, celý dům voněl jejím kuchařským uměním. Navíc uklidila ještě Benovu koupelnu a kuchyň… Sára se najednou zastavila u své postele, oči ztratily výraz. Rozhlédla se po pokoji, kde voněla voňavka a téměř hotový oběd. Bardáma ji z obrázku bez úsměvu pozorovala, pikové eso zastrčené za podvazkem.

„Haló!“ uslyšela volat Bena a uvědomila si, že běží ke dveřím a ven z verandy. „Ty jsi tady!“ řekl a blížil se k ní po cestičce.

„J-já nemusím pár dní k doktorce Channingové,“ řekla Sára a upřeně se dívala na Bena. „Je teď u ní Georgia Parrishová –“

Než stačila dokončit větu, byl ve dveřích a líbal ji. Ani si neodložil aktovku; nemohla popadnout dech, jak ji pevně tiskl uprostřed vůní ze zapékaného kuřete, oloupaných pomerančů a kávy. Ben vklouzl rukama pod Sářinu paruku a políbil ji nahoře na krk a ona se zachvěla; Ben se zasmál a přejel horkými rty Sáře po krku jak nejdál mohl, ona se znovu zachvěla a řekla, že udělala zapékané kuře a –

„Víš co – to může počkat,“ zamumlal Ben a vyhrnul jí tričko. Pod šaty neměla podprsenku, ale zato nádhernou černou soupravu. „No ne,“ řekl a uviděl její bradavky pod černou krajkou. „To je jenom pro mne?“ Zasmála se a uvolnila ruce z trička a pak z ní mohl stáhnout tu krajkovou nádheru. Stáhla si z nohou těsné šortky i krajkové kalhotky, ale Ben jí přetáhl tričko přes hlavu, když byla ještě ohnutá. Stála tam nahá v zelenavém přítmí obývacího pokoje, paruku trochu nakřivo. „Sundej si ji!“ vykřikl Ben a zatahal za ni.

„Počkej…“ řekla Sára. „Je to celé připevněné vlásenkami a vlasy jsou zapletené –,“ ale už byla paruka dole a vlasy se jí rozlétly kolem hlavy, vlásenky padaly na podlahu.

„Tak pojď,“ řekl Ben. Slyšela, jak jedna vlásenka ťukla o nohu židle v obývacím pokoji, pak další slyšela spadnout v ložnici na zem. Vklouzla pod pokrývku a v mžiku byl Ben tam, kde si ho ve snu představovala, a způsobil, že křičela. Nakonec ležela s vlasy přes ústa a oči, opředené vlasy, oči zavřené, ústa pootevřená. Chvíli leželi beze slov, jeho polibky se mísily s pavučinou vlasů v ústech, až je odhrnula, a on řekl „Ještě?“ a ona řekla: „Ó ano, prosím…“

Po chvíli si znovu uvědomila svůj dům, odpoledne a vůni letního vzduchu. V parku křičely děti. Z prádelníku ji pozorovali pistolník s bardámou. „Musím jít na tu zatracenou schůzi,“ mumlal Ben s ústy na jejích ústech.

Zapékané kuře bylo už jenom teplé a její speciální salát nebyl vychlazený. „Komu to vadí?“ zeptal se Ben, tak snědli oběd tak, jak byl, a jednotlivé sousta prokládali polibky.

Musel najít složku poznámek ve své pracovně, tak šli do jeho domu a líbali se v pracovně, líbali se před vchodem. „Zase komise pro rozvrh,“ řekl Ben. Jak byla Laura krásná, když se usmívala vedle jeho starého ušáku a Shakespearova busta jí nahlížela přes rameno. Může jí vyprávět o půtkách na katedře a zopakovat jí svou strategii. Až přijde domů, ucítí večeři už od předních dveří a na stole bude láhev vína.

Sára se za ním dívala, jak po cestičce odchází, pak si vzpomněla, že zůstalo špinavé nádobí. Umyla ho a uklidila a dívala se přitom šeříkovými listy na dveře Benovy stodoly. Modrá skvrna uvnitř byl blatník Benova auta.

„Večeřet se bude u mne,“ ohlásila Benovi, když zvedal plné hrsti jejích vlasů, zaplétal a rozplétal je a nechával spadnout zpět na její prsa.

„Kdy mi řekneš, odkud jsi přišla… a všechno?“ zeptal se Ben a líbal jí ruce, líbal ji za ušima a pod bradou. Odpověděla mu tím, že stáhla jeho hlavu k svým ňadrům a vlasům.

Sára naklepala maso hranou pánve a pak pozorovala, jak se červené maso mění v mouce na bílé. Trochu se jí točila hlava od vznášejícího se vozíku ruského kola, od klikatých čar blesků, od přehozu pokrytého tělíčky můr.

Mohla by chvilku spát? přemýšlela a třela si unavené čelo hřbetem zamoučené ruky.

„Bylo to právě tady,“ dolehl k ní oknem mužský hlas. Vítr sem přivanul hlasy a smích. Napůl spící se Sára opřela o okenní parapet a na okamžik se její oči setkaly s očima v sousední zahradě. Pak mladí v tričku s nápisem Heavy Metal předstíral, že ji nevidí. „Zničil jsem ty zatracené chryzantémy,“ vyprávěl dvěma spolužačkám. Dveře jeho domu za ním zvedly nabílo natřené obočí.

„Páni!“ vydechla tmavá dívka, která na zápěstí pohupovala taškou s knihami.

„Trochu jsem toho grázla postrašil, to je všecko,“ řekl Mark Corey. „Myslel si, že se vloupá dovnitř, ale pak mě uviděl.“ Měl velmi přiléhavé džíny; zastrčil si palce do kapes a zašklebil se na druhou dívku, která měla světle hnědé vlasy a tričko s nápisem U.N.I. přes krátké kalhoty.

„Musím do školy,“ řekla tmavá dívka. Vydali se směrem k ulici. „Muselo to být příšerné, když na tebe vystřelil.“

„Ani ne,“ řekl Mark hlasem o trochu hlasitějším, než měl být. „Poznal jsem, že nemá kuráž, aby to udělal pořádně.“

„Páni,“ řekla tmavá dívka.

Sára se rozhlédla po kuchyni. Všechno už bylo připravené na večeři. Mohla by si na chvilku zdřímnout. Zatáhla v koupelně rolety, nařídila si budík a umyla si obličej v umyvadle. Natáhla ruku pro ručník a všimla si, že tam Ben byl už před ní – sundal ručníky z poličky, takže už jen jeden byl složený na třetiny.

Ale ten jeden složený na třetiny ji pozoroval – jak odešla z koupelny, jak si svléká tričko a krátké kalhoty a černou soupravu a jak si nahá lehla do rozházené postele. „Ó,“ vydechla pod prostěradlem a rozpřáhla ruce. Myslela si, že ještě cítí teplo jejich těl a chvěla se při pomyšlení na Bena a na noc.

Čtyřicet dní uplynulo od chvíle, kdy šla s Martinem po ulici v Manhassetu a kdy vypadali jako „krásný pár“. Teď je hrozně unavená. Postel byla ještě teplá.

Sára zavřela oči. Za okamžik tvrdě spala. Ve snu se divila, proč nikdo na celé ulici v Montrose, Massachusetts se nedívá z okna, když před domem Burneyových zastavil taxík – pak si uvědomila, že je velmi brzy ráno. Nikdo neviděl, jak Sára Burneyová zaplatila taxikáři, vynesla tašku po cestičce a strčila klíč do zámku. Stála u dveří domku v Cape Cod a myslela na to, že suché listí udusí trávu, když ho neshrabe.

Ve snu otočila klíčem a ucítila vůni svého domu – tu jedinečnou vůni, jedinou svého druhu, jež se vytvářela celé roky. Zavřela dveře a v nehnuté, intimní vůni minulosti položila tašku.

Nábytek z borového dřeva. Sára udělala jeden krok do obývacího pokoje a hned uviděla skříň na pistole a za sklem lesknoucí se zbraně a mezi nimi jedno prázdné místo.

Do snu jí tikaly hodiny. Zapomněla, že svíčky ze svatebního dortu dala na římsu u krbu. Tady jsou. Jsou tu i potahy na nábytek, které ušila, a také záclony.

V hale se zalesklo zrcadlo, ale už neviselo tak pěkně našikmo. Bez světla odraženého od zrcadla je hala tmavá. Tmavá se jí zdála i ložnice, když do ní otevřela dveře.

Ve snu našla svoje šaty ve skříni; zásuvky prádelníku byly plné jejího prádla, šití a střihů. Sára si je prohlížela jeden po druhém. Zářivky na stolku pro fialky ještě fungovaly, zapnula je. Když otevřela v hale skříň na prádlo, našla na vrchu dva nové modré povlaky na deku, které koupila ve výprodeji, a kytičková prostěradla, která se k nim hodila, a také povlaky na polštáře.

Podlaha haly pod jejími kroky skřípala, znala přesně ten zvuk. Sára se zastavila ve dveřích kuchyně, dotkla se rukou své nové ledničky, svého nového sporáku. Červenou kuchyň by měla přemalovat na zelenou.

Nádobí bylo čisté a srovnané ve skříních. Byl tu skleněný sekáček na ořechy i plastiková miska na máslo.

Ve snu našla klíče od auta na mističce na psacím stole, který býval Martinův. Otevřela dveře garáže.

Auto zazářilo jakmile Sára rozsvítila. Sedla si dovnitř a chvíli jen tak seděla za volantem, pak nastartovala auto a poslouchala zvuk motoru. Po chvíli motor vypnula, vytáhla klíč ze startéru, přidala si ho na kroužek k ostatním a upustila klíče do kabelky, nahoru na výpisy s banky.

Všude bylo ticho; suché listy šelestily podél příjezdové cesty a pod dveře garáže podsouvaly suché prstíčky.

Stále ve snu Sára sundala nohy z pedálu plynu a z brzdy a vystoupila z auta.

Pod nohama ucítila jemný prach z písku od plážového domku.

Odpolední větřík nadouval sukně a košile a vlajky na univerzitě. Ben Woodward vyšel ze zasedání výboru pro rozvrh a diskrétně zívl, aniž by otevřel ústa. Prošel kolem studentů opalujících se na husté trávě – mladý profesor s těžkým krokem a s prstýnky vlasů přes uši.

Pozdní slunce vytvářelo čáry a skvrny stínu na chodníku u univerzity. Sára otevřela oči, posadila se v posteli a udiveně se podívala po iowské ložnici a po bardámě objímající pistolníka na obrázku na prádelníku.

Ben míjel budovu klubu, z níž vycházela hlasitá hudba; svěsil ramena a otáčel hlavou sem a tam. Když procházel okolo děkanova domu, tak si pískal, pískal si po College Street, přes celý Seerley Park a nemyslel na nic jiného než na Lauru, její dlouhé vlasy nadzvedávané odpoledním vánkem. Nahlas se zasmál, když otevíral dveře, smál se samou radostí – Laura bude u něj celou dlouhou noc.

BYLA V PASTI

V pasti krutého ničivého manželství. V přízračném vězení, jemuž vládl muž, jehož přitažlivý zevnějšek zakrýval jeho násilnickou povahu…

BYLA ZOUFALÁ

Tak zoufalá, že byla ochotná udělat cokoliv, aby unikla jeho špatnému zacházení. Dokonce předstírat smrt, přijmout novou totožnost a navždy zmizet. S novým životem, s novou láskou by byla šťastná, nebýt strachu…

BYLA PRONÁSLEDOVANÁ

Pronásledovaná mužem, jenž nejdřív uvěřil, že je mrtvá. Mužem šíleným zuřivou touhou po pomstě. Mužem, jenž ji tak miloval, že by ji raději zabil, než ji nechal odejít…

„Vyvolává mrazení… silné, dojímavé, napínavé.“

– Publishers Weekly

„Poutavé… smyslné… čtenář celou dobu drží Sáře palce!“

– West Coast Review of Books

ISBN 80-85680-03-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai