Pravidla zrady

Christopher Reich

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román, Thriller

První kniha série Jonathan Ransom. Doktor Jonathan Ransom a jeho půvabná žena Emma si vychutnávají úspěšnou horolezeckou výpravu do švýcarských Alp. Při jednom výstupu ale udeří prudká bouře a Emma se zabije při pádu do skryté ledové trhliny. O čtyřiadvacet hodin později obdrží Jonathan obálku určenou jeho mrtvé ženě. Uvnitř jsou dva lístky z úschovny zavazadel, ale když se Jonathan vypraví na nádraží, musí o Emminu pozůstalost tvrdě bojovat. Přestřelka si vyžádá život jednoho z útočníků, druhý je těžce zraněn. A jako by to nestačilo, vzápětí vyjde najevo, že to byli švýcarští policisté. Nejhorší ze všeho je ovšem důkaz Emminy zrady. Teprve ten Jonathana naprosto uzemní. Na rozjímání ovšem nemá čas. Bez vlastního přičinění se stal cílem špičkového zabijáka, a chce-li přežít, musí odhalit zničující informace, které před ním skrývala vlastní žena. Dokáže se všal laik pohybovat ve světě konspirací a úkladů natolik zdatně, aby zachránil nejen vlastní kůži, ale zároveň i celý svět, zjevně stojící na pokraji totální zkázy?

Copyright © 2008 by Christopher Reich

Translation © 2009 by Jiří Kobělka

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu RULES OF DECEPTION,

vydaného nakladatelstvím Anchor Books, New York 2009,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2009

ISBN 978-80-7303-476-4

Dcerám Noelle a Katji, které mi dávají radost

Prolog

Studený větřík se proháněl po planině a unášel s sebou motýla. Tento pozoruhodný hmyz třepetal křídly, stoupal, klesal a opisoval vysoké i nízké oblouky. Byl to nádherný exemplář s křiklavě žlutými křídly protkanými černými nitkami. Nikde v okolí byste podobného nenašli. Dokonce i jeho název byl neobvyklý: Papilio argus.

Přeletěl přes silnici, vystoupal nad elektrický bezpečnostní plot a vyhnul se kolům ostnatého drátu. Za plotem se rozprostíralo pole plné divokého kvítí, které ohromovalo rozmanitostí a barevností. Nikde nebyly vidět žádné budovy: domy, stodoly ani stavby jakéhokoliv typu. Jediným důkazem nedávno dokončené práce byly hromady čerstvě rozryté půdy, pod baldachýnem květin jen stěží rozpoznatelné.

Ačkoliv měl za sebou motýl dlouhou cestu, vůbec si květin nevšímal. Nenechal se zlákat jejich bohatě provoněným pylem, nenapil se jejich sladkého nektaru. Místo toho zamířil ještě výše, jako by čerpal sílu ze samotného vzduchu.

A ve výšce už zůstal jako třepetavá žlutá vlajka na pozadí blankytně modré oblohy. Nesedl si na levandulový keř, aby si odpočinul. Nenapil se z některé z bystřin, které zurčivě stékaly z nevlídně rozeklaných hor a protkávaly úrodné louky v nížině. Dokonce ani jednou neopustil přesně vytyčené hranice objektu, plotem obehnané pole o rozloze jednoho čtverečního kilometru. Jako by mu ke spokojenosti stačilo, že se může vznášet nad pestrobarevnou loukou. Poletoval sem a tam, den za dnem a noc za nocí, nikdy se nekrmil, nikdy nepil, nikdy neodpočíval.

Po sedmi dnech přišel od severu prudký vítr zvaný ríaši. Skučivě se prohnal horskými soutěskami, prosvištěl přes planinya neustále získával na rychlosti a síle, takže nakonec zpustošil vše, co mu stálo v cestě. Motýl nedokázal tomuto nelítostnému vichru odolat. Po dlouhém kroužení nad objektem byl vyčerpaný a zranitelný. Po nějaké době ho jeden vířivý poryv větru zvedl do výšky, roztočil a mrštil jím o zem. Křehké motýlí tělo se rozsypalo.

Strážce projíždějící po silnici zachytil žlutočerný odlesk v hlíně a zastavil džíp. Obezřetně se k motýlovi přiblížil a klekl si do trávy sahající po kotníky. Podobného motýla v životě neviděl. Tak především byl nezvykle velký. Křídla měl tuhá a z jejich hedvábného povrchu trčely zubaté kousky kovu tenkého jako papír. Jeho ochmýřená hruď byla rozdělena na dvě poloviny a propojena zeleným drátkem. Udivený strážce motýla zvedl a začal si ho prohlížet. Stejně jako všichni lidé pracující v objektu byl i on především inženýr a teprve v druhém, zdráhavém plánu voják. To, co viděl, jím otřáslo.

Motýlí hruď obsahovala hliníkové pouzdro s baterií velkou jako zrnko rýže, k níž byl připevněn mikrovlnný vysílač. Strážce odloupl nehtem horní vrstvu antény a odhalil svazek optických kabelů tenkých jako lidský vlas.

Ne, pomyslel si v duchu. To není možné. Tak brzy ne.

Náhle se přistihl, že pádí zpátky k džípu. Hlavou mu vířila nejrůznější slova. Vysvětlení. Hypotézy. Nic mu nedávalo smysl. Zakopl o trčící kámen a rozplácl se o zem. Vyškrábal se na nohy a dál uháněl k džípu. Každá minuta byla životně důležitá.

Ruka se mu třásla, když podával vysílačkou hlášení nadřízeným.

„Našli nás.“

1

Jonathan Ransom si oklepal led z brýlí a zvedl hlavu k obloze. Jestli se počasí ještě zhorší, pomyslel si, budeme mít problém. Sněžení stále houstlo. Kvílivý vítr unášel sníh a metal mu ho do tváře. Důvěrně známé rozeklané štíty, které lemovaly toto hluboké alpské údolí, náhle zmizely za houfem hrozivých mračen.

Jonathan zvedl jednu lyži, poté druhou, předklonil se a začal šplhat do svahu. Nylonové „tulení pásy“ připevněné na spodní stranu lyží se zakusovaly do sněhu a díky vázání s volnou patou mohl pohodlně kráčet. Jonathan byl vysoký sedmatřicetiletý muž, štíhlý v pase a statný v ramenou. Pohodlná vlněná čepice zakrývala jeho předčasně prošedivělou čupřinu a na černých očích měl nasazené horolezecké brýle. Z celého jeho obličeje tak byla vidět jen odhodlaná ústa a tváře porostlé dvoudenním strništěm. Na sobě měl starou bundu horské služby, bez které se do hor nikdy nevydal.

Pod ním se do svahu plahočivě drápala jeho žena Emma oblečená v červené bundě a černých kalhotách. Její tempo bylo nepravidelné. Udělala tři kroky a odpočinula si. Dva kroky a další odpočinek. Byli sotva v polovině cesty a ona už vypadala znaveně.

Jonathan otočil lyže kolmo ke svahu a zapíchl hůlky do sněhu. „Zůstaň, kde jsi!“ vykřikl do dlaní přiložených kolem úst. Čekal, až mu manželka odpoví, ale Emma ho přes skučivý vichr neslyšela a se sklopenou hlavou pokračovala v přerušovaném výstupu.

Jonathan tedy začal bokem sestupovat za ní. Svah byl příkrý a úzký – na jedné straně ho ohraničovala strmá skalní stěna a na druhé prudká strž. Čas od času se na úbočí hory hluboko pod nimi objevila vesnice Arosa ležící ve východošvýcarském kantonu Graubunden a zamrkala na ně zpod vrstvy rychle se přesouvajících mračen.

„Bylo to vždycky takhle těžké?“ zeptala se Emma, když Jonathan dorazil až k ní.

„Posledně jsi mi to nandala.“

„‚Posledně‘ bylo před osmi lety. Stárnu.“

„Jo, vždyť už je ti dvaatřicet. Učiněný dinosaurus. Počkej, až budeš v mém věku, pak to bude teprve sešup.“ Jonathan vytáhl z batůžku láhev vody a podal ji manželce. „Jak se cítíš?“

„Napůl mrtvá,“ odpověděla a opřela se o hůlky. „Je čas přivolat šerpy.“

„To sis spletla zemi. Tady mají jenom skřítky. Jsou chytřejší, ale ani z poloviny ne tak silní. Takže jsme v tom sami.“

„Víš to jistě?“

Jonathan přikývl. „Prostě jsi jen přehřátá. Sundej si na minutku čepici a co nejvíce se napij.“

„Ano, pane doktore. Hned to bude.“ Emma si strhla z hlavy vlněnou čepici a žíznivě se napila z lahve.

Jonathan si ji v duchu představil na stejné hoře před osmi lety. Byl to jejich první společný výstup. On, novopečený chirurg, který se nedávno vrátil z první mise v Africe s Lékaři bez hranic, a ona, svéhlavá anglická zdravotní sestřička, kterou si přivezl zpátky jako nevěstu. Než vyrazili, zeptal se jí, jestli má za sebou dostatek horolezeckých zkušeností. „Trochu,“ odpověděla tehdy Emma. „Nic velkého.“ Načež ho dostrkala na vrchol a projevila přitom kvality ostřílené alpinistky.

„Už je to lepší,“ prohlásila nyní a prohrábla si rukou nepoddajné kaštanové vlasy.

„Určitě?“

Emma se usmála, ale v oříškově hnědých očích měla vepsánu únavu. „Omlouvám se,“ řekla.

„Za co?“

„Za to, že nejsem tak fit, jak bych měla být. Za to, že nás zpomaluju. A že jsem s tebou v posledních pár letech nejezdila.“

„Nemluv hloupě. Jsem moc rád, že jsi tady.“

Emma zvedla hlavu a políbila ho. „Já taky.“

„Hele,“ řekl Jonathan vážněji. „Začíná to tu vypadat ošklivě. Myslím, že bychom se možná měli obrátit nazpátek.“

Emma mu hodila láhev. „Ani nápad, seladone. Jednou už jsem tě na tomhle svahu porazila. Tak koukej, jak to udělám znovu.“

„Chceš se o to vsadit?“

„Něco lepšího.“

„Vážně?“ Jonathan se napil a pomyslel si, jak je dobré, že už manželku zase slyší rozpustile tlachat. Jak dlouho to je? Šest měsíců? Možná dokonce i rok od chvíle, co jí začaly bolesti hlavy a ona se na celé hodiny uchylovala do temných místností. Přesným datem si Jonathan nebyl jistý. Věděl jen, že to bylo před Paříží, a Paříž byla v červenci.

Vyhrnul si rukáv a prolistoval funkce svých hodinek Suunto. Nadmořská výška: 2760 m. Teplota: –10 °C. Tlak: devět set milibarů, sestupná tendence. Díval se na ta čísla a nevěřil vlastním očím: tlak se propadal na zlověstnou úroveň.

„Co se děje?“ zeptala se Emma.

Jonathan strčil láhev s vodou zpátky do batohu. „Tahle bouřka se ještě zhorší. Musíme se odsud zdekovat. Vážně se nechceš vrátit?“

Emma zavrtěla hlavou. Tentokrát v tom nebyla žádná pýcha. Jen odhodlání.

„No dobře,“ řekl Jonathan. „Tak běž první. Já půjdu za tebou. Vydrž chvilku, upravím si vázání.“

Poklekl a díval se, jak se mu na špičky lyží nahrnuje sníh. Za pár vteřin už lyže zcela zmizely pod sněhem. A pak se špice začaly třást. Jonathan rázem zapomněl na vázání.

Ostražitě vstal. Nad jeho ramenem se vzpínala severní stěna Furgy, třísetmetrová zledovatělá skála dosahující až na rozeklaný pískovcový vrchol. Neutuchající vítr nafoukal na úpatí stěny hromady sněhu, který vytvořil vysoký a široký val. Ten vypadal těžce a nestabilně. Byl „zralý“, jak říkají horolezci.

Jonathanovi vyschlo v hrdle. S horami měl spoustu zkušeností. Lezl v Alpách, ve Skalnatých horách, a jeden rok dokonce i v Himálaji. Měl za sebou řadu krizových situací.A vyvázl i z těch, ze kterých se jiní nedostali. Věděl, kdy má mít důvod k obavám.

„Cítíš to?“ zeptal se. „Začíná se to utrhávat.“

„Ty jsi něco slyšel?“

„Ne. Ještě ne. Ale…“

Vtom se odněkud…, odněkud nad nimi…, ozvalo vzdálené dunění. Hora se otřásla. Jonathan pomyslel na sníh na Furze. Několik dní nepolevujícího chladu z něj učinilo obrovský ledový plát, který vážil stovky tun. Dunění, které právě slyšeli, tedy nezvěstovalo bouřku – byl to zvuk tohoto praskajícího plátu, který se odtrhával od staršího a udusanějšího sněhu pod ním.

Jonathan se zahleděl na vrchol. Jednou už ho lavina zasypala. Jedenáct minut tehdy ležel pod sněhem, pohřbený v temnotě a neschopný pohnout nejen rukou, ale ani prstem. Byla mu taková zima, že ani necítil, že má vykloubenou kyčel a nohu zkroucenou dozadu tak, že se jeho koleno nacházelo pár centimetrů od jeho ucha. Nakonec přežil jen proto, že chvíli předtím, než ho pohltil sníh, zahlédl jeho kamarád kříž na jeho staré bundě.

Uplynulo deset vteřin. Dunění ustalo. Také vítr ochabl a na chvíli zavládlo přízračné ticho. Jonathan beze slova rozmotal lano, které měl omotané kolem trupu, a přivázal jeden konec Emmě kolem pasu. Ustup už nepřicházel v úvahu. Museli se dostat z dráhy blížící se laviny. Pomocí signálů rukou manželce naznačil, že budou stoupat přímo proti stěně a že se má držet těsně u něj. „V pořádku?“ ukázal jí.

„Ano,“ odpověděla.

Jonathan nasměroval lyže proti svahu a vyrazil. Stěna se ostře zvedala a kopírovala úbočí hory. Jonathan udržoval náročné tempo. Každých několik kroků se ohlédl přes rameno a spatřil Emmu přesně tam, kde měla být, tedy ne více než pět kroků za ním. Vítr opět zesílil a nabral východní směr. Sníh na ně útočil ve vodorovných nárazech a ulpíval v záhybech jejich oblečení. V prstech u nohou ztratil Jonathan veškerý cit a také prsty na jeho rukou prokřehly a zdřevěněly. Viditelnost se snížila ze šesti metrů na tři a po chvíli si už Jonathan neviděl ani na špičku nosu. Jen pálení ve stehnech mu prozrazovalo, že se stále pohybuje vzhůru směrem od strže.

O hodinu později se vyhoupl na hřeben. Vyčerpaně zapíchl lyže do sněhu a pomohl Emmě překonat posledních pár metrů. Jeho manželka si přehodila lyži přes okraj hřebene a zhroutila se mu do náručí. Z úst jí vycházelo jen křečovité sípání. Jonathan ji držel tak dlouho, až opět popadla dech a dokázala se sama postavit.

Zde, v sedle mezi dvěma vrcholy, na ně vítr dorážel silou tryskového motoru. Obloha se však částečně projasnila a Jonathanovi se nabídl letmý pohled do údolí svažujícího se k vesnici Frauenkirch a dále do Davosu.

Sjel k protější straně hřebene a nakoukl za převis. Šest metrů pod nimi zela v masivu úzká zasněžená propast připomínající výtahovou šachtu, z níž trčely špičaté kusy skály. „To je Romans. Jestli se tam dostaneme, budeme z toho venku.“

Romans byla legendami opředená průrva pojmenovaná podle horského průvodce, který zahynul v lavině, když se pokoušel sjet dolů na lyžích. Emma vytřeštila oči. Podívala se na Jonathana a zavrtěla hlavou. „To je moc prudké.“

„Už jsme zvládli horší věci.“

„Ne, Jonathane… Podívej na to klesání. Neexistuje jiná možnost?“

„Dneska ne.“

„Ale…“

„Jestli se z tohohle hřebenu nedostaneme, Emmo, zmrzneme tu.“

Emma se přisunula blíže k okraji a natáhla krk, aby se lépe podívala, co je dole čeká. Po chvíli odcouvala a přitiskla bradu na prsa. „Ále co,“ řekla, přestože to ani zdaleka nemyslela upřímně. „Když už jsme tady, tak to zkusme.“

„Je to jen krátký padáček, pak rychlá zatáčka a zbytek zvládnem levou zadní. Jak říkám, máme za sebou horší věci.“

Emma přikývla, tentokrát už jistěji. Chvíli dokonce vypadala, jako že je všechno v naprostém pořádku, že spolu neflirtují s omrzlinami na těle, a že se dokonce těší, až bude moci vyzkoušet své síly na téměř sebevražedném svahu.

„No dobrá.“ Jonathan si sundal lyže a odstranil z nich „tulení pásy“. Popadl jednu lyži jako sekeru, vysekal s ní asi metrovou sněhovou kru a přehodil ji přes okraj srázu. Kra dopadla na svah a zřítila se z hory. Tu a tam se z povrchu lenivě odlouply kousky sněhu, ale jinak držel svah pevně.

„Jed za mnou.“ řekl. „Označím ti stopu.“

Emma se postavila vedle něj. Špičky lyží jí čouhaly přes okraj.

„Zpátky,“ poručil jí a rychle se vrátil pro lyže. Tenhle její výraz znal. Nemusel se na ni ani dívat, aby mu všechno bylo jasné. Vycítil to. „Pojedu první.“

„Nemůžeš všechno oddřít sám.“

„Ať tě to ani nenapadne!“

„Poslední dole platí, vzpomínáš?“

„Hej…, ne!“

Emma se odrazila, chvíli jako by zůstala viset ve vzduchu a poté začala klesat na svah. Vzápětí se ozvalo ostré plesknutí lyží o led, Emma nemotorně dopadla a rychlostí blesku začala traverzem sjíždět svah. Jela lehce zešikma a bořila se do sněhu. Ruce však měla příliš vysoko a trup příliš nad lyžemi. Celá její postava působila rozevlátě a nezvladatelně. Jonathan přesunul pohled ke kamenům hraničícím s průrvou. Otoč se! křičel jeho vnitřní hlas.

Emmu dělily od kamenů tři metry. Pak metr a půl. Hned v příštím okamžiku naštěstí vystřihla dokonalou obrátku a pokračovala v sešupu opačným směrem.

Jonathan se uklidnil.

Emma přejela šířku svahu a znovu se bezchybně otočila. Svěsila ruce podél těla a prohnula se v kolenou, aby ztlumila skryté nerovnosti. Veškeré známky únavy z ní vyprchaly.

Jonathan vítězoslavně zvedl pěst. Dokázala to. Za třicet minut už budou sedět v restauraci Staffelalp ve Frauenkirchu se dvěma kouřícími kávami Lutz před sebou, budou se smát událostem dnešního dne a předstírat, že jim nikdy nehrozilo žádné nebezpečí. Nic vážného. Později se vrátí do hotelu, vklouznou do postele a…

Ve třetí zatáčce Emma upadla.

Buďto najela na ostrou hranu, anebo zatočila o půl vteřiny později a škrtla lyžemi o skálu. Jonathanovi se sevřel žaludek. Zděšeně sledoval, jak jeho žena vykresluje uprostřed svahu brázdu vedoucí kolmo dolů. Zarývala ruce do sněhu, ale sklon byl příliš velký a povrch příliš zledovatělý. Klesala stále rychleji. Po chvíli najela na bouli a její tělo vylétlo do vzduchu jako hadrová panenka. Při dopadu jí jedna noha zůstala zkroucená pod tělem.

Sníh se rozlétl na všechny strany a její lyže vyletěly do vzduchu, jako by je někdo vystřelil z děla. Emma se začala kutálet ze svahu. Její končetiny bezvládně létaly sem a tam.

„Emmo!“ vykřikl Jonathan a spustil se za ní. S obrovskou vervou útočil na svah: paže měl kvůli lepší rovnováze roztažené a tělo napjaté. Na svah se mezitím snesl chuchvalec mlhy a on se na okamžik ztratil v jeho bílé cloně. Viditelnost byla nulová, takže vůbec netušil, kde je nahoře a kde dole. Srovnal tedy lyže a rychle mrakem projel.

Emma ležela až dole na svahu. Nakonec dopadla na břicho: hlavu měla pod úrovní nohou a obličej zabořený do sněhu. Jonathan zastavil tři metry od ní. Vystoupil z lyží a dlouhými vysokými kroky dokráčel přes prašan k jejímu tělu. Očima zoufale hledal jakékoliv známky pohybu. „Emmo,“ řekl pevným hlasem. „Slyšíš mě?“

Sundal si batoh, poklekl a odhrnul jí z úst a nosu sníh. Položil jí ruku na záda a cítil, jak se jí vzdouvá hrudník. Její pulz byl silný a rovnoměrný. V batohu měl Jonathan nylonovou síťovku obsahující náhradní čepici, palčáky, brýle a košili z rychleschnoucího capilenu. Složil košili a vsunul ji Emmě pod obličej.

V tom okamžiku se Emma pohnula. „Sakra,“ zamumlala.

„Zůstaň v klidu,“ poručil jí Jonathan hlasem, který obvykle používal na zákrokovém sále. Přejel jí rukou po kalhotách – začal u stehna a pokračoval směrem dolů. Emma náhle zkřivila tvář bolestí. „Ne…, přestaň!“ vykřikla.

Jonathan odtáhl ruku. Pár centimetrů nad kolenem jí něco silně napínalo nohavici. Jonathan se na tu groteskní vypouklinu zadíval. Tohle mohla být jen jedna věc.

„Mám ji zlomenou, že jo?“ Emma měla vytřeštěné oči a rychle mrkala. „Nemůžu hýbat prsty na nohou. Mám je jako shluk trčících drátů. Bolí to, Jonathane. Strašlivě to bolí.“

„Zůstaň v klidu, já se na to podívám.“

Vytáhl nůž švýcarské armády, rozřízl jí lyžařské kalhoty a rázně odtáhl obě chlopně od sebe. Z jejího termoprádla trčela rozštípnutá kost. Látka kolem ní byla promočená krví. Emma utrpěla otevřenou zlomeninu stehenní kosti.

„Jak je to vážné? Ale opravdu,“ řekla Emma.

„Dost vážné.“ odpověděl Jonathan, jako by šlo jen o vlasovou zlomeninu. Vyklepal z tuby pět tablet advilu a pomohl jí je zapít. Lepicí páskou z lékárničky jí pak zalepil roztržené kalhoty. „Potřebujeme tě otočit na záda a hlavou nahoru. Ano?“

Emma přikývla.

„Ale nejdřív ti zafixuju nohu. Nechci, aby se ta kost hýbala. Prozatím klidně lež.“

„Prokristapána, Jonathane, vypadám snad, že se chystám odejít?“

Jonathan zamířil do svahu pro lyže a hůlky. Přiložil jí hůlky z obou stran na nohu, uřízl kus horolezeckého lana, navázal jeden konec na hůlku a zbytek jí omotal kolem stehna a lýtka. Nakonec k ní poklekl a podal jí svou koženou náprsní tašku. „Na.“

Emma ji sevřela mezi zuby.

Jonathan pomalu napínal lano, až hůlky těsně doléhaly na zlomenou končetinu. Emma sípavě oddechovala. Jonathan uvázal druhý konec lana, obrátil ji na záda a otočil tak, aby měla hlavu nad chodidly. Poté jí chvíli nahrnoval sníh pod záda, aby se mohla posadit. „Je to lepší?“ zeptal se.

Emma se zašklebila a po tváři jí stekla slza.

Jonathan se dotkl jejího ramene. „Vydrž, seženu ti pomoc.“ Vytáhl z bundy vysílačku a otočil se do závětří. „Volám horskou službu v Davosu,“ řekl. „Potřebuju ohlásit nehodu. Mám zraněnou lyžařku na jižním svahu Furgy, na dně průrvy Romans. Příjem.“

Odpovědí mu bylo jen ticho.

„Volám horskou službu v Davosu,“ zopakoval. „Mám tady zraněného a potřebuji okamžitou pomoc. Ozvěte se.“

Z vysílačky se linul jen hlasitý šum. Jonathan to zkusil znovu. Ani tentokrát mu nikdo neodpověděl.

„To je tím počasím,“ řekla Emma. „Zkus jiný kanál.“

Jonathan přepnul na další kanál. Když před lety pracoval v Alpách jako lyžařský instruktor, uložil si do vysílačky frekvence všech záchranných služeb v okolí – Davosu, Arosy i Lenzerheide – a také frekvence Kantonspolizei, Švýcarského alpinistického klubu a REGA, letecké záchranné služby, které lyžaři a horolezci přezdívali „funebráci“.

„Volám horskou službu v Arose. Na jižním svahu Furgy mám zraněnou lyžařku. Potřebuji okamžitou pomoc.“

Ani tentokrát se nikdo neozval. Jonathan si přiložil vysílačku blíže k ústům. Kontrolka napájení slabě blikala. Jonathan bouchl vysílačkou o nohu. Kontrolka blikla a zhasla. „Je vybitá.“

„Vybitá? Vysílačka? Jak to? Vždyť jsem tě včera viděla, jak ji zkoušíš.“

„Včera byla v pořádku.“ Jonathan několikrát přístroj zapnul a vypnul, avšak kontrolka o velikosti špendlíkové hlavičky se odmítala rozsvítit.

„Jak je to možné?“

„Nechápu to. Včera jsem do ní dával novou sadu.“ Sundal si palčáky a prohlédl si vnitřek přístroje. „V baterkách to není,“ ohlásil. „Je tam přerušený kontakt. Napájecí jednotka není připojená k vysílači.“

„No tak ji připoj.“

„To nedokážu. Tady ne. Asi bych to nesvedl, ani kdybych na to měl nástroje.“ Hodil vysílačku do batohu.

„A co telefon?“ zeptala se Emma.

„Co je s ním? Vždyť je tu houby, a ne pokrytí.“

„Zkus to,“ poručila Emma.

Ukazatel intenzity signálu na Jonathanově mobilním telefonu měl podobu parabolické antény přeškrtnuté rovnou čárou. Jonathan přesto vytočil číslo REGA. Hovor se nespojil. „Nic. Je to černá díra.“

Emma na něj chvíli zírala a Jonathan viděl, že se musí velmi přemáhat, aby zachovala duchapřítomnost. „Ale s někým přece mluvit musíme.“

„Není s kým.“

„Zkus ještě tu vysílačku.“

„Proč? Říkám ti, že je pokažená.“

„Prostě to udělej!“

Jonathan poklekl vedle ní. „Hele, všechno bude v pořádku,“ řekl co možná nejklidnějším hlasem. „Sjedu dolů a přivedu pomoc. Jestli budeš mít u sebe lavinový vyhledávač, nebude problém tě najít.“

„Nemůžeš mě tu nechat. Nikdy nenajdeš cestu zpátky, i když budu mít vyhledávač. Vždyť není vidět ani na pět metrů. Umrznu tady. Nemůžeme…, nemůžu…“ Další slova jí uvízla v hrdle. Položila hlavu na sníh a odvrátila tvář, aby Jonathan neviděl, že pláče. „Už jsem to skoro sjela…, jen ta poslední zatáčka…, byla jsem trochu pozdě…“

„Poslouchej mě. Budeš zase v pohodě.“

Emma se na něj podívala. „Vážně?“

Jonathan jí setřel z tváře slzy. „Slibuju,“ řekl.

Sáhl do batohu, našel termosku a nalil manželce šálek horkého čaje. Zatímco Emma pila, sebral její lyže, zapíchl je do sněhu za ní a překřížil je do písmene „X“, aby je viděl už zdálky. Svlékl si svou starou bundu a položil ji Emmě na prsa. Věnoval jí i svou čepici, kterou jí nasadil na hlavu a stáhl až ke krku. Nakonec vylovil z batohu termofólii, energicky ji Emmě vsunul pod záda a konce jí obalil kolem pasu. Napříč fólií se táhlo slovo „HELP“ napsané velkými reflexními oranžovými písmeny. Nápis měl usnadnit orientaci v případě letecké evakuace, jenže dnes žádné vrtulníky nemohly vzlétnout.

„Jednou za čtvrt hodiny si nalij trochu čaje,“ poučil Jonathan manželku a vzal ji za ruku. „Pořád jez a hlavně neusni.“

Emma přikývla. Její ruka ho držela jako svěrák.

„Nezapomeň na ten čaj,“ zopakoval Jonathan. „Každých patnáct…“

„Mlč a mazej už,“ skočila mu do řeči Emma. Naposledy mu stiskla ruku a pustila ji. „Jed, než mě vyděsíš k smrti.“

„Vrátím se, co nejrychleji to půjde.“

Emma se na něj zadívala. „A, Jonathane…, netvař se tak nejistě. Ještě nikdy jsi neporušil slib.“

2

Tři sta kilometrů západně od Davosu, na letišti Bern-Belp kousek od švýcarského hlavního města, už od rána sněžilo. Po ranvejích rachotivě kmitaly impozantní sněžné pluhy CAT, ukládaly odhrabaný sníh na hromady připomínající ošklivé parodie na Alpy a odvážely ho na začátek pojezdové dráhy.

Na západním konci ranveje 1-4 postával hlouček mužů s očima upřenýma k obloze. Byli to policisté čekající na přílet jednoho konkrétního letadla. Přijeli zatknout pasažéra.

Jeden z nich si od ostatních zachovával drobný odstup. Padesátiletý Marcus von Däniken byl drobný muž s jestřábím výrazem, černými vlasy ostříhanými po vojensku na ježka a zasmušilými ústy s koutky obrácenými dolů. Už šest let stál v čele Služby pro analýzu a ochranu, lépe známé pod zkratkou „SAP“. Úkolem této organizace bylo chránit vnitřní bezpečnost země před extremisty, teroristy a špiony. Stejnou úlohu zastávaly ve Spojených státech FBI a ve Velké Británii MI5. Momentálně se von Däniken třásl zimou. Doufal, že letadlo brzy přistane.

„Tak co počasí?“ zeptal se muže vedle sebe, majora pohraniční stráže.

„Ještě deset minut a začnou to tu zavírat. Viditelnost je úplně na hovno.“

„A jak to vypadá s letadlem?“

„Jeden motor je porouchaný,“ odvětil major, „a druhý se přehřívá. Před chvílí nabrali kurz na konečné přiblížení.“

Von Däniken si prohlédl oblohu. Nízko nad ranvejí probleskovala z mlhy žlutá přistávací světla. O pár okamžiků později se z mračen vylouplo letadlo. Byl to Gulfstream G-4, který letěl ze Stockholmu. Jeho registrační číslo N415GB znaly zpravodajskéslužby všech západních států. Totéž letadlo přepravovalo Abú Umara – radikálního muslimského duchovního, jehož v únoru 2003 sebrali na ulicích Milána – z Itálie do Německa a odtud do Egypta, kde ho jeho krajané měli podrobit výslechu.

Totéž letadlo před časem přepravovalo německého občana libanonského původu, jistého Chálida Masrího zatčeného v Makedonii, do vězení „Solný důl“ na letecké základně v Bagrámu nedaleko od Kábulu, kde se nakonec zjistilo, že ve skutečnosti nejde o Chálida Masrího hledaného v souvislosti s teroristickou činností.

Jeden úspěch. Jeden nezdar. Tak už to dnes chodí, pomyslel si von Däniken. Důležité bylo, že se člověk udržel u stolu a mohl hrát dál.

Letoun tvrdě dosedl na dráhu. Od jeho pneumatik začala stříkat zledovatělá voda. Z okrajů křídel se vysunuly přistávací klapky a motor zaburácel.

„Namyšlení parchanti,“ utrousil štíhlý, téměř vyzáblý muž s delšími zrzavými vlasy a kulatými profesorskými brýlemi. „Nemůžu se dočkat, až se jim podívám do tváře. Je nejvyšší čas dát jim pořádnou lekci.“ Jmenoval se Alphons Marti a byl to švýcarský ministr spravedlnosti.

Na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 reprezentoval Marti Švýcarsko v maratónu. Na stadion doběhl beznadějně poslední s nohama zdřevěnělýma horkem a motal se tehdy jako opilec po třídenním flámu. Pracovníci lékařské služby se ho snažili zastavit, ale on je od sebe odehnal. Jediný krok za cílovou linií se zhroutil a okamžitě ho odvezli do nemocnice. Dodnes existovali lidé, kteří se na něj dívali jako na hrdinu. Jiní měli odlišný názor a šuškali si cosi o amatérovi hrajícím si na profesionála.

„Nepřeji si žádné další chyby,“ pokračoval Marti a sevřel von Dänikenovu paži. „V sázce je naše pověst. Švýcarsko tyto věci nepovoluje. Jsme neutrální země. Je načase, abychom zaujali nějaký postoj a uplatnili ho. Souhlasíte?“

Von Däniken byl dost starý i moudrý na to, aby neodpověděl. Přiložil si před ústa vysílačku. „Nikdo nebude rozsvěcovat, dokud k tomu nevydám příkaz,“ ohlásil.

Třicet metrů od nich se za kostkovanou bariérou ukrývala menší kolona policejních vozidel a čekala na povel k akci. Von Däniken se podíval nalevo. Další bariéra ukrývala bojové vozidlo s desítkou těžce ozbrojených příslušníků pohraniční stráže. Von Däniken proti této okázalé demonstraci síly protestoval, ale Marti mu nedopřál sluchu. Na tento den ministr spravedlnosti dlouho čekal.

„Pilot požádal o vystoupení z letadla,“ prohlásil major z pohraniční stráže. „Věž ho navádí na celní rampu.“

Von Däniken s Martim nasedli do neoznačeného sedanu a odjeli na určené parkoviště. Ostatní je následovali ve druhém voze. Gulfstream odbočil z ranveje na celní rampu. Von Däniken čekal, až letoun úplně zastaví. „Všem jednotkám. Akce.“

Břidlicově šedou oblohu prozářily modrobílé reflektory. Policejní auta vyrazila z úkrytů a obklíčila letadlo. Obrněný vůz se přesunul do předepsané polohy a voják na věži namířil kulomet ráže .50 na letadlo. Z automobilů se vyrojili zásahoví agenti a vytvořili kolem gulfstreamu půlkruh. Samopaly drželi ve výšce prsou a mířili jimi na vstup do letadla.

Tolik cirkusu kvůli jednomu faxu, pomyslel si von Däniken, když vystupoval ze sedanu. Zkontroloval služební pistoli a ujistil se, že v komoře není kulka a zbraň je řádně zajištěná.

Před třemi hodinami zachytil švýcarský satelitní odposlouchávací systém „Onyx“ telefax zaslaný ze syrské ambasády ve Stockholmu na švédskou ambasádu v Damašku. Faxová zpráva obsahovala seznam pasažérů nejmenovaného letadla mířícího na Blízký východ. Na palubě se nacházely čtyři osoby: pilot, kopilot a dva cestující. Prvním z nich byl agent pracující pro vládu Spojených států amerických a druhým terorista hledaný bezpečnostními složkami dvanácti západních států. Během několika minut po zachycení předali švýcarští agenti obsah faxu všem stupňům velení. Po jedné kopii obdrželi e-mailem také von Däniken s Martim.

A pak se nedělo nic. Mělo jít jen o další v řadě zpravodajských informací, které budou zpracovány a zařazeny do kategorie „Žádná další akce“. Ovšem jen do chvíle, kdy pilot zmíněného letounu kontaktoval švýcarské řízení letového provozu, ohlásil poruchu motoru a požádal o povolení k nouzovému přistání.

Přední dveře tryskáče se vyklopily ven a z vnitřní strany trupu se vytvarovaly schůdky. Marti po nich vyběhl a von Däniken ho následoval. Ve dveřích se objevil pilot. Justizminister vytáhl zatykač a předložil mu ho. „Máme informace, že v rozporu s Ženevskou konvencí o lidských právech přepravujete zajatce.“

Pilot věnoval právnímu dokumentu jen velmi letmý pohled. „To je nějaká mýlka,“ řekl. „Kromě mého kopilota a pana Palumba není na palubě ani živáček.“

„To není mýlka,“ opáčil Marti a protáhl se kolem pilota do letadla. „Švýcarská půda nebude zneužívána k nezákonnému vydávání osob. Hlavní inspektore von Dänikene, prohledejte letadlo.“

Von Däniken prošel uličkou gulfstreamu. Na jednom ze širokých kožených sedadel si hověl osamělý pasažér. Byl to asi čtyřicetiletý běloch s oholenou hlavou, býčími rameny a chladnýma šedýma očima. Na první pohled vypadal jako ostřílený muž, který se dokáže ovládat. Ze svého okénka měl dobrý výhled na zásahové agenty rozestavené kolem letadla, ale zjevně se jimi příliš netrápil.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil von Däniken dobrou angličtinou s přízvukem. „Vy jste pan Palumbo?“

„A vy jste…?“

Von Däniken se mu představil a legitimoval. „Máme důvod vás podezírat, že na palubě tohoto letounu přepravujete zajatce jménem Walíd Gassan. Mám pravdu?“

„Ne, pane, nemáte.“ Palumbo si přehodil nohu přes nohu a von Däniken si všiml, že agent na nich má vysoké boty se zpevněnou špičkou.

„Nebude vám tedy vadit, když letadlo prohledáme?“

„Jsme na švýcarské půdě. Můžete si dělat, co uznáte za vhodné.“

Von Däniken poručil pasažérovi, aby až do skončení prohlídky setrval na místě, a přesunul se do zadní části letounu. Ve dřezu kuchyňky ležely talíře a skleničky. Von Däniken napočítal čtyři sady. Pilot. Kopilot. Palumbo. Někdo tu scházel. Zkontroloval toaletu, otevřel zadní poklop a prohlédl si zavazadlový prostor.

„Nikdo,“ ohlásil vysílačkou Martimu. „Kajuta i nákladový prostor jsou čisté.“

„Jak to myslíte ‚čisté‘?“ odpověděl naléhavě Marti. „To není možné.“

„Prostě v letadle není, ledaže by ho nacpali do kufru.“

„Hledejte dál.“

Von Däniken podruhé prošel nákladový prostor a nakoukl do všech výklenků a dutin. Ani tentokrát nic nenašel, a tak zavřel poklop a vrátil se do sekce pro pasažéry.

„Vážně jste prohledal celé letadlo?“ zeptal se Marti, který stál vedle kapitána a ruce měl založené na prsou.

„Skrz naskrz. Kromě pana Palumba nejsou na palubě žádní další pasažéři.“

„To není možné.“ Marti věnoval von Dänikenovi vyčítavý pohled. „Máme důkaz, že na palubě tohoto letadla se nachází zajatec.“

„A co je to za důkaz?“ dotázal se Palumbo.

„Nehrajte si se mnou,“ osopil se na něj Marti. „My víme, kdo jste… a pro koho pracujete.“

„Vážně to víte? Tak v tom případě vám to možná přece jen můžu říct.“

„Co nám můžete říct?“ zeptal se Marti.

„Člověk, kterého hledáte… Před třiceti minutami jsme ho vypustili nad těmi vašimi velehorami. Říkal, že chtěl vždycky vidět Alpy.“

Marti vytřeštil oči. „Co že jste?“

„Možná nám ten motor ucpal on. Anebo jsme nasáli husu.“ Palumbo se podíval z okénka a pobaveně zavrtěl hlavou.

Von Däniken si vzal Martiho stranou. „Zdá se, že naše informace byly nepřesné, Hen Justizminister. Žádný zajatec na palubě není.“

Marti ho zpražil pohledem. Obličej měl doběla rozpálený a ramena se mu třásla vztekem. Kývl na pasažéra a vyšel z letadla ven.

U dveří nyní zůstával jediný agent. Von Däniken mávnutím ruky odvolal i jeho. Počkal, až voják sejde ze schodů, a teprve poté upřel pozornost zpátky na Palumba. „Jsem si jist, že naši mechanici vám ten motor opraví bez nejmenších odkladů. V případě, že nepříznivé počasí přetrvá a letiště zůstane uzavřené, najdete dole u silnice hotel Rossli, který je docela pohodlný. Přijměte, prosím, naši omluvu za případné komplikace.“

„Omluva se přijímá,“ prohlásil Palumbo.

„Jo, a mimochodem,“ řekl von Däniken. „Toto jsem náhodou našel na podlaze.“ Naklonil se blíže a vhodil agentovi do dlaně něco malého a tvrdého. „Věřím, že se s námi podělíte o veškeré informace, které nás budou zajímat.“

Palumbo počkal, až von Däniken vystoupí z letadla, a teprve poté rozevřel dlaň.

Ležel v ní vytržený a zkrvavený lidský nehet.

3

„Je pryč.“

Jonathan stál na hřebeni svahu asi dvě stě metrů ode dna průrvy Romans. Vítr skučel v přerývavých nárazech: chvíli halil vše kolem do bílé tmy a pak vždy na chvíli polevil. Když se Jonathan podíval dalekohledem, dokázal rozeznat místo s překříženými lyžemi, termofólii s odhalenými křiklavými písmeny „H-E“ i oranžovou lopatku o něco více vlevo. Emmu však nikde neviděl.

Odpoutal se od tří členů davoské horské služby a závěrečný svah překonal sám. Od chvíle, kdy sjel z hory pro pomoc, uplynuly čtyři hodiny. Za tu dobu zasypal sníh lyže až po vázání, avšak na Emmině batohu byl jen asi dvoucentimetrový poprašek. Jonathan ho otevřel a viděl, že sendviče i energetické tyčinky jsou pryč. Její termoska byla prázdná. Jonathan upustil batoh pod sebe. Otisk ve sněhu, kde ležela Emma, byl ještě viditelný. Nebyla pryč dlouho.

Jonathan aktivoval lavinový vyhledávač připevněný na prsou a začal se otáčet v kruhu. Přístroj obsahoval zaměřovači zařízení s efektivním dosahem sto metrů. Po zapnutí dlouze zapípal – byla to testovací funkce – a oněměl. Nad úbočím se neslo vzdálené dunění usazujícího se sněhu, rytmické jako indiánské tamtamy.

„Máte signál?“ zeptal se šéf záchranného týmu Sepp Steiner, jakmile Jonathana dostihl. Byl to hubený muž nevelkého vzrůstu s propadlými tvářemi a úzkými štěrbinami místo očí.

„Nic.“

V tom okamžiku to Jonathan uviděl: ve sněhu jako by ležel karmínový okvětní lístek. Sklonil se a dotkl se kapky krve. O pár centimetrů dál se nacházela další a pak ještě jedna. „Tudy,“ řekla mávl rukou na ostatní.

„Dál už nechoďte,“ varoval ho Steiner. „Pár metrů před vámi je trhlina.“

„Trhlina?“

„Hluboká. Končí až na dně ledovce.“

Jonathan přimhouřil oči a pokusil se trhlinu rozeznat. Neviděl však nic než neproniknutelnou bílou zeď. „Jistěte mě.“ Sundal si lyže, nasadil si sedací úvazek a připevnil si k pasu lano.

„Opatrně,“ řekl Steiner, když si i on sundal lyže a připojil Jonathanovo lano k vlastnímu úvazku. „Neradi bychom ztratili i vás.“

Jonathan se k němu obrátil. „Ona ještě není ztracená.“

Zpočátku se krev hledala těžko – kapky byly jen o málo větší než špendlíkové hlavičky. Postupně se však zvětšovaly a byly blíže u sebe, až se nakonec stekly v souvislou linii, jako by někdo otevřel kečup a začal ho lít na sníh. Tento kečup však měl světlou barvu okysličené tepenné krve.

Kdy tudy Emma prošla? uvažoval Jonathan. Před pěti minutami? Před deseti? Sklonil se blíže ke sněhu a rozpoznal místa, kam došlápla zdravou nohou a kudy za sebou vláčela tu zlomenou. Kousek před ním byla ve sněhu prohlubeň a v jejím středu zela díra.

Jonathan si lehl na břicho, doplazil se k průrvě a posvítil do ní baterkou. Pod sebou spatřil zledovatělý skalnatý komín o šířce asi deseti metrů. Zdálo se, že je bezedný. Jonathan se přetočil na bok a zkontroloval zaměřovači zařízení. Digitální čtečka zablikala a na displeji se objevilo číslo „98“. Jonathanovi se sevřel žaludek. Jeho žena se nacházela ve stometrové hloubce.

„Máte signál?“ zeptal se znovu Steiner. „Je tam?“

„Ano,“ odpověděl Jonathan, ale nic dalšího nedodal. „Jdu dolů. Jistíte mě?“

„Jistím vás,“ potvrdil Steiner.

Jonathan rozšířil cepínem otvor. Jedna kra se odlomila a umožnila mu pohled do celé trhliny. Jonathan se posadil, spustil nohy dovnitř a začal bouchat trupem do sněhu, až se pod ním sněhová krusta prolomila a on se vnořil do temnoty. Než se lano napjalo a zadrželo ho, zachytil se o ledovou stěnu. „Jsem tu.“

Odrazil se od stěny a spustil se na laně o něco hlouběji. Posvítil dolů baterkou a odhalil drsné panenské prostředí připomínající věčný palác ledové královny. Byla to však jen iluze. Trhliny se neustále měnily: rozšiřovaly se a zužovaly jako otrokyně podložních geologických vrstev, v nichž působily gigantické síly.

O deset metrů níže zahlédl na skalnatém výčnělku v protější stěně černobílý flíček. Byla to Emmina čepice. Odrazil se nohama od stěny a rozhoupal se na laně jako kyvadlo. Při třetím kmitu vyklonil tělo nebezpečně blízko vodorovné poloze, natáhl ruku a sebral čepici.

Zastavil lano a namířil baterku na výčnělek. Sníh tam byl rozhrabaný a zbrocený krví. Tentokrát to už nebyla stopa, nýbrž loužička velká jako grapefruit. Jonathan si už nemohl lhát do kapsy – dobře věděl, co se tady stalo. Emma se pokusila slézt ze svahu sama a zlomená kost jí při pohybu přeťala stehenní tepnu. Ta byla hlavní cévou dopravující krev ze srdce do dolních končetin: stehen, lýtek a chodidel. Jako chirurg si byl Jonathan vědom následků. Pokud se tepna okamžitě nezaškrtila, během několika minut člověk vykrvácel.

Jonathan zkontroloval zaměřovači zařízení. Displej ukazoval 89 metrů a indikátor směru byl namířen přímo dolů. Posvítil baterkou na dno rozsedliny. Nicota.

„Níž,“ poručil.

„Můžu vám dát ještě pětadvacet metrů. Víc nemáme.“

Jonathan zvedl hlavu. Otvor, kterým se sem spustil, byl jasný jako trhlina v noční obloze. Musel teď počkat na navázání druhého lana. Po chvíli Steiner zatáhl a Jonathan opět zahájil sestup. Pomalu odvíjel lano, každé tři metry se zastavil, obkroužil baterkou prostor kolem sebe, zkontroloval případné překážky a přitom neustále hledal Emmu. Čísla na displeji se snižovala. 85. 80. 75. Světla ze světa nad ním pomalu ubývalo a zledovatělé stěny začaly mít přízračné modravý nádech. 70… 68… 64… Vtom se lano opět napjalo.

„Konec,“ ohlásil Steiner.

Jonathan pomalu těkal baterkou na všechny strany a barvil led pod sebou bledým světlem. Po chvíli ho dole upoutala červená tečka. Jeho stará bunda? Přesunul kužel baterky o pár centimetrů doleva a zahlédl měděný záblesk. Emminy vlasy? Srdce mu poskočilo. „Potřebuju další lano. Další délku.“

„Víc už nemáme.“

„Tak nějaké sežeňte,“ poručil.

„Není čas. Ze svahu za námi se právě utrhla malá lavina. Celá hora se může kdykoliv sesunout.“

Jonathan přesouval baterku jako pátrací reflektor, až se v kuželi světla objevila červená tečka. Přesunul baterku o malý kousek doprava a spatřil kříž na své bundě horské služby. Oním měděným zábleskem byly vlasy jeho ženy.

Emma. Manželčino jméno se mu vzpříčilo v hrdle.

Konečně ji viděl celou, tedy alespoň její obrys. Ležela šikmo na břiše a jednu ruku držela nad hlavou, jako by volala o pomoc. Něco tu však nehrálo…, led kolem ní vůbec nebyl bílý, nýbrž tmavý. Emma ležela v kaluži vlastní krve.

„Je tady,“ řekl Jonathan neústupně. „Můžeme ji vyzvednout.“

„Spadla do stometrové hloubky,“ namítl Steiner. „Tohle nemohla přežít. Musíte vylézt ven. Nebudu riskovat životy čtyř lidí.“

„Emmo!“ křikl Jonathan. „To jsem já! Jonathan. Jestli jsi v pořádku, pohni rukou.“

Jeho hlas se rozlehl v několikanásobné ozvěně, avšak tělo jeho ženy zůstalo nehybné.

„Tiše,“ řekl Steiner hlasem přidušeným vztekem. „Jinak nás všechny zabijete.“

Lano cuklo. Jonathan se odrazil od stěny a vystoupal o pár metrů výše. Steiner ho tahal ven. Rozlícený Jonathan zabodl špičky maček do ledu, vytasil nůž a přitiskl čepel na lano, pár centimetrů od svého obličeje. Měl mačky. Měl cepín. Mohl k Emmě sešplhat po stěně.

Stále očima sledoval její tělo. Vypadalo teď menší a jakýmsi způsobem cizorodé. Žádné známky pohybu u něj nezaznamenal. Nebylo podstatné, zda měl Steiner pravdu, že pád byl příliš hluboký, nebo zda mohly padající tělo zpomalit skalnaté výčnělky. Podstatná byla krev kolem těla: bylo jí zkrátka příliš mnoho.

Odtáhl nůž od lana a uvolnil mačky z ledu. Lano znovu cuklo a zvedlo se o další metr z rozsedliny. Jonathan posvítil baterkou na červenou skvrnu, ale už ji neviděl. Ztratil svou ženu z dohledu.

„Emmo!“ zaječel a po tvářích mu stékaly slzy.

Odpověděla mu však jen ozvěna vlastního hlasu, rozléhající se donekonečna v průrvě.

4

Land Rover uháněl po Seestmsse z Curychu. Za volantem seděl osamělý muž. Na tváři měl strniště a pod očima tmavé kruhy. Už čtyřiadvacet hodin se nezastavil. Potřeboval se najíst, vysprchovat a vyspat. Tohle všechno přijde. Ale nejdřív musí dokončit práci.

Otevřel přihrádku na rukavice, vytáhl z ní pistoli s tlumičem a položil ji na sedadlo vedle sebe. Vykoukl z okna na jezero. Tmou probleskovaly bílé hřebeny vln a kdesi v dálce se nebezpečně houpala světla velkého člunu. Pro pobyt na vodě dnes nebyla vhodná noc.

Na příští světelné křižovatce odbočil muž na úzkou klikatou silnici vedoucí do svahu. Padající sníh zhoršoval viditelnost, ale on nezpomalil. Tuhle trasu znal. Dnes večer už ji jednou absolvoval. Navíc si předem nastudoval mapy této oblasti a zapsal si do paměti příjezdové a únikové trasy.

Prudce zrychlil a vyhoupl se na vrchol stoupání. Obě strany ulice teď lemovaly rozlehlé a dobře udržované domy. Této východní straně Curyšského jezera se díky celodennímu slunci a luxusním rezidencím přezdívalo „Zlaté pobřeží“. Muž zpomalil, protože spatřil dům, v němž bydlel jeho terč. Byl postavený ve stylu francouzské venkovské usedlosti a zasazený do svahu o něco dále od silnice. Po obou stranách ho lemoval zasněžený sad.

Muž zastavil auto o dvacet metrů dále ve stínu vzrostlé borovice. Zhasl světla a chvíli jen tak seděl a poslouchal vrnění motoru a bičování větru do oken. Nakonec vytáhl ze saka stříbrné pouzdro. Uvnitř ležely čtyři kulky: štíhlé nábojnice s písmenem „x“ vyrytým do bronzové špičky. Muž je vytáhl, položil je vedle sebe do středového tunelu, sundal si z krku keramickou ampulia odšrouboval víčko. Podle vlastních počtů již zabil více než tři sta mužů, žen a dětí. Začal si tiše prozpěvovat píseň v jakémsi prastarém a zapomenutém jazyce. Byla to modlitba, která měla ochránit jeho duši před duchy z příštího světa. Dvacetiletá kariéra nájemného vraha z něj udělala pověrčivého muže.

Postupně namočil všechny kulky do ampule obsahující viskózní, hořce zapáchající tekutinu. Byl to jeho rituál. Nejprve modlitba, poté tekutina. Jako profesionál věděl, že obezřetnosti není nikdy nazbyt. V tomto světě ani v tom příštím. Na každý náboj jedenkrát dýchl a vložil ho do zásobníku. Když byl hotov, sebral pistoli, vsunul do ní zásobník a natáhl ji. Ujistil se, že je zajištěná, vytáhl z druhé kapsy pevný keprový sáček a upevnil ho nad vyhazovači komoru.

Vystoupil z auta a opatrně začal těkat očima po ulici. Nikoho neviděl. Počasí dnes bylo jeho spojencem. Nikomu se v něm nechtělo z domu. O půl desáté večer bylo v celé čtvrti mrtvo.

Muž si zapnul kabát a hbitě vyrazil po ulici vzhůru. Měl štíhlou postavu průměrné výšky, útlá ramena a splihlé černé vlasy, které mu sahaly na límec. Jeho tváře byly propadlé, jeho nos aristokraticky tenký, jeho kůže tak bledá, že připomínal mrtvolu. Zdálky působil dojmem, že nekráčí, ale spíše plachtí nad chodníkem. Právě touto kombinací mrtvolné sinalosti a přízračného pohybu si vysloužil svou pracovní přezdívku. Duch.

Když procházel kolem domu svého cíle, naskytl se mu ničím nerušený pohled do arkýřového okna vedle hlavního vchodu. Žena a tři děti seděly vedle sebe na sedačce a zaujatě sledovaly večerní televizní program. Duch zpomalil krok, takže viděl, že nejmladší dítě je chlapec – byl bledý jako on sám a objímal rukama matku. Duchovi se zrychlil tep. Před očima se mu začaly míhat vzpomínky, zběsilé jako uvězněný pták tlukoucí křídly do okna.

Zadíval se jinam.

Ujistil se, že po ulici ze žádné strany nic nejede, přeskočil jednoduchý pletivový plot ohraničující louku a zaujal pozici za hromadou dříví úhledně naskládanou vedle domu. Přikrčil se ve sněhu a čekal.

Při jiných příležitostech býval součástí týmu, ale nikdy ne jeho vůdcem. Věděl, že správně by měl jeho oběť sledovat v restauraci dvoučlenný tým, že by ho na cestě domů mělo sledovat auto a že by v záloze měl čekat únikový tým, který střelce bryskně odveze na nejbližší letiště nebo železniční stanici a zajistí mu bezpečný odjezd ze země. To vše byl standardní operační postup.

Duch však dával přednost této metodě. Osamění v temnotě. Agent smrti.

Vytáhl z boční kapsy kovovou krabičku, aktivoval spínač a zastrčil ji zpátky. Krabička vysílala rušivý signál, který vyřazoval z chodu dálkové otevírání dveří. Jeho cíl tak bude muset vystoupit z auta, aby otevřel garáž ručně, případně vejít do domu vedlejším vchodem a otevřít si zevnitř.

V dálce se ozvalo sametové předení silného motoru. Duch vytáhl z kabátu pistoli s tlumičem a namířil ji na vrchol stoupání, odkud se na silnici vyhoupne automobil jeho oběti – nejnovější model Audi A8. Zanedlouho se skutečně objevily reflektory a začaly sílit. Duch stlačil pojistku dolů.

A pak byl automobil náhle před ním. Když projel pod pouliční lampou, ověřil Duch jeho typ a registrační značku. Po chvíli auto zpomalilo, odbočilo na příjezdovou cestu a zastavilo před garáží. Dveře na straně řidiče se otevřely a cíl vystoupil z auta. Byl to vysoký a dobře stavěný muž se zrzavými vlasy a dobře živenými tvářemi. Inženýr toho či onoho. Rodinně založený muž. Zastánce tuhé disciplíny.

Duch k němu vyrazil a třemi lehkými kroky překonal vzdálenost mezi nimi. Muž na něj pohlédl. Tvářil se zmateně. Proč nefungují garážová vrata? Kdo je ten neznámý muž, který se tu zničehonic objevil? Toto vše mu Duch viděl v očích, když zvedl ruku a stiskl spoušť. Tri výstřely zasáhly muže přímo do tváře. Prázdné nábojnice vylétly do keprového sáčku. Cíl se zhroutil na dlažbu.

Duch se sklonil nad jeho tělem, přiložil mu tlumič na prsa a prostřelil mu srdce. Tělo poskočilo. V tom okamžiku si Duch všiml na jeho klopě něčeho zvláštního. Jakési ozdobné jehlice. Sklonil se ještě více, aby se podíval z větší blízkosti.

Byl to motýl.

5

Marcus von Däniken se vrátil domů pár minut po jedenácté. Pod paží nesl dvě růže s dlouhými stonky zabalené v papíru. Prošel tmavou chodbou do kuchyně, kde nad stolem svítilo jediné světlo. Odložil květiny a hodil na linku pistoli a náprsní tašku. Potlačil zívnutí, otevřel lednici a vytáhl z ní láhev piva. Na kuchyňské lince ležel šunkový sendvič, talíř s bramborovým salátem a citronový koláč, vše úhledně zabaleno v celofánu. Vzkaz od hospodyně mu připomínal, aby zbytky uložil zpátky do ledničky. Von Däniken hodil sako na opěradlo židle, vyhrnul si rukávy a umyl si ruce v dřezu. Snědl sendvič a netknutý bramborový salát s citrónovým koláčem poslušně vrátil do ledničky.

Von Däniken bydlel sám v obrovské chatě v předhůří Alp nedaleko od Bernu. Dům byl na starého mládence příliš velký. Dříve patřil jeho otci, ještě předtím dědečkovi a tak dále, to vše až do devatenáctého století. Von Dänikenovi se nelíbilo, že v něm bydlí sám, ale představa stěhování se mu zamlouvala ještě méně. Postupem let se spřátelil s ozvěnou na chodbách, se zasmušilým tichem i s neosvětlenými místnostmi.

Otočil se zpátky ke stolu, rozbalil papír a vytáhl růže. Opatrně seřízl stonky a vložil květiny do ručně foukané skleněné vázy, jedné ze dvou, které koupil na svatební cestě během exkurze do slavné továrny v Muranu. V minulosti byl ženatý, měl dceru a další dítě na cestě. Tehdy dům příliš velký nebyl. Přesto na něj manželka po svatbě naléhala, aby ho prodal. Byla to ženevská advokátka, živá, impulzivní a ve svém oboru oslnivá. Dům pokládala za relikvii, stejně zkostnatělou a škrobenou jako společnost, která ho postavila. On s ní nesouhlasil. Nikdy neměli příležitost tento spor urovnat.

Von Däniken rozsvítil v obývacím pokoji. Nad krbem stála fotografie jeho manželky a dcery. Dvě blondýnky, Marie-France a Stephanie, které mu před patnácti lety vzala letecká katastrofa. Vyměnil den staré růže za čerstvé, posadil se do starého křesla a dopil pivo. Sebral dálkový ovladač a pustil televizor. Díkybohu se ve večerních zprávách neobjevila žádná zmínka o odpoledním nezdařeném zatčení. Von Däniken chvíli přepínal kanály, až si nakonec vybral jeden literární pořad ve francouzštině. O literaturu, francouzskou ani jinou, se příliš nezajímal, ale miloval moderátorku pořadu, nádhernou brunetu středního věku. Ztlumil zvuk a jen se na ni díval. Dokonalé. Konečně měl společnost.

Televize byla bezpečnější než skutečný život. Během let absolvoval spoustu prvních schůzek, podstatně méně druhých schůzek a pouze dva vztahy, které trvaly déle než šest měsíců. Obě ženy byly atraktivní, inteligentní a docela zběhlé v posteli. Ani jedna z nich se však nemohla rovnat jeho ženě. A v okamžiku, kdy si to von Däniken uvědomil, začal se vztah drolit. Nebral telefony. Prodlužoval intervaly mezi schůzkami a často je na poslední chvíli rušil kvůli práci na případu. Obě ženy se záhy dovtípily, co jim chce ve skutečnosti sdělit. Přesto byl rozchod v obou případech trpký a bolestnější, než si přiznával.

Zazvonil mu mobilní telefon. „Ano?“

„Tady Widmer z curyšské Kantonspolizei. Máme případ. Vražda v Erlenbachu. Zlaté pobřeží. Profesionální práce.“

Von Däniken se zvedl z křesla a vypnul televizi. „A proč voláte mně? Tohle snad patří kriminální policii.“

Přesto už byl v pohybu. Zamířil do kuchyně, připjal si na opasek pouzdro, oblékl si sako a sebral náprsní tašku.

„Oběť nám vyběhla v ISIS,“ vysvětlil Widmer. „Její spis byl označen jako tajný – před dvaceti lety prý byla předmětem vyšetřování.“

„ISIS“ neboli „Informační systém vnitřní bezpečnosti“ byla spolková policejní databáze obsahující spisy více než padesáti tisíc osob, u nichž panovalo podezření, že jsou to teroristé, extremisté nebo příslušníci zahraničních zpravodajských agentur, spřátelených i nepřátelských.

„Kdo je ten šťastný?“ zeptal se von Däniken a sebral klíče od auta.

„Jmenuje se Lammers a je to Holanďan. Byl držitelem povolení typu C. Bydlel tu patnáct let.“ Widmer se odmlčel a napjatým hlasem pokračoval: „A je tu ještě něco dalšího. Možná byste si to měl přijet prohlédnout sám.“

„Dejte mi hodinu a půl.“

Na stodesetikilometrovou vzdálenost nakonec von Dänikenovi stačilo pětaosmdesát minut. Vystoupil z auta, opatrně prošel po zledovatělém chodníku k domu a protáhl se pod třepetající se policejní páskou. Jeden příslušník Kantonspolizei si všiml jeho obličeje a postavil se do pozoru. „Dobrý večer, pane.“

Von Däniken ho poplácal po rameně. „Hledám kapitána Widmera.“

„Tamhle,“ odvětil policista a ukázal ke garáži.

Von Däniken prošel po příjezdové cestě k baterii přenosných reflektorů stojících kolem místa činu. Oběť ve světle tisíciwattových žárovek vypadala, jako by se slunila na Plage Tahiti v St. Tropez. Von Däniken si prohlédl tělo a zadíval se jinam. „Tomu říkám prácička,“ zamumlal.

Plešatý muž se širokými rameny, který právě klečel u těla, na něj upřel zrak. „Tři rány do hlavy a jedna do hrudníku,“ prohlásil Walter Widmer, šéf oddělení závažných trestných činů curyšské Kantonspolizei. „Malá ráže. Podle spouště, kterou napáchaly, to byly střely dum-dum. Ten, kdo to udělal, nehodlal nic riskovat.“

„Pořád si myslíte, že to byla nájemná vražda?“

„Žádné nábojnice. Žádní svědkové.“ Widmer vstal a zamračil se. „Myslíme si, že střelec elektronicky vyřadil z chodu garážová vrata, aby měl jistotu, že Lammers bude muset vystoupit z auta. Co myslíte vy?“

Von Däniken se spěšně vrátil na ulici. Věděl, že pohled na znetvořenou fyziognomii oběti ho bude pronásledovat ještě hezkých pár dní.

Marcus von Däniken totiž obvykle vraždy nevyšetřoval. S násilnými trestnými činy obecně měl jen málo zkušeností. Jeho profesní dráha se vyvíjela jinak: po čtyřech letech práce řadového policisty nastoupil na oddělení finanční zločinnosti spolkové policie. Jeho vzestup byl pomalý. Po mnoho let řešil jako vyšetřovatel podvody, padělání a praní špinavých peněz, tuto svátou trojici švýcarského bankovnictví. Průlom přišel až před deseti lety, kdy se stal zástupcem spolkové policie v Akčním týmu pro otázky majetku obětí nacismu.

Ve spolupráci s řediteli největších bank v zemi, diplomaty z dobré desítky států a zástupci tolika poškozených organizací, že by se všechny ani nedaly vyjmenovat, se mu podařilo dohodnout řešení přijatelné pro všechny zúčastněné strany: pro švýcarskou vládu, švýcarské banky, Světový židovský kongres, Bílý dům, německou vládu i pro samotné postižené. Jako odměnu za tuto práci získal místo ve Službě pro analýzu a prevenci, která byla pokládána za elitní jednotku spolkové policie.

„A co manželka?“ zeptal se a ukázal do velkého okna s výhledem na garáž. „Viděla něco?“

Widmer zavrtěl hlavou. „Tvrdá ženská. Původem z Moluk. Prý se s dětmi dívala na televizi, když se to stalo. Viděla přijíždět manželovo auto, a když dlouho neslyšela otevírání garážových vrat, šla se za ním podívat. Přísahá, že to trvalo pouhé dvě minuty. Položil jsem jí všechny obvyklé otázky: ‚Měl váš manžel nějaké nepřátele? Nevyhrožoval mu v poslední době někdo? Nestalo se v posledních několika dnech něco zvláštního?‘ Jenže ona tvrdí, že všechno bylo v pořádku.“

„A vy jí věříte?“

„Já nevěřím nikomu,“ řekl Widmer.

„A nemohl pan Lammers pachatele znát? Možná právě proto ta garážová vrata neotevřel. Třeba si dali před jeho domem schůzku.“

„Pochybuju. U hromady dříví jsme našli otisky bot. Odvážil bych se tipnout, že patří pachateli, který se tam ukryl a čekal na Lammerse. Zjistil jste o něm cestou něco?“

„Jen to, že v roce 1987 ho belgická policie nechávalav týdenních intervalech sledovat. Když se Lammers přestěhoval do Švýcarska, poslali svoje spisy nám a my jsme ho pochopitelně zařadili do databáze ISIS. Je tam toho víc, ale informace jsou archivované, takže se k nim dostanu až ráno. Ale už teď vám můžu říct, že od doby, co se přestěhoval do Curychu, je z něj spořádaný občan. Platí daně a vyhýbá se průšvihům. V ISIS je spousta lidí jako on. Chápete…, lidí, kteří se zatím ničím neprovinili.“

„Ale on se něčím provinil. Pojďte dovnitř.“

Widmer prošel po příjezdové cestě do domu, v zádveří se ostře otočil a sešel po schodech do přilehlých místností pod garáží. „Jeden z mých mužů si musel odskočit na toaletu. Paní domácí mu řekla, ať jde dolů, aby jí nenanosil do domu bláto. A on ztratil orientaci a omylem vešel do dílny.“

Von Däniken prošel kolem toalety s otevřenými dveřmi a rozsvícenými světly a pokračoval po chodbě dál. „Docela chápu, že se tu ztratil.“

Widmer vstoupil do místnosti na konci chodby a rozsvítil světlo. Dílna byla královstvím nerezové oceli. Pracovní stůl z nerezové oceli, panel na nářadí z nerezové oceli, vše stejně nablýskané jako v den výroby. Toto však nebyla místnost víkendového kutila. Nebyly tu žádné pily ani kladiva. Místo nich se tu nacházely nejmodernější přístroje, které prozrazovaly, že jejich majitel je profesionální technik.

Na stole opodál ležel pytlík napěchovaný pasy.

„Co to je?“ zeptal se von Däniken.

„Tohle našel můj agent v horní zásuvce.“

„Hledal toaletní papír, co?“

Widmer se ušklíbl a zvedl obočí. Von Dänikenodpověď znal: kapitánův člověk provedl v dílně rychlou prohlídku nanečisto. Takto nalezené důkazy se nedaly použít u soudu, ale co na tom? Žádný proces s Lammersem se už stejně konat nebude.

„Holandsko. Belgie. Nový Zéland.“ Von Däniken prohlížel jednotlivé pasy. „Učiněný světoběžník. Našel ten váš člověk náhodou ještě něco dalšího?“

„Pod skříňkou,“ odpověděl Widmer. „Pan Lammers si byl zjevně vědom, že nějaké nepřátele má. A opatrně, prosím. Je nabitý.“

Von Däniken poklekl a strčil hlavu do prostoru pod pracovním stolem. Na zdi vzadu byl zavěšený samopal Uzi. Von Däniken cítil, jak se mu zrychluje tep. „Pokuste se zjistit, kdo mu ho prodal.“ řekl, vstal a sebral ze stolu pasy. „Doufám, že vám nevadí, když si je nechám.“

„Ale potřebuju podpis,“ řekl Widmer.

Von Däniken mu napsal potvrzení o převzetí pasů a vytrhl papír z bloku. „To bychom měli. Aspoň se teď máte na co zeptat paní Lammersové. Řekněte jí, že ji do čtyřiadvaceti hodin vyhostíme i s jejími třemi dětmi, pokud nám neřekne všechno, co ví o zálibě svého muže v mnoha různých identitách. Uvidíme, jestli jí to rozváže jazyk.“

„To je trochu drsné, ne?“ namítl Widmer. „Její manžel je přece oběť.“

Von Däniken si zapnul kabát a zamířil ze dveří. „Oběť?“ Jeho výraz ztvrdl. „Člověk, který má tři pasy a nabitý samopal Uzi, není žádná oběť. Je to buďto zločinec, anebo špion.“

6

Ze všech stran ho svírala temnota. Jonathan zamžoural. Oči měl otevřené, ale černota byla i nadále absolutní. Pokusil se zvednout hlavu, ale zjistil, že ji má zaklesnutou na místě. Také nohy a ruce jako by měl připíchnuté k podkladu. Jeho tělo obklopoval sníh, jako by ležel v betonové vaně. Nemohl zvednout ruku, nemohl pohnout ani prstem. A celou tu dobu ho jakýsi rázný hlas nabádal, aby zachoval klid, že prý není taková zima, jakou očekával. Jenže tu byla ta tma. Před tou ho nikdo nevaroval. Jeho dech ztěžkl. Vzduchu ubývalo. Jonathan si uvědomil, že je pohřbený hluboko pod povrchem a že ho nikdo nedokáže najít včas. Hluboko v jeho nitru vzklíčil strach, prodral si cestu do jeho žaludku, postupně nabral rychlost a sílu, rozvrátil jeho sebeovládání a zadusil jeho jindy klidný a racionální hlas. Ta tma. Ten tlak. Ten ubývající vzduch. Jonathana se naplno zmocnila hrůza. Otevřel ústa ke křiku, ale vzápětí se mu do nich nahrnul příval sněhu a ledu.

Napřímil se na posteli.

„Emmo,“ hlesl a začal šmátrat po matraci vedle sebe.

Už zase se mu zdál ten sen. Potřeboval slyšet její hlas. Cítit na rameni její ruku. Rozsvítil. Emmina strana postele byla neporušená. Nadýchaná bílá přikrývka zůstávala úhledně ustlaná a zpod polštáře vykukoval cíp její noční košile.

Je pryč.

Jonathanovi to docházelo pomalu jako blížící se bouřka. Dech se mu opět zrychlil a konečky prstů mu začaly brnět. Do břicha mu proniklo cosi ostrého a chladného a přinutilo ho zlomit se v pase. Vzlykl.

Je pryč.

Tato dvě slova se mu vybavovala v mysli spolu s obrazy jejího těla ležícího osamoceně a opuštěně ve zmrzlé temnotě. Trýznilo ho to.

Konečně se mu vrátila alespoň špetka klidu a jeho dech se zpomalil. Hrůza pominula, ale Jonathan věděl, že neodešla nadobro. Cítil, že číhá opodál a vyčkává na další příležitost.

Vstal a zamířil k oknu. Venku dál hustě sněžilo a chabé světlo rozbřesku propůjčovalo nízkým majestátním mračnům smuteční ráz. Z okna byl výhled na zvlněné kopce poseté alpskými chatami. O kilometr dále se k obloze vzpínaly impozantní zalesněné štíty svírající ze všech stran město.

Jonathan otevřel balkonové dveře a vyšel ven. Zima zbavila vzduch veškerých vůní. Stál u zábradlí a prohlížel si včerejší trasu. Sledoval pohledem stezku zasazenou hluboko v horách a vedoucí přes mračna a mlhu až k zahalenému vrcholu Furgy. Kdesi za ním se skrývala průrva Romans.

Přestože tuto horu znám, neudělal jsem nic, abych tě před ní ochránil.

Přestože tuto horu znám, nechal jsem tě na ní samotnou.

Přestože tuto horu znám, dopustil jsem, aby tě zabila.

Když jeho třes začal být nekontrolovaný, vrátil se Jonathan do pokoje. Zarazilo ho, jak úhledně to tu vypadá. Samozřejmě bylo bláhové si myslet, že když teď Emma nežije, mělo by to tu vypadat jinak, ale on si nemohl pomoci. Normálnost pokoje chápal jako zradu – na světě teď už přece nemohlo být normální nic.

Posadil se za stůl a otevřel zásuvku. Uvnitř ležel pohozený opalovací krém, kapesní nůž, mapy, tyčinka na rty, pestrobarevný šátek, signalizační světlo a vysílačka. Jonathan sebral vysílačku, zapnul ji a opět vypnul. Byla porouchaná.

Drátek… Rozpojený drátek.

Když se vrátil z hory, odvezli ho na policejní stanici, kde ho nejprve vyšetřil lékař a poté musel čelit palbě otázek. Celé jméno: Jonathan Hobart Ransom. Místo narození: Annapolis, Maryland, Spojené státy americké. Povolání: atestovaný chirurg. Zaměstnavatel: Lékaři bez hranic. Státní příslušnost: americká. Bydliště: Ženeva.

Následovaly otázky o Emmě. Místo narození: Penzance, Anglie. Rodiče: zesnulí. Sourozenci: jedna sestra jménem Beatrice. Povolání: zdravotní sestra. Administrátorka. Lidská bytost s přehnaně velkým svědomím a „povinností zasahovat“. Manželka. Nejlepší kamarádka. Životní kotva.

A pak přišly další otázky. O jeho horolezeckých zkušenostech. O tom, jak je možné, že nesledovali počasí. O Emmině pádu, o tom, zda krvácela, když od ní odcházel, o důvodech, proč si před výstupem nevšiml, že vysílačka nefunguje. A nakonec i o jeho rozhodnutí pokračovat ve výstupu, přestože věděl, že bouřka sílí. To nebylo moje rozhodnutí, chtělo se mu říct. Rozhodla o tom ona. Emma se nikdy nevracela.

Položil přístroj na stůl a opět přesunul pohled na hory. Počátky své lásky k horolezectví dokázal vystopovat až k výletu do Kalifornie, který rodina Ransomova podnikla, když mu bylo devět let. Jejich cílem bylo zdolat Mt. Whitney, nejvyšší horu Spojených států s výjimkou Aljašky. Podle plánu měli jeho starší bratři vyrazit v pět hodin ráno z Whitney Portál v nadmořské výšce 2600 metrů a během jediného dne absolvovat pětatřicetikilometrovou túru na vrchol ve výšce 4421 metrů a zpět. Jonathan s otcem je měli prvních několik kilometrů doprovázet, pak se zastavit, udělat si piknik a jít chytat pstruhy, dokud se chlapci nevrátí.

V Jonathanovi se však už tehdy začínala projevovat touha po nezávislosti. Stejně jako všechny děti, pro které jsou starší bratři idolem, nechtěl ani on zůstat pozadu. Jeho otec, kterému bylo čtyřicet a nikdy si nenechal ujít příležitost dát si jídlo s něčím ostřejším, se možná zastaví. On však ne. A tak když Ned Ransom po šesti kilometrech zpomalil a navrhl, aby si dali pauzu na oběd, vyrazil Jonathan tryskem kupředu a ignoroval veškeré otcovo volání, ať se vrátí. Zastavil se až na vrcholu o jedenáct kilometrů dále a o patnáct set metrů výše – sto metrů před svými bratry.

Kostky byly vrženy.

Když bylo Jonathanovi šestnáct, neměl v hlavě nic jiného než horolezectví. Od střední školy ho osvobodil individuální studijní plán. O univerzitě vůbec neuvažoval. V létě vodil výpravy na Mt. McKinley, v zimě brázdil svahy coby lyžařská hlídka. Každý ušetřený cent investoval do příští expedice. A i on si postupně odškrtával známá jména: severní stěnu Eigeru, Aconcaguu, K-2 magickou linií bez jediného loku kyslíku. Podstatou všeho bylo vzrušení. Balancovat na hranici možností a v poslední vteřině cuknout.

V té době si také Jonathan začal uvědomovat svou charakterovou vadu. Ta pramenila z jeho téměř nepřirozené síly a z jeho (až příliš přirozeného) vzpurného ducha a projevovala se rostoucím a hlubokým sklonem k pěstním soubojům. V barech horských středisek se to chvastouny a křiváky hemžilo stejně jako kdekoliv jinde. Jonathan však byl vybíravý a zásadně si vybíral nejhlasitějšího chlapa z davu. Někoho, kdo si zasloužil dostat co proto. Někoho, kdo vypadal, že neprodá kůži zadarmo. Jonathan vždy začal tím, že si objednal panáka bourbonu, aby se správně napružil. A pak už stačilo jen pár trefných poznámek a při troše štěstí se do pěti minut ocitl v některé zadní uličce.

Rvačky byly brutální a krátké. Jonathan byl mazaný bojovník, který dokázal rychle odhalit soupeřovy slabiny. Minutku nebo dvě kolem něj kroužil, aby se vyhnul upocené kravatě a nemotornému zápaseni, což byly poznávací znaky amatérských pranic. A pak nastoupil. Tu ťafka do čelisti, tu úder do břicha, tady hák do spánku. Víc obvykle nebylo zapotřebí. Jonathan byl na svou úspornost pyšný.

Dobře věděl, že tato jeho vlastnost je nebezpečná, přímo sebezničující. A také věděl, že se v ní ozývá jeho závislost na riziku. Uvědomil si, že si stále častěji vybírá větší muže a vrhá se do vysloveně riskantních šarvátek. Začal prohrávat, ale ani to jeho úchylku nevyléčilo. Více riskovat začal i během výstupů. Vyhledával neprobádané trasy. Toužil zdolat nepřekonatelnou stěnu. Chtěl lézt výše, dále a rychleji.

A pak to jednoho dne všechno pominulo. Šarvátky. Touha pokořit pás svislé žuly. Potřeba riskovat život, aby se cítil živý. Prostě to odeznělo. Jonathan pověsil nádobíčko na hřebík a dospěl k závěru, že tato část jeho života skončila.

Lidé si šuškali, že je to kvůli té lavině. Tvrdili, že ztratil nervy. Mýlili se. On toho nenechal. Pouze si našel silnější vzrušení. A nenašel ho na vertikální stěně, nýbrž na dálnici.

Bylo mu jednadvacet. Neděle se chýlila ke konci a on se vracel do Aspenu po víkendu volného lezení na Angels Landing, šestisetmetrovém načervenalém masivu v Zionském národním parku. Doprava v horách byla jako obvykle šílená. Náhle se starý Ford Bronco jedoucí před ním pokusil předjet obrovský kamion o pár aut vepředu. Byl však dýchavičný a beznadějně pomalý, a tak se záhy srazil s ještě větším kolosem jedoucím v protisměru. Řidič na místě zemřel. Pasažérka ještě žila, když k ní Jonathan dorazil. Bylo jí maximálně čtrnáct let. Jonathan vystoupil z auta a položil ji na vozovku. Řadicí páka jí propíchla hrudník a krev jí tryskala z rány jako prasklý hydrant. Jonathan měl tehdy pouze výcvik člena horské služby a jeho znalosti byly mlhavé. Vrazil dívce do perforované rány pěst a tlačil jí na prasklou tepnu, aby zastavil krvácení. Dívka byla celou dobu při vědomí. Nepromluvila jediné slovo. Až do příjezdu sanitky na něj pouze civěla a v hrudním koši měla jeho ruku.

Jonathan celou tu dobu cítil, jak jí buší srdce… Mohl ten orgán fyzicky nahmatat, tepal mu pod rukou.

Maximální vzrušení.

Následující týden dal výpověď v zaměstnání a přihlásil se na medicínu.

Jeho myšlenky se vrátily do reality přítomnosti. Odvrátil se od okna a spočinul pohledem na Emmině nočním stolku. Zůstal tak, jak ho opustila: s otevřenou lahví minerálky a brýlemi ležícími na hromádce milostných románů. „Ty to nechápeš.“ řekla mu jednou, když se mu snažila vysvětlit, proč je tak otrocky závislá na příbězích o udatných Skotech a nesmrtelných bukanýrech, kteří zachraňovali spanilé dámy v úzkých a obývali hrady v Zátoce věčnosti. Prý je má ráda, protože jsou předvídatelné. Happy end zaručen. Byl to pravý opak jejího zaměstnání, kde happy endem nekončilo prakticky nic nebo to přinejmenším nebylo předvídatelné.

Nakonec přesunul pohled na cíp bledě modré látky čouhající zpod polštáře. Posadil se na postel, vytáhl Emminu noční košili a přitiskl si ji na obličej. Vlna byla obnošená a měkká a voněla vanilkou a santalovým dřevem. Zahltila ho vlna pocitů: představil si její pevné zaoblené svaly táhnoucí se jí po celé délce zad. Vybavil si teplo vyzařující z její šíje. Pod jejími hustými vlasy se náhle objevil plachý úsměv sršící touhou.

„Ano?“ říkávala v takových chvílích Emma a obvykle to znělo jako výzva.

Jonathan si položil noční košili na klín. To všechno bylo pryč. Zmocnil se ho příliv touhy. Příliv tak silný, že hrozil přerůst v paniku z jeho trvalé a nenahraditelné ztráty.

Podíval se na Emminu noční košili a začal dýchat klidněji. Ještě nebyl připraven se rozloučit. Složil ji a vrátil pod polštář. Ještě chvíli chtěl mít Emmu u sebe.

7

Služba pro analýzu a ochranu sídlila v moderní budově ze skla a oceli nacházející se na bernské Nussbaumstrasse. Počet zaměstnanců této švýcarské kontrašpionážní služby nedosahoval ani dvou set. Jejich úkolem byl především sběr a analýza informací, což mimo jiné zahrnovalo sledování registrovaných agentů zahraničních tajných služeb, z nichž většina působila v Bernu, a monitorování utajeného komunikačního provozu do země i ze země. Pouze třicet důstojníků bylo pověřeno aktivnější činností – tedy každodenním vyšetřováním a infiltrací do extremistických skupin působících na území Švýcarska, včetně zahraničních teroristických buněk. Ve všech ohledech to tedy byla malá a přísně řízená organizace.

Marcus von Däniken přijel přesně v sedm hodin a hned se pustil do práce. Zvedl telefon a vytočil vnitřní linku. „Schmidová, ISIS.“ ozval se mu ženský hlas.

Von Däniken se představil. „Potřebuji všechno, co máme o subjektu jménem Theo Lammers. Je to naléhavé.“

„Ano, pane. Hned vám to pošlu.“

O minutu později oznámilo cinknutí von Dänikenova počítače příchod nové zprávy. Von Däniken s povděkem kvitoval, že je to spis z ISIS. Příloha obsahovala souhrn informací předaných belgickou policií.

Theodore Albrecht Lammers se narodil v roce 1961 v Rotterdamu. Po získání doktorátu ze strojírenství na Utrechtské univerzitě vystřídal několik zaměstnání v nevýznamných amsterdamských a haagských firmách. V hledáčku úřadů se ocitl až v roce 1987, kdy pracoval v Bruselu jako společník Gerarda Bulla, amerického zbrojního konstruktéra. V té době se Bull zabýval konstrukcí“superzbraně“ pro Saddáma Husajna. Zbraň s krycím názvem „Babylon“ byla v podstatě obřím dělem schopným vrhnout granát se smrtelnou přesností na stovky kilometrů daleko. Práce pro blízkovýchodního potentáta podléhala veřejné kontrole a belgická policie pokládala Bulla a jeho společníky (včetně Thea Lammerse) za „předmět zájmu“.

Zbytek příběhu už von Däniken znal. Gerald Bull byl v roce 1990 zavražděn – nájemný vrah čekající na chodbě jeho bruselského bytu ho pětkrát střelil zezadu do hlavy. Podle původních spekulací ho zabila izraelská zpravodajská služba Mossad. Tyto spekulace však byly nesprávné. Izraelci v té době udržovali s Bullem nepříliš blízký, ale srdečný vztah. Jako potenciální klienti dychtivě toužili vědět, co přesně má vědec v plánu. A právě proto ho ve skutečnosti zabili Iráčané. Saddám Husajn si nepřál, aby se Bull po dokončení konstrukce Babylonu podělil o jeho tajemství s někým dalším, zejména s Izraelci.

Von Däniken zavřel e-mail, vstal a zamířil k oknu. Ráno bylo šedivé a chmurné a z nízko ležících mračen padal k zemi mokrý sníh. Z okna se nabízel výhled na parkoviště a na rozestavěnou kancelářskou budovu v pozadí, kde se navzdory počasí hemžili dělníci.

A co Lammers? položil si von Däniken otázku. Co mohl mít v plánu, že si kvůli tomu uschoval v dílně samopal Uzi a celou řadu pasů? A kvůli čemu na něj čekal za dřevníkem profesionální vrah?

Von Däniken se vrátil ke stolu. Leželo na něm několik složek s nadpisy „Letiště a imigrační úřady“, „Kontraterorismus/domácí“, „Kontraterorismus/zahraniční“ a „Obchod se zbraněmi“. Letmo si prohlédl obsah složek, přičemž složku „Kontraterorismus/zahraniční“ si nechal až na závěr.

Tato složka obsahovala souhrn agenturních zpráv zaslaných zahraničními bezpečnostními službami. V roce 1971 pomohl šéf švýcarské zpravodajské služby, kterého děsilo strašidlo politicky motivovaného násilí, založit konfederaci západoevropských bezpečnostních složek zajišťujících vnitřní bezpečnost svých zemí. Toto uskupení vešlo ve známost jako „Bernský klub“. Po 11. září 2001 skupina svůj vztah formalizovala a přijala název „Kontrateroristická skupina“ neboli „CTG“.

První zpráva ve složce pocházela od von Dänikenova švédského protějšku a konstatovala, že ve Stockholmu byl spatřen Walíd Gassan, osoba podezřelá z extremismu (Švédsko použití výrazu „terorista“ neschvalovalo). Ve zprávě se dále tvrdilo, že Gassan je pokládán za hlavního podezřelého z pumového útoku na hotel Sheraton v jordánském Ammánu a také z několika dalších nezdařených útoků. Autor zprávy žádal spřátelené bezpečnostní složky, aby jakékoliv informace o Gassanovi nebo jeho spolupracovnících bezodkladně předaly švédské zpravodajské službě.

Zpráva byla přesná, ale neúplná.

Walíd Gassan se v lednu objevil ve Švýcarsku. Von Däniken se o tom dozvěděl od jednoho ze svých informátorů v ženevské mešitě a vyslal za Gassanem tým, který ho měl vypátrat a zatknout. Ve Švýcarsku sice nebyl hledanou osobou, ale protože Interpol opatřil jeho zatykač „červenou vlajkou“, získal právo na jeho zatčení i von Däniken. Nakonec se však na Gassana usmálo štěstí a proklouzl přes hranice dříve, než von Däniken stačil podniknout jiné kroky než pouze uvědomit své lidi o teroristově přítomnosti v zemi. Vzpomněl si na nehet, který našel v letadle. Možná jeho zprávy o Gassanově pohybu přece jen k něčemu byly. Netušil však, zda CIA teroristu unesla v ulicích Stockholmu, nebo některého jiného evropského města. Hodlal nechat na Philipu Palumbovi, řediteli Speciální odstraňovači jednotky CIA, zda a kdy bude Švédy informovat, kde se Gassan momentálně nachází.

Sešel ze schodů do prvního patra a zamířil přes chladně působící chodbu se šedým kobercem do posledních dveří napravo. „KILA 2,8“, stálo na štítku.

Zkratka „KILA“ znamenala „Koordinační jednotku pro doklady totožnosti“. Úkolem tohoto oddělení bylo spravovat sbírku dokladů totožnosti ze všech států na světě. V objemných spisových skříních na oddělení se nacházel nejméně jeden exemplář pasu, řidičského průkazu, rodného listu a jakéhokoliv dalšího běžně vydávaného dokladu totožnosti z více než dvou set zemí z celého světa.

Von Däniken strčil hlavu do dveří. „Maxi, máš něco na práci?“

Max Seiler tomuto oddělení šéfoval. Byl to malý muž s objemným hrudníkem, modrýma očima a řídnoucími světlými vlasy. „Říkal jsem si, že budeš tady.“ řekl a zvedl hlavu od své práce. „Prý jsi měl docela pernou noc.“

Von Däniken vylíčil Seilerovi podrobnosti. „Tohle se našlo v domě oběti,“ řekl a hodil na stůl tři pasy.

Seiler si dokumenty prohlédl. „Agent?“

„Agent. Obchodník se zbraněmi. Podvodník. Jedno z toho.“

Seiler se zaměřil na červený pas se zlatou korunou a slovy „Koninkrijk der Nederlanden“ vyraženými na obalu. „Tenhle je pravý?“

„Měl povolení typu C, podle něhož byl občanem Nizozemska. ISIS vypátrala jeho minulost až na jednu holandskou univerzitu. A pochybuju, že byl už v osmnácti tajným agentem. Přesto chci po tobě důkladné prověření. Zadej všechny pasy do Identigate, zkus vypátrat jeho rodné doklady a kontaktuj úřad, který je vystavil.“

Mezi rodné doklady nepatřil pouze rodný list, ale například i karta sociálního pojištění, tedy veškeré doklady, jimiž stát potvrzoval totožnost určitého člověka.

Seiler se naklonil na stranu a odklidil z vedlejší židle hromádku dokumentů. Von Däniken mezi nimi při letmém pohledu poznal italské řidičské průkazy, německé doklady o zdravotním pojištění a anglické rodné listy. Všechny falešné.

„Jules Gaye, narozen v roce 1962 v Bruselu,“ přečetl Seiler nahlas, když otevřel belgický pas. Prolistoval stránky, prohlédl si vstupní razítka, vrátil se na první stránku a přiložil doklad pod ultrafialovou lampu na husím krku. Na pasu se objevil slabý obrys belgického královského paláce.

„Reaktivní inkoust vypadá dobře,“ poznamenal von Däniken.

„Ty nové belgické pasy jsou fikané. Tenhle obsahuje pět bezpečnostních prvků, které mají zatnout padělatelům tipec. Laserově vypálený miniaturní obraz držitele, vodoznak Alberta II., opticky proměnlivý obraz Belgie, který podle úhlu osvitu přechází ze zelené do modré, a dva microtagganty – to je značkování částicemi. Na první pohled bych řekl, že je pravý.“

„Myslíš blanket?“

„Nejen blanket. Myslím, že je ‚oficiální‘. Že ho skutečně vystavilo příslušné pasové oddělení.“

„Víš to jistě?“ Von Dänikenova skepse vyvěrala ze zkušeností. Belgické pasy bývaly volkswagenem mezi padělanými dokumenty: levné, spolehlivé a snadno dostupné. Od roku 1990 bylo z belgických konzulátů, velvyslanectví, radnic a diplomatických úřadoven po celém světě odcizeno více než 19 000 pravých blanketů. Tahle země ztrácela pasy stejně, jako někteří lidé ztrácejí klíče.

„Můžeme to ověřit,“ odpověděl Seiler, usedl k počítači a zadal číslo pasu do Identigate, švýcarské policejní databáze obsahující více než dva miliony ukradených a podvodných dokladů z celého světa. „Pasy si sice Belgičani hlídají lajdácký, ale jejich ztrátu ohlašují svědomitě,“ vysvětlil. „Jestli je kradený, tak se to dozvíme.“ Po chvíli však zklamaně svraštil čelo. „Nic. Z hlediska Belgičanů je tenhle dokument pravý.“

„A víš jistě, že se s ním nemanipulovalo?“

„Ano. Fotografie jsou vypálené přímo do papíru. Je fyzicky vyloučeno, že by Lammers nechal nahradit fotografii původního držitele svou vlastní.“

„Můžu si od tebe zavolat?“

„Beze všeho.“

Von Däniken zatelefonoval svému kontaktu na oddělení dokladů totožnosti belgické federální policie. „Franku, mám před sebou na stole jeden z vašich pasů. Patří muži, kterého včera v noci zastřelili. Kdybych neměl důkaz o opaku, řekl bych, že je pravý.“ Přečetl kolegovi číslo pasu a jméno držitele.

„Je pravý,“ prohlásil Frank Vincent po dvou vteřinách. „Číslo je v systému.“

„To je zvláštní. Podle nás se ten člověk jmenuje Lammers a je to občan Nizozemska, který žije ve Švýcarsku na základě povolení C. Buď tak hodný a kompletně toho Julese Gayeho prověř. Vrať se až úplně na začátek a řekni mi, jestli je skutečný, nebo je to bubák.“

„To mi chvíli potrvá. Stačí ti to dneska odpoledne?“

„Do oběda by to bylo lepší. A ještě jedna věc: řekni mi, kam jste ten pas poslali.“

Von Däniken zavěsil. Max Seiler si právě prohlížel novozélandský pas. Také on všemi testy prošel. Nebyl zfalšovaný a jeho číslo se neobjevilo v žádné databázi ukradených dokumentů. Von Däniken se podíval na hodinky. V Aucklandu bylo půl šesté večer. Rozhodl se tedy, že se raději obrátí na velvyslanectví v Paříži. Vzhledem k desetihodinovému časovému posunu mezi Novým Zélandem a Evropou udržovali Kiwiové v Paříži personálně i technicky dobře vybavenou ambasádu, která dokázala samostatně řešit většinu oficiálních záležitostí. Von Däniken tam zavolal a dozvěděl se, že pas je pravý. Podle novozélandských úřadů byl navíc držitel pasu, jistý Michael Carrington s adresou na Victoria Lane 24 v Christchurch, spořádaným občanem „BNZ“, což v úřednické hatmatilce znamenalo „bez nepříznivých záznamů“.

Von Däniken požádal o přezkoumání dokumentů, na jejichž základě byl pas vydán, a dostalo se mu sdělení, že přezkoumání proběhne okamžitě.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se, jakmile zavěsil.

Seiler pokrčil rameny. „Těžko říct. Máme tu dva platné pasy s fotkou vaší oběti. Takže existuje jediná možná odpověď, že jo? Gaye a Carrington jsou přízraky. Nepoctivého podnikatele můžeme vyloučit. Takže to vypadá, že jste narazili na ilegála.“

„Ilegál“ byl vycvičený vládní agent operující tajně na zahraničním území bez ochrany své země. Hluboko zakopaný špion.

Von Däniken, přikývl a znepokojeně se vrátil do kanceláře. Od chvíle, kdy mu na stole přistál alespoň vzdáleně podobný případ, uplynulo už sedm let. Nyní měl jen dvě otázky: pro koho Lammers pracoval a kvůli jakým aktivitám ve Švýcarsku nakonec přišel o život.

8

Teprve v sedm hodin ráno byl levý motor Gulfstreamu IV konečně opraven a tryskový letoun připraven ke startu z letiště Bem-Belp. Navzdory von Dänikenově nabídce noclehu setrval Philip Palumbo na palubě a přenocoval na gauči v zadní části prostoru pro cestující.

Když začal letoun rolovat z terminálu, vstal a protáhl se poklopem v zádi, který vedl do zavazadlového prostoru. V podstatě to byla stěsnaná komora se šikmým stropem a bez oken. V jednom rohu ležely tři kufry. Palumbo je odsunul, klekl si a odklopil panel v podlaze, který zakrýval masivní nerezovou rukojeť. Agent za ni zatáhl, vytrhl kus podlahy a odhalil výklenek o rozměrech dva krát jeden metr vybavený matrací a zajišťovacími pásy.

Uvnitř výklenku ležel štíhlý muž olivové pleti. Na sobě měl bílou kombinézu a ruce i nohy měl spoutané pružnými pouty zajištěnými řetězem. Plnovous měl oholený a černé vlasy ostříhané na předpisového vojenského ježka. Rovněž plena mezi jeho nohama odpovídala předpisům. Všechna tato opatření měla zajatce co nejvíce odosobnit a vyvolat v něm pocit bezmoci a zranitelnosti.

Muž vypadal jako mladík. V brýlích s tenkými obroučkami vypadal jako vysokoškolák nebo programátor. Jmenoval se Walíd Gassan, bylo mu třicet jedna let a nijak se netajil tím, že je terorista, jehož v té či oné době dávali do spojitosti s Islámským džihádem, Hizballáhem a také – jak se na každého islámského fanatika s trochou sebeúcty sluší a patří – s al-Káidou.

Palumbo vytáhl zajatce na nohy a dostrkal ho do prostoru pro cestující, kde ho posadil na sedadlo a pevně mu utáhl bezpečnostní pás. Poté mu chvíli ošetřoval zničené prsty dezinfekcí. Gassan si nechal vytrhnout tři nehty, než s tím Palumbo přestal.

„Kam mě vezete?“ zeptal se terorista.

Palumbo neodpověděl. Sklonil se, uvolnil zajatci pouta na nohou a chvíli mu masíroval lýtka, aby mu v nich rozproudil krev. Nechtěl, aby Gassan zemřel na trombózu, než z něj vymáčknou nějaké informace.

„Jsem americký občan.“ pokračoval Gassan vzdorovitě. „Mám jistá práva. Kam mě vezete? Žádám, abyste mi to sdělili.“

Pro takzvané mimořádné vydávání zajatců se postupem času ustálila jistá pravidla. Pokud chtěla CIA někoho vyslechnout, poslala ho do Jordánská. Pokud ho chtěla mučit, poslala ho do Sýrie. A pokud chtěla, aby zmizel z povrchu zemského, poslala ho do Egypta.

„Nech se překvapit, Hadži.“

„Já se nejmenuju Hadži!“

„Máš pravdu,“ přitakal Palumbo zlověstně. „A víš proč? Protože žádné jméno nemáš. Z pohledu okolního světa jsi přestal existovat.“ Luskl prsty pár centimetrů od zajatcova nosu. „Právě jsi beze stopy zmizel.“

Palumbo se připoutal a tryskový letoun se vznesl do vzduchu. Obrazovka v přední části kabiny zachycovala postup letadla na mapě světa spolu s informacemi o jeho rychlosti, venkovní teplotě a čase zbývajícím do přistání. Po několikaminutovém letu na sever se gulfstream naklonil doleva a opisoval oblouk tak dlouho, až jeho čumák směřoval na jihojihovýchod. Ke Středozemnímu moři.

„Dám ti ještě jednu šanci,“ prohlásil Palumbo. „Buď budeš mluvit teď, anebo potom. A ručím ti za to, že první možnost je pro tebe přijatelnější.“

Gassan na něj upřel bázlivé hnědé oči. „Nemám, co bych vám řekl.“

Palumbo si povzdechl a zavrtěl hlavou. Další těžký případ. „Co třeba ty výbušniny, které jsi převzal v Německu? Začněme třeba u nich.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Jistěže ne.“

Pohlédl na Gassana a představil si, kolik ohavností tento člověk napáchal, kolik úmrtí způsobil, kolik rodin rozvrátil. A pak pomyslel na to, co tohoto člověka po přistání čeká.

Už za čtyři hodiny dostane pan Walíd Gassan, co mu patří. A ještě něco navrch.

9

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Moment, bitte.“ Jonathan si oblékl obnošenou mikinu s kapucí, nazul si mokasíny a zamířil ke dveřím.

Na chodbě stál provozní hotelu. „Jménem celého personálu vám vyjadřuji nejhlubší soustrast,“ řekl. „Pokud pro vás já osobně nebo kterýkoliv z mých zaměstnanců můžeme něco udělat…“

„Děkuji vám,“ odpověděl Jonathan. „Ale momentálně nic nepotřebuji.“

Provozní přikývl, ale neodešel. Místo toho vytáhl ze saka žlutohnědou obálku a podal ji Jonathanovi. „Pošta pro vaši ženu.“

Jonathan převzal obálku a přidržel ji pod světlem. Adresa zněla na „Emmu Ransomovou, hotel Bellevue, Poststrasse, Arosa“. Písmo bylo velké, smělé a pečlivé. Mužský rukopis, pomyslel si Jonathan automaticky. Obrátil dopis. Jméno a adresa odesílatele chyběly.

„Bohužel pošta přišla o den později,“ dodal hoteliér. „Četa rozšiřující železniční tunel nedaleko od St. Peteru-Molinas způsobila lavinu, která zasypala koleje. Snažil jsem se to paní Ransomové vysvětlit, ale byla dosti rozčilená. Musím se vám omluvit.“

„Vy jste o tom dopise s Emmou mluvil?“

„Ano. V sobotu před večeří.“

„Takže ona ho čekala?“

„Šeptala něco o narozeninách. Musel jsem jí slíbit, že ho pro ni uschovám.“

O narozeninách? Osmatřicítku měl Jonathan oslavit 13. března, což bylo až za měsíc. „Ach tak, to bude ono. Děkuji vám.“

Zavřel dveře, vrátil se do pokoje a obrátil dopis v rukou. Emma Ransomová, hotel Bellevue, Poststrasse, Arosa. Razítko bylo rozmazané. Datum sice zůstalo čitelné, ale název města, ze kterého byl dopis odeslán, se změnil v jednu velkou šmouhu. První písmeno snad bylo „A“, ale pochopitelně to mohlo být také „R“. Druhým písmenem bylo „c“ nebo „o“, anebo možná „e“. Třetí pak Jonathan odhadl na „1“ nebo „i“.

Nakonec to vzdal. Tohle nemělo smysl.

Posadil se na okraj postele a vsunul palec pod chlopeň. V tu chvíli si však všiml modré známky „express“ a zarazil se. Znamenalo to, že dopis byl odeslán v pátek a k adresátovi měl dorazit následující den. Jonathan ho opět obrátil. Zpáteční adresa chyběla.

Jak dlouho manželku podezíral? Půl roku? Rok? Začal první signály vnímat až po Emmině cestě do Paříže, anebo existovaly už dříve? Náznaky, kterých si měl všimnout, ale byl příliš zaneprázdněn?

Mohl bez přehánění prohlásit, že manželku šíleně miloval. Slovo „šíleně“ zní docela děsivě. Naznačuje bezmyšlenkovitost, nebezpečnost a zbrklost. Jeho city k Emmě však takové nebyly. Jeho láska k ní se opírala o totální absenci pochybností. Spatřil ji a bylo mu všechno jasné. Ten lehce potutelný úsměv, který říkal: „Zkus mě. Jsem pro.“ Ta divoká hříva zlatohnědých vlasů, které Emma odmítala zkrotit. Ty otrhané džínsy, které volaly po vyspravení. „Existují důležitější věci, Jonathane, než si plést copy a nosit čisté hadry.“ Ten vyzývavý pohled, který od něj žádal to nejlepší. Jako by byla vymyšlená a stvořená speciálně pro něj. Dal své lásce volný průchod, protože ona se chovala stejně.

Ano, miloval ji šíleně. Ale nemiloval ji slepě.

V průběhu posledních měsíců začala jevit menší zájem o práci. Její kdysi běžně čtrnáctihodinová pracovní doba se zkrátila na dvanáctihodinovou a poté na osmihodinovou. Jako regionální ředitelka logistiky Lékařů bez hranic měla na starosti koordinaci humanitárních operací na Blízkém východě. To znamenalo, že dohlížela na nábor a výcvik zaměstnanců a dobrovolníků, kontrolovala dodávky zásob, jednala s místními vládními agenturami a spravovala finance potřebné k zajišťování chodu jednotlivých operací. Slovo „hektický“ bylo pro popis této práce eufemismem.

Jonathan si zpomalení jejího pracovního tempa vysvětloval tím, že u ní nastal efekt vyhoření. Emma vždy patřila k lidem, kteří na sebe kladou přemrštěné nároky. Její plamen hořel až příliš jasně – byl bez přehánění rozžhavený do běla. Proto bylo jen přirozené pocítit jednou za čas potřebu odpočinku.

Jenže se objevily i další náznaky. Bolesti hlavy. Osamělé procházky. Zdlouhavé mlčení. Jonathan cítil, jak se jeden druhému den ode dne vzdalují.

A tohle všechno začalo po Paříži.

Jonathan znovu přejel prsty po celé délce obálky. Nevážila prakticky nic – odhadoval, že uvnitř najde jediný arch papíru. Obrátil dopis naruby a upřeně se zadíval na prázdné místo vyhrazené pro zpáteční adresu. Švýcar, který nenapíše na obálku své jméno, se téměř rovná zrádci. V této zemi se to bralo jako národní urážka srovnatelná s porušením bankovního tajemství a krádeží receptury na mléčnou čokoládu Lindt.

A jestli to není zrádce, kdo to tedy je?

Z rádia se ozvala čtyři pronikavá pípnutí a dotěrný hlas s britským přízvukem oznámil: „Je dvanáct hodin londýnského času. Posloucháte světové zpravodajství BBC. U poslechu zpráv vás vítá…“

V Jonathanově mysli však právě hovořil jiný hlas. Otevři ho, naléhal na něj. Otevři ho a máš to za sebou.

Kéž by to bylo tak snadné, odpovídal Jonathan v duchu.

Faktem bylo, že si nebyl jistý, zda ten dopis vůbec otevřít chce. Emma byla mrtvá. Nezůstalo po ní nic než vzpomínky a Jonathan si je nechtěl pošpinit. Přisunul si dopis blíže k sobě a zabrousil myšlenkami k místu, které už nikdy nechtěl navštívit.

Paříž…, kam Emma odjela na „babský“ víkend, aby si vychutnala tamní kulturu, croissanty a novou výstavu Chagalla.

Paříž…, kde Emma na dva dny a na dvě noci zmizela a nereagovala ani na jeho nejhorečnatější vzkazy.

Paříž…

Jonathan spí ve stanu, leží v trenýrkách na kavalci a nic víc. Ve tři hodiny ráno stále panuje nesnesitelné vedro. Léto je horké i na poměryBlízkého východu. Během několikaměsíčního pracovního pobytu v údolí Bekáa se naučil spát a potit se ve stejnou dobu.

Kavalec vedle něj je prázdný. Emma odjela na týden do Evropy. Čtyři dny stráví v ženevském sídle agentury a pak odjede na tři dny do Paříže, kde ji čeká divoká dámská jízda s její nejlepší kamarádkou Simone. Jedno odpoledne stráví v galerii Jeu de Paume, jeden večer budou obdivovat světelnou show ve Versailles. S vervou sobě vlastní naplánovala Emma svůj pařížský pobyt do poslední minuty.

Jonathana probouzí zvuk motorů. Do noci vrčí blížící se mechanizovaná invaze. Jonathan zvedá hlavu z polštáře. Tmou se rozléhá výstřel.

Jonathan se drápe z postele a vybíhá ven. Před nemocnicí stojí mladý Palestinec Rašíd a rozpaženýma rukama blokuje vjezd. Opodál parkují dva zablácené pick-upy. Z jejich reproduktorů se dunivě valí hudba. Četa ozbrojených příslušníků milicí obkličuje chlapce, strká do něj hlavněmi samopalů a ječí na něj, ať odemkne dveře. Jonathan se vkrádá mezi ně. „Co chcete?“ ptá se kostrbatou arabštinou.

„Ty tu tomu velíš?“ odpovídá vůdce čety; zhruba dvacetiletý mladík s nezdravě zažloutlou kůží, slámovitým plnovousem a kočičíma očima. „Ty jsi tu doktor?“

„Já jsem tu doktor,“ odpovídá Jonathan.

„Potřebujem léky. Řekni tomu klukovi, ať odprejskne.“

„Nikdy!“ křičí Rašíd. Je to zarputilý patnáctiletý kluk s neuhasitelnou touhou po nezávislosti. Od příjezdu Jonathana s Emmou se neustále motá po jejich boku. Jonathan je jeho idol a rádce, jeho patron a nejposvátnější vzor. Má v plánu studovat medicínu, už proto, aby se mohl postarat o bezpočet svých příbuzných. Nemocnice mu patří stejně jako humanitárním pracovníkům.

„Prosím,“ říká Jonathan a nasazuje úsměv, aby uklidnil pocuchané nervy. „Pomůžu vám. Jste nemocný? Nebo je někdoz vašich mužů raněný?“

„Jde o mýho tátu,“ odpovídá velitel bojůvky. „Má potíže se srdcem. Potřebuje léky.“

„Přivezte ho sem,“ říká Jonathan. „S radostí ho ošetříme.“ Všímá si chlapcových lesklých očí a zasněného úsměvu. Je opilý? Zfetovaný? Co má v sobě? Rakiju? Hašiš? Metamfetamin?

„Tolik času nemá.“

„A zkoušel jste nemocnici v Mezza-al-Šarífu? Jestli má váš otec nemocné srdce, doporučuji, aby jel do Bejrútu.“

Jenže Bejrút je osm hodin jízdy odtud a silnice do Mezza-al-Šarífu je kvůli záplavám neprůjezdná.

„Uhni,“ říká vůdce a protahuje se kolem Rašída. Ten mu zastupuje cestu. Než Jonathan stačí zareagovat, než stačí chlapce varovat, aby se podvolil, zvedá vůdce pušku a střílí Rašídovi do tváře.

„Otec potřebuje na srdce nitroglycerin,“ říká a překračuje tělo. „A my…,“ ukazuje na své muže. „My potřebujem něco na duši.“

Jediný pohled na Rašída sděluje Jonathanovi, že se nic nedá dělat. Vede ozbrojence na ošetřovnu. Je to hotový nájezd. Lačné ruce berou z regálů všechno morfium, vikodin a kodein. Za pár minut je ošetřovna prázdná. Vše končí stejně rychle, jako to začalo. Ozbrojenci přejí Jonathanovi Prorokovo požehnání, nasedají do aut a odjíždějí.

O minutu později má Jonathan telefon u ucha a zoufale doufá, že se dovolá do Paříže. Emma musí odletět do Ženevy a jít přímo na ústředí Lékařů bez hranic. Jonathan tam zatelefonuje předem, aby mu vystavili šek, který musí Emma přivézt s sebou a nakoupit za něj zásoby léků.

V Libanonu je půl čtvrté ráno. V Paříži půl hodiny po půlnoci. Jonathan volá do hotelu Trois Couronnes, ale Emma mu to nebere. Také mobil má vypnutý. Jonathan znovu telefonuje do hotelu a žádá, aby jí na pokoj doručili vzkaz. Emma mu však nevolá zpátky. Ani během noci a ani ráno. Nevolá mu ani následující odpoledne – to už se Jonathan vrátil z Bejrútu, kde za poslední osobní úspory nakoupil potřebné léky na černém trhu.

Jeho žena se pohřešuje.

Trpělivost každého muže má své meze. Jonathan smutně zjišťuje, že důvěra není nevyčerpatelnou komoditou. Druhý den v šest hodin ráno volá znovu do hotelu a žádá o rozhovor s provozním. „Víte jistě, že jste ty vzkazy doručili do správného pokoje?“ ptá se naléhavě.

„Monsieur Ransom, ručím vám za to, že ano. Poslední vzkaz jsem doručoval já osobně.“

„A nemohl byste se přesvědčit, jestli je teď manželka na pokoji?“

„Ale samozřejmě. Jen co si přesměruji váš hovor na mobil. Pokud vaši ženu zastihnu, budete s ní moci okamžitě mluvit.“

Jonathan jako přízrak doprovází provozního do druhého patra. Ve sluchátku slyší, jak se zabouchávají dveře staromódního výtahu, slyší šoupání kvalitní obuvi po koberci na hotelové chodbě i ostré zaklepání na dveře. „Bonjour, Madame. Zde je Henri Gauthier, provozní hotelu. Rád bych se vás zeptal, zda jste v pořádku.“

Žádná odpověď. Čas plyne dál. Gauthier vchází do pokoje.

„Monsieur Ransom?“ ozývá se po chvíli uhlazená francouzština. „Všechny vzkazy jsou zde.“

„Jak to myslíte?“

„Leží na podlaze. Žádný není otevřený. Vlastně to vypadá, jako by tu vaše žena vůbec nebyla.“

„Myslím, že vám nerozumím.“

„V posteli nikdo nespal. A nikde nevidím žádné kufry ani osobní věci.“ Gauthier dělá odmlku a Jonathan si představuje, jak sklesle krčí rameny. „Všechno tu zůstalo netknuté.“

Otevři ho.

Jonathan vsunul pod chlopeň prst a roztrhl obálku. Uvnitř se nacházel jediný arch papíru. Prázdný. Beze jména. Bez nadpisu. Bez jediné značky. Jonathan otočil obálku vzhůru nohama a zatřásl s ní. Do dlaně mu spadly dva proužky lepenkového papíru. Měly totožný tvar i velikost. Jeden okraj byl perforovaný, jako by ho někdo odtrhl od jiného dílu. Uprostřed obou proužků se nacházelo šestimístné číslo natištěné sytě červeným inkoustem. Na první pohled to byla stvrzenka. Lístek podobný tomu, jaký člověk dostává v šatně. V pravém dolním rohu pak byla velmi malým fontem vytištěna tři písmena.

SBB.

Schweizerische Bundesbahn.

Švýcarské železnice.

Lístky pocházely z úschovny zavazadel.

10

Podruhé za dvanáct hodin byl Marcus von Däniken v Curychu. Nad vstupem visela cedule s metr vysokým zářivě modrým nápisem „Robotica AG“. Podle spisu založil Theo Lammers tuto firmu v roce 1994 a byl jejím jediným majitelem a generálním ředitelem. Pokud jde o předmět činnosti, omezoval se spis na mlhavý termín „strojní součásti“.

Na recepci čekala robustní, oficiózně vyhlížející žena s rukama sepjatýma za zády, jako by na seřadišti vyhlížela generála. „Michaela Menzová,“ představila se von Dänikenovi, jakmile se k němu přiblížila dvěma vojenskými kroky. Na sobě měla střízlivý dvoudílný kostým, hnědé vlasy měla ostříhané nakrátko a učesané na pěšinku. Podle navštívenky měla doktorát ze strojírenství.S vyznamenáním.

Von Däniken jí na oplátku nabídl pohled na svou legitimaci a tvrdý úsměv. Byli si kvit.

„Pořád jsme ještě v šoku,“ prohlásila Menzová a odvedla von Dänikena do své kanceláře. „Nikoho z nás nenapadá, kdo mohl chtít panu Lammersovi ublížit. Byl to báječný člověk.“

„O tom nemám důvod pochybovat,“ řekl von Däniken. „Ostatně proto jsem tady. Dopadení vraha si přejeme stejně dychtivě jako vy. Všechno, co nám sdělíte, pro nás bude obrovská pomoc.“

Kancelář Michaely Menzové byla malá a elegantně zařízená. Chyběly v ní však jakékoliv fotografie příbuzných, milenců či přátel. Von Däniken měl dojem, že tato žena se provdala za práci, a teprve nyní si uvědomil, že ji zřejmě sužují strašlivé obavy. Ani ne kvůli Lammersovi, jako spíše kvůli firmě a otázce, kdo ji bude po šéfově smrti řídit.

„Myslíte, že za tím stojí některý jeho kolega?“ zeptala se tónem zapáleně truchlící ženy. „Třeba někdo ze zahraničí?“

„V této fázi to opravdu nemohu sdělovat. Probíhající vyšetřování ze zásady nekomentujeme. Možná můžeme začít u firmy. Čím se přesně zabýváte?“

Menzová si přisunula židli ke stolu. „Navigačními systémy. Pozemními, podvodními, polohováním mobilních terminálů.“ Když viděla von Dänikenův zmatený výraz, dodala: „Vyrábíme přístroje, které zakreslují přesnou polohu letadel, lodí a automobilů.“

„Něco jako GPS?“

Její zamračení von Dänikenovi prozradilo, že je mimo. „Neradi spoléháme na satelity. Nedávno jsme si nechali patentovat nový terénní navigační systém pro letadla, který využívá technologie zvané ‚senzorová fúze‘. Naše zařízení kombinuje měření inertních navigačních systémů, digitálních map a radarového výškoměru. Z měření výškových nerovností terénu na letové dráze letadla a jejich porovnání s digitální mapou terénu dokážeme stanovit polohu letadla s přesností na několik milimetrů.“

„A kdo si taková zařízení kupuje?“

„Klientů máme mnoho. Mimo jiné Boeing, General Electric nebo Airbus.“

Von Däniken uznale zvedl obočí. „Takže když moje letadlo nenarazí do hory, měl bych poděkovat vám?“

„Nejen nám…, ale obrazně řečeno ano.“

Von Däniken se naklonil blíže, jako by si chtěl s Menzovou vyměnit tajemství. „Tyhle věci mají zřejmě vojenské využití. Máte i klienty z vojenského průmyslu? Výrobce letadel, laserově naváděné munice a podobně?“

„Ani jednoho.“

„Ale některé z firem, které jste právě zmínila, se ve vojenském sektoru angažují docela silně, ne?“

„To možná ano, ale v tomto směru nejsou našimi klienty. Výrobou vojenských navigačních systémů se zabývají jiné firmy.“

Pokud mohl von Däniken soudit, byly odpovědi malinko uspěchané. Lammers koneckonců figuroval na seznamu sledovaných osob kvůli své účasti na výrobě velkých dělostřeleckých systémů včetně „superzbraně“ vyráběné pro Saddáma Husajna. „Překvapilo by vás zjištění, že pan Lammers v mladším věku konstruoval dělostřelecké systémy?“ dotázal se.

„Byl to geniální muž,“ prohlásila Menzová. „Dokážu si představit, že měl mnoho zájmů, se kterými se mi nesvěřil. Mohu jen konstatovat, že jako firma jsme s žádnými zbraněmi nikdy neměli nic společného.“ Spojila obočí. „Proč? Myslíte, že to nějak souvisí s jeho smrtí?“

„V této fázi je možné všechno.“

„Aha.“ Menzová se zadívala jinam a von Däniken viděl, že si s touto myšlenkou pohrává. Náhle její výraz změkl. Zakryla si obličej a potlačila vzlyknutí. „Omluvte mě, prosím vás. Theova smrt mnou strašlivě otřásla.“

Von Däniken si chvíli přičinlivě dělal poznámky. Nebyl žádný komisař Maigret, ale připadalo mu zjevné, že Michaela Menzová mluví pravdu. Nebo že přinejmenším o ničem neví, pokud se Lammers skutečně zapletl do něčeho nekalého. Čekal, až se žena uklidní, a pak se zeptal: „Jezdil pan Lammers často na služební cesty?“

Menzová zvedla hlavu. „Na služební cesty? No to bych řekla.“ Otřela si oči. „Ten byl na cestách pořád. Kontroloval instalace. Přijímal zakázky. Udržoval vztahy s klienty.“

„A které země navštěvoval nejvíce?“

„Devadesát procent prodejů realizujeme v Evropě. Neustále poletoval mezi Düsseldorfem, Paříží, Milánem a Londýnem. Vesměs jezdil do průmyslových center.“

„Navštěvoval někdy i Blízký východ? Sýrii? Dubaj?“

„Nikdy.“

„Měl nějaké obchody s Izraelem nebo Egyptem?“

„To rozhodně ne.“

„A kdo mu jeho služební cesty organizoval?“

„Mám za to, že si to dělal sám.“

„Chcete říct, že pan Lammers neměl sekretářku, která mu vyřizovala rezervace? Letenky, hotely, půjčovny aut…,s naplánováním služební cesty je dneska spousta práce.“

„O tom nechtěl ani slyšet. Theo měl rád věci pod kontrolou. Cesty si přes internet organizoval sám.“

Von Däniken si zapsal tyto informace do bloku. Řečičkám o manažerovi, který si rád vyřizuje všechno sám, ani trochu nevěřil. Lammers byl zkrátka tajnůstkář. Nechtěl, aby se mu někdo díval přes rameno, když si rezervoval letenky na jméno Jules Gaye nebo na kterýkoliv jiný z jeho pseudonymů. „Paní Menzová.“ zeptal se s příslibem úsměvu. „Myslíte, že bych se mohl podívat na jeho kancelář? Pomohlo by mi to lépe proniknout do jeho osobnosti.“

„Nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad.“

Po pravdě řečeno už von Däniken překračoval své pravomoci. Na žádost o povolení k prohlídce mu před cestou do Curychu nezbyl čas, a tak teď z pohledu zákona neměl právo ve firmě čmuchat. „Chci udělat všechno, co je v mých silách, abych dopadl muže, který ho zavraždil,“ prohlásil a významně se na doktorku zadíval. „Vy ne?“

Michaela Menzová vstala od stolu a pokynula von Dänikenovi, ať jde za ní. Lammersova kancelář se nacházela vedle. Byla stejně velká jako pracovna doktorky Menzové a také vybavení bylo podobně skromné. Von Däniken okamžitě spočinul pohledem na úchvatném předmětu vystaveném na skříňce. Půl metru vysoké zařízení z průhledného plastu mělo tvar písmene „V“. „A co je tohle?“ zeptal se. „Jeden z vašich výrobků?“

„To je MAV,“ vysvětlila doktorka Menzová. „Mikroaviační prostředek.“

„Mohu?“ zeptal se von Däniken a ukázal na zařízení. Menzová přikývla a on předmět zvedl. Vážil necelý jeden kilogram a měl křídla, která byla neskutečně pevná a zároveň zvláštním způsobem ohebná. „Tohle vážně lítá?“

„Samozřejmě,“ odpověděla doktorka a naježila se, jako by ji inspektor urazil. „Má dolet padesát kilometrů a dosahuje maximální rychlosti přes čtyři sta kilometrů v hodině.“

„To není možné!“ vykřikl von Däniken a dál hrál roli jelimana. „A tohle letadlo postavil pan Lammers tady?“

Menzová zálibně pokývala hlavou. „Vlastníma rukama v naší výzkumné a vývojové laboratoři. Tohle je nejmenší prototyp, který vyrobil. Byl na něj docela pyšný.“

Von Däniken si zapsal do paměti každé její slovo. Dolet: padesát kilometrů. Rychlost: čtyři sta kilometrů v hodině. Postaven vlastníma rukama… Nejmenší ze všech, které vyrobil. To znamenalo, že existují i další. Von Däniken si zvláštní letoun pozorně prohlédl. Navigační systém ho bezpochyby naváděl s přesností několika centimetrů. „To je jeden z vašich produktů? Uvažovali jste, že ho zařadíte do výrobního programu? Že začnete dělat i do hraček?“

Při jeho posledním slově se Menzová ošila – přesně jak doufal. Vyrazila k němu a vzala mu dálkově ovládané letadlo z ruky. „MAV není žádná hračka. Je to nejlehčí letoun svého druhu na světě. Pro vaši informaci: zkonstruovali jsme ho pro jednoho velmi významného klienta.“

„Smím se zeptat pro koho?“

„Obávám se, že to je důvěrná informace, ale mohu vás ujistit, že tento klient nemá nic společného s armádou. Právě naopak. Jeho jméno bezpochyby znáte. Zakázku od něj pokládáme za nejvyšší možnou čest.“

„Nesmírně by mi pomohlo, kdybyste mi sdělila, co je to za klienta.“

Menzová zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak by vám to mohlo při hledání Theova vraha pomoci.“

Von Däniken taktně ustoupil. Poděkoval doktorce za čas a požádal ji, aby mu zavolala, bude-li chtít ke své výpovědi ještě něco dodat. Když se vracel k autu, nemyslel na roboty. Myslel na MAV. Michaela Menzová měla pravdu. Tohle žádná hračka nebyla.

Byla to tajná zbraň.

11

Jonathan kráčel z kopce a proplétal se mezi pomalejšími chodci. Ruce držel v kapsách a mezi prsty mnul stvrzenky z úschovny zavazadel. Vydají mu za ně zavazadla? Lyže a lyžáky? Zimní oblečení? Když mu stvrzenky vypadly z obálky, zatelefonoval do Emminy kanceláře, ale nikdo si nevzpomínal, že by Emmě něco do Švýcarska posílal.

Jestli to nebyli oni, tak kdo? uvažoval. A proč ten člověk nenechal žádný vzkaz, natož zpáteční adresu? Tyto otázky ho nemilosrdně bodaly. Především se však sám sebe ptal, proč mu Emma chtěla stvrzenky zatajit.

Poststrasse se příjemně vinula ze svahu dolů. Po obou stranách ulice se táhly řady prodejen, kaváren a hotelů. První únorový týden mělo celé Švýcarsko tradiční „lyžařské prázdniny“. Rodiny od St. Gallenu až po Ženevu se hromadně sjížděly do hor. Dnes však vytrvalé sněžení a prudký vítr zastavily provoz všech lanovek včetně Luftseilbahnu. Chodníky byly totálně ucpané. Výlet do hor nepřicházel v takovém počasí v úvahu. Pro Jonathana ani kohokoliv jiného.

Prošel kolem hodinářství a klenotnictví Lanz’s a náhle se zastavil. V prostřední výloze stála mezi třpytivými náramkovými hodinkami starožitná meteorologická stanice – teploměr, vlhkoměr a barometr v jednom. Když sem Jonathan s Emmou přijeli před osmi lety poprvé, stála stanice na přesně stejném místě. Byla velká asi jako staré amatérské rádio a obsahovala tři ručičkové grafy zaznamenávající atmosférické podmínky. Uprostřed svítila žárovička, jejíž červené světlo naznačovalo, že barometrický tlak klesá. Špatné počasí mělo přetrvat a sněžení ještě nějakou dobu pokračovat.

Jonathan se sklonil k výloze, aby si přečetl hodnoty. Za posledních šestatřicet hodin klesla teplota z maximálních plus tří na minimálních minus jedenáct stupňů Celsia. Relativní vlhkost prudce vyletěla vzhůru, zatímco barometrický tlak se vydal opačným směrem: z tisíce milibarů spadl až na současných sedm set.

„Proč jste si nezjistili, jaké má být počasí?“ zeptal se ho včera v noci policista.

Jonathan se v duchu vrátil na horu se spoustou sněhu, prudkým větrem a hrozivou zimou. Cítil svou ruku na Emmině pasu, když se přehoupla přes poslední hřeben a padla mu do náruče. Vzpomínal na spokojený výraz v jejích očích, na její vzedmutou pýchu i na rtuťovitou jistotu, že společně dokážou všechno na světě.

„Jonathane!“

V dálce někdo volal jeho jméno. Jakýsi chraplavý hlas s francouzským přízvukem. Jonathan tomu nevěnoval pozornost a dál upřeně hleděl na červené světélko, až se mu jeho odraz propálil do sítnice. Emma zjišťovala, jaké má být počasí! Jenže byla tak odhodlaná ten výstup absolvovat, že mu nepříznivou předpověď zatajila.

V tom okamžiku mu rameno sevřela čísi ruka. „Co se děje?“ zeptal se hlas s francouzským přízvukem. „To musím nahánět vlastní uvítací výbor?“

Jonathan se otočil a zadíval se do tváře vysoké atraktivní ženy s kudrnatými tmavými vlasy. „Simone… Tak jsi to stihla.“

Simone Noiretová položila své příruční zavazadlo na zem a pevně Jonathana objala. „Upřímnou soustrast.“

Jonathan ji rovněž objal, zavřel oči a zaťal čelist. Ať se však bránil sebevíc, proti emocím, které z něj vytryskly při pohledu na známou tvář, byl naprosto bezmocný. Po chvíli uvolnila Simone objetí a odtáhla se od něj na délku natažených rukou. „Tak co?“ zeptala se. „Jak to zvládáš?“

„Dobře,“ odpověděl Jonathan. „Teda, moc dobře ne. Já nevím. Připadám si strašně otupělý.“

„Vypadáš jako onuce. Přestal ses holit, sprchovat a jíst? To není dobré.“

Jonathan se přinutil k úsměvu a přejel si rukou přes obličej. „Asi nemám hlad.“

„S tím budeme muset něco udělat.“

„To asi jo.“

Simone ho přinutila, aby jí pohlédl do očí. „To asi jo?“

Jonathan se trochu sebral. „Ano, Simone, budeme s tím muset něco udělat.“

„To už je lepší.“ Simone si založila ruce na prsou a zavrtěla hlavou, jako by kárala jednoho ze svých čtvrťáků.

Simone Noiretová byla původem Egypťanka, která se provdala do Francie a dnes pracovala jako učitelka. Ačkoliv nedávno oslavila čtyřicítku, vypadala o deset let mladší, což přisuzovala svým arabským kořenům. Levantská krev se jí projevila na vlasech, které byly černé a husté jako stébla z povodí Nilu a elegantně jí splývaly na ramena, i na tmavých a nedůvěřivých očích zvýrazněných velkorysým nánosem řasenky. Otevřela drahou koženou kabelku a vytáhla z ní gauloisku – jednu z přibližně šedesáti cigaret, které denně vykouřila. Až dosud napáchal tento zlozvyk škody pouze na jejím hlase, poškrábaném jako staré Brelovy desky, které s sebou Simone vozila z města do města.

„Díky, žes přijela,“ řekl Jonathan, „Potřeboval jsem mít poblíž někoho…, někoho, kdo Emmu znal.“

Simone se chystala něco říct, ale pak se zarazila, odvrátila se od něj a odhodila cigaretu na zem. „Celou cestu vlakem jsem si slibovala, že nebudu brečet,“ řekla. „Říkala jsem si, že potřebuješ někoho silného. Někoho, kdo tě povzbudí. Kdo se o tebe postará. Jenže ty jsi z nás dvou samozřejmě silnější. Náš Jonathan. Podívej se na mě. Jako dítě.“

Z koutků očí jí vytryskly slzy, smísily se s řasenkou a umazaly jí tváře. Jonathan vytáhl papírový kapesník a otřel jí šmouhy.

„Taky Paul ti vyjadřuje soustrast,“ vysoukala ze sebe Simone mezi vzlyky. „Je na týden v Davosu. Má tam přednést projev o korupci v Africe, papaláš jeden. Tomu říkám neotřelé téma. Vzkazuje ti, že ho strašně mrzí, že nemohl přijet.“

Simonin manžel Paul byl francouzský ekonom, který zastával vysokou úřednickou funkci ve Světové bance.

„To je v pořádku. Vím, že kdyby mohl, neváhal by přijet.“

„To není v pořádku a taky jsem mu to řekla. V dnešní době jsme všichni otroky vlastních ambicí.“ Simone zahlédla ve výloze vlastní odraz a zašklebila se. „Mazs merde.Teď už vypadám jako onuce taky. To jsme teda páreček.“

Ransomovi a Noiretovi se seznámili předloni v Bejrútu, kde během Jonathanova působení u Lékařů bez hranic bydleli ve stejném bytovém domě. Simone tehdy učila v bejrútské americké škole. Když se dozvěděla, že Emma pracuje pro humanitární organizaci, využila svých kontaktů a sehnala jí levné prostory pro „misii“, jak humanitární pracovníci říkali svým operativním jednotkám. Tímto projevem laskavosti si navždy zajistila Emminu náklonnost.

Když Jonathana později přeložili na ženevské ústředí Lékařů bez hranic, setkalo se to přinejmenším u obou žen s nadšením. (Jonathan se tehdy stěhování děsil…, a jak se ukázalo, měl pro to dobrý důvod.) Paul Noiret se v rámci pravidelné rotace zaměstnanců přesunul do Ženevy už o dva týdny dříve a Noiretovi tehdy Ransomovým znovu pomohli, když našli Jonathanovi s Emmou cenově dostupné bydlení ve svém luxusním obytném komplexu v Cologny. Od té doby chodily oba páry na společné večeře, kdykoliv jim to pracovní program dovolil. Jednou se sešli u Ransomových na hamburgery, jindy u Noiretových na kohouta na víně. Nebyl to zrovna vyvážený obchod, jak Emma s oblibou upozorňovala.

Jonathan zvedl ze země Simonin batoh. „Pojď se mnou,“ řekl a vyrazil z kopce dolů.

„Ale já myslela, že hotel je opačným směrem.“

„To je. Jenže my jdeme na nádraží.“

Simone přidala do kroku, aby Jonathana dohnala. „To se mě už zbavuješ?“

„Ne. Ale musím něco vyřídit.“ Zvedl stvrzenky a ukázal je Simone.

„Co to je?“ zeptala se jeho přítelkyně.

„Myslím, že stvrzenky z úschovny zavazadel. Včera přišly v dopise pro Emmu. Jinak byl uvnitř jen prázdný list papíru. Žádný podpis, žádný vzkaz. Jen tohle.“

Simone mu vytrhla stvrzenky z ruky. „SBB. To znamená ‚Schweizerische Bundesbahn‘. Ztratilo se jí nějaké zavazadlo?“

„To chci právě zjistit.“

„Kdo je poslal?“

„Nemám tušení. Nikde není žádné jméno.“ Jonathan si vzal stvrzenky zpátky. „Myslíš, že by mohly být od nějaké kamarádky?“

„Netuším.“

„Bylas s ní v Paříži.“

„To ano. A co má být?“

Jonathan zaváhal. „Když jste tam pobývaly, měl jsem v práci krizovou situaci. Dva dny jsem se jí snažil dovolat. Když se mi to nepodařilo, propadl jsem nervozitě. Ona mi pak řekla, že celou dobu strávila na tvém pokoji a do svého se vůbec neobtěžovala chodit.“

A bylo to venku. Jeho podezření se ocitla na světle. Obnažená nejistota. Za daných okolností mu připadala malicherná a nepodstatná.

„A tys jí to nevěřil?“ Simone mu položila ruku na rameno a stiskla je. „Jenže je to pravda. Celou dobu jsme byly spolu. Byl to náš holčičí víkend. Pořádně bavit jsme se začaly až po půlnoci.

V tu chvíli se v ní zažehly motory. To byla naše Emma. Všechno, nebo nic. Ale to přece víš.“ Simone se zamyšleně zasmála – ani ne kvůli svým vzpomínkám, jako spíše snahou rozptýlit jeho obavy. „Emma tě nepodváděla. Nebyla ten typ.“

„A co ta zavazadla? Nikdy se před tebou o něčem nezmínila? O tajné cestě? O nějakém překvapení?“

„Myslíš’bleskové safari‘?“

„Něco takového.“ Bleskovým safari nazývali Emminy výjezdy za zásobami. Nejméně jednou za měsíc Emma bez ohlášení vyrážela na blízká i vzdálená místa, aby tam sehnala krevní konzervy typu A, penicilin nebo třeba i obyčejný vitamin C – zkrátka vše od běžného po zázračné.

Simone zavrtěla hlavou. „Musí to být něco, co si sama objednala. Volal jsi k ní do práce?“

Jonathan odpověděl, že ano, ale že prý odtamtud jeho ženě nic neposílali.

„V tom případě bych si s tím nelámala hlavu,“ prohlásila Simone, zavěsila se do něj a oba společně pokračovali v chůzi na úpatí svahu.

U hlavní pošty odbočili doleva, minuli malé jezero s názvem Obersee, které teď bylo zamrzlé a obehnané provazy, aby se na něm mohl usadit nový sníh. Nádraží zelo prázdnotou. Každou hodinu jezdily do Arosy dva vlaky. První vozil pasažéry z hory do Churu a odjížděl tři minuty po celé. Druhý vyvážel pasažéry nahoru a přijížděl osm minut po celé.

Jonathan zamířil k výdejně zavazadel. Zřízenec převzal stvrzenky, a když se po minutě vrátil, vrtěl hlavou. „Nic tady není.“ prohlásil.

Jonathan upřel pohled do zákoutí úschovny, kde se v labyrintu železných regálů ukrývaly desítky různých zavazadel. „Víte jistě, že jste se díval všude?“

„Zkuste se zeptat na pokladně. Přednosta vám řekne, jestli jsou ta zavazadla v systému.“

Pokladna byla podobně liduprázdná. Jonathan přistoupil k okénku a podsunul pod sklem stvrzenky. „U nás nejsou,“ konstatoval přednosta, když ověřil čísla stvrzenek v počítači. „Tahle zavazadla jsou v Landquartu. Dorazila předevčírem.“

Landquart bylo malé městečko na trati Curych-Chur, které proslulo jako vstupní brána do Klosters, oblíbeného letoviska britské královské rodiny, a také do módního lyžařského střediska Davos.

„Víte, odkud byla odeslána?“ dotázal se Jonathan.

„Obě zavazadla byla poslána z Ascony v rámci našeho programu ‚Bez čekání‘. Do Curychu odjela spojem v 13:57 a odtud putovala do Landquartu.“

Městečko Ascona leželo na hranicích Švýcarska a Itálie. Byla to jedna z palmami obrostlých výsep pro movité turisty, které lemovaly břehy jezera Maggiore. Jonathan tam neměl žádné přátele ani známé. Emma zjevně ano.

Simone naklonila hlavu do okénka. „Můžete nám říct, kdo přesně ta zavazadla poslal?“

Přednosta zavrtěl hlavou. „K těmto informacím nemám v počítači přístup.“

„A kdo ho má?“ zeptala se Simone.

„Pouze odbavující stanice v Asconě.“

Jonathan sáhl pro peněženku, ale Simone ho předběhla a vsunula pod sklo kreditní kartu. „Dva lístky do Landquartu,“ řekla. „První třídou.“

12

Objekt nesl název Al-Azabar a patřil palestinské větvi Fať Falestin, což byla divize syrské vojenské rozvědky. Philip Palumbo vstoupil do budovy a zkroutil tvář před zápachem čpavku, který prostupoval hlavním vestibulem. Nebyla to jeho první návštěva, ba dokonce ani desátá, avšak štiplavý zápach a nevábné prostředí na něj stále působily. Betonová podlaha. Betonové zdi. Jedinou výzdobu široko daleko představovaly fotografie prezidenta Bašíra Asada (jemuž Syřané říkali „Doktor“, protože vystudoval oftalmologii) a jeho zesnulého otce, diktátora Háfize Asada. Uprostřed haly stál pracovní stůl obsazený jediným důstojníkem, u jehož nohou spal německý ovčák. Když důstojník uviděl Palumba, vstal od stolu a zasalutoval. „Vítejte zpátky, pane.“

Palumbo bez odpovědi prošel kolem něj. Oficiálně tu vůbec nebyl. Kdyby se dostal pod tlak, mohl by předložit důkaz, že na syrskou půdu nikdy nevkročil.

Philip Palumbo stál v čele speciální likvidační jednotky CIA. Na papíře spadala tato jednotka pod Centrum protiteroristického velení. Ve skutečnosti fungovala jako nezávislá organizace a Palumbo podléhal přímo náměstkovi ředitele operací CIA, admirálu Jamesi Lafeverovi, což byl druhý nejvýše postavený muž v agentuře.

Palumbova práce byla vcelku jednoduchá: vyhledávat osoby podezřelé z terorismu a unášet je k výslechu. Pro tyto účely disponoval flotilou tří firemních tryskáčů, týmem operativců schopných odcestovat během hodiny do kteréhokoliv místa na mapě a nepsaným posvěcením od admirála Lafevera a potažmo i prezidenta Spojených států amerických dělat všechno, co je třeba.

To vše pod jedinou podmínkou: nenechat se chytit. I tato mince tedy měla dvě strany.

V Damašku letadlo přistálo ve 13:55 místního času. Palumbo ze všeho nejdříve předal zajatce syrským úřadům. Dokumenty, které trojmo podepsal, učinily z vězně 88891Z svěřence syrského nápravně-výchovného systému. Někde nad Středozemním mořem přestal Walíd Gassan existovat. Oficiálně „zmizel“.

Z jasně osvětlené chodby se vynořil štíhlý a věcně vyhlížející důstojník v naškrobené olivové uniformě. Jmenoval se plukovník Madžíd Malúf – on sám nicméně trval na oslovení „plukovník Mike“ – a za okamžik se měl ujmout výslechu. Rozhodně nemohl být pokládán za atraktivního: měl vychrtlý obličej s tvářemi a krkem silně podobanými od neštovic. Američana přivítal polibkem na obě tváře, objetím a stiskem ruky tak pevným, že připomínal spíše past na medvědy. Oba muži se poté uchýlili do Mikeovy pracovny, kde Palumbo hodinu studoval podrobnosti o případu a soustředil se na prázdná místa, která měl Gassan během výslechu zaplnit.

Syřan si zapálil cigaretu a zadíval se do poznámek. „Jaký je časový rámec?“

„Domníváme se, že hrozba je bezprostřední,“ odvětil Palumbo. „Máme na to pár dní. Maximálně dva týdny.“

„Takže rychlovka.“

„Bohužel ano.“

Syřan si sebral z jazyka smítko tabáku. „Budeme mít čas sehnat nějaké příbuzné?“

Osvědčenou vyšetřovací metodou bylo přivést k vyslýchanému matku nebo sestru. Pouhá hrozba ublížení některé z nich obvykle stačila k úplnému přiznání.

„To v žádném případě,“ odpověděl Palumbo. „Potřebujeme něco, co zabere hned.“

Syřan pokrčil rameny. „Rozumím, příteli.“

Sýrie oficiálně stále figurovala na americkém seznamu „států podporujících terorismus“. Od roku 1986 se sice přímo nezapletla do žádné teroristické operace a aktivně bránila veškerým domácím skupinám v útocích na občany západních zemí ze syrského území, avšak na druhou stranu se o ní vědělo, že poskytuje „pasivní podporu“ nejrůznějším extrémním uskupením bojujícím za nezávislost Palestiny. Islámský džihád sídlil v Damašku a Hamáš i levicová Lidová fronta za osvobození Palestiny měly ve městě své úřadovny.

Navzdory tomu a navzdory pobuřujícím postojům Sýrie k otázce dodržování lidských práv pokládala americká vláda syrskou stranu za partnera ve válce proti terorismu. Po 11. září 2001 předal syrský prezident Američanům zpravodajské informace o pobytu některých operativců al-Káidy a odsoudil i útoky samotné. Během války v Iráku pak syrská armáda bránila přílivu vzbouřenců přes své hranice do Iráku. Jakožto sekulární diktatura neměla Sýrie zájem, aby se arabským světem prohnala vlna islámské fundamentalistické revoluce. Stačilo, aby se podívala na západ na běsnící občanskou válku v Iráku, a rázem zavedla politiku nejpřísnějšího dodržování zákona a pořádku. Extremismus se netoleroval.

Vyšetřovací celu představovala úzká vlhká místnost se zamřížovaným oknem vysoko ve zdi a kanálem uprostřed podlahy. Dozorce přivedl zajatce do místnosti. O chvíli později přitáhl druhý dozorce dřevěnou školní lavici, k níž byla napevno připojena i židle a psací tabulka, a Gassan se do ní musel posadit. Jeden z dozorců mu sundal z hlavy černou kápi.

„Nuže, pane Gassane,“ začal plukovník Mike arabsky. „Vítejte v Damašku. Budete-li spolupracovat a odpovídat na otázky, váš pobyt zde bude krátký a po jeho skončení vás vrátíme našim americkým přátelům. Rozumíte?“

Gassan neodpověděl.

„Nedal byste si cigaretu? Nějakou vodu? Nebo něco jiného?“

„Naser si,“ zamumlal Gassan, avšak jeho kurážný postoj poněkud zeslabovaly nervózní pohledy, jež vrhal přes rameno.

Plukovník Mike dal signál a dozorci se na Gassana vrhli. Jeden mu zkroutil levou ruku za zády, zatímco druhý mu natáhl pravici, přitiskl mu kolenem předloktí a narovnal mu dlaň na stole. Gassan zkroutil prsty, jako by mu jimi projel elektrický proud.

„Jsem americký občan!“ vykřikl a dál se svíjel a vzpouzel. „Mám svá práva! Okamžitě mě musíte propustit! Chci mluvit s právníkem! A žádám o repatriaci.“

Plukovník Mike vytáhl z náprsní kapsy nůž s perleťovou střenkou a vysunul čepel. Opatrně odtáhl Gassanův malíček a vsunul do mezery mezi ním a prsteníčkem zátku od vína, aby ho fixoval na místě.

„Žádám o schůzku s velvyslancem! Na to nemáte právo! Jsem americký občan. Nemáte právo mě…“

Plukovník Mike přiložil čepel ke kořeni prstu a uřízl ho, jako by krájel mrkev. Gassan vykřikl a pak začal skučet ještě silněji, protože mu Mike přiložil na pahýl obvaz namočený v dezinfekci.

Palumbo tomu všemu přihlížel a nedával najevo žádné emoce.

„Takže, příteli,“ pravil plukovník Mike a podřepí, aby měl obličej ve stejné úrovni jako Gassan. „Desátého ledna jsi pobýval v německém Lipsku. Setkal ses tam s Dmitrijem Ševčenkem, obchodníkem se zbraněmi, který měl u sebe padesát kilogramů plastických výbušnin. Vida, jsi překvapený! Tak nebuď, příteli. Dobře víme, o čem mluvíme. Tvoji němečtí kolegové nám nesmírně velkoryse poskytli informace. Mlčení nemá žádný smysl. Tolik utrpení. Tolik bolesti. Víš, jak se to říká: ‚Nakonec stejně budeš mluvit.‘ No tak, habibi, proveďme to civilizovaně.“

Gassan se zašklebil a upřel pohled na svou zbědovanou ruku.

Plukovník Mike si povzdechl a pokračoval: „Ševčenkovi jsi zaplatil deset tisíc dolarů, za které sis odnesl do bílé dodávky Volkswagen tři krabice se svými trofejemi. Tohle všechno víme a ty nám teď dopovíš zbytek. Konkrétně nás zajímá, komu jsi ty výbušniny doručil a co má ten člověk v plánu s nimi udělat. Ručím ti za to, že odtud neodejdeš, dokud nám ty informace neposkytneš. A jestli si myslíš, že můžeš lhát, tak tě musím upozornit, že se nejdříve přesvědčíme, jestli je všechno pravda. Takže začneme. Pověz nám o těch výbušninách. Komu jsi je doručil?“

Palumbo si prohlížel vlastní boty. V podobných okamžicích se projeví lidská povaha.

Gassan plivl vyšetřovateli do tváře.

Takže bojovník.

Palumbo odešel z místnosti. Byl čas uvařit si kávu. Tohle bude dlouhá noc.

13

Z nádražních hodin ve stanici Landquart visely zubaté rampouchy. Jonathan a Simone prošli přes celé nástupiště a skláněli přitom hlavy před vichrem. Před výdejnou zavazadel postávala skupina lyžařů a otráveně si kontrolovala výstroj. Z lyžování dnes nebude nic. Jonathan se postavil na konec řady a netrpělivě začal poklepávat nohou. Stvrzenky měl připravené v ruce.

Simone do něj šťouchla ramenem. „Volals Emminým příbuzným?“

„Měla jen sestru Beatrice. Bydlí v Bernu.“

„Ta architektka? Myslela jsem, že ji Emma nemá ráda.“

„To je sice pravda, ale byla to její jediná rodina. Však to znáš. Byl to jeden z důvodů, proč chtěla jet Emma do Švýcarska. Dnes ráno jsem se Bee snažil dovolat, ale ozval se mi jen záznamník. A nemohl jsem jí nechat vzkaz, že je Emma… To prostě nešlo.“

„A co pohřeb?“

„Ten vystrojíme, až se vytáhne tělo.“

„Kdy to bude?“

„Těžko říct. Možná za pár dní. Všechno závisí na tom, kdy se budeme moct vrátit do hor.“

„Bude pohřeb tady, anebo v Anglii?“

„Řekl bych, že v Anglii. Byla tam doma.“

Fronta se posunula o krok vpřed.

„A co tvoji bratři?“ zeptala se Simone.

„Zavolám jim, až jim budu mít co říct. Momentálně nemám na projevy soustrasti náladu.“

Řada se opět posunula a Jonathan se ocitl u okénka. Předal zřízenci stvrzenky a on se po chvíli vrátil s černým příručním zavazadlem a středně velkým obdélníkovým balíčkem zabaleným v obyčejném hnědém papíru.

Černá brašna z jemné teletiny byla opatřena zlatým zipem zajištěným zlatým zámkem. Nepochybně byla drahá. Podobnou brašnu si člověk bere na víkendový výlet na chatu. Podobnou brašnu si člověk pokládá na přední sedadlo Range Roveru. Neměla žádnou jmenovku, jen kopii stvrzenky připevněnou k uchu.

Jonathan přesunul pozornost k balíčku. Košile v celofánu, pomyslel si bezděky. Balíček byl převázaný motouzem, ale také on postrádal jakékoliv identifikační znaky s výjimkou stvrzenky. Jonathan ho zvedl a byl překvapen, že je tak lehký. Vytáhl z kapsy nůž a horlivě se chystal přeřezat hrubý motouz.

„Čekals tyhle věci?“ zeptala se ho Simone. „Patřily Emmě?“

„Musely jí patřit,“ řekl Jonathan úsečně. „Někdo jí je poslal.“

„Další, prosím,“ zavolal přes něj zřízenec.

Fronta se opět posunula a muž stojící za Jonathanem se hrubě vecpal k okénku. Švýcarská zdvořilost v praxi. Jonathan schoval nůž, sebral balíček i brašnu z pultu a zamířil přes nástupiště zpátky, přičemž se rozhlížel na obě strany ve snaze najít místo, kde by obojí mohl otevřít.

Nádražní restaurace byla kupodivu přeplněná a fronta lidí čekajících na volný stůl se táhla ze dveří ven.

„Příští vlak zpátky do Churu odjíždí za čtyřicet minut,“ oznámila mu Simone a dál se dívala na panely s informacemi o příjezdu a odjezdu vlaků. „Naproti přes ulici je čajovna. Nezajdem si tam na kávu?“

„Proč ne?“ odvětil Jonathan. „Třeba tam budeme mít trochu soukromí.“

Chvíli čekali, až nic nepojede, a pak přeběhli přes ulici. Když se blížili k protějšímu chodníku, vynořil se ze zatáčky rychle jedoucí stříbrný sedan.

„Pozor!“ Jonathan popadl Simone a odtáhl ji na chodník.

Auto prudce zabočilo do odstavného pruhu a narazilo pneumatikami na obrubník. S kvílením brzd zastavilo předním nárazníkem asi třicet centimetrů od nich. Otevřely se dveře, z každé strany vystoupil jeden muž a vyrazil k nim.

Jonathan se na ně střídavě díval. Muž, který vystoupil ze dveří na straně řidiče, byl malý a svalnatý, měl na sobě koženou bundu a sluneční brýle se spojenými skly. Vlasy měl ostříhané tak, že mu pod nimi prosvítala kůže, a tváře měl podobané od akné. Druhý muž byl vyšší a podsaditější a na sobě měl džínsy a rolák. Vlasy měl zářivě světlé a oči tak úzké, že se vůbec nedalo poznat, jakou mají barvu. Oba muži kráčeli svižně a z jejich pohybů čišela zjevná agrese. A stejně tak bylo zjevné, že jejich terčem je on, Jonathan Ransom. Než stačil Jonathan zareagovat – než stačil varovat Simone nebo zvednout ruku, aby se chránil –, udeřil ho blonďák v roláku do tváře. Jonathan ucítil na líci klouby jeho prstů. Padl na jedno koleno a upustil brašnu i balíček.

„Jonathane… Proboha!“ vyštěkla Simone slabě a o krok ustoupila.

Blonďák se sklonil nad Jonathanem a sebral Emminu brašnu z teletiny i balíček v hnědém papíru. „Los,“ popohnal svého parťáka a naklonil hlavu.

Kdyby v tuto chvíli odešli, byl by to Jonathan nechal plavat. Hlava mu strašlivě třeštila, zorné pole měl rozmazané a v ústech cítil kovovou pachuť krve. Rvaček a potyček už zažil dost. Dobře věděl, kdy se bránit a kdy se raději stáhnout.

V tu chvíli však muž s ježkem srazil Simone na zem. Simone vykřikla a v jejím výkřiku jako by se koncentrovaly všechny hrůzy uplynulých čtyřiadvaceti hodin: počátek bouře, Emmin pád, nález jejího těla v rozsedlině. Vše jako by náhle bylo syrové a čerstvé a zasahovalo Jonathana bolestněji než dosud.

Než si stačil uvědomit, co dělá, byl na nohou a upaloval k blonďákovi. Záleželo mu na jediné věci: ten člověk ukradl Emminy věci a on je chtěl zpátky.

Za vyl a vrhl se zloději na záda. Chytil ho kolem krku, nasadil mu kravatu a pokusil se ho strhnout k zemi. Téměř vzápětí mu přistál na žebrech loket a o vteřinku později ho následoval kopanec do čelisti. Jonathan se zhroutil k zemi – měl vyražený dech a byl otřesený.

Blonďák hodil černou brašnu do auta. Změřil si Jonathana opovržlivým pohledem vítěze a napřáhl nohu k nízkému kopu do jeho obličeje.

Tentokrát však Jonathan kopanec předvídal. Odrazil rukou botu, chytil blonďáka za chodidlo a prudce mu je zkroutil. Útočník ztratil rovnováhu a tvrdě se skácel na zem. Jonathan se na něj bleskurychle posadil a udeřil ho pěstí do očí a nosu. Chrupavka povolila a muži začala crčet z nosních dírek krev.

Druhý hrdlořez mezitím obíhal kapotu. Byl o dobrých patnáct centimetrů menší, měl široká ramena a groteskně tlustý krk ragbyového útočníka. Oběhl auto a vyřítil se na Jonathana jako býk na koridě. Jonathan se vyškrábal na nohy, zvedl ruce a postavil se do boxerského postoje.

Útočník se přiblížil a Jonathan na něj zkusmo vyslal dva údery. Muž je s přehledem odvrátil, chytil Jonathana za bundu a hodil ho na kapotu sedanu. Jednou rukou mu přitiskl paži na kapotu a druhou mu sevřel hrdlo. Jeho prsty se zaryly Jonathanovi do krku a začaly mu drtit hrtan.

Jonathan volnou rukou opakovaně muže bil, jenže jeho rány byly slabé a neměly patřičný efekt. Po chvíli to vzdal, omotal prsty kolem antény na kapotě a pokusil se útočníkovi vymanit. Anténa se však ulomila a zůstala mu v ruce.

Náhle se mu nad hlavou mihl stín. Simone zvedla ruku vysoko do vzduchu a udeřila muže dlažební kostkou. „Nechte toho!“ ječela. „Pusťte ho!“

Útočník uvolnil ruku a praštil Simone do obličeje. Žena padla k zemi a s tupým zaduněním se udeřila hlavou do dlažby. O vteřinku později už byla ruka opět na Jonathanově hrdle a její sevření bylo silnější než předtím.

Jonathanovo zorné pole se zúžilo na podobanou tvář vznášející se pár centimetrů od jeho obličej. Do nosu mu pronikl zápach piva, cibule a cigaret. Útočník s ním sjel po kapotě o něco níže a přiložil mu na krk i druhou ruku – jeho prsty ho svíraly jako ocelové pařáty. Tlak sílil a Jonathan cítil, jak mu povoluje jícen.

Konečně si uvědomil, že teď už nebojuje o Emminy věci, nýbrž o vlastní život. Bude muset protivníka zabít. Pomalu ztrácel vědomí a myslel na Emmu. Viděl její poničené tělo ležící bezvládně na ledě. Osamělé. Opuštěné. Věděl, že je to jeho vina a že ji tam nemůže nechat. Někdo ji musí přinést z hor dolů.

Tato myšlenka mu vlila novou energii.

Sevřel prsty anténu, pozorně si prohlédl útočníkův obličej – oči, nos, ústa – a hledal v něm vhodné místo. Po chvíli sebral poslední zbytky sil, posadil se, opsal rukou zlověstný oblouk a vrazil anténu útočníkovi do hlavy.

Sevření okamžitě zesláblo.

Jonathan zarazil anténu hlouběji.

Útočník se odpotácel od auta. Sluneční brýle mu visely na jednom uchu. Opsal kruh a zběsile přitom polykal vzduch. Z ucha mu trčela polovina antény. Opakovaně se ji pokoušel uchopit a vytáhnout, avšak jeho prsty pokaždé minuly cíl.

Omámený Jonathan sklouzl z kapoty a nespouštěl přitom oči z útočníka. Vnitřní hlas profesionála ho informoval, že anténa po průchodu ušním bubínkem pronikla do malého mozku, kde narušila motorické reflexy, autonomní nervový systém a bůhvíco ještě.

Útočník padl na kolena a sklopil bradu na prsa. Po chvíli s otevřenýma očima znehybněl jako hračka, ve které se vybily baterky.

Simone se vyškrábala na nohy. Jednu stranu obličeje měla zarudlou a napuchlou. „Je mrtvý?“

Jonathan položil prsty útočníkovi na krk. Přikývl. Vstal, odkopl z chodníku kus ledu a přitiskl jí ho na tvář.

„Kdo to je?“ zeptala se Simone.

„Nemám tušení. Ani jednoho z nich jsem v životě neviděl.“

Útočníkovi se při boji rozevřela bunda. Na opasku mu byl vidět stříbrný odznak a vedle něj pistole. Jonathan k němu poklekl, aby si odznak prohlédl. V horní části byla vyražena slova „Graubunden Kantonspolizei“. Jonathanovi se sevřel žaludek. Strčil ruku muži do bundy a vytáhl z ní zatavenou legitimaci. Seržant Oskar Studer. Fotografie souhlasila.

„Policajt.“ Jonathan hodil průkaz Simone.

„Ujed,“ zašeptala. „Zmiz odtud.“

„Já nemůžu odjet. Musím říct policii, co se stalo.“

„Oni jsou policie.“

Jonathan se s tou představou stále nemohl smířit. „Co tady dělali? Vždyť ani nic neřekli.“

„Nevím a je mi to jedno,“ odpověděla Simone. „Vyrostla jsem v zemi, kde se policii nedá věřit. Unesli mi otce. Unesli mi strýce. A nikdy nám nic nevysvětlili. Dobře vím, čeho jsou úřady schopny.“

„Mluv vážně. Tohle není Egypt.“

Simone se na něj podívala jako na osla. „A co má být? Je snad ten odznak falešný?“

„Já nevím… A stejně na tom nezáleží. Prostě by to nebylo správné. Nemůžu odtud utéct. Ten chlap je mrtvý. Zabil jsem ho. Nemůžu jen tak…“

„Hej ty! Amerikanerl Ani se nehni!“ Tri metry od nich klečel na čtyřech podsaditý blonďák. Nosní přepážku měl rozdrcenou, ale jeho hlas zněl pevně. V jedné ruce třímal pistoli a mířil jejich směrem.

Amerikaner, pomyslel si Jonathan nevěřícně. Nikdy se spolu nesetkali. Jak o něm ten člověk může něco vědět?

Blonďák zvedl pistoli o něco výše a stiskl spoušť. Nic se nestalo. Zmateně se na zbraň zadíval a pokusil se uvolnit pojistku.

Jonathan se zadíval na Simone, poté na mrtvolu na silnici a nakonec na zkrvaveného muže, který se zoufale snažil vstát a namířit na něj pistoli. „Nasedej!“ zakřičel na Simone. „Tak dělej! No tak!“

Dveře na straně řidiče byly otevřené. Jonathan skočil do auta a nastartoval motor. Simone usedla vedle něj a zabouchla dveře.

V očích měla divoký výraz.

O milivteřinu později se zadní okno roztříštilo a vyslalo jim na krk spršku střepů.

Simone zaječela. Jonathan zařadil zpátečku a dupl na plyn. Automobil vrazil do střelce, který se skácel na chodník. I v autě bylo slyšet, jak jeho tělo dunivě dopadlo na zem.

Jonathan prudce zabrzdil a zařadil jedničku. Pustil spojku příliš rychle, takže auto chvíli poskakovalo, než konečně sjelo na ulici a začalo zrychlovat.

Za minutku už byli z města pryč a řítili se stoosmdesátkou po dálnici.

14

Marcus von Däniken stál pod markýzou na zahrádce kavárny Sterngold na Bellevueplatz a k uchu si tiskl mobilní telefon. „Ano, Franku,“ řekl hlasitě, aby přehlušil šum hostů sedících kolem něj. „Zjistili jste něco o tom pasu?“

Byla jedna hodina odpoledne. Nepříjemný vítr kvílivě fičel přes jezero, odtrhával od hřebenů vln vodní spršky a v podobě pěny je metal von Dänikenovi na tvář.

„Zajímavá otázka,“ poznamenal Frank Vincent z belgické federální policie. „Poslyš, Marcusi, nezapomněl ses nám v souvislosti s Lammersem o něčem zmínit? Třeba o nějakých stycích s námi?“

„O jakých stycích?“ dotázal se von Däniken.

„S naší zemí. S Belgií.“

„Ne. Lammers sice rok nebo dva pracoval v Bruselu, jenže to bylo v roce 1987, před dvaceti lety. Co jste zjistili?“

Vincent cosi zklamaně zabručel. „Totiž, vypátrali jsme původního držitele pasu, Julese Gayeho. Našli jsme jeho žádost a ověřili si adresu jeho bydliště, rodný list a dokonce i daňová přiznání. Je to mezinárodní byznysmen, kdyby tě to zajímalo. Po celém světě vlastní dobrou desítku společností. Specializuje se na oděvy a hodně cestuje. Dubaj. Dillí. Hongkong.“

Von Däniken si vzpomněl na spoustu razítek v Lammersových pasech. Také Lammers často cestoval. „Takže je to skutečná osoba?“

„To se ví,“ odvětil Vincent vědoucným tónem. „Má manželku, děti, dům na Avenue Tervuren. Opravdu existuje.“

„Co tím chceš říct? Ze Lammers vedl dvojí život? Ze měl jednu rodinu v Curychu a druhou v Bruselu?“

„Ne. Tohle můžeme vyloučit. Lammers a Gaye jsou každopádně dva různí lidé.“

Teprve v tu chvíli si von Däniken uvědomil, že v pozadí slyšel troubení auta. „Franku, kde jsi?“

„Stojím v telefonní budce,“ odpověděl Vincent. „Poslední v Bruselu.“

„V telefonní budce? A co tam sakra děláš?“

„Starám se o vlastní bezpečnost.“

„Takže vypátrali jste toho Gayeho, nebo ne?“

„Samozřejmě že jsme ho vypátrali.“ Vincent se odmlčel a z jeho hlasu se vytratila zubatá nabroušenost. „Gayemu byl vydán náhradní pas. Starý ztratil v zahraničí a potřeboval si nechat okamžitě vystavit nový. A tak navštívil náš konzulát v Ammánu.“

„V Ammánu? Co tam dělal?“

„Byl na návštěvě v jedné textilce. Všechno zcela legitimní. Zavolal jsem našim lidem v Jordánsku a ti si na ten případ vzpomínají. Dokonce by se dalo říct, že na něj nikdy nezapomenou.“

Von Däniken si přitiskl telefon na ucho a zbystřil sluch, aby Vincenta slyšel v rámusu rušného provozu. Přemýšlel, co může být na vystavení nového pasu turistovi tak zapamatováníhodného.

„Stalo se to předloni v srpnu,“ pokračoval Vincent. „Gaye přišel s historkou, že mu ten pas ukradli z hotelového pokoje spolu s náprsní taškou a několika dalšími osobními věcmi. Svou totožnost nicméně prokázal předložením řidičáku. Podle všech svědectví příjemný, zdvořilý chlapík. Nový pas mu vystavili na počkání. Zhruba o dva týdny později byla v jednom zapadlém údolí uprostřed pouště nalezena těla dvou Evropanů, muže a ženy. Místní četníci tvrdili, že je zavraždili banditi, ale dalo se to jen těžko posoudit. Oba manželé byli mrtví už dlouho. Několik týdnů, možná měsíců. Asi si umíš představit, v jakém stavu jejich mrtvoly v takovém horku byly, nemluvě o pouštních šakalech a mouchách. Lupiči uprchli i s jejich věcmi, takže jejich identifikace byla vyloučena. Nakonec policie vypátrala jejich autoz půjčovny a zjistila, že naposledy stálo u jednoho malého hotelu. Předvolali tedy šéfa hotelu do márnice a on jim potvrdil, že tyhle mrtvoly s džípem u něj byly ubytovány. Poznal totiž mužovu košili. Podle něj to byl Gaye.“

„Jenže se nikdy neprokázalo…“

„Ale prokázalo. Jeho rodina požádala o test DNA. Trvalo to tři měsíce, ale šéf hotelu měl pravdu. Samozřejmě že to byl Gaye.“

„Chceš říct, že o ten náhradní pas požádal místo něj Lammers?“

„To pověz ty mně. Měřil Lammers metr osmdesát, vážil pětaosmdesát kilo a měl světlé vlasy s počínajícími šedinami a modré oči?“

Von Däniken si vybavil mrtvolu ležící na břiše ve sněhu. „Zhruba jo.“

„Víš, co si myslím, Marcusi? Ze tu dvojnásobnou vraždu v poušti… dělal taky profesionál.“

Jedna věc stále nešla von Dänikenovi do hlavy. „Jenže to bylo před rokem. Určitě jste mu ten pas zablokovali.“

„Samozřejmě že ano. Okamžitě jsme ho blokli.“

„Takže o co jde? Proč mi voláš z automatu?“

„Protože ho o měsíc později někdo odblokoval.“

„Kdo?“ zeptal se von Däniken naléhavě.

Nastala chvíle mlčení. Z ucpaného bruselského bulváru v pozadí se ozvalo zatroubení náklaďáku. „Někdo vysoce postavený, Marcusi. Hodně vysoce postavený.“

15

„Parchanti! Espece de salopardsl“ Simone Noiretová po každé nadávce bouchla pěstí do palubní desky. „On se tě snažil zabít! Proč?“

„To já nevím,“ odvětil Jonathan vzdáleným hlasem. Topení na něj chrlilo proud teplého vzduchu, ale on se stále třásl. Před očima mu pořád běhal obraz policisty chabě šmátrajícího po anténě, která mu trčela z lebky.

„Musíš to přece vědět,“ trvala na svém Simone.

„Chtěli ty věci z úschovny. Nic dalšího mě nenapadá. A když jsem se bránil, ztratil ten chlap nervy.“

„Ty věci z úschovny? A to je všechno? Určitě jim šlo o něco dalšího. Bezpochyby…“

„Co chceš, abych řekl?“ zaprotestoval Jonathan a obrátil se k Simone. „V životě jsem ty chlapy neviděl. A jsem z toho stejně zděšený jako ty. Hádat se o tom nám nepomůže. Musíme vymyslet, co dál.“

Parkovali na mýtině uprostřed borového lesa s výhledem na město. Necelé tři kilometry pod nimi se k železničnímu nádraží sjížděl roj blikajících vozidel. Jonathan napočítal deset policejních aut a dvě sanitky.

Vsunul ukazováček do pravidelného kulatého průstřelu v palubní desce. „Ti dva chlapi…, jeden je mrtvý a druhý přinejmenším těžce zraněný. Nemůžu tady jen tak sedět. Musím vysvětlit, co se stalo. Musím jim říct, že tohle všechno je nějaký omyl. Že si mě s někým spletli.“

„Podívej se na ten průstřel, Jone. Ten má na svědomí ta tvoje policie. A ty se jí chceš vydat všanc?“ Simone podrážděně rozhodila ruce.

„Mám snad nějakou jinou možnost? Všichni policajti v tomhle kantonu a nejspíš i v celé zemi už mají náš popis. Vysoký prošedivělý Američan v doprovodu tmavovlasé ženy, kteří jedou ve stříbrném BMW pětkové řady. Za hodinu budou znát naše jména…, nebo přinejmenším to moje. Nebude těžké nás vypátrat.“

„A co jim řekneš, když za nima půjdeš? Řekneš jim, že to všechno bylo v sebeobraně? Neuvěří ti ani slovo.“ Simone si vytáhla z kabelky cigaretu. „Pourri, Jone. Víš, co to slovo znamená? Prohnilý. Zkorumpovaný. Tihle policisti rozhodně nebyli rovní.“ Potřebovala obě ruce, aby udržela zapalovač v klidu.

Jonathan otevřel koženou náprsní tašku jednoho z policistů. Policejní průkaz byl vydán na jméno strážmistra Oskara Studera z Graubunden Kantonspolizei. Teprve v tu chvíli si Jonathan všiml, že automobil není vybaven jako běžné policejní vozy. Chyběla v něm vysílačka i palubní počítač. Chyběl v něm odkládací prostor pro zbraně. A taky bylo uvnitř pozoruhodně čisto. Na kobercích neleželo ani smítko, nikde se neválely prázdné kelímky od kávy. Tachometr ukazoval dva tisíce najetých kilometrů.

V boční přihrádce leželo pár lejster, mimo jiné i doklad o zapůjčení automobilu jistému Oskaru Studerovi. Zákazník si vůz vyzvedl v deset hodin ráno a nazítří ve stejnou dobu ho měl opět vrátit.

Pourri. Jonathan přesně věděl, co to slovo znamená.

Veškerá chuť vydat se policii rázem vyprchala.

Vrátil dokumenty do přihrádky. „Věděli, že jsem Američan,“ poznamenal. „Čekali tam na mě.“

Simone přikývla, podívala se na něj a všimla si jeho znepokojení.

Jonathan přesunul pohled na koženou brašnu a úhledně zabalený balíček.

„Otevři je,“ řekla Simone. „Ať víme, kvůli čemu to všechno bylo.“

Jonathan si nejprve vybral balíček. Vytáhl švýcarský nůž a přeřízl motouz. Balicí papír se snadno odchlípl a odhalil lesklou černou krabici s patinou, která umocňovala dojem luxusu. Pravý horní roh zdobila zlatá nálepka s vyraženým jménem designéra.

„Bogner,“ poznamenala Simone. „To musí být nějaký dárek.“

„Vypadá to tak.“ řekl Jonathan, ale když přeřezával mašli kolem krabice, stále se tvářil nedůvěřivě.

Firma Bogner vyráběla luxusní oblečení, které si kupovala společenská smetánka, aby byla během výletů do Alp patřičně vyhřátá a vymóděná. Když se Jonathan s Emmou vraceli loni v říjnu do Chamonix, z legrace do jedné z jejich prodejen zabrousili. Jonathan si vzpomínal, že to bylo o víkendu, a přestože tehdy panovalo slunečné počasí, podzim už pomalu přecházel v zimu a jehličky chladu ve vzduchu byly stále štiplavější.

„Tak copak by se ti líbilo?“ utrousila tiše Emma, když procházeli mezi regály. Byli jako nájezdníci operující za nepřátelskými liniemi, přičemž „nepřítele“ představovali rozmařilci a zbohatlíci.

Jonathan ukázal na antracitový svetr. „Vezmu si tenhle.“

„Máš ho mít.“

„Vážně?“ přistoupil Jonathan na její hru.

„Sedí ti hezky. Vezmeme si ho,“ řekla Emma prodavačce, která kroužila kolem.

„My si ho fakt vezmeme?“ zeptal se Jonathan tak hlasitě, že riskoval prozrazení.

Emma přikývla a zavěsila se do něj. „Mám tajné zdroje,“ zašeptala mu do ucha, do něhož ho předtím kousla.

„Ukrývala snad madam v krabici od bot nějaké peníze z monopolů?“

Emma neodpověděla a začala se bavit s prodavačkou, jako by tam Jonathan nebyl. „Vezmeme si XL. A zabalte nám ho, prosím. Je to dárek pro manžela.“ Její hlas už nebyl potlačený nebo kradmý. A její pohled také ne.

„Emmo, no tak,“ řekl Jonathan. „To už stačí. Pojďme pryč.“

„Ne,“ trvala Emma na svém. „Vydělal sis ho. Tohle je doplatek.“

„Za co?“

„Nepovím.“

V tom okamžiku spatřil Jonathan cenovku, a když se probral ze mdlob, do kterých málem upadl, bez milosti ji vypoklonkoval z prodejny. Venku se jejímu impulzivnímu chování rozesmáli. Ona ho však přesto zpražila mrazivým pohledem, který mu sděloval, že spáchal hřích a za to bude muset až do odvolání snášet její rozmary.

Jonathan si na manželčin výraz vzpomněl, když z krabice sejmul víko. Síťovaný papír ukrýval tmavou látku. Odchlípl obal a látku z něj povytáhl. Už zapomněl, jak je měkká.

„Nádhera,“ poznamenala Simone.

Byl to svetr z Chamonix. Jednoduchý antracitový svetr s výstřihem. Kvalitní a elegantní, avšak na první pohled nenápadný, což byl přesně jeho styl. Jonathan přejel prstem přes límec. Čtyřpramenný kašmír. Na světě neexistovalo nic hebčího. Ten svetr stál šestnáct set dolarů. Polovinu jeho měsíčního platu.

„Mám tajné zdroje.“

Byl to dárek k narozeninám, o kterém se zmiňovala provoznímu hotelu Bellevue?

Jonathan vložil svetr zpátky do krabice. Provozní účet doktora Ransoma a jeho choti momentálně vykazoval zůstatek patnáct tisíc švýcarských franků plus nějaké drobné. Což bylo přibližně dvanáct tisíc dolarů. A to ještě nezaplatili účet za hotel.

Jonathan odsunul krabici stranou a položil si na klín teletinovou brašnu. Měl znepokojivý pocit, že nikdy neměl spatřit její obsah, stejně jako nikdy neměl otevřít dopis pro Emmu. „Kdo poslouchá za zavřenými dveřmi, málokdy o sobě uslyší něco dobrého,“ varovala ho během dospívání matka. Jonathanovi už však nezáleželo na tom, zda je něco dobré nebo špatné. Zajímalo ho jen co je pravda a co klam. Tu brašnu nemohl jen tak vyhodit, stejně jako nemohl ignorovat stvrzenky na zavazadla. Hlavou mu bleskl obraz, jak otevírá pestrobarevné ruské matrjošky a uvnitř nachází jejich stále menší kopie.

Zip byl zajištěn masivním zlatým zámkem. Jonathan se podíval na Simone. Když přikývla, vrazil do teletiny nůž a rozřízl brašnu po celé délce.

První věcí, kterou spatřil, byl igelitový sáček obsahující klíčky od Mercedesu-Benz a ručně nakreslenou mapu. Byl na ní čtvereček označený slovem „Bahnhof“ a vedle něj obdélník s názvem „Parking“ a písmenem „X“ v horním rohu. Měla mapa znázorňovat železniční stanici v Landquartu? Podobných „Bahnhofů“ byla ve Švýcarsku spousta.

Pod klíčky leželo tmavě modré sako, kalhoty stejné barvy a slonovinově bílá halenka. Podobné stylové kostýmky nosily mladé kariéristky ve Frankfurtu a v Londýně. Ženy, které razantně kráčejí přes letiště na deseticentimetrových podpatcích, s mobilem na uchu a brašnou na notebook přehozenou přes rameno.

Následně Jonathan vytáhl černou krajkovou podprsenku a kalhotky. Tak takové věci kariéristky nenosí, pomyslel si, když oba kusy prádla zvedl na prstu do vzduchu. Prádélko bylo střiženo tak, aby působilo na zcela jinou klientelu.

Dále se z brašny vynořilo pouzdro s líčidly. Jonathan se v něm začal prohrabovat. Řasenka. Oční linky. Rtěnka. Pudr, růž, hydratační krém a také, bůh chraň, sada umělých očních řas. Nechyběl ani parfém. Tender Poison od Diora.

„Emma a Dior?“ zeptal se sám sebe. Jeho žena přísahala na Devon Dawn od Asprey. Anglická růže tělem i duší.

Pod tubami, lahvičkami a pudřenkami našel ještě saténový váček převázaný elegantním zlatým provázkem. Jonathan ho neelegantním škubnutím rozvázal a otevřel váček. Uvnitř ležela pirátská kořist: náramek od Cartiera s podlouhlým smaragdovým kamenem, diamantové náušnice a zlatý náhrdelník. Jonathan šperkům nerozuměl, ale kvalitu poznal a tyto věci rozhodně kvalitní byly.

Zvedl hlavu a zjistil, že se na něj Simone upřeně dívá. Pocítil mezi sebou a jí zvláštní splynutí myšlenek. Jejich Emma přece nenosila přepychové kostýmy. Jejich Emma se nezkrášlovala ohnivě rudou rtěnkou. Nelepila si na oči umělé řasy; nenanášela si za ucho parfém Tender Poison a rozhodně nevlastnila šperky hodné dědičky trůnu. Jonathan měl dojem, že si prohlíží věci jiné ženy.

Simone právě zkoumala prsten, který vytáhla z váčku. „E-A-K,“ řekla. „Znáš někoho s těmito iniciálami?“

„Ne. Proč se ptáš?“

„Podívej se na vnitřní stranu.“ Zlatý snubní prsten měl uvnitř vyražený nápis „EAK 2-8-01“. „Tohle je žena, které ta brašna patří,“ vysvětlila Simone. „Paní EAK, která se vdala osmého února 2001. Určitě je to nějaká Emmina kamarádka.“

Jonathan v duchu prošel všechny známé, jejichž jméno začíná na „E“. Vzpomněl si na jednoho Eda, jednoho Ernieho a jednohoEtienna, ale pochyboval, že by jim prsten seděl. Seznam žen byl kratší a v podstatě na něm figurovalo jediné jméno: Evangeline Larsenová, dánská lékařka, s níž před čtyřmi lety pracoval.

Váček se šperky obsahoval ještě jednu položku. Zlaté náramkové hodinky Ladies Rolex se sklíčkem lemovaným diamanty. Pro Jonathana to byl nejpádnější důkaz, že tahle brašna jeho ženě nepatřila. Rolexky pro ně byly symbolem všeho, co na světě pokládali za špatné. Společenské postavení na prodej za pět tisíc babek. Emma dávala přednost hodinkám Casio G-force, které si oblíbili hokejisté, mariňáci a humanitární pracovníci s „povinností zasahovat“.

V brašně se nacházelo ještě něco: pár bot o velikosti pět a půl. Emmina velikost. Jonathan to věděl, protože jeho žena měla malou nohu a často si stěžovala, že se na ni těžko něco shání. Dále punčochy, krabička s větrovými bonbony a pouzdro obsahující módní brýle s želvovinovými obroučkami.

Jonathan vsunul do brašny ruce a prohmatal vnitřek. Po chvíli ucítil na vnitřní stěně pevný obdélníkový předmět. Peněženka, napadlo ho. Když však rozepnul vnitřní kapsu a skutečně z ní vytáhl grogrénovou krokodýlí peněženku, uvědomil si, že mu něco vrtá hlavou. Byl to ten prsten. Vdaná žena odkládá snubní prsten, jen když se koupe nebo si jde zaplavat, a i tak je to pochybné. Představa, že by ji vložila do špatně zabezpečené brašny, která má cestovat obyčejným vlakem, byla… zkrátka nemyslitelná.

V peněžence se nacházela Eurokarta, bankovní karta Credit Suisse, karta American Express a Duhová karta opravňující nositele bezplatně cestovat švýcarskými drahami po dobu jednoho roku.

„Eva Krugerová,“ konstatoval Jonathan, když si přečetl jméno držitelky karty. EAK. „Slyšelas o ní někdy?“

Simone zavrtěla hlavou. „Musela patřit k Emminým kontaktům. Jsem ráda, že jí nebudu volat já, ale ty, abys jí řekl, cos provedl s její nádhernou brašnou.“

Jonathan však nereagoval. Ani na Simoninu poznámku, ani na její kousavý humor. Rozhodl se, že si peněženku pořádně prohlédne. Obsahovala tisíc franků a pět set eur. V kapsičce na mince pak našel ještě čtyři franky a padesát rappenů.

Náhle se napřímil. Došlo mu, že tu schází ještě něco. Věc, bez které by paní Eva Krugerová coby spořádaná majitelka mercedesu-benz nedala ani ránu. Myšlenky se mu překotně honily hlavou, když peněženku prohledával dál. Jisté ruce chirurga se nenechaly stavem jeho duše rozhodit: neomylně probíraly kreditní karty a neohroženě se nořily do všech možných zákoutí a skulin.

Po chvíli nalezly ve štěrbině mezi kreditními kartami řidičský průkaz Evy Krugerové. Jonathan ho rozevřel a prohlédl si barevnou fotografii zatavenou uvnitř. Do objektivu hleděla atraktivní žena s hnědými vlasy dokonale vyčesanými z čela, plnými ústy a jantarovýma očima ukrytýma za módními brýlemi s želvovinovými obroučkami.

„Co je?“ zeptala se Simone. „Vypadáš, jako bys uviděl ducha.“

Jonathan však nemohl mluvit. Tlak na jeho prsa byl tak velký, že mu bral všechen vzduch. Znovu se podíval na řidičský průkaz. Pod make-upem operní divy a rtěnkou pouliční holky se na něj dívala Emma.

Jonathan prudce otevřel dveře a vystoupil z auta. Ušel pár kroků, zastavil se a opřel se o strom. Bylo těžké jít dál a předstírat, že právě neztratil půdu pod nohama. Přinutil se přemýšlet o tom snímku nepřístupně vyhlížející ženy s ulízanými vlasy a módními brýlemi, která sebejistě hleděla do objektivu.

Eva Krugerová.

Stačil jediný pohled na tu fotku a podezření, že Emma někoho měla, se náhle změnilo ve směšnou malichernost. V mouchu na koňském zadku. Jenže tohle… Falešný řidičský průkaz, falešné jméno, kompletní dvojí život… Tohle byla černá díra.

Simone obešla auto a postavila se vedle něj. „Určitě pro to existuje vysvětlení. Počkej, až se vrátíme do Zenevy. Tam to zjistíme.“

„Jen ty hodinky stojí deset tisíc franků. A co ty ostatní šperky? Ty šaty? Ten make-up? Jaké vysvětlení jsi měla na mysli, Simone?“

Jeho přítelkyně se odmlčela a zamyslela. „Když já… Já totiž nemůžu.“

Jonathan pohlédl na svou bundu a spatřil na ní krvavou skvrnu. Netušil, zda krev patří jemu nebo některému z policistů. Každopádně mu byl ten pohled nepříjemný. Vysoukal se z bundy a hodil ji na kapotu auta. Okamžitě ho zasáhl chlad. „Podej mi ten svetr, ano?“

Simone vytáhla z auta kašmírový svetr. „Tady…“

Ze záhybů svetru vypadla do sněhu obálka. Jonathan si vyměnil se Simone pohled a zvedl ji. Byla neoznačená, ale těžká. Jonathan okamžitě poznal, co v ní je. Měla správnou váhu i správný tvar. Roztrhl ji. Peníze. Spousty peněz. Tisícifrankové bankovky. Čerstvě natištěné a hladké jako pauzovací papír.

„Proboha,“ hlesla Simone s očima navrch hlavy. „Kolik tam je?“

„Sto,“ řekl Jonathan, když svazek přepočítal.

„Sto čeho?“

„Sto tisíc švýcarských franků.“

„Mám tajné zdroje,“ řekla mu Emma.

„To si děláš legraci.“ Simone se rozesmála pronikavým hysterickým smíchem, který hraničil s naprostou ztrátou sebeovládání.

„Teď už to víme,“ řekl Jonathan, celý zkoprnělý z nálezu bankovek.

„Co víme?“

„Proč policie tu brašnu chtěla.“

Zastrčil peníze zpátky do obálky a tu si nacpal do kapsy. Byl odhodlán zjistit, jak policie věděla, že jsou obě zavazadla v Landquartu, a také – což bylo přinejmenším pro Jonathana důležitější – proč měla být Emma adresátem tak vysoké částky.

Vítr zašustil větvemi a se třepal k zemi hejna vloček. Roztřesený Jonathan si přetáhl svetr přes hlavu. Kašmírová látka mu těsně obepnula prsa a ramena. Rukávy se zastavily sedm centimetrů od jeho zápěstí.

Svetr patřil někomu jinému.

16

„Viděl jste to?“ zahřímal ministr spravedlnosti Alphons Marti, když von Däniken vstoupil do jeho kanceláře. „NZZ. Tribune de Geněve. Tages Anzeiger.“ Popadl záznamy o telefonních hovorech a zmačkal je do kuličky. „Všechny deníky v zemi chtějí vědět, co se na tom letišti včera stalo.“

Von Däniken si svlékl kabát a přeložil si ho přes ruku. „A co jste jim řekl?“

Marti odhodil kuličku do odpadkového koše. „‚Bez komentáře.‘ Co jiného si myslíte?“

Kancelář ve třetím patře Bundeshausu byla vskutku honosná. Vysoké stropy byly vyzdobeny zlatými lístky a malbou Kristova nanebevzetí ve stylu trompe Voeil, naleštěnou dřevěnou podlahu zkrášlovaly orientální koberce a mahagonový pracovní stůl byl velký jako oltář ve Svatopetrské katedrále. Otlučený dřevěný krucifix na stěně však svědčil o tom, že Marti je obyčejný muž.

„Mimochodem,“ začal ministr, „kdy vlastně odletěli?“

„Letadlo odstartovalo ihned po opravě motoru,“ odpověděl von Däniken. „To znamená dnes něco po sedmé ráno. Jako cílovou destinaci uvedl pilot Atény.“

„To je další snůška žvástů, o které Američané předpokládají, že jim ji s úsměvem zbaštíme. Ze zastavení jejich praxe přebírat osoby zajaté na evropské půdě jsem učinil stěžejní součást politiky tohoto ministerstva. Dříve nebo později někdo promluví s novinářem a já budu mít celý obličej od vajíček.“ Marti žalostně zavrtěl hlavou. „Ten zajatec se skrýval v letadle. O tom jsem přesvědčen. Onyx nelže.“

Systém Onyx, který využíval tří set antén fungujících na principu fázové soustavy měničů a umístěných vysoko ve svahu nad městem Leuk v údolí Rhóny, dokázal vysledovat veškerou civilní i vojenskou komunikaci procházející mezi stejným počtem předem zacílených satelitů na oběžné dráze Země. Algoritmický software pak odděloval přenosy obsahující „klíčová slova“, kterásvědčila o tom, že daný subjekt disponuje informacemi okamžité hodnoty. Mezi tato klíčová slova patřila i spojení „Federální úřad vyšetřování“, „rozvědka“ a „zajatec“. Včera ve 4:55 ráno narazil Onyx na úrodnou půdu.

„Prohlížel jsem si tu zprávu zachycenou včera v noci,“ pokračoval Marti. „Jména. Itinerář. To všechno tam je.“ Posunul přes stůl žlutohnědou složku. Von Däniken ji sebral a prohlédl si obsah. Uvnitř se nacházela fotokopie telefaxu odeslaného ze syrského konzulátu ve Stockholmu na Syrský zpravodajský direktoriát v Damašku. Zpráva nesla název: „Seznam pasažérů: transport zajatce #767.“ Na seznamu figurovalo jméno pilota a kopilota a také dvě další jména, která znal von Däniken lépe: Philip Palumbo a Walíd Gassan.

„Podívejte se na čas, Marcusi. Ten seznam byl odeslán až po startu letadla. Gassan byl na palubě. Ani na vteřinu nevěřím, že ho Palumbo vyhodil z letadla. Vy víte, co si myslím. Podle mě pana Palumba někdo varoval, že máme v úmyslu to letadlo prohledat. Rád bych v té věci zahájil vyšetřování.“

„Kopii té zprávy mělo jen několik z nás. Vy, já, naši náměstci a samozřejmě i technici v Leuku.“

„Přesně tak.“

„To letadlo jsme převrátili vzhůru nohama,“ prohlásil von Däniken a položil složku zpátky na stůl. „Zajatce jsme nikde neviděli.“

„Chcete říct, že jste to letadlo prohledal vy.“ Ministr na něj upřel vypouklé modré oči člověka s poruchou štítné žlázy.

„Mám dojem, že vy jste byl u toho.“

„Takže nás můžeme vyloučit,“ prohlásil Marti, usmál se a odhalil zkažené zuby. „Naše vyšetřování tak bude mnohem snazší. Očekávám od vás každodenní hlášení.“ Dvakrát klepl klouby prstů do složky, aby dal najevo, že věc je uzavřena. „A co ten druhý případ? Vaše sekretářka mě informovala, že jste zjistil něco o té včerejší vraždě v Erlenbachu. Co to povolení k prohlídce?“

Von Däniken zaváhal. Čekal, že ho Marti vyzve, aby se posadil, ale když bylo jasné, že se tak nestane, začal ministrovi v kostce líčit, co se dozvěděl o Lammersovi. Nevynechal ani jeho minulost konstruktéra děl a nedávný zájem o MAV. Na závěr vyslovil podezření, že Holandan je členem širší sítě, a jedním dechem požádal o povolení k prohlídce sídla společnosti Robotica AG.

„A to je všechno?“ zeptal se Marti. „Nemůžu přece to povolení odůvodnit tím, že se v objektu nachází’podezřelé miniaturní letadýlko‘. Tohle je právní dokument. Potřebuju legitimní důvod.“

„Podle mého názoru představoval Lammers ohrožení národní bezpečnosti.“

„V čem? Ten člověk je mrtvý. Jen proto, že jste viděl model letadla… Koneckonců to ani žádný model letadla nebyl…, jen pár křídel osazený kdovíčím.“

Von Däniken se pokusil o úsměv, aby zakryl svůj kypící hněv. „Nejde jen o to letadlo, pane. Jde o celou jeho minulost. Lammers se v těchto kruzích pohyboval dlouho. V minulosti laškoval s největšími padouchy a pak je najednou zčistajasna odpraven před vlastním domem. Jsem si jist, že se v podsvětí něco děje. Budto se nějaký plán rozjíždí, anebo se rozpadá. A důkazy mohou být přímo v jeho kanceláři.“

„Dohady,“ odsekl Marti.

„Ten člověk ukrýval v dílně samopal Uzi spolu s hromadou dovedně padělaných cestovních pasů odcizených osobám, které na Blízkém východě buďto žily, anebo tam cestovaly. Tohle dohady nejsou.“

Pár minut před von Dänikenovým příchodem do Martiho kanceláře mu telefonovali z novozélandské ambasády ve Francii a oznámili mu, že pas nalezený v Lammersově autě byl odcizen z jedné nemocnice v Istanbulu. Jeho právoplatným držitelem byl kvadruplegik, který už tři roky pobýval v sanatoriu. Lammers v tomto případě použil stejný trik jako v Jordánsku: vydával se za podnikatele, který ztratil pas.

„Existuje jen jeden důvod, proč by někdo chtěl ukrást belgický a novozélandský pas,“ pokračoval von Däniken. „Potřeboval mít volný průjezd na Blízký východ a zpět. Zejména do zemí, kde platí omezení cestování. Jemen, Irán. Irák. Tento typ operací vyžaduje nejen finance, ale i infrastrukturu a zatraceně nápaditou nádeničinu. Lammers měl strach. Věděl, co mu hrozí. Ta operace byla aktivní.“

„Dohady,“ zopakoval Marti. „‚Strach‘ nezakládá důvod k vydání povolení k prohlídce firmy registrované ve Švýcarsku. Tady nejde o soukromou osobu, nýbrž o korporaci.“

Von Däniken sklopil oči a přinutil se napočítat do pěti. „Mimochodem, pane, ta zkratka MAV znamená’mikroaviační prostředek‘. Taky se mu říká’bezpilotní letoun‘.“

„Klidně mu můžete říkat komár vyhnaný na práškách, mně je to jedno,“ opáčil Marti. „Ale to povolení nepodepíšu. Jestli tak zoufale chcete jeho firmu prohledat, otevřete si spis u vyšetřujícího soudce v Curychu. A pokud on usoudí, že máte dost důkazů, aby to opodstatňovalo prohlídku, vůbec mě nebudete potřebovat.“

„Jenže to potrvá nejméně týden.“

„No a?“

„A co když je bezprostředně ohrožena švýcarská bezpečnost?“

„Kristepane, nebuďte hysterický.“

Za ministrovým pracovním stolem stála fotografie zachycující jeho vběhnutí na olympijský stadion na konci zničujícího maratónu. I na momentce vypadal Marti zbědované. Bylo zjevné, že se v průběhu závodu pozvracel. Von Däniken si pomyslel, co to musí být za člověka, když si vystaví fotografii, která ho zachycuje v nejhorším a nejvíce ponižujícím okamžiku jeho života.

„Pokud jste přesvědčen, že je někdo bezprostředně ohrožen, tak mi to nějak odůvodněte,“ pokračoval Marti. „Říkal jste, že Lammers kdysi navrhoval děla. Fajn. Tak mi ten velký kanón ukažte. Takové povolení k prohlídce není cár papíru, který prostě zmizí ve spisu. Jestli vám budu dělat razítko, které jen odklepne všechno, nač si vzpomenete, bude mě to stát hlavu. A totéž platíi v případě, že vás nechám mobilizovat veškeré prostředky jen kvůli prověření nějaké divoké předtuchy.“

Divoké předtuchy? Takhle se teď říká třicetiletým zkušenostem? Von Däniken si Martiho pozorně prohlédl. Propadlé tváře. Až příliš módní dlouhé vlasy obarvené až příliš módní barvou. Kdyby tenhle člověk chtěl, mohl by zákon ohnout jako drát. Jenže on raději házel von Dänikenovi klacky pod nohy, aby se mu pomstil za zpackanou razii v letadle CIA.

„A co ten samopal?“ zkusil to ještě von Däniken. „Co ty pasy? Tohle nic neznamená?“

„Řekl jste to sám. Měl strach. Byl na útěku. Ale tyhle věci nás samy o sobě neopravňují k tomu, abychom mu narušovali soukromí.“

„Ten člověk je mrtvý. Žádné soukromí už nemá.“

„Nehrajte si se mnou! Nehodlám tu s vámi slovíčkařit.“

„Hlavně abychom někoho nenaštvali.“ Von Däniken respektoval ústavu stejně jako kdokoliv jiný. Během své kariéry se nikdy nezpronevěřil jejímu textu ani duchu. V posledních deseti letech se však policejní práce radikálně proměnila. Jako kontra terorista potřeboval zabránit trestnému činu dříve, než byl spáchán. Pryč bylo pohodlné shromažďování důkazů po činu a jejich předkládání policejnímu soudci. Jediným důkazem byly často zkušenosti a intuice, které člověk po třiceti letech praxe získá.

Zamířil k oknu a zadíval se na řeku Aare. Soumrak proměnil oblohu v paletu odstínů šedi, které spolu bojovaly o místo nad městskými střechami. Sněžení, které před chvílí ustalo, znovu nabralo nesmlouvavou sílu. Poryvy větru strhávaly sněhové vločky do divokých vírů. „S tím povolením se tedy neobtěžujte,“ řekl von Däniken nakonec.

Marti vstal, obešel stůl a podal mu ruku. „Jsem rád, že k tomu přistupujete rozumně.“

Von Däniken se otočil a zamířil ke dveřím. „Už musím jít.“

„Ještě moment…“

„Ano?“

„Co podniknete ve věci toho miniaturního letadla? Toho MAV?“

Von Däniken pokrčil rameny, jako by ho už tahle záležitost nezajímala. „Nepodniknu vůbec nic,“ odpověděl.

Byla to lež.

17

Jonathan zaostřil pohled na vchod do landquartské nádražní haly a na parkoviště přímo naproti přes cestu, kde ve třetí řadě uprostřed stál nejnovější model sedanu Mercedes – přesně v místě označeném na mapě v brašně Evy Krugerové. Jonathan ho pozoroval od vchodu do jedné zavřené restaurace asi o padesát metrů dále po silnici. Už hodinu a půl kroužil kolem nádraží. Vždy o půl přijížděly do stanice vlaky z Churu a Curychu. Několik minut předtím a potom byl chodník plný cestujících a na parkovišti se hemžila auta. Poté až do příjezdu dalšího vlaku veškerý provoz ustal. Za celou dobu Jonathan ani jednou nespatřil u nádraží policistu. Nemohl však posoudit, jestli někdo parkoviště nesleduje. Ať to bylo jakkoliv, dospěl k závěru, že Simone má pravdu: policisté, kteří chtěli ukrást Emminy věci, byli zkorumpovaní.

Pět minut před šestou byl večerní provoz na vrcholu a na ulici se míhal oslnivý rej reflektorů aut. Jonathan podupával, aby si v nohách rozproudil krev. Simone zůstala na okraji města – silně protestovala, ale Jonathan ji s sebou nevzal. Někdy bylo lepší pracovat v týmu, zatímco jindy situace vyžadovala jediného člověka. A tohle byla bezpochyby sólová akce. Jonathan se schoulil do bundy a dál sledoval opuštěný mercedes.

Převzít dopis.

Ukázat stvrzenky.

Vyzvednout si brašnu a obálku.

Zadívat se do mapy, kde parkuje auto.

Převléknout se. Ulízat si vlasy. A nezapomenout na snubní prsten.

Změnit si život.

Doručit svetr s obálkou obsahující sto tisíc franků.

Jenže kam? Kdy? Komu? A ze všeho nejtrýznivější otázka: Proč?

Jonathan přejel prsty po klíčcích od auta a vzpomněl si na Emmu.

Hlavou mu bleskla otázka: Kdy byla tvá žena tvou ženou?

A když nebyla tvou ženou, kým byla?

Dr. Jonathan Ransom, absolvent Jihozápadní lékařské fakulty při Coloradské univerzitě v Boulderu, vedoucí chirurg Sloan-Ketteringovy nemocnice v New Yorku a příjemce Dewesova stipendia ve fakultní nemocnici Oxfordské univerzity specializující se na rekonstrukční chirurgii, stojí na přistávací dráze Robertsova letiště v liberijské Monrovii a dívá se, jak poslední pasažéři vystupují z letadla a procházejí kolem něj. Je osm hodin ráno a slunce stojí nízko na nelítostné oranžové obloze. Den už je horký a vlhký a ve vzduchu se vznáší zápach leteckého benzinu a mořské soli. Za vysokým plotem ohraničujícím přistávací dráhu se mačká horda pokřikujících černochů. Kdesi nepříjemně blízko protíná vzduch pravidelné „ra-ta-ta-ta“ ze samopalů.

Toho se nemusíš bát, slibovali mu během aklimatizace. Boje se omezují na venkov.

Kráčí k budově s kanceláří imigračního úřadu a míjí dvě nafouklé mrtvoly odtažené k plotu. Podle toho, jak se drží, je to matka s dcerou, ale kvůli mouchám se to dá jen těžko poznat.

„Vy jste Ransom?“

Vedle něj přijíždí otlučený vojenský džíp. Za přehnaně velkým volantem sedí opálená mladá žena s bujnými kaštanovými vlasy staženými do copu. „Hej, vy!“ křičí, aby ji bylo přes odjíždějící transport slyšet. „Vy jste doktor Ransom? Nastupte si. Zachráním vás před tím cirkusem.“

Jonathan hází brašnu na zadní sedadlo. „Myslel jsem, že boje probíhají na venkově,“ říká.

„Tohle nejsou boje. To je ‚dialog‘. Copak nečtete noviny?“ Natahuje ruku. „Emma Roseová. Moc mě těší“

„Jo,“ odpovídá Jonathan. „Nápodobně.“

Projíždějí kolem nejhorších slumů, jaké Jonathan v životě viděl – zeď chudoby osm kilometrů dlouhá a deset pater vysoká. Hlučné a pusté město náhle končí a střídá ho tichý a bujný venkov.

„První mise, co?“ ptá se Emma. „Vždycky sem posílají nováčky.“

„Proč?“

Emma neříká nic. Místo odpovědi nabízí úsměv Mony Lisy.

Nemocnice stojí v místě bývalé obecní žumpy na okraji mangrovové bažiny. Desítky žen a dětí nečinně leží v trávě a červeném blátě kolem šedohnědé budovy. Je zřejmé, že mnohé z nich jsou zraněné, některé těžce. Jejich mlčení zaráží.

„Podobnou skupinu nám přivezou jednou za pár dní,“ vysvětluje Emma a zastavuje džíp za budovou. „Minometné útoky. Naštěstí je většina zranění povrchových.“

Jonathan si všímá chlapce, jemuž trčí z lýtka střepina o velikosti trojky železa. Slovo „povrchový“ zde znamená, že pacient nevykrvácí.

U budovy Ransoma vřele vítá drobný muž s plnovousem a zarudlýma očima. Je to doktor Delacroix z Lyonu. „Ještě že letadlo přiletělo včas,“ říká a otírá si ruce do zkrvaveného trička. „Ta holka na dvojce je tvoje. Z pravé ruky má sekanou.“

„Sekanou?“

„No přece…“ Delacroix napodobuje padající gilotinu. „Má to od mačety.“

„Kde si můžu vydrhnout ruce?“ ptá se Jonathan.

„Vydrhnout ruce?“ Doktor Delacroix si vyměňuje s Emmou unavený pohled. „Můžeš si je opláchnout na záchodě. Najdeš tam taky rukavice. Ale šetři si je. Každý pár se snažíme použít aspoň třikrát.“

O půlnoci stojí Jonathan na pásu zásadité hlíny před polní nemocnicí, který slouží jako terasa, recepce a prostor pro triáž. Vzduch je stále vlhce parný a ozývá se v něm křik vřešťanů prokládaný palbou z krátkých zbraní.

„Kávu?“ Emma mu podává šálek. Vypadá jinak, než když se spolu seznámili. Jako by byla štíhlejší, menší a už ne tak naštvaná a zatrpklá.

„Nemáme nula plusku,“ říká Jonathan. „Ztratili jsme dva pacienty, protože nemáme dost krve.“

„Pár jsi jich zachránil.“

„Ano, ale…“ Zdrceně vrtí hlavou. „To je to vždycky takové?“

„Jen každý druhý den.“

Nyní je na Jonathanovi, aby zarytě mlčel.

Emma si ho zamyšleně prohlíží. „Starší prostě nepřijedou,“ říká po chvíli.

„Prosím?“

„Chtěls vědět, proč sem posílají jenom nováčky. Tak tohle je důvod. Po nějaké době to tu začne být příliš tvrdé. Všechno na tebe dolehne. A ubíjí tě to. Starší lidé to nedokážou snášet. Říká se, že každý člověk snese pohled jen na určitý počet mrtvol, a když ho překročí, začne si jako mrtvola připadat sám“

„Rozumím.“

„Do Británie to tu máš daleko, co?“ pokračuje Emma družným, ba přímo kamarádským tónem. „Viděla jsem, žes byl na Oxfordu. Já studovala na St. Hildd’s. Komparativní politické systémy.“

„Takže ty nejsi doktorka?“

„Proboha, ne. Udělala jsem si sice kurzy ošetřovatelství, ale mým oborem je administrativa. Logistika a podobné věci. Takže jestli někdy budeme mít dostatek nula plusky, tak za to budeš moct poděkovat mně.“

„Promiň, tak jsem to…,“ začíná se Jonathan omlouvat.

„Jasně žes to tak nemyslel.“

„Nejdřív jsem nepoznal, jestli jsi Angličanka. Máš zvláštní přízvuk. Tipoval jsem tě na Skotku nebo na Londýňanku, která žila někde ve střední Evropě. V Praze nebo tak“

„Já? To ani nápad. Pocházím z jihozápadu. Z Cornwallu. Všichni tam mluvíme legračně. Bydlela jsem kousek od Land’s End. V Penzance. Znáš to město?“

„Penzance? Tak trochu.“ Jonathan se nadechuje, a přestože ví, že bude vypadat hloupě, nadouvá hrudník a recituje zpěvavým hlasem:

„‚Já kován jsem ve vědách matematických,

vyznám se v rovnicích prostých i kvadratických,

u binominálních teorémů jen srším novinkami,

znám i pár historek o čtvercích nad přeponami.‘“

Když Emma neříká nic, dodává: „Gilbert a Sullivan. Piráti z Penzance. Neříkej mi, že neznáš Generálmajorovu píseň“

Náhle Emma propuká ve smích. „Jasně že znám. Jenže člověk není zvyklý slýchat ji v africké divočině. Proboha. Fanoušek.“

„Já ne. To můj táta. Byl to diplomat. Bydleli jsme všude možně. Ve Švýcarsku, v Itálii, ve Španělsku. Ale ať jsme se přestěhovali kamkoliv, vždycky tam poslouchal opery. Tuhle píseň dokázal zazpívat anglicky, německy a francouzský.“

Přes oblohu plnou hvězd k nim doléhá chytlavé dunění v rytmu funky elektrický dusot basové linky Emma naklání hlavu jeho směrem. „To je klub Muthaiga. Skvělá tančírna. Ale obávám se, že komickou operu tam nedávají“

„Klub Muthaiga je v Nairobi. Viděl jsem Vzpomínky na Afriku.“

„Já taky,“ říká Emma a staví se na špičky. „Nikomu neříkej, že jsem ten název štípla. Jdeš se mnou?“

„Tančit?“ Jonathan vrtí hlavou. „Už jsem strašně dlouho vzhůru. Jsem vyřízenej.“

„No a?“ Emma ho bere za ruku a vede ke zdroji pulzující hudby.

Jonathan odolává. „Díky, ale já si vážně musím odpočinout.“

„To z tebe mluví tvoje staré já.“

„Staré já?“

„Ten vedoucí chirurg. Ten příšerný dříč. Ten, co vždycky získá všechny ceny a stipendia.“ Tahá ho za ruku. „Nedívej se tak na mě. Říkala jsem ti, že dělám administrativu. Četla jsem tvoje papíry. A chceš ode mě radu? To tvoje staré já…, to, které tak strašně pracuje? Tak na tohle já zapomeň. Protože tady nevydrží ani týden.“ Emma o stupeň snižuje hlas a Jonathan si není jistý, jestli mluví vážně, anebo nabubřele. „Tohle je Afrika. Tady každý získá nový život.“

Později, po tanci, domácí pálence a divokém radostném zpěvu, vyvádí Emma Jonathana z klubu do buše, mimo ohlušující bubny a kroutící se těla. Kráčejí přes přesličníkový porost po stezce, která vypadá spíše jako zásek v nočním stínu, až se nakonec ocitají na mýtině. Vřešťan nad nimi jednou zaječí a přeskakuje ze stromu na strom. Emma se k Jonathanovi obrací a upírá na něj pohled. Vlasy jí šikmo padají do tváře.

„Už jsem na tebe čekala,“ říká, sjíždí rukou k jeho opasku a přitahuje si ho k sobě.

Také Jonathan už na ni čekal. Ne týdny ani měsíce, ale déle. Během jediného dne si ho tato žena podmanila. Líbá ji a ona líbá jeho. Zajíždí jí rukou pod košili, cítí její pevnou, ale vláčnou kůži, přesouvá ruku výše a dotýká se ňadra. Ona ho kouše do rtu a tiskne se k němu. „Já jsem hodná holka, Jonathane. To jen abys věděl.“

Rozepíná mu košili a shazuje mu ji z ramenou. Laská ho dlaní na prsou a pak ji spouští níže. Odstupuje, přetahuje si přes hlavu tričko a svléká si džínsy. Vychutnává si jeho hladovou pozornost.

„Jak to poznáš?“ ptá se Jonathan, když se jejich těla proplétají.

„Stejně jako ty.“

Jonathan uléhá do trávy a ona se ocitá nad ním. V měděných vlasech jí tancuje měsíční světlo. Stromy se pohupují. Kdesi v dálce protíná atmosféru ječivý vřískot.

Nejdříve přijel vlak z Churu a po minutě vlak z Curychu. Pasažéři zaplnili chodník před stanicí. Teď, nebo nikdy. Jonathan vyrazil od vchodu do uzavřené restaurace a spěšně přešel přes ulici. Přelezl přes zeď ohraničující parkoviště a zamířil do prostřední uličky. Pokud teď někdo pozoroval nádraží a okolí, měl na něj nerušený výhled: sto osmdesát osm centimetrů vysoký běloch oblečený v nové tmavě modré bundě a v modré látkové čepici naražené hluboko do čela, aby co nejvíce zakryla hustéa lehce zvlněné vlasy, které mu už od třiadvaceti let začaly šedivět.

Nechvátej, nabádal se Jonathan v duchu a usilovně se snažil udržet ležérní tempo.

Vytáhl z kapsy klíče a aktivoval dálkové ovládání. Měl pocit, že zatím jde všechno velmi hladce. Emma vždy velmi dbala na organizaci. Auto zapípalo. Nerozhlížej se, říkal si Jonathan v duchu. To auto patří Emmě, což znamená, že je tvoje. Mercedes S-600 diamantově černé barvy. Auto, ve kterém od narození jezdí všechny manželky chirurgů.

Jonathan vklouzl na sedadlo řidiče a zabouchl za sebou dveře. Dotkl se řadicí páky a motor se probudil k životu. Jonathan vyskočil na sedadle a bouchl se hlavou do střechy. „Sakra,“ zamumlal, než si uvědomil, že stiskl tlačítko zapalování na řadicí páce. Byla to nejnovější z řady automatických funkcí. Opět se usadil a popadl dech. Nepotrvá dlouho a auta se budou řídit sama, pomyslel si.

Teprve nyní začal vnímat interiér vozu. Vůni čerstvé kůže, dokonale čistou kabinu, nezaměnitelnou novotu automobilu. To nebyl pouhý mercedes, nýbrž zbrusu nový zástupce nejvyšší třídy sedanů. Cena: astronomická. Spíše než auto připomínal tento výrobek chrám luxusu, produkt automobilového průmyslu pozvednutý na vyšší úroveň. Jonathan si upravil sedadlo i zrcátka a zapnul si bezpečnostní pás. Zařadil zpátečku a vycouval z parkoviště. Auto se pohybovalo naprosto tiše – zledovatělou vozovkou proplulo jako na obláčku.

Zničehonic pocítil vlnu iracionální nenávisti, nejen proto, že tohle auto bylo důkazem Emminy zrady, ale i proto, že ztělesňovalo život, jaký si Jonathan nikdy nepřál vést. Až příliš mnoho chirurgů v Sloan-Ketteringově nemocnici nahlas snilo o praxi na Park Avenue a domě v Southamptonu nebo East Hamptonu. Jonathan jim tyhle požitky přál. Věděl, že pracují dost tvrdě na to, aby si je zasloužili. Pro něj osobně však medicína nebyla prostředkem vedoucím k cíli. To ona sama byla cílem. Odmítal se nechat definovat velikostí svého majetku. Automobily, jako byl tenhle. Jemu záleželo pouze na skutcích. Doktor Jonathan Ransom se staral o jiné.

Vycouval z parkoviště a zamířil k výjezdu. Na hlavní ulici se v obou směrech táhla šňůra aut. Chodci využili jeho čekání a začali před mercedesem procházet po chodníku. Jeden muž se zastavil přímo mezi Jonathanovými reflektory, zastínil si oči a podíval se přes čelní sklo na Jonathana. Ten ani na chvíli nepochyboval, že je to policista. Svěsil ruce a čekal, až muž vytasí pistoli a zakřičí: „Ven z auta! Jsi zatčen!“

Muž však vzápětí opět zmizel – splynul s mořem hlav proplétajících se mezi sebou na cestě domů.

Po chvíli se v koloně udělala mezera, Jonathan vyjel na ulici a odbočil doleva, pryč od nádraží. O čtyři bloky dále zastavil u obrubníku a stáhl okénko. „Nasedni.“

Simone nastoupila do auta. Zachumlala se do kabátu a prohlédla si interiér vozu. „Ten patřil Emmě?“ zeptala se.

„Asi jo.“ Jonathan najel na dálnici a zamířil východním směrem. Na silničním ukazateli stálo: „Chur – 25 km“.

Simone přeběhl po tváři stín. „Kam to jedeš?“

„Zpátky do hotelu. Musíme zjistit, kdo ta zavazadla poslal.“

18

„Zvýšit teplotu.“

Dozorce otočil trysku regulující propanbutanové hořáky. Pod obrovskou měděnou vanou planuly modré plameny. Budík teploměru ukazoval šedesát stupňů Celsia. Ručička uvnitř se začala přesouvat doprava.

Tomuto zařízení se říkalo „Hrnec“ a datovalo se do počátku 17. století. Bylo půldruhého metru vysoké i široké a v době, kdy byla Sýrie ještě jednou z provincií Osmanské říše, sloužilo jako kotel ve veřejné prádelně v Aleppu. Ručička se dotkla pětašedesátky. Gassan, který byl v rychle se ohřívající vodě ponořen, začal zběsile kopat nohama. Nemohl dopustit, aby se chodidly dotkl dna, protože by si je spálil.

Ručička minula sedmdesátku.

Byla to dlouhá noc. Gassan až dosud prokazoval obdivuhodnou odvahu. Viditelně trpěl, ale přesto neprozradil jediné slovo o tom, komu předal oněch padesát kilogramů plastických výbušnin. Plukovník Mike už nevypadal tak čistě a nažehlené. Knír mu zplihl potem z vynaložené námahy. Zlo tohoto místa mu proniklo do pórů.

„Zvýšit teplotu.“

Na okraji kotle se vytvořily bublinky. Gassan začal ječet. Teď už to však nebyly modlitby, teď už to nebylo volání k Alláhovi. Jen setrvalý proud nadávek proklínajících Západ, prezidenta, FBI a CIA. Gassan nebyl náboženský fanatik, nýbrž jeho protipól: terorista, jehož filozofií jsou jeho skutky. Rebel bez příčiny, ale s o to větší touhou ničit.

Philip Palumbo seděl na židli v rohu. Žalostné výkřiky ho už dávno unavily. Veškeré sympatie ke špinavcům, jako byl Gassan,ztratil přibližně v době, kdy vyšetřoval pumové útoky na Bali. Čtyřicet těl. Muži, ženy a děti užívající si plážový výlet do tropů. Všichni mrtví. Plus stovka zraněných. Vyhaslé životy. Zničené životy. A kvůli čemu? Jen kvůli obvyklým kecům o pomstě Západu. Palumbo to viděl tak, že všichni lidé jsou vázáni společenskou smlouvou chovat se k ostatním slušně a dodržovat zákony. Pokud tuto smlouvu poruší, pokud překročí hranice fair play, jsou všechny údery povoleny.

Gassan chtěl zabíjet nevinné lidi. Palumbo mu v tom hodlal zabránit. Takže nezbývalo než zatopit pod kotlem a pustit se do toho.

„Vraťme se hezky na začátek,“ řekl plukovník Mike s klidem, který doháněl k zuřivosti. „Desátého ledna ses v Lipsku setkal s Dmitrijem Ševčenkem. Tu plastickou výbušninu jsi přeložil do bílé dodávky Volkswagen. Kam jsi pak odjel? Ty výbušniny jsi musel někomu předat. Nepředpokládám, že sis je chtěl nechat déle, než bylo nezbytně nutné. Jsi přece chytrý kluk. Máš spoustu zkušeností. Takže mi pověz, co se stalo pak. Jestli chceš, pomůžu ti. Ty výbušniny jsi předal koncovému zákazníkovi. Chci znát jeho jméno. Mluv se mnou a necháme těch nepříjemností. Abych řekl pravdu, ani já po těchhle věcech nespím moc dobře.“

Znění otázek se za deset hodin nezměnilo.

Zvenku se ozývalo vytí psů na úplněk. Po chvíli se zdi vyšetřovací cely roztřásly, neboť kolem projel velký automobil.

Gassan začal cosi drmolit, ale pak našpulil rty a svěsil bradu na prsa. Z hrdla se mu vydral přidušený výkřik.

„Zvýšit teplotu,“ poručil plukovník Mike.

Plameny opět povyrostly. Ručička se začala otírat o osmdesátku.

„Co mají v plánu? Jaký je jejich cíl? Chci slyšet místo, datum a čas.“ Plukovník Mike byl nelítostný. Pokud člověk nebyl na takovou práci stavěný, nemohl ji dělat. Ovšem Mike byl k mučení zrozen stejně, jako je žokej zrozen k jízdě na koni.

Devadesát.

„Jako první ti odpadne frantík. Praskne jako převařená klobása. Potom ti v břiše oteče žaludek a začnou ti vařit plíce. Podívej se na svoje paže. Už se ti od nich odlupuje maso. Smutné na tom je, že takhle to může pokračoval ještě dlouho.“

Gassan poulil oči a dál ze sebe chrlil nadávky na nespravedlnost takového osudu.

„Jak se jmenoval tvůj kontakt? Jak hodlá ty výbušniny použít?“

Devadesát tři stupňů.

„Dobrá!“ zaječel Gassan. „Řeknu vám to! Vytáhněte mě! Prosím!“

„Co nám řekneš?“

„Všechno. Všechno, co vím. Jeho jméno. Hlavně mě už vytáhněte!“

Plukovník Mike zvedl ruku k dozorci ovládajícímu hořák a přistoupil tak blízko ke kotli, že mu z horka vyrazil na čele pot. „Takže kdo je koncový zákazník?“

Gassan uvedl jméno, které Palumbo v životě neslyšel. „Předal jsem mu to osobně. Zaplatil mi dvacet tisíc dolarů.“

„Kam jsi ty výbušniny doručil?“

„Do Ženevy. Do jedné garáže u letiště. Čtvrté podlaží.“

Hráz se protrhla. Gassan se rozmluvil – informace se z něj valily jako voda z prasklého potrubí. Jména. Přezdívky. Ukryty. Hesla. Mluvil tak překotně, že jeho ústa nestíhala.

Palumbo si to vše nahrával. Nakonec vyšel z cely, aby si získané informace ověřil. Po pěti minutách se vrátil. „Pár jmen sedí, ale musíme toho probrat ještě hodně.“

„Takže co?“ zeptal se plukovník Mike. „Máš na našeho ctihodného hosta další otázky?“

„To se ví,“ odvětil Palumbo. „Pan Gassan působí v oboru už dlouho. Tohle je teprve začátek.“

Plukovník Mike kývl na dozorce.

„Zvýšit teplotu.“

19

Do Arosy dorazil Jonathan za devadesát minut. Vyjel na horní konec Poststrasse a zaparkoval naproti hotelu Kulm, tři sta metrů nad hotelem Bellevue. Simone seděla schoulená na sedadle spolujezdce a kouřila.

„Není důvod, proč bys tu měla zůstávat,“ řekl Jonathan. „Bude lepší, když se rozdělíme. Dál už to zvládnu sám.“

„Chci zůstat s tebou,“ odpověděla Simone a zadívala se z okna.

„Jed domů. Povinnost jsi splnila. Drželas mě za ruku, když jsem to potřeboval. Ale nemůžu za tebe nést zodpovědnost.“

Poslední věta Simone zjevně podráždila. „O to tě nikdo nežádá,“ odsekla. „Až odteďka jsem se o sebe dokázala postarat sama, děkuji pěkně.“

„A co řekneš Paulovi?“

„Řeknu mu, že jsem pomáhala kamarádovi.“

„To bude znít moc hezky, až mu zavoláš z vězení. Protože tímhle vším jen zabředáváš hlouběji do problémů.“

Simone se na sedadle ošila a upřela na něj pohled. Na tváři, kde ji udeřil policista, měla fialovou modřinu, která silně kontrastovala s jejím obvykle bezvadným vzhledem. „A co děláš ty? To bych ráda slyšela, Jone.“

Jonathan si již dříve řekl, že bude řešit věci postupně. Věděl, že je technicky vzato na útěku, ale největší obavy teď neměl z policie – ať už z její legální, nebo nelegální varianty. Nejvíce se obával pravdy. „Zatím si nejsem jistý,“ řekl po chvíli.

Simone se napřímila. „Kolik máš bratrů?“

Tato otázka vyvedla Jonathana z míry. „Dva. A jednu sestru. Proč?“

„Kdyby se tohle dělo některému z nich, jel bys domů?“

„Ne.“ odpověděl Jonathan. „Nejel.“

„Já žádné sourozence nemám.“ pokračovala Simone. „Jsem provdaná za muže, který má práci jako milenku. Děti mám na škole a pak jsem měla Emmu. A jsem úplně stejně jako ty zmatená z toho, co měla vlastně v plánu. Jestli ti můžu nějak pomoct to zjistit, tak to chci zkusit. Chápu, že máš o mě strach, a cením si toho. Zítra pojedu do Davosu za Paulem. Jsem si jistá, že se to do té doby všechno vysvětlí. Ale jestli se budeme muset střetnout s policií, tak budu stát při tobě.“

Jonathan pochopil, že se Simone nic nenadělá. Nemohl popřít, že její přítomnost mu bude ku prospěchu, až bude stát před policejním kapitánem. Simone učila na prestižní ženevské škole a její manžel byl uznávaný ekonom.

Natáhl ruku a vytrhl jí z úst cigaretu. „Dobrá, vyhrálas. Ale jestli chceš se mnou zůstat, musíš přestat kouřit tohle svinstvo. Je mi z něj na zvracení.“

Simone okamžitě vytáhla z kabelky další cigaretu a strčila si ji do koutku úst. „Allez. Počkám tu na tebe.“ Naklonila se k Jonathanovi a políbila ho na tvář. „Buď opatrný.“

Jonathan se sklopenou hlavou spěšně kráčel po cestě dolů. Vítr rozfoukával sníh a metal mu ho do tváří tak silně, že si musel zakrývat oči, aby viděl alespoň tři metry před sebe. Prošel křižovatku na Poststrasse a odbočil na stezku procházející Arlenwaldem, lesem porůstajícím dolní část hory. Vítr tu nebyl tak silný, a tak Jonathan přidal do kroku.

Řada pouličních lamp po chvíli skončila a stezka se zahalila do tmy – lemovaly ji teď vysoké borovice a dokonale rovné břízy. Napravo se svah prudce lámal. Po několika minutách chůze dorazil Jonathan k zadní části hotelu a sešel ze svahu, kde bylo po kolena sněhu. Zastavil se na okraji lesa a vyhledal očima svůj pokoj. Čtvrté podlaží. Rohový pokoj vepředu. Ze svahu kousek od budovy vyrůstala stoletá borovice a její horní větve dosahovaly lákavě blízko k balkonům ve třetím a čtvrtém podlaží.

V tu chvíli Jonathan ucítil, jak se mu ježí chloupky na šíji. Zprudka se otočil, neboť si byl jist, že ho někdo sleduje. Prohlédl si úbočí hory za sebou. Vysoko v koruně jednoho stromu zahoukala sova. Její hluboké hrdelní volání nahnalo Jonathanovi husí kůži. Ještě chvíli se díval, ale nikoho nespatřil.

Otočil se, udělal pět kroků a došel ke statné borovici. Vybral si větev, vyhoupl se na strom a vyšplhal o něco výše. Když byl asi deset metrů nad zemí, přehoupl se na větev a doručkoval na její konec. Balkon teď měl na vzdálenost natažené ruky, ale svah pod ním byl tak prudký, že kdyby se pustil, dopadl by do sněhu hluboko pod sebou. Rozhoupal se na větvi, až se nohama dotýkal ochranné zídky, přesunul těžiště a skočil na balkon.

Za zataženými závěsy se svítilo a balkonové dveře byly pootevřené. Jonathan se postavil na špičky a vykročil kupředu.

V tom okamžiku se závěsy roztáhly a balkonové dveře se otevřely dovnitř. Jonathan letmo zahlédl muže v obleku, který držel otevřené dveře a hovořil s jakousi ženou v místnosti. Couvl a vrhl se přes balkon. Pověsil se z vnější strany za konečky prstů – lezci tomu říkají „netopýří vis“ – a přehoupl se za příčku oddělující sousední balkony. Zábradlí bylo zledovatělé a nesmírně chladné. Jonathan se podíval pod sebe. Od příjezdové cesty ho dělilo více než patnáct metrů a od silnice dalších patnáct. Prsty mu začaly křehnout. Snažil se přesvědčit sám sebe, že tohle není nic jiného než držet se za malý výčnělek na žulové stěně, jenže na žulové stěny se nechodí lézt uprostřed zimy. Nakonec se centimetr po centimetru přesunul pod svůj balkon a s heknutím se přehoupl přes zábradlí.

Popadl dech a vyzkoušel dveře. Byly odemčené, přesně jak je ráno zanechal. Světla v pokoji byla zhasnutá. Jonathan vstoupil dovnitř a chvíli počkal, až si jeho oči přivyknou na tmu. Na pokoji bylo znát, že ho před chvílí navštívila pokojská. Obě postele byly ustlané a ve vzduchu se vznášela příjemná vůně leštidla na dřevo. Jonathan se přesto nemohl zbavit pocitu, že tu něco není v pořádku.

Přistoupil k posteli. Pod polštářem ležela Emmina noční košile a na nočním stolku byly úhledně naskládané její knihy. Jonathan sebral tu horní. „Dřívější zlé skutky“. Název byl docela příhodný, avšak on si byl prakticky jist, že jeho žena tuto knihu vůbec nezačala číst. Román, který Emma četla naposledy, ležel až úplně vespod hromádky.

Vstoupil do haly, otevřel skříň a zásuvku po zásuvce prohledal Emminy věci. Chtěl najít důkazy o jejích aktivitách, jenže jaké důkazy? Jestli nevěděl, co jeho žena dělala, jak mohl vědět, co hledat?

Zavřel skříň a podíval se nad ni do prostoru, kde měli uloženy kufry. Postavil se na špičky a vytáhl větší z obou zavazadel. Byl to Emmin skořepinový kufr Samsonite, jaký s oblibou používají letušky. Jonathan ho postavil na zem a pak se zarazil.

Nikdy Emmin kufr neukládal do horní přihrádky. Tam dával kufr svůj, který byl menší a chatrnější.

V pokoji někdo byl.

Jonathan se minutu ani nepohnul – jen s nakloněnou hlavou poslouchal. Každý úder jeho srdce jako by mu vrážel do prsou hřebík. Kromě svých rozhrkaných nervů však vůbec nic neslyšel. Nakonec sebral kufr, odnesl ho na postel a otevřel ho.

Další překvapení. Vnitřní výstelka kufru byla po celé délce odloupnutá jako průhledné plastové fólie na snímky ve fotoalbu. Nebyla však rozřezaná ani nijak poškozená. Když se Jonathan podíval pozorněji, objevil v okraji kufru drážku, do níž se výstelka dala opět upevnit. V měsíčním pološeru odhalil pod výstelkou obdélníkovou vtlačeninu, která velikostí a tvarem připomínala obálku. Byl to úkryt pro listiny či dokumenty – schránka, která zůstávala skryta před bedlivými zraky celníků.

Jonathan kufr zavřel a vrátil na místo. Pod stolem leželo Emmino příruční zavazadlo. Nebyla to však brašna z černé teletiny, nýbrž ošoupaný ruksak plný skvrn vzniklých dlouholetým používáním. Jonathan otevřel boční kapsu a s úlevou zjistil, že její peněženka nezmizela. Její občanský průkaz zůstal nedotčen a peníze také – celkem osmdesát sedm franků. Byla tu i sponka do vlasů a krabička s bonbony Tic-Tac. Jonathan zavřel batoh, a když přejel rukou po jeho dně, zavadil prsty o náramek. Vzpomněl si, že ho Emma čas od času nosila. Měl bledě modrou barvu, byl vyroben z lisované gumy a podobal se náramkům „Livestrong“, které zpopularizoval Laňce Armstrong, sedminásobný vítěz Tour de France.

Tri čtvrtiny náramku byly tenké, ale v místě pod zápěstím byla guma viditelně širší. Jonathan přejel prstem po vypouklině.

Uvnitř se nacházel tvrdý obdélníkovitý předmět. Jonathan si s náramkem chvíli pohrával, než si uvědomil, že ho může tahem rozpojit. Uvnitř se objevil USB flashdisk – zařízení určené k zálohování a přesouvání souborů z jednoho počítače do druhého. Jonathan nikdy podobný typ neviděl. V práci s handheldem byla Emma démon, ale svůj notebook jen málokdy odnášela z kanceláře. Sepnul náramek a navlékl si ho na zápěstí.

Právě v tom okamžiku uslyšel, že se na chodbě blíží kroky. Odložil batoh a prohlédl si stůl. Mapy. Pohlednice. Jeho kompas. Pera. Kroky se přiblížily a hlasitě se na chodbě rozléhaly.

„Tudy, pane policisto. Je to ten pokoj na konci chodby.“

Jonathan rozeznal hlas provozního hotelu. Klíč zajel do zámku. Jonathan otevřel prostřední zásuvku a spatřil hnědý diář v kožené vazbě. Popadl jednou rukou Emmin batoh, hodil diář dovnitř a vyrazil k terase.

Dveře se otevřely a z hotelové chodby se do pokoje rozlilo světlo.

„A ten policista byl mrtvý?“ zeptal se provozní.

Aniž se ohlédl, vyklouzl Jonathan z pokoje a seskočil z balkonu na svah.

„Byli tam,“ řekl Jonathan zadýchaně, když naskočil do mercedesu. „Někdo prohledával náš…“

Podíval se na sedadlo řidiče. Simone v autě neseděla. Jonathan pohlédl do prostoru pod nohy a zjistil, že její kabelka zmizela také. Odešla, pomyslel si. Dostala rozum a vzala roha, dokud ještě může. Naklonil se k palubní desce a popadl dech. Poté přesunul pohled na zapalování. Klíče v něm nebyly. Jonathan se zděšeně otočil a podíval se na zadní sedadlo. Emmina brašna ani krabice se svetrem tam neležely. Simone odešla a vše si vzala s sebou.

Zmatený a unavený Jonathan se znovu zabořil do sedadla. Pohlédl na tlustý diář, který mu ležel na klíně. Otevřel ho a začal procházet jména, adresy a telefonní čísla. Pro začátek to musí stačit, pomyslel si.

V tu chvíli se otevřely dveře na straně řidiče a Simone Noiretová nastoupila do auta.

„Kdes byla?“ zeptal se jí Jonathan.

Simone se zarazila. „Byla jsem se projít na kopec a zpátky. Jestli to chceš vědět, tak jsem měla chuť na cigaretu.“

„A kde jsou Emminy věci?“

„Strčila jsem je do kufru pro případ, že by se někdo z nás chtěl v autě natáhnout.“

Jonathan přikývl a uklidnil se. „Promiň. Nechtěl jsem se na tebe obořit. Jenže oni tam byli. Myslím v našem hotelovém pokoji. Celý ho prohledali. Odshora dolů. Ale byli dobří. Velmi pečliví, to se musí nechat. Málem všechno vrátili do původního stavu. A já bych se pak o nich vůbec nedozvěděl.“

Simone na něj upřeně hleděla a v očích se jí zrcadlil jeho děs. „Co to povídáš? Kdo tam byl? Policie?“

„Ne. Aspoň ne skutečná policie.“ Řekl jí o zvláštním způsobu rozpárání Emmina kufru i o záhadné vtlačenině o velikosti obálky.

„To jim šlo jen o její kufr?“ zeptala se Simone. „Nic jiného nehledali?“

„To nevím.“

„Přemýšlej, Jone. Co v něm mohlo být?“

Jonathan její otázku odbyl. Neměl tušení. „Nastartuj auto. Mohli by sem přijet.“

„Uklidni se,“ prohlásila Simone uvolněně. „Nikdo sem nejede. Podívej.“

Jonathan se podíval ze zadního okna. Ulice byla liduprázdná. Bouře proměnila město v noclehárnu. Opřel se o sedadlo a zavřel oči. „No dobrá,“ zamumlal. „Jsme v bezpečí.“

„Samozřejmě že jsme v bezpečí,“ přitakala Simone.

„Na chodbě jsem slyšel hlasy. Myslím, že provozní hotelu vedl do pokoje policii. Bavili se o tom policistovi v Landquartu. Vědí, že jsem to byl já.“

„Prozatím jsi v bezpečí. A to je podstatné.“ Simone ukázala na diář na jeho klíně. „Co to je?“

„Emmin diář. Potřebujeme zjistit, koho v Asconě znala. Jestli jí ty věci poslal někdo z přátel, bude jeho jméno tady.“

„Můžu?“

Jonathan jí podal notes v kožené vazbě. Byl tlustý jako bible a dvojnásobně těžký. Emma kdysi s oblibou říkala, že diář obsahuje její život a nic menšího. Simone si ho položila na klín a pietně otevřela, jako by to byl náboženský text. Na předsádce bylo napsáno Emmino jméno a pod ním řada přeškrtnutých adres. Poslední adresa byla nepřeškrtnutá a uváděla ženevskou ulici Avenue de Collonges. Předtím bydlela Emma na Rue St. Jean v Bejrútu, v uprchlickém táboře OSN v súdánském Dárfúru a tak dále a tak dále. Seznam pokračoval a sloužil jako jakási mapa jejího minulého života.

„Kolik jmen tady vlastně má?“ zeptala se Simone.

„Má tam každého, s kým se kdy poznala. Emma nikdy na nikoho nezapomněla.“

Společně prolistovali všechny stránky, od A až do Z, a hledali přitom člověka s adresou v Tessinu, Asconě, Locarnu nebo Luganu, zkrátka v oblasti s telefonním předčíslím 078. Našli jména ze všech koutů světa: z Tasmánie, Patagonie, Laponska, Grónska, Singapuru i Sibiře. Nikde však nenašli zmínku o Asconě.

O půl hodiny později položila Simone diář na středový tunel.

Emma neměla jediného přítele, který bydlel v nejjižnější švýcarské provincii. Ascona neexistovala.

Jonathan si prohledal kapsy a vytáhl půlku Emminy stvrzenky na zavazadla. „Ještě máme tohle,“ řekl. „Ten přednosta říkal, že jméno odesílatele je zaznamenáno ve stanici podání.“

„Myslím, že Švýcaři ti tyhle informace nesdělí tak snadno. Budeš se jim muset nějak legitimovat.“

„Asi máš pravdu.“ Jonathan podal stvrzenky Simone a nastartoval motor.

„Kam to jedeme?“

„Kam si myslíš?“ zeptal se, ohlédl se přes rameno a vycouval s autem na silnici.

Simone se zavrtěla na sedadle a zahrnula si vlasy za ucho. „Jenže Emma tu neměla žádné přátele. Netuším, kde začít hledat. Čeho vlastně chceme dosáhnout?“

Jonathan nasměroval auto ze svahu a sešlápl plyn. „Vím, jak zjistit, kdo Emmě ta zavazadla poslal.“

20

Pět minut před půlnocí přijela k nákladové rampě v zadním traktu sídla společnosti Robotica AG v curyšské průmyslové zóně neoznačená dodávka a z kabiny vystoupili čtyři muži. Všichni na sobě měli tmavé oblečení a pletené čepice naražené nízko do čela, všichni měli na rukou gumové rukavice a na nohou boty s gumovou podrážkou. Jejich vůdce, muž téměř o deset centimetrů menší než ostatní, jedenkrát klepl na dveře spolujezdce a dodávka odjela.

Vyškrábal se na rampu a prošel kolem rolety z vlnitého plechu, která zajišťovala vchod. V ruce držel dva klíče. Prvním deaktivoval bezpečnostní systém a druhým otevřel vchod pro zaměstnance. Muži se nahrnuli do potemnělé budovy.

„Máme sedmnáct minut, než bude mít hlídač další obchůzku,“ prohlásil hlavní inspektor Marcus von Däniken, když za nimi zavřel dveře. „Pohybujte se rychle, dávejte pozor, čeho se dotýkáte, a za žádných okolností z objektu nic neodnášejte. Mějte na paměti, že tu vůbec nejsme.“

Muži vytáhli z bund baterky a vyrazili chodbou do útrob budovy. Spolu s von Dänikenem zde byli Myer z logistické podpory, Kubler ze speciálních služeb a Krajcek z komanda. Všichni byli obeznámeni s okolnostmi operace. Všichni věděli, že v případě dopadení skončí jejich kariéra a nelze vyloučit ani vězení. Jejich loajalita vůči von Dänikenovi však přebíjela rizika.

Byl to Myer z logistiky, kdo se obrátil na bezpečnostní agenturu a získal od ní harmonogram hlídačových obchůzek i klíče umožňující bezpečný vstup do objektu. O švýcarských firmách bylo již dlouho známo, že spolupracují se spolkovou policií.

Kubler nechal ostatní projít, vytáhl z pracovní brašny obdélníkový přístroj připomínající masivní mobilní telefon a podržel ho před sebou. Pomalu procházel chodbou a oči měl přilepené na histogram pulzující na podsvětleném displeji. Náhle se zastavil a stiskl červené tlačítko pod palcem. Histogram zmizel a na jeho místě se objevil nápis „AM-241“. Kubler zvedl hlavu. Přímo nad sebou měl detektor kouře.

To, co držel v ruce, byl mobilní senzor výbušnin a radioaktivních látek. Fakt, že mu nyní přístroj ohlásil přítomnost „AM-241“ neboli izotopu americia 241, Kublera netrápil – americium bylo součástí minerálu používaného v detektorech kouře. On hledal něco více vzrušujícího. Procházel chodbou dál a mával senzorem před sebou jako proutkařskou virgulí. Prostor vypadal čistě. Zatím.

Klíč od kanceláře Thea Lammerse von Däniken neměl. Bezpečnostní agentura s nimi sice spolupracovala, ale nemohla jim dát něco, čím sama nedisponovala, a kancelář generálního ředitele byla i pro agenturu tabu. Myer rozložil na podlaze jelenicový obal obsahující planžety a univerzální klíče a dal se do práce. Jako bývalý instruktor kantonální policejní akademie potřeboval na otevření zámku pouhých třicet vteřin.

Von Däniken posvítil baterkou na kancelář. Mikroaviační prostředek stál na stole v místě, kde ho naposledy viděl. Inspektor zvedl letadlo a prohlédl si ho z různých úhlů. Bylo úžasné, že tak malý stroj dokáže cestovat tak vysokou rychlostí. Ještě více ho však zajímalo jeho využití, mírové i jiné.

Odložil MAV, několikrát ho vyfotografoval digitálním fotoaparátem a přesunul se k Lammersovu stolu. K jeho překvapení nebyly zásuvky zamčené. Postupně z nich vytáhl všechny složky, rozložil dokumenty na pracovní ploše a vyfotografoval je. Zdálo se, že jde většinou o korespondenci se zákazníky, vnitřní memoranda a faktury. Von Däniken nenašel nic, co by naznačovalo, proč Lammers pokládal za nezbytné vlastnit tři pasy a přechovávat doma nabity samopal Uzi.

Tohle je jeho veřejný život, řekl si von Däniken v duchu. Usměvavá strana zrcadla.

„Dvanáct minut.“ zašeptal Krajcek a strčil hlavu do kanceláře. Krajcek byl muž na černou práci, což dokazoval i tlumičem opatřený samopal Heckler & Koch MP-5 v jeho rukou.

Diář.

Von Däniken si ho všiml téměř náhodou na boční skříňce vedle Lammersovy fotografie s manželkou a dětmi. Sebral zápisník s koženou vazbou a prolistoval stránky. Záznamy byly tak stručné, že to hraničilo se šifrovaností, a téměř ve všech případech se jednalo o obchodní schůzky s uvedením názvu firmy a jména jejího zástupce. Von Däniken obrátil stránky na poslední položku, kterou si Lammers zapsal v den své smrti. Večeře v sedm hodin večer v Ristorante Emilio s jistým „G. B.“. Vedle jména bylo uvedeno telefonní číslo.

Von Däniken si stránku vyfotografoval.

Když byl v kanceláři hotov, prošel s Myerem recepcí a protáhl se lítacími dveřmi do vývojové laboratoře. „Kde je jeho stůl?“ zeptal se Myer, když se oba muži proplétali kolem mobilních pracovních stanic.

„Jak to mám vědět? Bylo mi jen řečeno, že Lammers sestrojil to letadlo tady.“

Myer se zastavil a chytil ho za paži. „Víš jistě, že je to tady?“

„Víceméně ano.“ Von Däniken si vzpomněl, že se Lammersova asistentka výslovně nezmínila, že se laboratoř nachází přímo v objektu firmy.

„‚Víceméně‘?“ podivil se Myer. „Takže já tady riskuju penzi kvůli’víceméně‘?“

V protějším rohu laboratoře se nacházel obezděný výklenek, do něhož vedly ocelové dveře s cedulkou „Privat“.

„Jsem si víceméně jistý, že je to tady,“ řekl von Däniken.

Myer poklekl a posvítil na dveře baterkou. „Zamčené jako národní banka,“ zamumlal.

„Dokážeš je otevřít?“ zeptal se von Däniken.

Myer ho zpražil sžíravým pohledem. „Jsem si víceméně jistý, že jo.“

Znovu rozložil na zemi „nádobíčko“ a začal strkat do klíčové dírky jeden paklíč za druhým. Von Däniken stál opodál a srdce mu tlouklo tak silně, že bylo slyšet až v Rakousku. Na tyhle věci nebyl stavěný. Nejprve se bez soudního svolení vloupali do objektu a teď narušovali soukromý majetek. Co ho to jen napadlo? Hrát si na špiony mu nikdy nebylo vlastní. Byl spíše úředník a nijak se tím netajil. V padesáti letech byl na svou první utajenou operaci možná už trochu starý.

„Devět minut,“ ozval se mu ve sluchátku Krajcekův ledově klidný hlas.

Kubler s detektorem radioaktivity se mezitím dostal až do laboratoře. Přesunul přístroj napravo a histogram se proměnil v nový vzorec. Na displeji se objevilo „C3H6N606“ a vedle slovo „Cyklotrimetylenetrinetramin“. Kubler ten název znal, ale byl zvyklý používat spíše označení „hexogen“, případně obchodní název „RDX“. Možná tahle návštěva přece jen není plácnutím do vody.

„Osm minut,“ ohlásil Krajcek.

Myer poklekl na podlahu laboratoře a se zručností eskamotéra začal manipulovat se dvěma planžetami. „Mám,“ řekl, když západky zaskočily na místo a dveře se otevřely.

Von Däniken vstoupil dovnitř. Světlo z jeho baterky dopadlo na pracovní stůl zaplněný elektrickým nářadím, kombinačkami, šroubky, drátky a kousky plechu. Inspektorovi stačil jediný pohled, aby věděl, že našli, co hledali: laboratoř Thea Lammerse.

Von Däniken rozsvítil světla. Nacházeli se ve větší verzi dílny, jakou von Däniken viděl včera večer v Erlenbachu. Na obou stranách místnosti stála rýsovací prkna, obě pokrytá strojírenskými výkresy a schematickými plány. Na podlaze ležela spousta různých krabic. V názvech natištěných na jejich povrchu poznal von Däniken výrobce elektronického vybavení.

Na nejbližší zdi byl připevněn plánek nějakého typu letadla. Von Däniken se postavil na špičky a prohlédl si jeho parametry. Délka: dva metry. Rozpětí křídel: čtyři a půl metru. Tohle nebyl žádný MAV, nýbrž opravdový letoun. Plánek ho označoval za „dálkově řízené bezpilotní letadlo“, jaká se používají k přeletům nad nepřátelským územím a příležitostně také – pokud se inspektor nepletl – k odpalování raket. Při této představě naskákala von Dänikenovi na těle husí kůže. V rohu plánku se nacházela fotografie hotového výrobku. Skutečně byl velký. Letadlo-kondor.

Vedle stroje stál na snímku muž s tmavými vlasy a tmavou pletí. Podle časové značky byla fotografie zhotovena před týdnem. Von Däniken ji otočil. Na zadní straně bylo napsáno datum a také iniciály „TL a CE“. „TL“ byl Lammers. Kdo byl „CE?“

„Čtyři minuty.“ konstatoval Krajcek.

Von Däniken si vyměnil s Myerem znepokojené pohledy a oba muži pokračovali v prohledávání. Myer začal čmuchat v boxech, zatímco von Däniken se zaměřil na papíry na rýsovacích prknech.

„Dvě minuty,“ ohlásil Krajcek.

V tom okamžiku si von Däniken vzpomněl na iniciály v Lammersově diáři. „GB“. Znovu se podíval na zadní stranu fotografie. Druhé iniciály nebyly „CE“, nýbrž „GB“.

Nalistoval fotografii, kterou před chvílí pořídil, a pomocí funkce přiblížení si přečetl telefonní číslo vedle iniciál „GB“. Předčíslí bylo 078 – Tessin, nejjižněji položený švýcarský kanton s městy Lugano, Locamo a Ascona. Byla to jeho první opravdová stopa.

V tu chvíli si všiml, že ve dveřích stojí Kubler. Agent speciálních služeb nepromluvil, ale vykročil k nim jako automat a oči přitom nespustil z radiačního detektoru. „RDX,“ konstatoval nakonec. „Jsou ho tu mraky.“

Zkratka nepotřebovala žádné vysvětlení. RDX neboli „královskou demoliční výbušninu“ dobře znali všichni pracovníci bezpečnostních složek specializující se na boj proti terorismu. Před druhou světovou válkou ji jako první vyvinuli Britové a dodnes sloužila jako hlavní složka mnoha typů plastických výbušnin a jako roznětka používaná ve všech jaderných zbraních.

Von Däniken měl pocit, že mu někdo vyrazil dech. Nejdříve bezpilotní letoun, pak společnost vyrábějící hyperpřesné naváděcí systémy a nyní plastické výbušniny. „Jenže já tu žádné nevidím,“ namítl. „Kde může být ukryté?“

„Teď tady není. Přístroj detekuje jen stopy. Ale ty hodnoty jsou čerstvé.“

„Poznáš, kdy se v objektu nacházelo naposledy?“

Kubler se podíval na displej. „Podle rychlosti rozpadu bych řekl, že před čtyřiadvaceti hodinami.“

Před Lammersovou večeří s „G. B.“.

„Šedesát vteřin.“ řekl Krajcek. „Hlídačovo auto je teď tři bloky odtud a blíží se k nám.“

„Pryč,“ řekl von Däniken a překotně vyfotil plány. Kubler odchvátal z laboratoře a Myer ho následoval. Také von Däniken se přesunul ke dveřím. Právě se chystal zhasnout světla, když vtom to uviděl.

Mladší bratříček.

Na protějším konci místnosti, zastrčená v regále pod pultem, stála menší verze MAV z Lammersovy kanceláře. Letadlo mělo asi poloviční velikost: dvacet centimetrů na délku a dvacet na výšku. Jeho křídla však měla odlišný, téměř trojúhelníkový tvar. Von Däniken si všiml, že jsou upevněna na centrálním závěsu a pohybují se nahoru a dolů jako skutečná ptačí křídla.

Von Däniken chvíli váhal a pak vyrazil k regálu a letadlo z něj sebral. Celá konstrukce nevážila více než pět set gramů. Nebyla lehká jako pírko, ale neměla k tomu daleko.

„Tohle vážně lítá?“ zeptal se dnes odpoledne Michaely Menzové.

„Samozřejmě,“ odvětila doktorka rozhořčeně. „Necháváme ho startovat z nákladové rampy“

Von Däniken si všiml, že spodní strana křídel je potažena lehkou pružnou látkou zářivě žluté barvy, na které je natištěn povědomý černý vzor.

Myer strčil hlavu do kanceláře. „Zatraceně, chlape, co tu ještě děláš? Musíme odsud vypadnout!“

Von Däniken zvedl MAV. „Koukej na tohle.“

„Nech to tady!“ obořil se na něj Myer. „K čemu by ti byla hračka motýla?“

21

V tradiční rakouské lovecké chatě Flimelen nacházející se v zalesněné vesničce Sebastiansdorf nedaleko od Vídně se svítilo v oknech. Rozlehlá chata byla postavena pro císaře Franze Josefa I. a sloužila mu až do jeho smrti uprostřed první světové války. Poté čtyřicet let stála opuštěná v lesích a nikdo se o ni nestaral. Okna byla rozbitá, dveře vypáčené a ukradené na palivové dříví a kameny ze základů rozebrané pro výstavbu jiných, méně honosných nemovitostí. Vypadalo to, jako by loveckou chatu celou pohltil les.

V roce 1965 se však stavba znovu narodila. Ze dne na den se k ní sjeli řemeslníci a začali zchátralou budovu rekonstruovat. Osadili ji novými okny. Instalovali masivní dveře. O něco dále po silnici postavili strážní domek. K vlastnictví lovecké chaty Flimelen se totiž přihlásila jistá organizace, která potřebovala osamělý objekt, v němž by její členové mohli diskutovat o nejdůvěrnějších záležitostech. Nebyla to vláda, nýbrž instituce sdružující lidi odhodlané zabránit válečné katastrofě.

U dlouhého stolu ve velkém sále momentálně seděli čtyři muži a jedna žena. Předsedal jim škrobený muž s vážnou tváří a blízkovýchodními rysy, s prošedivělou čupřinou a elegantně zastřiženým knírkem. Úzké brýle na jeho očích prozrazovaly vzdělance a muž byl skutečně držitelem diplomů z práva a diplomacie, které získal na Káhirské a Newyorské univerzitě. A přestože se blížila půlnoc a ostatní přítomní dávno odložili vázanky a rozepnuli si knoflíky u krku, on byl stále v saku a kravatu měl dokonale utaženou. Svou funkci vykonával s maximální vážností. Za své úsilí před časem získal Nobelovu cenu míru. Na světě nebylo mnoho lidí, kteří by se mohli pochlubit, že na nich závisí osudzeměkoule, a nebýt přitom pokládáni za arogantní a nestoudné lháře. On k těmto lidem patřil.

Jmenoval se Muhammad Baradej a byl ředitelem IAEA, Mezinárodní agentury pro atomovou energii.

„To nemůže být pravda.“ řekl a přejel prstem přes zprávu.

„Obávám se, že o tom není pochyb,“ pravil muž sedící vedle něj. Byl to Jurij Kulikov, Rus s obličejem hráče pokeru, který řídil oddělení pro jadernou energetiku IAEA.

„Ale jak je to možné?“ Baradej se rozhlédl po tvářích přítomných. „Jestli je to tak, pak jsme selhali ve všech povinnostech.“

„Program institucionalizovaného podvodu,“ konstatoval Kulikov. „Hra na schovávanou. Celá léta jsme soustředili inspekční úsilí na jedno místo, zatímco oni tajně pracovali na jiném.“

Muži a ženy usazení vedle něj byli vesměs nejvyššími představiteli „sekretariátu“, tedy orgánu, který celou IAEA řídil. Kromě Baradeje s Kulikovem tu byli ještě Oniguči, původem Japonec, který stál v čele oddělení jaderné vědy a aplikací, Rakušanka Brandtová, jediná žena v místnosti, jež byla pověřena vedením technické spolupráce, a nevzrušený Fin Pekkonnen, který řídil oddělení pojistných záruk a ověřování, nejznámější odbor IAEA.

„O přesnosti dat nemůže být nejmenších pochyb,“ prohlásil Pekkonnen. „Senzor byl vybaven čipem budoucí generace, který je schopen lokalizovat vzorce emisí gama záření s desetkrát větší přesností než starší model.“

Baradej neměl vědecké vzdělání, ale za dvacet let práce ve vídeňském sídle IAEA získal slušné znalosti o základních principech jaderné fyziky. Emise radioaktivních látek typu uranu či plutonia zanechávaly jedinečné „podpisy“. Při dostatečně přesném měření se z těchto podpisů daly odvodit nejen stáří a stupeň obohacení radioaktivního materiálu, ale i jeho zamýšlené využití, což bylo pro všechny lidi u stolu mnohem důležitější.

Uran v přírodní formě nelze použít k vyvolání jaderné reakce. Nejprve se musí „obohatit“ neboli doplnit o jeden konkrétní izotop: uran 235. Nejběžnějším způsobem je separace plynného hexafluoridu uranu v odstředivce, kterou představuje rychle se otáčející ocelový buben. Při každém cyklu se plyn o něco obohatí. Kvůli urychlení procesu se odstředivky běžně spojují, aby plyn kaskádovitě „padal“ z jedné do druhé. Klíč k úspěchu je prostý: čím více máte odstředivek, tím rychleji se dá uran obohatit.

Pro využití v jaderných elektrárnách stačí radioaktivní nerost obohatit na třicet procent. Pro využití jako štěpný materiál – tedy látku schopnou vyvolat jadernou reakci – je zapotřebí dosáhnout úrovně třiadevadesáti procent. Dokument před Baradejovýma očima přitom uváděl ohromující hodnotu šestadevadesát procent.

„Motýlek létal nad cílovou oblastí sedm dní,“ pokračoval Pekkonnen. „Za tu dobu poslal zpět tisíce atmosférických měření. Je nepravděpodobné, že by byla všechna mylná.“

„Jenže ty hodnoty jsou šíleně vysoké,“ namítl Baradej. „Jak by to před námi dokázali tak dlouho skrývat?“

„Nový objekt byl vybudován ve velké hloubce a tvářil se jako podzemní vodní nádrž.“

„Ale jestli je tak dobře ukrytý, jak jsme ho vůbec našli?“

Pekkonnen se předklonil. Jeho světlá čupřina kontrastovala s jeho narůžovělou pletí. „Jeden člen americké delegace v Organizaci spojených národů nám předal nezaručenou zprávu o jeho umístění. Informace pocházela od vysoce postaveného zdroje uvnitř íránské vlády. Američané se domnívali, že bychom ji mohli dokázat potvrdit nebo vyvrátit. Shodou okolností působil asi sto padesát kilometrů jižně od toho místa náš inspekční tým, takže se nám podařilo vyslat k objektu motýlka, aniž jsme upoutali něčí pozornost.“

„A tohle všechno jste učinili bez mého souhlasu a v naprostém rozporu s naším mandátem provádět inspekce v objektech pouze se svolením a za spolupráce našich hostitelů?“

Pekkonnen přikývl.

„Dobrá práce,“ řekl Baradej. „Už o našich zjištěních vědí Američané?“

„Ne, pane.“

„Tak ať to tak zůstane.“ Baradej se rozhlédl po ostatních přítomných. „Před rokem jsme se všichni shodli, že Írán disponuje pěti sty odstředivkami a podařilo se mu obohatit ne více než půl kilogramu uranu na pouhých šedesát procent. K výrobě jaderných zbraní to má hodně daleko. A teď tohle! Kolik odstředivek je zapotřebí k obohacení na takovou hodnotu?“

„Přes padesát tisíc?“ odpověděl Oniguči z jaderně vědy.

„A kde máme předpokládat, že ty odstředivky získali? Tady se nebavíme o krabici padělaných iPodů. Bavíme se o letadle plném nejvíce sledovaných a nejpřísněji regulovaných přístrojů na světě.“

„Očividně je do země někdo propašoval,“ řekl Pekkonnen.

„Očividně,“ zopakoval Baradej. „Ale kdo? Odkud? Mám k dispozici čtyři sta inspektorů, jejichž prací je na podobné věci dohlížet. A ještě před pěti minutami jsem zastával názor, že jsou tito lidé maximálně kompetentní.“ Sundal si brýle a položil je na stůl. „Takže co? Jak velké množství obohaceného uranu u nich máme předpokládat?“

Pekkonnen na svého nadřízeného nervózně pohlédl. „Dospěli jsme k závěru, pane, že Republika Írán v současné době disponuje ne méně než sto kilogramy obohaceného uranu 235.“

„Sto kilogramy? A kolik bomb se z toho dá vyrobit?“

Fin polkl. „Čtyři. Možná pět.“

Muhammad Baradej si opět nasadil brýle. Čtyři. Možná pět. To už mohl rovnou říct „tisíc“. „Dokud nebudeme mít k dispozici nezávislé posouzení těchto dat, nikdo v místnosti se o těchto zjištěních nezmíní ani slůvkem.“

„Ale copak nejsme povinni informovat…,“ začala Rakušanka Milli Brandtová.

„Ani slůvkem,“ zahřímal Baradej. „Ani Američanům, ani našim kolegům ve Vídni. Přeji si absolutní mlčení. Než si ta zjištění ověříme, je jakýkoliv incident tím posledním, co teď potřebujeme.“

„Ale máme přece zodpovědnost, pane…,“ nedala se Brandtová.

„Naší zodpovědnosti jsem si plně vědom. Vyjádřil jsem se jasně?“

Milli Brandtová přikývla, ale její oči prozrazovaly odlišný názor.

„Jednání se odročuje.“

Baradej zůstal sedět a čekal, až ostatní odejdou z místnosti. Poslouchal, jak okna drnčí v prudkém větru, a hlavou se mu honily trýznivé myšlenky. Konečně se dveře zavřely a hlasy utichly. Byl sám.

Sepjal ruce a zadíval se na noční oblohu. Nebyl nábožensky založený, ale přistihl se, že proplétá prsty k modlitbě. Pokud by informace o obsahu zprávy unikly z této místnosti, byly by důsledky okamžité a ničivé.

„Bůh nám všem pomáhej,“ zašeptal. „Z toho bude válka.“

22

Pilot přejel rukou po křídlech letadla a dokončil předletovou kontrolu. Palivové nádrže byly plné. Nemrznoucí směs doplněná. Letoun byl připraven ke startu. Pilot prošel po ranveji a odkopával přitom z asfaltu kamínky.

Dnes večer se měl uskutečnit poslední testovací let. Bylo bezpodmínečně nutné, aby se všechno secvičilo přesně tak jako v den samotný. Opakování vedlo k preciznosti a preciznost k úspěchu. Tyto zásady si Pilot vštípil na základě vlastních tvrdých zkušeností. Každá jizva na jeho těle byla daní za dřívější nevědomost. Vrátil se k letadlu, dvakrát pro štěstí poklepal na křídlo a zamířil dovnitř.

Od jeho poslední bojové mise uplynulo mnoho let. Tehdy byl ještě mladý, bezstarostný a pohledný. Pijan. Sukničkář. Muž, který ze Správné cesty sešel. Podíval se na svůj odraz v zrcadle. Mladý ani bezstarostný už nebyl. A musel si připustit, že pohledný také ne.

Nedokázal se na sebe dívat a nevzpomínat. Vzpomínky na to opuštěné místo se v jeho mysli vždy nacházely těsně pod povrchem jako věčně číhající přelud zahalený do strachu, výčitek a ohně. Vzpomínal na tu noc na poušti. Na povznesenou náladu, na příslib vítězství, na jistotu, že Bůh bojuje na jejich straně. Na straně věrných. V uších slyšel jejich hlasy. Kamarádi. Souvěrci. Bratři.

A pak náhle přišel habúb, obrovské mračno prudce se vířícího písku, které se zvedlo z povrchu pouště do jedenapůlmetrové výšky, všechny je zachvátilo a vyvolalo chaos, spoušť i ještě něco horšího.

Jejich mise skončila v plamenech. Osm lidí uhořelo a pět dalších utrpělo těžká zranění. Pilot byl mezi nimi: na sedmdesáti procentech těla utrpěl popáleniny třetího stupně.

Během dnů, které následovaly – dlouhých dnů utopených v bolesti a pochybnostech –, si uvědomil, že ho osud neušetřil jen tak. Že záměrně dostal druhou šanci. Jizvy, které nosil na těle, mu tuto šanci připomínaly a pečetily jeho závazek Všemohoucímu. Ten ho sice zbavil fyzické přitažlivosti, ale obdařil ho duchovním probuzením. Přivinul si ho blízko k sobě a promluvil k němu. Učinil z něj jednoho ze svých Osobních služebníků. Vyvoleného. Vše mělo svůj cíl a tento cíl byl vznešený.

Pilot málem uhořel pro Spravedlivého. Žil pouze pro Jeho návrat.

V přípravně k sobě svolal všechny členy týmu. Chytili se za ruce.

„O, všemohoucí Pane, modlím se k Tobě, abys uspíšil příchod svého posledního chráněnce, Vyvoleného, dokonalé a čisté lidské bytosti, toho, jenž naplní tento svět spravedlností a mírem.“

Kruh se rozpadl a všichni muži se vrátili na svá místa.

Pilot rozechvěle přistoupil k ovládacímu panelu letadla. Od jeho poslední bojové mise se mnohé změnilo. Namísto řady „budíků“ a instrumentů měl před sebou panel se šesti plochými monitory znázorňujícími všechny klíčové funkce letadla. Posadil se na sedadlo a zorientoval se. Uchopil řídicí páku a chvíli si zvykal na její dotek.

„Kontrola systémů dokončena,“ ohlásil jeden z techniků. „Spojení se zemí navázáno. Satelitní spojení navázáno. Video funkční.“

„Rozumím.“ Pilot nastartoval. Kontrolky na panelu zezelenaly a jediný proudový motor Williams se začal hladce otáčet. Pilot rychle absolvoval předletovou kontrolu.

Byly dvě hodiny ráno a obloha za „kokpitem“ měla uhlově černou barvu. Ve vysoko položeném alpském údolí, kde se měl test uskutečnit, nesvítilo jediné světlo. Pilotovy oči se soustředily na obrazovku umístěnou uprostřed kontrolního panelu, kam se přenášely zrnité, svítivě zelené záběry z infračervené kamery upevněné na nose letadla. Bylo to jako dívat se na svět skrz brčko od limonády.

„Žádám o povolení ke startu.“

„Start povolen. Přeji bezpečný let. Alláhu akbar. Bůh je veliký.“

Pilot zatlačil plynovou páku dopředu. Uvolnil brzdu a letoun začal rolovat po dráze. Zhruba ve stopadesátikilometrové rychlosti zvedl přední kolo a letadlo se vzneslo do vzduchu.

Pilot si pozorně prohlédl radar s profilem terénu. Údolí bylo ze všech stran obklopeno horami, z nichž některé dosahovaly čtyřtisícimetrové výšky. Tohle místo nebylo ideální, ale nepostrádalo jednu klíčovou vlastnost: soukromí. Zvýšil rychlost na čtyři sta kilometrů za hodinu a jemně upravil křidélka. Letadlo reagovalo hbitě – veškeré jeho povely provádělo s minimální prodlevou. Naklonil letoun doprava a přistihl se, že se naklání spolu s ním.

„Provést test číslo jedna,“ řekl, když obkroužil údolí.

Zadíval se na radar. Po chvíli se na něm objevil bod. Cíl byl šest kilometrů daleko a nabíral výšku. Pilot stiskl tlačítko „Kontakt“ a označil bod jako „Alfa 1“. Palubní počítač narýsoval dráhu vedoucí přímo k cíli.

„Zahajuji útok na cíl. Kontakt za dvě minuty deset vteřin.“

„Dvě minuty deset, odpočítávám,“ odpověděl dispečer.

Pilot srovnal letadlo za cílem. Bod na radaru se přiblížil k jeho středu. Pohyboval se jen kilometr od letadla a dvě stě metrů pod ním. V tu chvíli však letadlo vletělo do mračen a viditelnost se snížila na nulu. Pilot zkontroloval druhý monitor zobrazující infračervené pole. Žádný tepelný podpis však na něm nebyl vidět. Prudký poryv větru náhle srazil nos letadla dolů. Ozvalo se bzučení. Varování před podkritickou rychlostí. Pilota zachvátila panika. Bylo to jako tu noc v poušti před dávnými a dávnými lety. Také tentokrát mu připadalo, že uvízl v habúbu, vířivé písečné bouři, která se zvedala z povrchu pouště tisíce metrů vysoko k obloze, těkal očima z jednoho monitoru na druhý.

Důvěřuj přístrojům, znělo základní pravidlo pilotů.

Vzpomněl si na tehdejší srážku. Palivo mu vystříklo na tělo a sežehlo jeho kopilota. Ten děsivý zápach hořícího masa. Jeho masa.

Důvěřuj přístrojům.

Tentokrát k němu promlouval jiný hlas. Klidný a nevinný hlas. Spolehni se na mě, sděloval mu.

Pilot přitáhl řídicí páku k sobě a plynovou páku zatlačil dopředu. Rychlost čtyři sta osmdesát. Nos letadla se opět zvedl. Náhle bylo letadlo z mračen venku a nad ním opět jiskřily hvězdy. Pilotovi se zpomalil tep, ale stále cítil, jak mu po zádech stéká pot.

Znovu zaujal pozici za cílem. Ve vzdálenosti pěti set metrů aktivoval gondolu. Cíl se mu objevil v zorném poli – rýsoval se před ním jako obrovská velryba. Pilot zvýšil rychlost a zaměřil se na kořist.

Tři…, dva…, jedna.

Letadlo zasáhlo cíl. Bod označený jako „Alfa 1“ z monitoru zmizel.

„Přímý zásah. Cíl zničen,“ oznámil dispečer. „Test dokončen.“

Posádka začala jásat. Cílem byla tentokrát jen počítačová simulace.

Pilot obkroužil údolí a navedl letadlo na hladké přistání. Vystoupil z „kokpitu“, přešel přes kontrolní místnost a rozhrnul závěsy zakrývající široké panoramatické okno. Bezpilotní letadlo, které řídil pomocí dálkového ovládání, stálo venku na dráze. Muži se k němu seběhli a začali je rozebírat.

Pilot sklopil oči a poděkoval.

Příště už to bude doopravdy.

23

Hodiny ukazovaly 4:41, když Jonathan zajel s autem ke krajnici a vypnul motor. Do čelního skla bubnoval déšť. Před ním se v mlze ztrácela dvoupatrová kamenná a terakotová budova.

„Ale vždyť ani nemají otevřeno.“ namítla Simone. „Nikdo tu není.“

Jonathan ukázal na dvě prádelní šňůry natažené v okně v prvním patře. „Přednosta bydlí nad nádražní halou.“ Natáhl rozevřenou dlaň. „Máš ji?“

Simone vylovila z kabelky legitimaci seržanta Oskara Studera. „Ale co když ti neuvěří?“

„Je pět hodin ráno. To poslední, co ho napadne udělat, je zpovídat policistu, který mu bude stát za dveřmi. Kromě toho se s tou legitimací stejně nebudu moct ohánět za denního světla – ledaže bych okamžitě přibral dvacet kilo, oholil si hlavu a párkrát si nechal přerazit nos. Podívej. Co vidíš?“ Jonathan si přidržel legitimaci vedle obličeje. Simone chvíli zakláněla hlavu a snažila se zaměřit pozornost na fotografii o velikosti nehtu na palci. Jonathan jí dal tři vteřiny a zaklapl pouzdro. „Tak co?“

„Je tu moc velká tma. Nic jsem neviděla.“

„To je právě ono.“

Simone se však nenechala přesvědčit tak snadno. „Ale jak můžeš vědět, že něco zjistíš?“

Jonathan vytáhl z kapsy stvrzenky a zasunul je do chlopně pro legitimace. „Nikdo nepošle tolik peněz, pokud nemá způsob, jak je získat zpátky.“

Simone zavrtěla hlavou. S rukama založenýma na prsou a bez své předchozí kuráže působila menší a starší – už nevypadala jako jeho odhodlaná společnice. „Ne, vážně, Jone, já myslím, že bysme měli počkat.“

„Posad se za volant. A jestli se do patnácti minut nevrátím, odjed.“

Otevřel dveře a vystoupil do deště.

„Si?“

Neoholený muž ve flanelovém pyžamu mžoural zastřeným zrakem přes škvíru ve dveřích. Jonathan mu přidržel před očima policejní průkaz, aby si ho muž mohl prohlédnout. „Signor Orsini,“ začal dovednou italštinou. „Graubunden Kantonspolizei. Potřebujeme vaši pomoc.“

Orsini vytrhl legitimaci Jonathanovi z ruky, přidržel si ji před očima a zaostřil zrak. „O co jde, že to nemůže počkat do rána?“ dotázal se a těkal pohledem mezi legitimací a policistou stojícím před ním.

„Je ráno,“ odtušil Jonathan a vzal si legitimaci zpátky. Nahrnul se do dveří, takže přednosta stanice musel ustoupit hlouběji do bytu. „Stala se vražda. Obětí byl můj kolega-policista. Přesněji řečeno přímo můj parťák. Možná jste už o tom slyšel ve zprávách.“

Čekal, že Orsini utrousí něco o neodpovídající fotografii, ale přednosta byl pouze nevrlý. „Ne, neslyšel. Nikdo mi kvůli tomu nevolal.“

Jonathan si dál vedl svou, jako by ho nezajímalo, kdo komu volal nebo nevolal. „Před několika hodinami jsme zjistili, že zavazadla náležející podezřelému byla zaslána vlakem z vaší stanice. Máme od nich stvrzenky a potřebujeme znát jméno člověka, který je od vás posílal.“

„Máte písemné povolení?“ zeptal se Orsini.

„Samozřejmě že ne. Nebyl na to čas. Vrah míří tímhle směrem.“

Tato zpráva na Orsiniho nikterak nezapůsobila. „Kde je Mario? Poručík Conti?“

„Žádal mě, abych jel rovnou na stanici.“

Orsini se nad tím zamyslel, odfrkl si a potáhl si kalhoty od pyžama. „Dejte mi minutku.“ Dveře se zavřely.

O pět minut později se Orsini objevil znovu – vlasy měl pečlivě učesaně, obličej umytý a na sobě měl šedé kalhoty a hrubé modré „přednostovské“ sako. Jonathan s ním obešel budovu a následoval ho do kanceláře pokladny.

O další minutu později už Orsini seděl za stolem a datloval do počítače čísla stvrzenek na zavazadla. „Tak se na to podívejme… Odeslána do Landquartu…, vyzvednuta včera odpoledne. Basta! Je pozdě. Jakmile si někdo zavazadla vyzvedne, záznam se automaticky vymaže. Nemůžu vám pomoct.“

Orsiniho odevzdaný výraz Jonathana namíchl. „Copak o té transakci neexistuje jiný záznam?“ zeptal se naléhavě. „Třeba když si ten zákazník koupil jízdenku? Bavíme se tu o vraždě, ne o ukradené kabelce. Sežeňte mi to jméno!“ Bouchl pěstí do stolu.

Orsini sebou škubl a o chvíli později už bušil do klávesnice jako šílenec. „Jízdenky byly placeny v hotovosti…, musel vyplnit stvrzenku…, vydržte…“ Vstal, prohnal se kolem Jonathana k řadě spisových skříní a s nervózním broukáním z nich začal vytahovat svazky stvrzenek. Každou hromádku pečlivě prohlédl a odložil na stůl vedle sebe. Náhle nad jednou stvrzenkou luskl prsty. „Mám ho!“

Jonathan se mu postavil za rameno. „Kdo to je?“

„Blitz. Gottfried Blitz. Villa Principessa. Via Della Nonna.“ Orsiniho hlas přetékal vítězoslavností. Znovu se zadíval na stvrzenky. „Tak co, už jste spokojený, detektive?“

Když se však otočil, zjistil, že je v kanceláři sám.

Jonathan už byl pryč.

24

Marcus von Däniken rázoval po terminálu letiště Bem-Belp sem a tam. Na rozjezdové dráze stál vrtulník Sikorsky SR-51 a mechanici mu právě oklepávali z vrtulí led. Z věže hlásili, že obloha nad Alpami se projasňuje a že mají k dispozici šedesát minut, aby přeletěli přes hory do Tessinu, než dorazí další fronta a v podstatě znovu rozdělí zemi na severní a jižní část. Létání nebylo von Dänikenovou oblíbenou činností, ale dnes ráno mu nic jiného nezbývalo. U severního vjezdu do St. Gotthardského tunelu se převrátil osmnáctikolový kamion a za ním se utvořila pětadvacetikilometrová zácpa.

Po chvíli byli vyzváni k nástupu do vrtulníku. Von Däniken zdráhavé opustil vyhřáté prostory terminálu a Myer s Krajcekem ho následovali. „Jak dlouho poletíme?“ zeptal se pilota při nastupování.

„Devadesát minut…, když vydrží počasí.“ Svou odpověď doplnil pilot nabídkou sáčku proti nevolnosti.

Von Däniken se pevně připoutal, pohlédl na bílý papírový pytlík na svém klíně a oddrmolil krátkou modlitbu.

V 9:06 přistál vrtulník na malém letišti na předměstí Ascony. Během letu si s ním prudký čelní vítr pohrával jako s míčkem v losovacím osudí. Hned dvakrát se pilot von Dänikena zeptal, zda se nechce vrátit. Von Däniken pokaždé jen zavrtěl hlavou. Horší než nevolnost bylo totiž podezření, že Blitz si právě v tomto okamžiku balí věci a prchá přes italské hranice.

Telefonní číslo uvedené v Lammersově diáři patřilo jistému Gottfriedu Blitzovi, obyvateli Villy Principessa v Asconě. O von Dänikenově brzkém příletu byla předem informována místní policie, která zároveň dostala pokyn, aby se za žádných okolností nepokoušela podezřelého kontaktovat či zatknout.

Motor zaúpěl a poté zhasl. Vrtule zpomalily a začaly se svěšovat pod vlastní tíhou. Když von Däniken pokládal chodidlo na pevnou zem, měl co dělat, aby nepadl na kolena a nepolíbil asfalt. Zpátky se vrátí v automobilu, i kdyby se všichni stavěli na hlavu.

Na okraji heliportu stál poručík Mario Conti, šéf tessinské Kantonspolizei. „Do Blitzova domu pojedete se mnou.“ oznámil von Dänikenovi. „Váš asistent už je prý na místě.“

Von Däniken zamířil nejkratší cestou k čekajícímu autu.

V uších mu stále znělo burácení motoru a nebyl si jist, zda poručíka správně slyšel. „Můj asistent? Moji muži jsou zde: pan Myer a pan Krajcek. Nikdo jiný z mého úřadu na tom případu nepracuje.“

„Ale mně dnes ráno telefonoval signor Orsini, přednosta železniční stanice, a tvrdil, že ho navštívil jistý důstojník, který se vyptával na ta zavazadla. Předpokládal jsem, že pracuje na stejném případu jako vy.“

„Jaká zavazadla máte přesně na mysli?“ dotázal se von Däniken a prudce se zastavil.

„Zavazadla, která byla odeslána do Landquartu,“ vysvětlil Conti. „Onen důstojník informoval signora Orsiniho, že patří člověku podezřelému ze včerejšího zabití policisty.“

„Já ale žádné zabití policisty v Landquartu nevyšetřuji. Za přednostou stanice jsem nikoho neposlal.“

Conti zavrtěl hlavou. Z jeho tváří vymizela všechna barva. „Ale ten policista… se řádně legitimoval. Jste si jist, že nepracujete spolu?“

Von Däniken otázku ignoroval a rovnou zamířil k podstatě věci. „Co přesně ten člověk chtěl?“

„Jméno a adresu muže, který ta zavazadla odeslal.“

Von Däniken opět vyrazil k autu. Jeho krok byl stále rychlejší, neboť si začal uvědomovat souvislosti. „A ten muž se jmenoval…“

„Blitz,“ odvětil policejní šéf, jenž teď musel téměř klusat, abys kolegou udržel krok. „Samozřejmě je to ten muž, kterého hledáte. Bydlí v Asconě. Děje se něco?“

Von Däniken otevřel dveře na straně spolujezdce. „Jak daleko to do jeho domu?“

„Dvacet minut jízdy.“

„Dovezte nás tam za deset.“

25

Ze svahu se valila mlha, obtékala staleté budovy a klikatě se proplétala úzkými dlážděnými uličkami. Muž známý ve své branži jako „Duch“ projížděl tichým letoviskem Ascona. Hned několikrát byl nucen zpomalit a jet krokem, neboť mlha zhoustla v mrholení, které promáčelo vozovku.

Mlha… Pronásledovala ho všude…

Když přišlo komando, byla také mlha, vzpomínal Duch a pokračoval v jízdě po venkovských silničkách lemovaných rustikálními vilami a pěstěnými trávníky do nedalekých svahů. Nebyla to stejná mlha jako tenkrát, ale spíš noční mlha z vysokého horského údolí, kde jeho rodina pěstovala kávu, mlha úskočná a kličkující jako smrtelně jedovatý had. Duch byl kdysi nucen přihlížet, jak vojáci vyvádějí jeho rodiče z postele, vlečou je ven, svlékají je a nutí je ležet nahé v blátě. Následně si vzali jeho sestry, dokonce i Teresu, které ještě nebylo pět. Duch zavřel oči, ale nedokázal zapudit jejich křik, nářek jejich duší bojujících až do chvíle, kdy už nebylo oč bojovat. Když vojáci skončili, střelili dívky do břicha. Někteří pak šli dovnitř a našli otcovu drahocennou skotskou whisky. Stáli na terase, popíjeli a vtipkovali, zatímco se Duchovy sestry odebíraly na onen svět.

Duch byl tehdy vyděšený sedmiletý chlapec. Commandante mu vrazil do ruky pistoli a odvedl ho k jeho rodičům, kteří se museli vyškrábat na kolena. Vzal jeho ruku do dlaně, zvedl mu ji a navedl mu prst na spoušť. Poté mu zašeptal do ucha, že jestli chce žít, musí své rodiče zastřelit. Ozvaly se dva rychlé výstřely a jeho otec a matka padli bokem do bláta. Spoušť tehdy stiskl chlapec.

A pak bez jediné známky strachu či váhání obrátil zbraň proti sobě a vystřelil.

Jako zázrakem neumřel.

Na commandanteho udělala tato ukázka neochvějné odvahy dojem. Rozhodl se tedy, že zde chlapce neponechá spolu s jeho otcem a matkou, čtyřmi sestrami a psem jako varování rolníkům, že není moudré uplatňovat hlasovací právo, a místo toho ho odvede z hor pryč. Chirurgové pak chlapci vyňali kulku, která mu zlikvidovala čelist, a dentisté mu opravili vylámané zuby. Po několika operacích začal chodit do soukromé školy, kde se projevil jako horlivý žák. A toto vše zaplatila vláda. Byla to investice do jednoho velmi speciálního „projektu“.

Jako student ve všech předmětech exceloval. Kromě rodného jazyka se naučil mluvit francouzský, anglicky a německy. Ve sportu se projevil jako rychlý a mrštný atlet. Vyhýbal se však týmovým disciplínám a soustředil se na individuální sporty: plavání, tenis a běh.

Každý týden se u něj commandante na chvíli zastavil. V místní kavárně si spolu dávali čaj s moučníkem. Zpočátku si chlapec stěžoval na špatné sny. Každou noc se ve spánku setkával s matkou a otcem, kteří ho prosili o život. Výjevy byly tak strašidelné a reálné, že ho pronásledovaly i do bdělého světa. Commandante mu řekl, že se nemá bát. Tyhle noční můry mají všichni vojáci. Postupem času se mezi nimi vytvořilo pouto. Chlapec začal commandanteho nazývat svým otcem. Našel v něm zalíbení. Zlé sny však neustaly.

Začal mít problémy ve škole.

Ten první se týkal jeho společenského založení. Z neschopnosti či z neochoty odmítal normálním způsobem komunikovat se spolužáky. Byl zdvořilý. Se všemi spolupracoval… do jisté míry. Nikdy se však nezbavil jakési ledové lhostejnosti. Neměl kamarády ani touhu nějaké získat. Stoloval sám a po tréninku na atletickém oválu se vždy vrátil na pokoj, kde si svědomitě napsal domácí úkoly. O víkendu hrál buďto s několika známými tenis (přičemž vždy odmítl pozvání vyrazit s nimi po hře někam do ulic), anebo zůstal na pokoji a učil se jazyky.

Bylo to tím zvláštnější, že z chlapce vyrůstal pohledný mladý muž. Jeho rysy byly jemné, dobře prokreslené a veskrze aristokratické – neprozrazovaly prakticky ani kapku matčiny indiánské krve. Navíc z chlapce čišelo charisma, jakým oplývají přirození vůdci. Po jeho společnosti toužili i nejoblíbenější hoši, avšak on je zásadně odmítal. Jejich zhrzená pýcha záhy vedla k posměškům. Chlapec dostal nálepku podivína, bastarda a úchyla, na což reagoval se surovostí u tak mladého hocha nevídanou. Zjistil, že se umí ohánět pěstmi, a dělalo mu radost, když mohl protivníka ztlouci do krve. Netrvalo dlouho a mezi spolužáky se to rozkřiklo: tenhle kluk je vlk-samotář a není dobré do něj rýpat.

Druhým a v očích školy daleko závažnějším hříchem byla chlapcova neochota účastnit se modliteb. Škola byla římskokatolického zaměření a vyžadovala, aby se studenti zúčastňovali každodenní mše. Chlapec sice zasedl do lavice, ale nemodlil se a nezpíval chvalozpěvy. Před oltářem poklekl, ale odmítal tělo a krev Pána Ježíše Krista. A když se mu jednou farář snažil násilím strčit do úst hostii, kousl ho chlapec do prstů tak silně, až z nich vytryskla krev. A co bylo horší, vedení školy si všimlo, že se chlapec začal učit jazyk matčiných předků, a navíc se doslechlo, že dávno zapomenutými slovy odříkává modlitby k jakémusi pohanskému božstvu.

S tím vším byl commandante obeznámen. Místo aby ho však odrazovalo, kterým směrem se jeho „projekt“ ubírá, ve skutečnosti byl potěšen. Pro jedince, z jejichž svědomí byla vyzmizíkována jakákoliv proradnost, měl vždy využití. Zvláště pak pro muže, jehož zjev i vzdělání neslo všechny znaky gentlemana. Takový člověk by se byl schopen pohybovat v nejvyšších společenských kruzích. Dokázal by získat přístup i na ta nejexkluzivnější setkání.

Stručně řečeno to byl dokonalý zabiják.

O minutu později už „dokonalý zabiják“ projel městem a vnořil se do okolních kopců. Silnici lemovaly venkovské kamenné vily s dobře udržovanými zahradami. Muž odbočil na Via della Nonna a hravě našel Villu Principessa. Ujel ještě asi kilometr a zaparkoval auto na konci slepé ulice zahalené do stínu. Tam provedl svůj rituál. Otevřel ampulku, kterou nosil kolem krku, namočil kulky do jantarově žluté tekutiny a na každou z nich zlehka foukl. Celou dobu přitom odříkával modlitbu.

Když byl hotov, vystoupil z auta a otevřel kufr. Oblékl si flísový pulovr, nepromokavý plášť a ohnivě červenou kšiltovku Ferrari. Lidé vidí kšiltovku, nikdy ne obličej. Zul si mokasíny a místo nich si nasadil pevné pohorky. Nakonec si přehodil přes rameno batoh. Švýcaři jsou blázni do turistiky. Zavřel kufr, připjal si zbraň na opasek a vyrazil po ulici k domu.

Asi po sto metrech chůze si všiml, že se z hlavního vchodu Villy Principessa vynořil tmavovlasý muž se třemi jezevčíky na vodítku a zamířil po ulici směrem k němu. Bylo mu kolem pětapadesáti let, měl modré oči a na sobě tmavě modrý svetr. Byl to on.

Duch k němu přistoupil a vřele se usmál. „Dobré ráno.“ řekl přátelsky. Nestávalo se často, aby si mohl pohovořit s lidmi, které měl zabít. A tak si tuto příležitost vychutnával. Během let se u něj vyvinuly jisté názory na smrtelnost a osud a byl zvědav, zda má tento muž ponětí, že jeho čas vyměřený na tomto světě dospěl k závěru.

„Dobré,“ odpověděl Gottfried Blitz.

„Mohu?“ Duch se sklonil k jezevčíkům, kteří mu dychtivě začali olizovat ruce.

Blitz se přikrčil a podrbal psy na hlavě a krku. „To jsou moje děti,“ prohlásil. „Grete, Isolde a Eloise.“

„Tri dcery. Starají se o tatínka dobře?“

„Velmi dobře. Udržují mě ve formě.“

„Od toho přece děti jsou.“

Oba muže nyní dělilo pouhých pár centimetrů. Duch se zadíval Blitzovi do očí. Vycítil z nich vlnu neklidu. Nikoliv strach, nýbrž obezřetnost. Probodával muže pohledem tak dlouho, až ho přesvědčil, že pro něj kolemjdoucí nepředstavuje žádné nebezpečí. On to prostě nevidí, pomyslel si. Vůbec si neuvědomuje, jaký osud ho čeká.

Nenuceně kývl Blitzovi na pozdrav a pokračoval v chůzi. Letmé ohlédnutí mu prozradilo, že Blitz vyrazil opačným směrem. Toto setkání jím otřáslo. Ten člověk byl možná nervózní, ale vůbec netušil, že jeho život dospěl ke konci. Jeho duše se tou myšlenkou vůbec nezabývala.

Duch potlačil nával strachu. Nic ho neděsilo více než představa, že zemře náhle a bez varování.

Odbočil za roh a vyklusal do krátkého kopce. O padesát metrů dále se na pravé straně ulice nacházela polní cesta. Duch na ni odbočil a začal počítal domy. Došel ke čtvrtému, přeskočil nízký plot a beze spěchu zamířil k zadním dveřím vily. Rozhlédl se na obě strany a instinktivně hledal všetečné oči. Když byl přesvědčen, že ho nikdo nevidí, dvakrát hlasitě zaklepal na dveře. V dlani svíral zbraň s jednou kulkou v komoře a dalšími třemi v zásobníku, aby měl jistotu, že svůj úkol splnil. Všiml si, že v domě není žádný zabezpečovací systém. Bylo to arogantní, ale současně příjemné. Opřel konečky prstů o dveře a vyzkoušel, zda neucítí vibrace. Dům byl tichý. Blitz se ještě z procházky nevrátil.

O pár vteřin později byl Duch uvnitř.

26

Mílii Brandtová nemohla spát. Převalovala se na posteli ve svém domě v Josephstadtu, což byla módní vídeňská čtvrť, a nedokázala myslet na nic jiného než na ten nemilosrdný verdikt, který před šesti hodinami vynesl na mimořádné schůzce Muhammad Baradej. „Koncentrace devadesát šest procent…, sto kilogramů…, dost na výrobu čtyř nebo pěti bomb.“ Ta slova ji pronásledovala jako vzpomínky na ošklivou nehodu. Výraz v Baradejově obličeji však byl ještě horší. Millicent Brandtová v něm četla úzkost, zlost a zmar, které však nemohly zakrýt jeden základní pocit: odevzdanost. Budoucnost byla předem hotová věc. Svět opět vstoupí do války.

Náhle se posadila. Dech se jí zrychlil a ona se musela chvíli uklidňovat, než vypila sklenici vody vedle postele. Tiše vstala, letmo pohlédla na manžela a prošla chodbou do pracovny. Tam za sebou zamkla dveře a přesunula se ke stolu. Její tělo se chvělo odhodláním. Už nepřemýšlela, nýbrž jednala. Je to moje povinnost, říkala si v duchu.

Nakonec zvedla sluchátko pevnou rukou. Bylo úžasné, že si ještě stále pamatovala číslo, které si kdysi před lety musela zapsat do paměti a používat je jen v „mimořádných situacích“. Telefon zazvonil jednou, podruhé. Během čekání si uvědomila, že se její život za pouhou minutu drasticky proměnil. Už nebyla zástupkyní ředitele pro technickou spolupráci v Mezinárodní agentuře pro atomovou energii. Od této chvíle byla vlastenkou a také trochu špionkou. Nikdy v životě si nebyla sama sebou tak jistá.

„Ano,“ ozval se příkrý a panovačný hlas.

„Tady Millicent Brandtová. Potřebuji mluvit s Hansem o královských lipicánech.“

„Nezavěšujte.“ Brandtová téměř slyšela, jak muž na druhém konci linky nahlíží do spisů či záznamů, nebo nač se to vlastně zpravodajští profesionálové dívají, když se jim ozve nějaký agent.

V tomto případě samozřejmě „agent“ nebylo správné slovo. Na druhou stranu se i Millicent Brandtová ve skutečnosti jmenovala jinak. Narodila se v Kyjevě jako Ljudmila Nilskovová a byla třetí dcerou neohroženého židovského chemika, odpůrce režimu, jenž před více než třiceti lety emigroval do Jeruzaléma a odtud do Rakouska. Brandtová tudíž hovořila německy, navštěvovala rakouské školy a byla držitelkou rakouského pasu, avšak nikdy nezapomněla na zemi, která její rodině zajistila odchod ze Sovětského svazu.

Krátce po jejím nástupu na IAEA se jí telefonicky ozval muž, který se vydával za starého rodinného přítele. Brandtová tehdy poznala jeho přízvuk, avšak jméno se nedozvěděla. Setkali se v jedné diskrétní restauraci nedaleko od Belvederu, což bylo z jejího pracoviště přes celé město. Byla to přátelská večeře, během níž se konverzace na žádném tématu nezadrhla. Trochu probrali politiku, trochu kulturu. Zajímavé bylo, že onen rodinný přítel (s nímž se ve skutečnosti nikdy předtím nesetkala) věděl všechno o její vášni pro jezdectví, o její lásce k Mozartovi, ba dokonce i o jejích měsíčních kurzech studia bible.

Na konci večeře se známý dotázal, zda by ji mohl požádat o laskavost. Brandtová okamžitě zpozorněla. Muž se zlehka dotkl její paže, aby ji uklidnil. Mýlila se. Nechtěl po ní nic okamžitého. Nic nepatřičného. A rozhodně nic, co by ohrozilo její zaměstnání. Naopak prohlásil, že je životně důležité, aby si svou pozici udržela. Žádal ji pouze o to, aby měla na paměti jejich nejlepší zájmy. A slíbila mu, že pokud se dozví něco, co by mohlo ohrozit bezpečnost její osvojené vlasti, dá mu vědět.

Muž jí poskytl telefonní číslo a větu, kterou má zopakovat, bude-li pokládat za nezbytné mu zavolat. Požádal ji, aby si obojí zapamatovala, a pak ji zkoušel tak dlouho, až měl jistotu, že dokáže bez váhání vychrlit desetimístné číslo i smluvenou větu. Jakmile byl hotov, opět se začal chovat bezstarostně. Nakonec ji objal a co nejupřímněji jí poděkoval.

Když poté Millicent Brandtová, rozená Ljudmila Nilskovová, nastupovala do taxíku, cítila na prsou neznámé brnění. Zčásti to byl strach, zčásti nejistota a zčásti vzrušení. Připojila se k bezpočtu ostatních lidí – vedoucích pracovníků, státních činitelů, úředníků a profesionálů ze všech oborů –, kteří složili přísahu ve prospěch státu Izrael a zavázali se, že mu budou pomáhat tak, jak to uznají za vhodné.

Po chvíli se ve sluchátku znovu ozval ostrý hlas: „Hans se s vámi setká v deset hodin ráno v restauraci Gloriette u Schónbrunnského paláce. Mějte u sebe výtisk Wiener Tagblatt a dbejte na to, aby bylo dobře vidět záhlaví.“

„Ano,“ odpověděla Milli Brandtová. „Samozřejmě.“ Telefon už však byl hluchý.

Zavěsila. Udělala to. Dodržela slib. Oficiálně teď byla sajján.

Přítelkyně.

27

Gottfríed Blitz nahnal trojici jezevčíků do domu. Zavřel za sebou dveře, zůstal nehybně stát a poslouchal, zda neuslyší štěkavý alarm. Cvičené čenichy psů byly účinnější než jakýkoliv elektronický zabezpečovací systém. Dům zůstal tichý. Blitz tedy vstoupil do obývacího pokoje. Psi leželi rozvalení na mramorové dlažbě a zhluboka oddechovali po ranní námaze.

Blitz přistoupil k oknu, odhrnul záclonu a zadíval se na ulici. Byla prázdná. Turistu, s nímž před chvílí hovořil, nebylo nikde vidět. Blitz měl ve zvyku zapisovat si do paměti lidské obličeje, takže věděl, že tento zdatný muž s olivovou kůží není soused. Italsky hovořil plynně, ale ne jako rodilý Ital. Kdo to tedy byl? Turista toužící prozkoumat okolní kopce? Ale v tomto počasí? A proč nepoužil turistické trasy, které začínaly hned na konci silnice?

Blitz se zadíval na tmavnoucí oblohu. Ještě nebylo ani devět hodin a den už v podstatě skončil. Z oblohy se začal snášet déšť. Poslouchal, jak se kapky zvětšují a začínají bubnovat do okenní tabulky. Otřásl se a opět zatáhl záclonu.

Lammersova smrt ho vystrašila. Z novinových článků vyplývalo, že vrah čekal na Lammerse v jeho domě. Objevily se i náznaky, že šlo o práci profesionála a že Lammers mohl být napojen na organizovaný zločin. Blitz však věděl, že to tak není. A také věděl, že kdyby byl Lammers prozrazen, netrvalo by dlouho a přišli by i na něj. V kteroukoliv jinou dobu by zvedl kotvy a šel od toho. Gottfriedu Blitzovi hrozilo vážné nebezpečí.

Dnes ovšem nebyla „kterákoliv jiná doba“.

Poslední dějství začalo. Pilot byl v zemi. Poslední zkouška bezpilotního letounu skončila oslnivým úspěchem. Operační status byl zvýšen na „červená“. Ve skutečnosti však červená znamenala zelenou. Když se to vzalo kolem a kolem, útok už v podstatě začal.

Jenže pak přišla ta polízanice v Landquartu. Jeden člověk zemřel a druhý utrpěl zranění.

Blitz se kousl do rtu. Vyjádřil pochybnosti, zda je správné posílat ta zavazadla vlakem, jenže nakonec jim nic jiného nezbylo. A nešlo tu jen o nedostatek agentů (Divize měla v zemi pouze sedm operativců), ale i o riziko. V této fázi bylo příliš nebezpečné předávat si ta zavazadla osobně. S využitím švýcarských poštovních služeb neměl Blitz problém, ačkoliv nyní viděl, že uvádět na stvrzenkách své jméno byla chyba. Lidé z financí však na tom trvali. Nechtěli, aby peníze zůstaly nevyzvednuté, kdyby se něco nezdařilo. Také operační jeho návrh zamítlo. Ty peníze jsou klíčem ke všemu, tvrdili mu – prvním, co bude policie hledat. Podle jejich názoru bylo třeba nechat na cestě drobky. Kdo chce, aby policie něco objevila, musí ji vést hezky za ručičku. A všechny stopy vedly k němu. Ke Gottfriedu Blitzovi.

Přesto musel stále myslet na Thea Lammerse. Profesionální práce. Někdo na něj čekal doma. Otřásl se. To mohlo znamenat jediné: do jejich sítě někdo pronikl.

Blitz přešel do obývacího pokoje a zapnul stereosoupravu. Wagner, jako vždy. Pustil si ho jen tak hlasitě, aby sousedi věděli, že je doma a že dnešní den je jako každý jiný.

Přátelé a sousedé znali Gottfrieda Blitze jako zámožného německého byznysmena, jednoho z tisíců, kteří se uchýlili do jižního Švýcarska, aby si užívali mírnějšího podnebí a atmosféry Středozemního moře. Jezdil v nejnovějším mercedesu. Každý rok se vydával do Bayreuthu na wagnerovský festival. A v neděli ráno se Herr Blitz účastnil luteránských bohoslužeb jako kterýkoliv jiný dobrý křesťan.

Dokonalá zástěrka.

Přesunul se do pracovny, usedl ke stolu a vytáhl pistoli, kterou nosil za pasem. Vložil ji do horní zásuvky, zapnul notebook a prošel svůj seznam. Nový svetr Bogner pro P.J. Akreditace na SEF pro HH. Hotovostní převod 100 000. Tiše hvízdl. Dalších sto tisíc franků. Tohle hoši na financích neponesou dobře. Na druhou stranu to byl pakatel ve srovnání s tím, co se už do této akce investovalo. Dvě stě milionů franků na ovládnutí té firmy v Zugu. Dalších šedesát milionů na dodávky vybavení. Platby P. J. dosahovaly úhrnem dvaceti milionů franků a v této částce navíc nebyl zahrnut mercedes a speciální vybavení.

Blitz napsal žádost o peněžní převod a odeslal ho e-mailem na finance. Vzápětí naklonil hlavu ke dveřím. Na předloktí se mu zježily chloupky.

„Haló?“ zavolal. „Je tu někdo?“

Žádná odpověď nepřišla. Dům byl naprosto tichý. A co štěkot, který vždy doprovázel příchod hostů?

„Gretel, Isolde,“ zavolal Blitz na psy.

Napřímil se a pozorně poslouchal, zda uslyší škrábání pacek na mramorové podlaze. Z obývacího pokoje se sem linul Wagner. Dunění tympánů znělo jako vzdálená bouře. A k tomu nářek germánské děvy oplakávající svého porobeného prince.

Kde jsou ti psi?

Ve vzduchu za ním se cosi pohnulo. Tmavá a chladná přítomnost čehosi neznámého.

Hluboko v Blitzově nitru se rozezněl klakson.

Pohlédl na zásuvku obsahující zbraň a pak na počítač.

Vyber si jedno.

Třicet let výcviku se projevilo. Na prvním místě byla mise. Blitz položil prsty na klávesnici a vyťukal povel „destroy“, jímž se vymazal celý obsah pevného disku.

Za sebou ucítil závan vzduchu. Cosi chladného a tvrdého se mu přitisklo na spánek.

A pak bylo světlo. Zahřmění pekelného záblesku, které trvalo pouhý zlomek vteřiny a po němž už nebylo nic.

28

Villa Príncipessa stála na konci štěrkové příjezdové cesty. Byla to renovovaná budova z osmnáctého století, kde se po zdech plazil břečťan a okna horních pokojů zdobily truhlíky s pelargoniemi. Dosud spící růžovou zahradu před domem obklopovala nízká kamenná zídka. Nyní, v devět hodin ráno, vytvářel déšť neproniknutelnou clonu, která silou a sveřepostí připomínala vodopád.

Simone si zapnula kabát a zahrnula si vlasy za uši. „Takže ho jednoduše budeme konfrontovat? A co když řekne, že ta zavazadla neodesílal? Co uděláme pak?“

„Proč by to popíral?“ odpověděl Jonathan. „Až se dozví, že je Emma mrtvá, s radostí si převezme auto zpátky.“

„A peníze taky?“

„A peníze taky.“ Jonathan otevřel přihrádku na rukavice a vytáhl z ní obálku plnou peněz. „Přemýšlím o tom celou noc… O tom, co Emma zamýšlela.“

Simone ho očima vybídla, aby pokračoval.

„Léky,“ vysvětlil Jonathan. „Emma pořád mluvila o tom, že se pomoc nikdy nedostane k určenému cíli. Dohánělo ji to k šílenství. Víš, jak to chodí v zemích, kde působíme. V polovině případů zabaví zásilky vláda nebo je rozkradou celní úředníci, kteří se je pak snaží prodat za dvojnásobnou cenu. Pokud získáme sedmdesát procent toho, co je nám určeno, pokládáme to za dobrý výsledek. Takže si myslím, že to nějak souviselo s tímhle. Podívej se na ten dům. Musel stát hromadu peněz. Tipl bych si, že Blitz je špičkový manažer některé velké farmaceutické firmy. Něco spolu plánovali. Chtěli někoho podplatit. Nebo někomu něco splatit.

Emma byla vždycky přesvědčena, že nedělá dost pro to, aby se poměry změnily.“

„A ty čekáš, že ti o tom Blitz něco řekne?“

„Za sto tisíc franků se dá koupit hodně úzká spolupráce.“

„Anebo hodně zaryté mlčení. Mám pocit, že přehlížíš jednu věc. Nenapadlo tě, že ty policisty mohl poslat právě Blitz?“

„To by nemělo logiku. Především by musel vědět o Emmině nehodě, což je vyloučeno. Jak jsi to myslela? Ze poslal Emmě ta zavazadla a pak na ni poštval dva zkorumpované policisty, aby jí je sebrali, sotva si je vyzvedne? Ani nápad. Blitz to nebyl. Byl to někdo jiný.“

„Někdo, kdo věděl o Emmině nehodě?“

„Anebo někdo, kdo na ty věci celou dobu čekal.“

Jonathan vystoupil z auta a prošel tepanou železnou branou. Simone se k němu za okamžik připojila. Na jmenovce pod zvonkem stálo „Gottfried Blitz“. Jonathan stiskl tlačítko a uvnitř se ozvalo zvonění připomínající univerzitní zvonkohru. Nikdo však neodpověděl. Jonathan si sáhl do kapsy a našel větrové bonbony, které vytáhl z tašky Evy Krugerové. Strčil si jeden do úst. „Dáš si?“

Simone zavrtěla hlavou.

Jonathan přitiskl ucho na dveře. Zevnitř se linuly tóny vážné hudby. Zazvonil ještě jednou. Když se znovu nikdo neozval, přehodil nohu přes zábradlí a natáhl krk, aby se mohl podívat do předního okna. Na mramorové podlaze spali tři jezevčíci. Koutkem oka zachytil Jonathan stín.

„Pane Blitzi,“ zavolal. „Potřebuji s vámi mluvit. Otevřete, prosím.“

Znovu se zadíval na psy. Připadalo mu, že vidí ostřeji než obvykle. Každopádně si všiml, že zvířata leží nezvykle klidně. Jako lékaři se mu jevila nepřirozeně nehybná. Pozorně se zadíval na jejich trupy. Nezdálo se, že by některý z jezevčíků dýchal. Jeden měl navíc mordu zakloněnou v ostrém úhlu a z koutku tlamy mu visel jazyk.

Jonathan vzal za kliku, ale dveře byly zamčené.

„Co to děláš?“ zeptala se Simone. „Nemůžeš jít jen tak dovnitř.“

Zabušil na dveře. „Pane Blitzi! Jmenuji se Ransom. Myslím, že znáte mou manželku Emmu. Otevřete, prosím. Jde o ta zavazadla. Jsou u mě. A ty peníze taky.“

V tu chvíli bouchly uvnitř dveře.

„Klepej dál,“ poručil Jonathan Simone, otočil se a seběhl ze schodů.

„Kam jdeš?“ zavolala na něj Simone.

„Dozadu. Něco tu není v pořádku.“

„Ale… počkej!“

Jonathan oběhl dům a dostal se na zadní cestičku vedoucí do zahrady. Simone za ním volala, aby se zastavil, ale on její slova nevnímal. Zadní dveře byly otevřené a z některého pokoje se ozývala hudba. Jízda valkýr. Jonathan vstoupil do domu a ocitl se v úzké kuchyni. Přešel přes podlahu a při každém vrznutí parket se zašklebil. Vnímal nerovnováhu v atmosféře domu, avšak namísto strachu teď pociťoval spíše ostražitost a rozjařenost. Těšil se na boj.

Opustil kuchyni a přešel přes obývací pokoj k hlavnímu vchodu, u něhož leželi psi. Žádný z nich na jeho příchod nereagoval zvednutím hlavy. Jonathan se sklonil a prohlédl si je. Jezevčíci byli mrtví, měli zlomený vaz. Jonathan vstal. Uvědomoval si, že ostře oddechuje a srdce mu pumpuje jako píst. Přímo před ním se nacházelo schodiště vedoucí do prvního patra. V tu chvíli Jonathan něco zaslechl – něco přímo před sebou. Prošel chodbou a zprudka otevřel dveře po levé straně. Byla to koupelna pro hosty. Prázdná. Podivný zvuk mezitím nabral konkrétnější podobu. Zněl jako namáhavé, přerývavé sípání.

Vzápětí ucítil Jonathan kordit a začaly mu slzet oči.

Vstoupil do pracovny.

„Proboha,“ hlesl a přeběhl přes místnost.

Za stolem seděl zhroucený muž. Čelist měl povislou a hrudník se mu vzdouval zoufalým lapáním po dechu. Blitz? Jonathan to předpokládal. Ve spánku měl průstřel, pravidelnou díru lemovanou střelným prachem. Byla to sebevražda? Jonathan ustoupil a začal hledat pistoli. Žádnou však nenašel. Vzpomněl si na stín, který se před chvílí mihl v protějším koutě obývacího pokoje. Tohle nebyla sebevražda. Blitze někdo zabil.

Pohlédl ke dveřím a položil si otázku, zda se vrah nemůže stále zdržovat v domě a zda jemu a Simone nehrozí nebezpečí. Vzápětí však tuto myšlenku zaplašil a začal mluvit na Blitze: představil se mu a řekl, že je Emmin manžel. Nabádal ho, ať vydrží, a ubezpečil ho, že udělá vše, co je v jeho silách, aby ho udržel při životě.

Co nejjemněji zvedl Blitzovo tělo ze stolu a položil je na podlahu, přičemž si dával pozor, aby mu nechal volné dýchací cesty. Otočil mu hlavu a prohlédl ránu, kudy kulka vyšla ven. Podobné průstřely už viděl mnohokrát. Velká ráže. Dutá špička. O Blitzových vyhlídkách si nedělal velké naděje. Momentálně však byl ten člověk naživu a na ničem jiném nezáleželo.

Odběhl do obývacího pokoje, popadl telefon a vytočil 155. Když se ho operátorka zeptala, co se stalo, oznámil: „Život ohrožující poranění hlavy s velkou ztrátou krve.“ Vzápětí si uvědomil, že mluví anglicky, a zopakoval diagnózu v italštině.

„Jone, co je? Co se stalo?“ Simone stála ve dveřích obývacího pokoje a čelo měla zbrázděné obavami. „Máš na rukou krev.“

„Dole u haly je koupelna. Namoč do horké vody pár ručníků a přines mi je.“

„Ručníků? Co se stalo? Proč…?“

„Dělej!“

Jonathan se vrátil do pracovny a poklekl vedle Blitze. Do příjezdu sanitky nemohl mnoho dělat – pouze dbát na to, aby zraněnému muži nepřestalo tlouct srdce. Blitz měl rozšířené zorničky a mělký dech. Jonathan ho uchopil za zápěstí, ale nedokázal nahmatat pulz. Zahájil tedy umělé dýchání. Tri stlačení hrudníku a dvě vdechnutí do plic. Po chvíli se do pracovny vřítila Simone. Když spatřila Blitze, vykřikla a upustila ručníky na podlahu.

„Přivolal jsem záchranku,“ řekl Jonathan. „Každou minutou by tu měli být. Dej mu ty ručníky vedle hlavy.“

„Ale proč?“ Simone zdráhavé sebrala ručníky a položila je na podlahu vedle Jonathana. Rychle vstala a zapotácela se, když uviděla kaluže krve na koberci. „Je mrtvý.“

„Ne, ještě není. Jestli mu udržím srdeční činnost, než přijede sanitka, tak bude mít naději.“

„Vždyť mu prostřelili hlavu. Nech ho být.“

Jonathan přitiskl ucho Blitzovi na prsa. Žádné srdeční ozvy neslyšel. Dýchání ustalo. Pohlédl na Simone a zavrtěl hlavou.

„Kdo to udělal?“ zeptala se.

„Myslím, že jsem tu něco viděl… Nějaký stín… A slyšel jsem bouchnout dveře. Vrah už nejspíš utekl.“

„Policie tu bude každou chvíli. Musíme jít.“

Jonathan vstal. Náhle jako by ho oslnilo přehnaně jasné světlo, takže musel přimhouřit oči. Nadechl se a čekal na výčitky svědomí, které zákonitě doprovázejí smrt jakéhokoliv člověka. Žádné však nepřišly. Naopak si připadal svěží, téměř spokojený, a na člověka, který v noci nezamhouřil oči, v sobě cítil až příliš mnoho energie. Prohrábl si rukou vlasy. Konečky prstů mu při doteku brněly. Všechny smysly jako by měl zesílené. Zrak. Hmat. Sluch. Ústa však měl vyprahlá a lepkavá. Podíval se na svůj obraz v zrcadle zavěšeném na zdi. Shlížely na něj divoké a vyčítavé oči s maximálně rozšířenými zorničkami.

Brnění v jeho těle zesílilo a on se konečně dovtípil, co je způsobuje: čistý, vysoce koncentrovaný amfetamin obohacený o nějakou přísadu na vybuzení smyslů.

Vytáhl z kapsy krabičku s „větrovými bonbony“. Kolik jich za poslední hodinu snědl? Dva? Tři?

„Pojď, Jonathane. Dělej.“ Simone ho popadla za ruku a pokusila se ho odtáhnout ke dveřím, ale Jonathan se jí vymanil. „Počkej minutku,“ řekl a vyhodnotil situaci. „Neodejdu, dokud se o tom člověku něco nedozvím.“

„Ale Jonathane…“

„Slyšelas mě?“ osopil se na přítelkyni. „To myslíš, že budeme pořád někam utíkat?“ Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a potlačil maniakální hlas, který se mu ozýval v hlavě. „Blitz Emmu znal,“ prohlásil. „Pracovali spolu. A tohle je naše šance zjistit, na čem.“

Na stole stál otevřený notebook, na jehož monitoru jako by se právě odehrával souboj poblázněných pixelů. Jonathan stiskl pár kláves, ale obraz se nezaostřil. Upřel tedy pozornost ke stolu a jeho obsahu. Otevřel horní zásuvku a spatřil v ní poloautomatickou pistoli. V ručních palných zbraních se vyznal dost na to, aby věděl, že má před sebou pistoli Sig Sauer, oblíbenou zbraň vojenských důstojníků ve třetím světě. Kromě ní ležela v zásuvce ještě hromada papírů, per a tužek. Jonathan vysypal obsah na stůl a začal se jím probírat. Lístečky se jmény a telefonními čísly. Nejrůznější účtenky. Reklamní kartonky se sirkami.

Zásuvka na spisy byla zamčená. Jonathan zlomil otevírač dopisů, když se ji snažil vypáčit. Nakonec to vzdal a upřel pozornost na přihrádky s nevyřízenou poštou, které stály na skříňce za stolem. Prolistoval dokumenty. Mimo jiné našel i firemní memorandum opatřené hlavičkou „ZIAG“, pod níž byl uveden celý název firmy: Zug Industriewerk AG. Zprávu napsal jistý Hannes Hoffmann a adresoval ji Evě Krugerové, přičemž kopii zaslal Gottfriedu Blitzovi. Jako předmět zprávy uvedl: „Projekt Thor“.

Eva Krugerová.

A bylo to tu: důkaz černý na bílém. Jako by mrtvola s kulkou v mozku nestačila.

Ve zprávě se konstatovalo: „Dokončení se předpokládá koncem prvního čtvrtletí 200-. Poslední zásilka klientovi bude odeslána 10. 2. Demontáž veškerého výrobního zařízení skončí do 13. 2.“

„Slyším houkačku.“ řekla Simone naléhavě. „Prosím, Jonathane. Vypadněme odsud.“

„Za vteřinku.“ Pod zprávou leželo několik žlutohnědých obálek. V první našel Jonathan tři Emminy fotografie s rozměry používanými v úředních dokumentech – podobaly se její fotce z falešného řidičského průkazu. Také druhá obálka obsahovala fotografie, tentokrát světlovlasého muže přibližně v Jonathanově věku. Na zadní straně bylo hůlkovým písmem napsáno jméno „HOFFMANN“ – mužský rukopis se shodoval s rukopisem adresy na dopise Emmě. Jonathan se na snímek upřeně zadíval. Hannes Hoffmann. Autor memoranda pro Evu Krugerovou.

„Krytí,“ zamumlal, neboť si vzpomněl na výraz z bezpočtu špionážních románů, které v mládí hltal. Tohle všechno je krytí. Emma, která ve skutečnosti žádnou Emmou není. Amfetaminy upravené tak, aby vypadaly jako větrové bonbony. Všechno a všichni se za něco vydávají. Pohlédl na tělo ležící na podlaze. A Blitz? Kdo to byl, když to ještě nebyl Blitz?

Jonathan se zatřásl, neboť si začal plně uvědomovat rozsah tohoto podvodu. Toto nebyl jednorázový klam. Emma neměla jen uplatit africké ministry zdravotnictví nebo koupit na černém trhu léky. Tohle bylo něco většího. Operace úplně jiného řádu. Byl to svět léků proti únavě, falešných identit a dokonale padělaných řidičských průkazů.

„Jonathane, prosím tě!“ Simone se křečovitě držela opěradla židle, jako by se musela přemáhat, aby neutekla.

Sirény. Nejméně dvě. Jonathan zvedl hlavu a během vteřiny poznal, že se nevzdalují, nýbrž blíží, a že se blíží závratnou rychlostí. Shrnul rukou ze stolu všechny písemnosti a nacpal je do koženého kufříku vedle skříňky. „Běž,“ vyzval Simone. „Já už jdu taky.“

„Ale hod sebou!“

„Hned jsem tam,“ řekl a vystrčil přítelkyni z pracovny. „Vyjdi zadem!“

Simone vyběhla z místnosti.

Jonathan zůstal stát ve dveřích. Sirény už byly těsně u domu. Skrz nelítostné bubnování deště sem doléhaly vzrušené hlasy. Jonathan však místo útěku znovu zamířil k Blitzovu stolu a otevřel horní zásuvku. Upřeně se zahleděl na pistoli, zvedl ji a zasunul si ji za pas.

Na chodbě zpomalil tak, aby za dveřmi stačil zahlédnout policejní auta. Stála u obrubníku, zatímco k domu už pádili policisté s napřaženými zbraněmi. V jejich čele chvátal po štěrkovém chodníčku malý a odhodlaný muž v černém plášti.

Policie? A kde je ta sanitka, kterou jsem volal?

Otázky. Příliš mnoho otázek.

Jonathan proběhl domem a dostihl Simone u zadních dveří. Popadl ji za ruku a začal ji táhnout přes zahradu.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Simone, která měla co dělat, aby s ním udržela krok. „Auto máme na druhé straně.“

„Zapomeň na auto. Pro něj se můžem vrátit později.“

Nezastavili ani na polní cestě, ale pokračovali dále do svahu. Jonathan si nevšímal větru, deště ani porostu sahajícího do výše hrudníku a klestil Simone cestu na vrchol. Simone sípala a nadávala, ale přesto s ním dokázala držet krok. Když se konečně ohlédl, byli už o sto dvacet metrů výše a o necelý kilometr dále.

„Dál už nemůžu,“ řekla Simone a lapala po dechu. „Potřebuju si odpočinout.“

Jonathan však teď slyšel Emmin hlas a chvíli by přísahal na to, že ji před sebou i vidí: stála ve svahu pod nimi a na sobě měla červenočerné šaty. „Pojď,“ řekl. „Je jen jedna cesta.“

Přitiskl si kufřík na prsa, otočil se a zamířil ještě výše do hor.

29

Milli Brandtová rázně kráčela po zasněžené cestě, kterou z obou stran lemovaly vysoké a pečlivě zastřižené živé ploty. V lepších časech si návštěvy zahrad Schónbrunnského paláce užívala. Bezvadně udržované zahrady rozkládající se na rozloze několika čtverečních kilometrů dávaly vzpomenout na doby, kdy královský původ znamenal neomezenou moc. V dobrém i špatném.

Poprvé navštívila Brandtová zdejší palácové zahrady krátce po svém příjezdu z Izraele. S rodiči a se sestrou tehdy celý den procházeli z jednoho kouta do druhého a vylezli i na Gloriette, obrovskou kolonádu, kterou v roce 1775 postavili císař Josef a jeho matka Marie Terezie. Milli i její sestra byly už tehdy velmi ctižádostivé. Milli snila o kariéře prominentní soudkyně a To vah si vysnila dráhu diplomatky. Nakonec si předsevzetí rychleji splnila Tovah. V pětadvaceti letech se odstěhovala zpátky do Jeruzaléma, kde získala místo mluvčí izraelského ministerstva zahraničí. Byla vdaná, měla malou holčičku a pravidelně se objevovala v hlavních zprávách.

Jednoho večera si vyrazila s manželem do Tel Avivu, aby spolu povečeřeli v příjemné rybí restauraci, které lemovaly celé telavivské pobřeží. Rozhodně měli co oslavovat. Počátkem týdne ji lékař informoval, že čeká druhé dítě.

Oba manželé si uvědomili, že toto může být nadlouho jejich poslední příležitost, a rozhodli se, že si půjdou zatančit na venkovní diskotéku Teddy’Z. Někdy kolem půlnoci se na diskotéce objevil opálený a pohledný mladý muž jménem Násil Brimm a proklestil si cestu doprostřed tanečního parketu. Než si někdo stačil všimnout, že jeho společenský oděv a vlněné sako do dusné atmosféry jarního večera nezapadají, bylo už pozdě.

Policie následně zjistila, že když Brimm odpálil plastickou výbušninu C-4, kterou měl připevněnou na opasku spolu s tisícovkami hřebíků, šroubků a matek, stála Tovah přímo vedle něj. Z celého jejího těla se našla pouze hlava, paradoxně nepošramocená.

Obětí útoku bylo nakonec šestnáct – šestnáct mladých mužů a žen. Dva další oslepli, třetí přišel o obě ruce a čtvrtý zůstal od krku dolů ochrnutý. Konečná bilance byla ve skutečnosti ještě vyšší. Nikdo totiž nezapočítal nový život klíčící v Tovažině lůně.

„Paní Brandtová.“

Milli se otočila za hlubokým hlasem s přízvukem. Pár metrů za ní stál štíhlý muž s vzezřením vědce a usmíval se na ni. Milli jeho příchod vůbec neslyšela. „Pan Katz?“

„Vidím, že máte noviny. Oceňuji, že jste dbala našich pokynů.“

Katz jí nabídl rámě a společně začali procházet liduprázdnými zahradami jako manželský pár. Během chůze ho Milli informovala o včerejší mimořádné schůzce ve vídeňských lesích a o zjištěních, která jim tlumočil Muhammad Baradej.

„Obohacený na šestadevadesát procent. Jste si tím jistá?“

Milli řekla, že ano.

„A jaká je pravděpodobnost chyby v měření?“

„Stalo by se to poprvé. Mrzí mě, že vám přináším takovou zprávu. Ale říkala jsem si, že je to moje povinnost.“

„‚Každý poddaný je povinován králi službou, ale za svou duši si odpovídá sám.‘¹ Jsem v tomto názoru osamocen, ale nepochybuji o tom, že Shakespeare byl Žid.“ Katz se bázlivě usmál, zastavil a otočil se k Milli. „Nikdo není rád, když musí zradit důvěru.“

Milli se dívala, jak jeho vysoká a štíhlá postava mizí mezi umělecky vytvarovanými keři. V uších jí fičel ostrý vítr a naplňoval ji skleslostí. Čekala od něj ujištění, že se zachovala správně. Chtěla od něj slyšet, že podnikne okamžité kroky a že zachránila tisíce životů. On však nic takového neřekl.

Během loučení ji pouze požádal, aby znovu zavolala na důvěrně známé číslo, pokud se dozví jakékoliv další důležité informace. Nedočkala se ani poděkování.

30

„Je to on?“

Von Däniken porovnal snímek Gottfrieda Blitze stojícího vedle bezpilotního letounu se zohavenou tváří u svých nohou. „To řekni ty mně.“ odpověděl, podal fotku Kurtu Myerovi a odvrátil se, než mu žaludeční šťávy vystoupají ještě výše do hrdla.

„Svetr je stejný. A oči taky. Je to on.“ Myer podřepí a znaleckým okem si prohlédl mrtvolu. „Byl zavražděn, když seděl na židli, odkud se pak přesunul na podlahu. Rána musela být vedena z úrovně pasu a hlaveň směřovala dolů, takže kusy Blitzova mozku potřísnily celý stůl a stěnu.“

Vytáhl plnicí pero a ukázal na poprašek střelného prachu vpálený do Blitzovy kůže. „Podívej na ten abrazní límec a tečkování. Když střelec stiskl spoušť, stál necelého půl metru od oběti. Blitz vůbec nevěděl, že tam je. Až do svého zastřelení pracoval na počítači.“

Von Dänikena však na kolegově popisu zaujalo něco jiného. „Počkej chvíli, Kurte. Jak to myslíš, že se ‚přesunul na podlahu‘? Chceš snad říct, že ho vrah zastřelil a pak ho položil na koberec? A ty ručníky mu přinesl taky on?“

„Někdo to udělat musel. Pan Blitz to rozhodně nebyl.“ Myer sáhl na hromadu ručníků u mrtvoly. „Ještě jsou teplé.“

Oba muži si vyměnili zaskočené pohledy.

Z ulice sem dolehl zvuk další sirény. Bouchly dveře a v hale se ozval ruch. Po chvíli vstoupili do pracovny dva zdravotníci.

„Jste tu rychle,“ prohodil von Däniken v narážce na jejich téměř okamžitý příjezd.

„To jste volal vy?“ opáčil jeden ze zdravotníků. „Na dispečinku říkali, že ten incident ohlásil nějaký Američan.“

„Američan?“ Von Däniken si vyměnil s Myerem pohled. „A jak je to dlouho, co tam ten ‚Američan‘ volal?“ zeptal se zdravotníka.

„Dvanáct minut. Telefonát přišel v devět nula šest.“

„To je on,“ prohlásil Myer. „Ransom.“

Von Däniken přikývl a podíval se na hodinky. Během jízdy z letiště zatelefonoval přednostovi Orsinimu a zeptal se ho na popis muže, jenž se mu brzy ráno objevil u dveří, vydával se za policistu a vyptával se, kdo poslal jistá dvě zavazadla do Landquartu. Nato zatelefonoval von Däniken na graubundenskou policii a vyzvěděl podrobnosti o včerejší vraždě jednoho z policistů, která se rovněž stala v Landquartu. Orsiniho popis se dokonale shodoval s popisem, který policii poskytl jistý svědek vraždy. Landquartská policie už dokonce znala i pachatelovo jméno: doktor Jonathan Ransom. Američan. A to nebylo všechno. Ransomova manželka předevčírem zahynula při nezdařeném horolezeckém výstupu nedaleko od Davosu.

„Tu vraždu ohlásil Ransom,“ řekl von Däniken Myerovi. „To vysvětluje i ty ručníky. Je to lékař.“

Poručík Conti, který jejich rozhovor poslouchal, si přitiskl bradu na krk a v typicky italském gestu rozpřáhl ruce. „Ale proč by Ransom zabíjel Blitze a pak volal sanitku, aby mu zachránil život?“

Von Däniken si znovu vyměnil pohled s Myerem. Žádný z obou mužů prozatím nechtěl na tuto otázku odpovídat.

Von Däniken přešel ke stolu a stiskl několik kláves na notebooku. Na obrazovce se objevila směsice rozsypaných pixelů. Tohle byla další věc, která detektivovi vrtala hlavou. Pracoval snad Blitz v okamžiku zastřelení na porouchaném notebooku? Anebo ho zničil úmyslně, aby nikdo nemohl zjistit, co se nacházelo na disku?

Von Däniken začal postupně otevírat zásuvky. Horní dvě byly prázdné s výjimkou několika útržků papíru, gumiček a per. Spodní zásuvka byla zamčená, ale zdálo se, že s ní někdo manipuloval.

Detektiv zvedl hlavu a všiml si, že u zdi stojí několik stěhovacích krabic. Rychle nakoukl dovnitř a zjistil, že i ony jsou prázdné.

V tom okamžiku dorazili ohledávači místa činu a vykázali z místnosti všechny osoby, jejichž přítomnost není absolutně nezbytná. Myer se na chodbě protáhl kolem von Dänikena a zašeptal mu, že jde sehnat „čichače sedmikrásek“, jak nazýval detektor výbušnin a radiace.

Když se technici nahrnuli do domu, vyšel von Däniken do prvního patra a zamířil do Blitzovy ložnice. Nemyslel teď ani tak na oběť jako spíše na muže, který ho možná zabil. Hledal přitom důvod, proč vrah policisty a čerstvý vdovec, jehož žena zahynula při horolezeckém neštěstí, tolik pospíchal s návštěvou u Blitze.

Prohlídka Blitzovy ložnice neodhalila nic. Na nočním stolku ležela halda lesklých magazínů o německých celebritách, skříň byla plná úhledně složených svršků a koupelna byla přeplněná vodami po holení, vlasovými přípravky a celou řadou léků na předpis. Nikde však von Däniken nenašel nic, co by Blitze spojovalo s bezpilotním letounem nebo naznačovalo, jak ho hodlá použít.

Detektiv se posadil na postel a vyhlédl z okna. Napadlo ho, že zde působí dvě skupiny, které spolu z nějakého důvodu bojují. Na jedné straně stáli Lammers s Blitzem a na druhé lidé, kteří si přáli jejich smrt. Způsob jejich zavraždění v kombinaci s nálezem bezpilotního letadla a RDX nasvědčoval verzi, že jde o zpravodajskou operaci.

Tato vyhlídka přiváděla von Dänikena ke vzteku. Pokud některá výzvědná služba věděla o plánu založeném na využití RDX a bezpilotního letounu tolik, že podnikla rázná opatření, aby ho překazila, proč se se svými informacemi neobrátila na něj?

Přesunul pozornost k doktoru Jonathanu Ransomovi, jenž zřejmě přivolal do domu záchrannou službu. Podle přednosty stanice chtěl Ransom za každou cenu vědět, kdo počátkem týdne odeslal zavazadla do Landquartu. Z toho logicky vyplývalo, že Blitze neznal. Jak je tedy možné, že měl k dispozici stvrzenky na vyzvednutí zavazadel?

Kdyby von Däniken naopak předpokládal, že Ransom s Blitzem spolupracovali – tedy že se znali –, všechno by krásně zapadlo do sebe. Ransom si vyzvedl zavazadla, načež ho zastavila policie a on propadl panice, takže jednoho z nich zavraždil a druhého ve snaze uniknout z místa činu přejel. Jeho krytí tím bylo narušeno, a tak odjel do Ascony za svým řídícím důstojníkem, aby si vyžádal další instrukce. Skutečnost, že neznal Blitzovu adresu, se přitom dala vysvětlit základním špionážním pravidlem o odměřování informací, totiž že „čím méně toho agent ví, tím lépe“. Proto musel nejprve promluvit s Orsinim.

A jeho manželka? Angličanka, která zahynula při prapodivném horolezeckém neštěstí. Mohl Ransom zabít i ji, protože zjistila, že je agent?

Von Däniken se zamračil. Věděl, že tápe. Že jen sype z rukávu spekulace. Vstal a zamířil ke schodišti. Chtěl vědět, co tak důležitého je v těch zavazadlech, že kvůli nim Ransom pokládal za nutné zabíjet. Existovala však jen malá pravděpodobnost, že se mu to podaří zjistit, přinejmenším v dohledné době. Policista, jehož Ransom zranil, ležel v kómatu v nemocnici a jeho prognóza nevypadala dobře.

Von Dänikenovy myšlenky přerušilo zvonění telefonu.

Byl to Myer a jeho hlas zněl ustaraně. „Přijď rychle do garáže.“

31

Garáž byla od domu oddělená a vcházelo se do ní bočním vchodem. Na jedné straně stál poslední model mercedesu. Druhé stání bylo prázdné, ale čerstvá olejová skvrna a pár zablácených otisků pneumatik prozrazovaly, že zde nedávno parkoval další vůz – podle rozchodu kol malé nákladní auto nebo dodávka.

Myer obešel auto a přesunul se ke skříni vestavěné do zadní zdi. Otevřel dveře a odstoupil, aby von Däniken dobře viděl.

„Je to to, co si myslím?“ zeptal se von Däniken. Na regálech stály cihličky zabalené do bílého igelitu a spojené po pěti lepicí páskou.

„Třicet kilo semtexu, stále v továrním balení. Nebude těžké zjistit, odkud pocházejí.“

Plastické výbušniny se označovaly přimíšením speciálního reaktivního činidla, které identifikovalo nejen výrobce, ale i šarži. Díky tomu se dal jejich pohyb sledovat a přinejmenším teoreticky bránit jejich nezákonnému prodeji a překupnictví.

„Vytáhni jednu,“ řekl von Däniken.

Myer na malý okamžik zaváhal, vytáhl ze skříně cihličku a hodil ji Krajcekovi, který si ji strčil do kabátu. Výbušniny jako důkazní položka oficiálně spadaly do kompetence tessinské policie, ale von Däniken neměl sebemenší chuť vyplňovat žádost a pak týden čekat, než technici tuto položku zaevidují a zpřístupní. Plastické výbušniny nejsou pasy.

„Zkontrolovals to auto?“ zeptal se.

„Jen kufr. Je čistý.“

Von Däniken nastoupil do mercedesu a prohledal jeho obsah. Vůz byl registrován na Blitze, jehož řidičský průkaz byl zastrčen v chlopni na boku dveří. Když ho von Däniken vytahoval, spadl mu do klína kus modrého papíru.

Obálka. Jedna z těch chatrných staromódních obálek s předtištěným nápisem „Air Mail“. Von Däniken spatřil rukopis a ustrnul. Adresa byla psaná arabským písmem a odesílatel použil plnicí pero se světle modrým inkoustem. Na poštovním razítku stálo: „Dubai, U. A. E., 10.12. 85.“

Von Däniken obálku otevřel. Také samotný dopis byl psán v arabštině. Jedna stránka psaná úhledným a přesným rukopisem. Ani laserová tiskárna by to nezvládla lépe. Detektiv nerozuměl ani slovu, ale na tom teď nezáleželo. Vybledlá fotografie zastrčená uvnitř mu prozradila vše, co potřeboval vědět.

Do objektivu se díval urostlý mladý voják v zelené uniformě opatřené širokým opaskem s popruhem a s přehnaně velkou důstojnickou čepicí na hlavě. Vedle něj stáli z obou stran jeho matka a otec. Hrdé rodičovské úsměvy byly po celém světě stejné. Von Däniken v Iránu nikdy nebyl, ale ajatolláha Rúholláha Chomejního kdykoliv spolehlivě poznal, takže věděl, že snímek s obrovským třípatrovým portrétem tohoto náboženského vůdce v pozadí nemohl být pořízen jinde než v Teheránu. Jeho pozornost však více upoutával obličej vojáka v popředí a zejména jeho zvláštní modré oči. Tohle jsou oči fanatika, pomyslel si.

Zazvonil mu mobilní telefon a on se podíval na displej. Skryté číslo. „Von Däniken.“

„Tady je váš americký bratranec, Marcusi.“

Von Däniken předal dopis Myerovi a uložil mu, ať sežene někoho, kdo umí arabsky. Vyšel před garáž a pokračoval v rozhovoru. „Doufám, že s motorem už žádné problémy nebyly.“

„Všechno proběhlo hladce.“

„To jsem rád.“

„Mluvili jsme s Walídem Gassanem.“

„Říkal jsem si to.“ Von Däniken přemýšlel, kam ho v letadle ukryli. „Kdy jste ho zatkli?“

„Před pěti dny ve Stockholmu. Jeden z našich informátorů se doslechl, že Gassan převzal v Lipsku zásilku plastických výbušnin. Sestavili jsme zásahový tým, který ho měl chytit za límec, ale on se toho dokázal zbavit dřív, než jsme ho stačili zatknout.“

„Semtex?“

„Jak to víte? Získal ho od toho ukrajinského parchanta Ševčenka.“

„Víte to jistě?“

„Řekněme prostě, že jsme s ním absolvovali srdečný rozhovor a on se rozhodl kápnout božskou.“

Bližší podrobnosti von Däniken nepotřeboval.

„Gassan působil jako prostředník,“ pokračoval Palumbo. „Předal ty výbušniny člověku jménem Mahmúd Kitáb. Poslali jsme to jméno do Langley a Interpolu, ale nic jsme nezjistili. Každopádně tenhleten Kitáb převzal zásilku v bílé dodávce Volkswagen se švýcarskou značkou. Číslo neznáme.“

Von Däniken se odšoural za roh garáže. Během poslouchání si všiml, že z pilíře oddělujícího obě garážová stání se odštípl malý kousek betonu. Na jeho okrajích byla i pouhým okem vidět stopa po bílém laku. „V bílé dodávce? Jste si tou barvou jistý?“

„Informátor tvrdil, že byla bílá. Říká vám něco to jméno Kitáb?“

„Vůbec nic.“ Von Däniken se musel velmi snažit, aby v jeho hlasu nebyla slyšet úzkost. „Víte o tom Kitábovi ještě něco? Telefonní číslo, adresu, popis?“

„Jeho číslo odpovídalo SIM kartě s francouzským předčíslím. Poslali jsme na France Telecom žádost o identifikaci čísel. Totéž děláme i se všemi příchozími a odchozími hovory uloženými v Gassanově telefonu. O Kitábově adrese ani místě pobytu prozatím nevíme nic, ale získali jsme jeho popis. Zhruba padesát let. Tmavé vlasy. Krátký sestřih. Střední postava. Rafinovaný. Dobře oblečený. Jeden z nich, ale s modrýma očima.“

Jeden z nich neboli Arab.

Von Däniken se podíval na Blitzovu fotografii. Tmavé vlasy. Střední postava. Rafinovaný výraz. A samozřejmě ty diamantově modré oči.

V tu chvíli se Myer vrátil a za sebou vedl jakéhosi policistu. Von Däniken požádal Palumba, aby chvíli počkal, a oslovil policistu. „Vy jste ten dopis přečetl?“ zeptal se ho.

Policista kývl a vysvětlil, že je to dopis rodičům s popisem každodenního života. Dodal, že neobsahuje žádnou zmínku o nezákonné činnosti.

Von Däniken se nad tím zamyslel. „A co to jméno? Dokážete mi říct, komu byl ten dopis adresován?“

„Ano, samozřejmě.“ Policista mu jméno sdělil.

Jinak to ani být nemohlo, pomyslel si von Däniken. V téhle hře žádné náhody neexistují.

„Jste tam, Marcusi?“ dotázal se Palumbo.

„Jsem tu. Pokračujte.“

„Vypadá to, že tenhleten Kitáb má v plánu lovit ve vašem rybníku,“ konstatoval Palumbo. „Takže vám volám, abych vás předem varoval.“

„Ano, já vím.“

„Jak to myslíte, že to víte?“ Palumbo působil otráveně. „Myslel jsem, že jste o něm nikdy neslyšel.“

„Shodou okolností jsem právě teď v jeho domě.“

„Chcete říct, že o té operaci víte?“

„Je to trochu složitější. Kitáb je mrtvý.“

„On je mrtvý? Kitáb? Jak to? Vlastně…, no to je skvělé! Ježíšikriste, to je dobrá zpráva. Už jsem se chvíli bál. Říkal jsem si, že vás s ním čekají pořádné patálie. Našli jste i ty výbušniny?“

„Ano, našli.“

„Celých padesát kilo? Díkybohu. Tak to jste se vyhnuli obrovské šlamastyce.“

Von Däniken se spěšně vrátil do garáže a začal počítat cihly s výbušninou. Šest svazků po pěti cihlách. Nanejvýš třicet kilo. Dvacet kilo tedy chybělo. „Jak to myslíte, že jsme se vyhnuli šlamastyce, Phile? Máte snad nějakou teorii o tom, co Kitáb plánoval?“

„Myslel jsem, že to…“ Signál se zhoršil a Palumbův hlas se utopil v houštině praskání. „… zasraného pošahaného parchanta.“

„Nějak jste se mi ztratil. Můžu vám zavolat na pevnou linku?“

„To nepůjde. Jsem na cestě.“

Von Däniken opět vyšel z garáže a postavil se na déšť v naději, že získá lepší signál. „Co jste myslel tím, že jsme se vyhnuli šlamastyce?“

„Gassan nám prozradil, že ten pošahaný zasraný Íránec Kitáb odcestoval do Švýcarska, aby tam sestřelil letadlo.“

32

V Izraeli měli o tři hodiny více než ve Švýcarsku a namísto deště a sněhu vévodilo tamní obloze spalující slunce. Rtuť teploměru atakovala osmatřicetistupňovou hranici a východní pobřeží Středozemního moře žhnulo pod sálavou vlnou časně jarních veder.

Patnáct kilometrů severně od Tel Avivu, v městečku Herzliya rozkládajícím se na kamenitém svahu u pobřeží, právě probíhalo mimořádné jednání. Konalo se v prvním patře Institutu pro výzvědné a tajné operace, který byl lépe znám pod názvem Mossad a fungoval jako izraelská zahraniční zpravodajská služba. Přítomni byli šéfové všech nejdůležitějších divizí této organizace: divize sběru dat, která se zabývala shromaždováním zpravodajských informací, divize politické akce a styků, jež zodpovídala za jednání se zahraničními zpravodajskými službami, a divize speciálních operací neboli „Metsada“, která dohlížela na temnou stránku této branže: mimo jiné i cílené atentáty, sabotáže a únosy.

„Odkdy mají tohle zařízení v Čálusu?“ dotázal se naléhavě vypasený a hrdě neatraktivní muž, který v čele místnosti rázoval sem a tam. „Co jsem naposledy slyšel, soustředili obohacovací činnost do Natanzu a Isfahánu.“ Muž byl oblečen v košili s krátkými rukávy, měl řídnoucí černé vlasy, obličej bez vrásek a vypouklé oči žáby. Klidně mu mohlo být čtyřicet i sedmdesát let. Zcela nezaměnitelné bylo naopak jeho kypící odhodlání. Jmenoval se Zvi Hirsch a už sedm let stál v čele Mossadu.

„Na mapách nemůžeme nic najít. Ani na satelitních snímcích. Nic,“ poznamenal šéf divize sběru dat. „Počínají si velmi chytře. Podařilo se jim udržet výstavbu v tajnosti.“

„To bezpochyby!“ řekl Zvi Hirsch. „Kolik odstředivek potřebují na zpracování takového množství uranu? Bavíme se o sto kilogramech za necelé dva roky.“

„Za tak krátkou dobu? Nejméně padesát tisíc.“

„A kolik firem vyrábí vybavení, které je k takové práci potřebné?“

„Necelá stovka,“ prohlásil šéf sběru dat. „Vývoz se přísně kontroluje a monitoruje.“

„To vidím,“ opáčil Hirsch suše.

„Evidentně tu technologii získali mimo obvyklé kanály,“ řekl šéf Metsady. Byl snědý, vychrtlý jako lunt a hovořil jemným hlasem, který vyvolával dojem, že tento muž by neublížil ani mouše. „S největší pravděpodobností od výrobců zboží dvojího využití.“

„Hebrejsky, prosím.“

„Jde o zboží, které se vyrábí pro civilní účely, ale lze je využít i v obranném sektoru. V tomto případě by to bylo zařízení napomáhající při obohacování paliva. Například vysokorychlostní odstředivky prodávané mlékárnám na výrobu jogurtových kultur lze využít i k separaci plynného hexafluoridu uranu. Výměníky tepla určené do oceláren se dají použít k ochlazování reaktorů. Na tyto výrobky se nevztahují vývozní licence ani certifikáty koncového uživatele. Říkejme tomu operace pod falešnou vlajkou.“

„Pod falešnou vlajkou? Myslel jsem, že na tyhle věci máme monopol my.“ Hirsch si založil ruce na sudovitých prsou. „Dobrá, takže ty věci mají. Dokážou je dostat sem?“

„Před šedesáti dny provedli úspěšný zkušební odpal rakety dlouhého doletu Šaháb-4,“ pravil muž ze sběru dat.

„Jak dlouho od odpálení nás to zasáhne?“

„Nanejvýš za hodinu.“

„Dokážeme takovou raketu sestřelit?“ dotázal se Hirsch.

„Teoreticky jsme bezpeční jako dítě v matčině náručí.“

Izrael se spoléhal na dvouvrstvý systém protivzdušné obrany, který měl zničit všechny rakety dlouhého doletu. První vrstvu představovaly rakety země-vzduch Arrow II a druhou zmodernizovaný systém Patriot, jenž byl během první války v Iráku mylně oslavován jako „ničitel Scudů“. Oba systémy trpěly stejnými problémy. Daly se aktivovat teprve v okamžiku, kdy byla blížící se raketa méně než sto kilometrů od cíle – tedy ve chvíli, kdy do zásahu zbývalo pouhých pár minut. A žádný z obou systémů nebyl testován v bojových akcích.

„A co věci, které projdou pod radarem? Mají rakety s plochou dráhou letu?“

„Ověřeno to nemáme, ale vypadá to, že ne.“

„Doufejme, že je to pravda,“ poznamenal Hirsch. „Jak jsou ty rakety Šaháb přesné?“

Odpovědi se ujal šéf divize politické akce a styků: „S přesností si můžou lámat hlavu Německo, Francie a USA. V našem případě to nehraje roli. Jakýkoliv zásah do vzdálenosti osmdesáti kilometrů od cíle je smrtelný. A pokud dokážou přímo před našimi zraky propašovat do země padesát tisíc odstředivek a vybudovat nejmodernější zařízení na obohacování uranu, aniž by se o tom kdokoliv doslechl, tak by mě nepřekvapilo, kdyby udělali pokroky i v přesnosti.“

„Takže co?“ řekl Hirsch a promnul si silná, neochlupená předloktí. „Máme snad zvednout ruce a vzdát se? To si naši perští přátelé přejí? Čekají snad, že budeme nečinně přihlížet, jak vyzbrojují své rakety hlavicemi, které dokážou zničit naše města?“

Jako bývalý generálmajor izraelské armády znal Hirsch velmi dobře scénáře spojené s jaderným útokem na izraelskou půdu. Stát Izrael se rozkládal na území měřícím na délku pět set a na šířku dvě stě padesát kilometrů. Devadesát procent obyvatel však žilo v oblasti kolem měst Jeruzalém a Tel Aviv, která ležela pouhých padesát kilometrů od sebe. Jaderný úder na kterékoliv z nich by tedy nejen zabil značné procento populace, ale zničil by i průmyslovou infrastrukturu země. Krajina zamořená radioaktivním spadem by byla ještě mnoho dalších let neobyvatelná. Jednoduše řečeno by se zbytek obyvatel neměl kam uchýlit a nezbývalo by mu než opustit zemi. Nová diaspora.

Žádný ze sekčních šéfů na Hirschovu otázku neodpověděl.

„Za hodinu mám schůzku s premiérem,“ pokračoval Hirsch. „Rád bych mu ukázal, že nás Íránci nenachytali na hruškách. A dokážu si představit, že ho bude zajímat pouze jedna jediná otázka: zaútočí na nás?“

Šéf sběru dat našpulil rty. „íránský prezident věří v apokalyptický konec světa, jak se píše v koránu. Chápe jako své osobní poslání uspíšit návrat dvanáctého imáma známého jako’Mahdí‘, což je právoplatný potomek proroka Mohameda. Je psáno, že jeho návratu bude předcházet střet mezi silami dobra a zla, po němž bude následovat dlouhé období válek, politických otřesů a krveprolévání. Na konci tohoto období dovede Mahdí svět do éry všeobecného míru. Nejdříve však musí zničit Izrael.“

„Skvělé,“ utrousil Hirsch. „Připomeňte mi, ať si k vám příště pro dobré zprávy nechodím.“

„A to není všechno. Prezidentova snaha o získání kontroly nad všemi mocenskými pákami je neuvěřitelně úspěšná. V oblasti školství, zdravotnictví a diplomacie propustil stovky špičkových odborníků, kteří nesdílejí jeho přesvědčení, a nahradil je svými kumpány z Republikánské gardy. A co je ještě horší: dosáhl toho, aby byl nejvyšším náboženským vůdcem země zvolen jeho člověk. Ještě před šesti měsíci možná nejvyšší duchovní dokázali držet prezidentovy ambice na uzdě. Teď už to neplatí. Ten nový člověk, ajatolláh Razdí, je duševně chorý. Pravidelně si prý telefonuje s Mohamedem. Rozhodně to není racionálně uvažující politik.“

„Chtěl jste vědět, jestli stiskne spoušť?“ zeptal se šéf Metsady. „Myslím, že odpověď jste dostal.“

Šéf divize sběru dat přikývl. „Prezident vede Írán zpět do Mohamedových dob. Při bezpočtu příležitostí veřejně prohlásil, že s ním hovořil samotný prorok a informoval ho, že do jeho návratu zbývají pouhé dva roky. Ten člověk drží jednu ruku na koránu a druhou na spoušti.“

„Takový program neudrží v tajnosti věčně.“ Hlas šéfa Metsady získal jedovatý nádech. „Ví, že až se to dostane ven, budeme jednat.“

„Pokud nás ovšem nepředběhne.“ Hirsch s těžkým oddechnutím usedl na židli. „Je to jako opakování března 1936.“

„Co tím myslíte?“

„Když Hitler poslal své jednotky do Porýní, aby zabraly zpět území, které po první světové válce připadlo Francii, byli jeho vojáci špatně vycvičení a žalostně vyzbrojení. Někteří ani neměli kulky do pušek. Jejich velitel nesl v kapse dvě sady rozkazů. Jednu měl otevřít, pokud se Francouzi budou bránit, a druhou, pokud se bránit nebudou.

Francouzi nechali Němčoury vstoupit na svou půdu, a dokonce se k nim chovali jako k osvoboditelům. Velitel tedy otevřel první sadu rozkazů. Stálo tam, že má obsadit území a rozdat občanům německé vlajky. Tahle událost byla přelomová. Až do toho dne dokázal Hitler jen řečnit a pouštět hrůzu. Ovšem když získal zpět Porýní, začal sám sebe brát víc vážně. A zbytek světa ho začal brát vážně taky.“

„Promiňte, Zvi,“ přerušil ho šéf sběru dat. „A co stálo ve druhé sadě rozkazů?“

„Ve druhé sadě?“ Zvi Hirsch se smutně usmál. „Kdyby Francouzi začali střílet, velitel se měl dát okamžitě na ústup a poslat vojáky zpátky do kasáren. V podstatě dostal za úkol vzít při první známce konfliktu do zaječích. Takovou hanbu by ovšem země nepřekousla. Bezpochyby by byla padla vláda. Stačil jediný výstřel a Hitler se musel poroučet z funkce.“

„Chcete říct, že musíme Irán konfrontovat?“

Hirsch se otočil a vykoukl z okna. „Myslím, že tentokrát to nebude tak snadné.“

33

Jonathan seděl zády ke zdi s koleny na prsou. Ve výklenku v protějším rohu stála váza s čerstvými květinami a nad ní visel hrubý železný krucifix. Tento přístřešek vybudoval ve svahu švýcarský alpinistický klub – díky kamenné podlaze a nahrubo omítnutým zdem ze všeho nejvíce připomínal jeskyni. Ze svého místa měl Jonathan volný výhled na všechny stezky sbíhající se k přístřešku. Jedna vedla z východu a kopírovala po vrstevnici obrys hory. Druhá sem stoupala od jezera a klikatila se v řadě serpentin. Třetí se blížila ze západu. Pod horou, za ostře se svažujícími pahorky a za clonou přívalového deště, zaplňovala obzor šedivá hladina Lago Maggiore.

Simone ležela na zádech na hrubé podlaze. Šaty měla promočené a hrudník se jí vzdouval. „Vidíš někoho?“ zeptala se a lapala přitom po dechu. „Kohokoliv? Jde za námi někdo?“

„Ne,“ odpověděl Jonathan. „Nikdo tam není.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Díkybohu.“ Simone se s heknutím posadila. „Tohle už je příliš,“ řekla a vložila si hlavu do dlaní. „Jsem z toho zděšená. Ten člověk…, Blitz… Nikdy jsem neviděla takhle zastřeleného člověka. Co budeme dělat?“

„Zatím si nejsem jistý.“

Simone náhle zvedla hlavu, jako by ji něco napadlo. „Povím ti, co uděláme,“ řekla. „Slezeme z téhle hory, odjedeme autobusem do Lugana a najdeme si něco, kde budeme moct uschnout. A já ti pak koupím nové šaty. Oblek. Něco profesionálního. Pak ti ostříháme a obarvíme vlasy a posadíme tě na vlak do Milána. Takhle to uděláme.“

„Nejdřív potřebuju pas,“ řekl Jonathan. „Pokud možno takový, ve kterém nebude moje jméno nebo fotka.“

Simone svůj původní plán zavrhla. „Dobrá, na vlak zapomeň. Tak tady ještě chvíli počkáme, vrátíme se pro auto a projedeme přes hranice v něm. Stejně tam všechny pouštějí bez kontroly. Bankéře v mercedesu určitě nezastaví. Já pojedu s tebou.“

Během řeči se do něj zavrtávala očima. Kristepane, pomyslel si Jonathan, jestli vypadám stejně vystrašeně jako ona, tak jsme v pěkném průšvihu.

„A co pak?“ zeptal se. „To pojedem pořád dál?“ Postavil se a ukázal přes úbočí hory směrem k Blitzově vile. „Podívej se tamhle. Policie už ví všechno o tom incidentu u nádraží. A Blitzova pracovna je plná mých otisků. Já jsem vrah, Simone. Já jsem ten, kdo Blitzovi vystřelil mozek. A jestli jsem měl vůbec někdy naději přesvědčit je, že to, co se včera stalo, byla sebeobrana, tak teď už je tahle naděje pryč.“

„A právě proto musíš odjet ze země.“

„Tím se nic nevyřeší.“

„Ale budeš naživu. Budeš v bezpečí.“

„Jak dlouho? Nepřestanou po mně pátrat jen proto, že jsem překročil hranice. Rozešlou mou fotku do všech evropských zemí.“

Jonathan si založil ruce na prsou a pokusil se představit si, co by se stalo, kdyby odjel ze země. Znovu a znovu se však ocital ve slepé uličce. Neviděl v tom žádné východisko, částečně i proto, že jeho mysl nebyla na útěky stavěná. Celé roky bojoval za neskutečných podmínek s neskutečnými srázy. A po nějaké době dospěl k přesvědčení, že pokud člověk neuteče z boje, nakonec dosáhne všeho. Není třeba být skvělý. Stačí prostě vytrvat.

Když byl ještě mladý, smělý a malinko nafoukaný, říkával, že je z principu proti jakémukoliv ustupování. Jen díky této houževnatosti vystudoval za sedm let lékařskou fakultu a udržel se v polní medicíně, přestože jeho kolegové jeden po druhém odpadali.

„Podělaní a oddělaní,“ komentovala to tehdy Emma po jedné či dvou skleničkách Jacka Danielse. „Jsou to obyčejní zbabělci. Srdce mají velké jako myš a jejich pinďour není o moc větší.“

Jonathan ji slyšel ta slova říkat tak zřetelně, jako by právě teď seděla vedle něj. Náhle ho začaly pálit oči. Chtěl ji držet za ruku. Toužil po její podpoře.

Simone se na něj zadívala zpod pramene mokrých vlasů. „Co se tu ksakru děje?“ zeptala se.

„Jak to myslíš?“

„Do čeho se to ta naše holka zapletla?“

„Nevím.“

„Nikdy ti to neřekla? Jak mohla udržet něco takového v tajnosti? Musel jsi přece něco tušit. Proto v tom pátrání pokračuješ…, proto pořád honíš jejího ducha. Řekni mi pravdu, Jonathane. Jel jsi v tom s ní? Jako člen týmu? Už jsem slyšela o manželských dvojicích, které dělaly tyhle věci společně.“

„Jaké ‚tyhle věci‘ myslíš?“

Simone zaváhala a zmateně zavrtěla hlavou. „Nevím, jak to mám nazvat. Špionáž. Agentství. O to tu přece jde, že jo? Ten falešný řidičák. TI chlapi jdoucí po jejích zavazadlech. Ta hromada peněz. Sto tisíc franků. Blitze nezastřelil obyčejný zloděj, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Jonathan. „Nezastřelil.“

Jeho odpověď zřejmě potvrdila její nejhorší podezření. Svěsila ramena, jako by na ně dolehla tíha všech výčitek.

Jonathan se posadil vedle ní. „Netuším, v čem se Emma angažovala,“ zopakoval. „Kéž bych to věděl.“

Simone se na něj dlouze zadívala, možná až příliš dlouze. „Nevím, jestli ti věřím.“

Jonathan od ní odhlédl. Přejel si rukama přes obličej a usilovně se snažil přijít na to, co by měl v této situaci podniknout. „A co ty?“ zeptal se nakonec. „Co budeš dělat ty?“

„Já? Už jsem ti to řekla. Nějak se spolu dopravíme do Lugana, seženeme ti nové oblečení a změníme ti vizáž. A pak se…“

„Simone, počkej. Se mnou zůstat nemůžeš. Celá tahle záležitost se vymkla kontrole.“

„Snad nečekáš, že odejdu?“

„Až slezeme do údolí, rozdělíme se. Ty pojedeš do Davosu za Paulem a zapomeneš, že se tohle někdy stalo.“

„A ty?“

Jonathan dospěl k rozhodnutí. „Já zjistím, co dělala.“

„Proč? Co dobrého to může přinést? Musíš hledět hlavně na sebe.“

„To právě dělám. Nevidíš?“

Simone přikývla, vylovila z tašky cigaretu, zapálila si a vyfoukla obláček kouře. Jonathan si všiml, že se jí už netřesou ruce. „Aspoň si nech pomoct s tím oblečením,“ řekla. „Než odejdu…“

Jonathan rozpřáhl ruce a objal ji. „Tolik pro mě udělat můžeš. A teď se zkusme nějak vyznat v těch lejstrech, která jsme mu odnesli z pracovny.“

Otevřel Blitzův kufřík a začal se probírat písemnostmi sebranými ze stolu. Většinou šlo ó účtenky za nejrůznější domácí potřeby. Jonathan je podal Simone, která se na každou letmo podívala a pak ji hodila zpátky do kufříku. Ani jeden z nich nenašel nic, co by vrhlo světlo na Blitzovu skutečnou totožnost nebo na otázku, pro koho pracoval.

V boční kapse kufříku objevil Jonathan osobního digitálního asistenta neboli PDA: telefon, textový procesor, e-mail a internetový prohlížeč v jednom. Stiskl tlačítko „ON“. Přístroj se rozsvítil a aktivoval se. V horním rohu se objevila hvězdička a začala blikat na znamení přijatého vzkazu. Jonathan na ni klikl a přístroj se ho zeptal na heslo. Jonathan vyťukal l-l-l-l a pak 7-7-7-7. Dál se však nedostal, a tak tiše zaklel.

„Co to je?“ zeptala se Simone, přisunula se blíže k němu a zadívala se na displej.

„Blitzovo PDA. Všechno má chráněné heslem. Nedostanu se dál. Do mailu, do wordu ani do prohlížeče. Jaké heslo používáš ty?“

„Přijde na to. Ke každému účtu mám jiné heslo. Kdysi jsem používala matčiny narozeniny a pak číslo našeho domu v Alexandrii, kde jsem vyrůstala. Dneska dávám přednost kombinaci 1-2-3-4 nebo někdy 1-23-45. Je to tak jednodušší.“

A Jonathan? Ten používal pouze jedno heslo. Datum Emminých narozenin. 111277.

Náhle si vzpomněl na náramek obsahující flashdisk, který našel v Emmině příruční tašce. Sundal si ho ze zápěstí, otevřel ho a zasunul disk do USB portu přístroje. Na displeji vyskočila ikona s nápisem „Thor“. Jonathan na ni dvakrát klikl a PDA ho znovu vyzval k zadání hesla. „Krucinál.“

„Ten je tvůj?“ zeptala se Simone a dotkla se flashdisku.

„Emmin. Našel jsem ho v jejích věcech, když jsem se vrátil do hotelu. Ale taky po mně chce heslo.“ Nejprve zkusil Emminy narozeniny a pak i svoje. Nato vyzkoušel aktuální PIN jejich kreditní karty a po něm i PIN předchozí. Nakonec zkusil výročí jejich svatby. Všechno bylo marné. Jonathan rezignoval.

Thor.

Ukázal na ikonu. „Tohle jméno už jsem viděl ve zprávě pro Evu Krugerovou. Psalo se tam, že se něco zavírá nebo demontuje.“

„Bylo tam i datum?“

„Desátého února. To je v pondělí.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se Simone.

Jonathan prolistoval dokumenty a našel firemní zprávu společnosti ZIAG adresovanou Evě Krugerové a týkající se „projektu Thor“. „Zavolám tam a zeptám se jich na to.“

„Kam zavoláš?“

„Do firmy ZIAG, pro kterou Blitz pracoval.“

Simone učinila chabý pokus sebrat mu digitálního asistenta z ruky. „Ne, Jonathane, nedělej to. Jen se tím dostaneš do dalších problémů.“

„Do dalších problémů?“ Jonathan vstal a přešel na protější stranu jeskyně.

Aktivoval telefon a uslyšel vyčkávací tón. Alespoň tato část přístroje fungovala bez hesla. Vzal do ruky zprávu a vyťukal číslo uvedené v záhlaví. Po dvou zazvoněních se ve sluchátku ozvalo: „Dobré odpoledne, Zug Industrialwerke. Koho mohu spojit?“

Mladistvý ženský hlas zněl navýsost profesionálně.

„Evu Krugerovou, prosím.“

„A koho mám ohlásit?“

Jejího muže, odpověděl Jonathan v duchu. Žádnou odpověďneměl připravenou, protože neočekával, že tato společnost vůbec existuje. „Jejího přítele,“ řekl po chvíli.

„Vaše jméno, pane?“

„Schmid,“ vyhrkl Jonathan. Toto jméno mělo nejblíže k běžnému anglickému „Smith“.

„Okamžik.“ Ozvalo se jalové pípnutí a hovor byl přesměrován. Vzápětí Jonathan zaslechl uvítací slova z hlasové schránky: „Tady je Eva. Momentálně nejsem přítomna. Pokud zanecháte své jméno a číslo, bezodkladně se vám ozvu. Pro další informace stiskněte hvězdičku a spojte se s mou asistentkou Barbarou Hugovou.“

Hlas hovořil plynnou švýcarskou němčinou s bernským přízvukem. Nebylo pochyb, že tato Eva Krugerová je rodilá Švýcarka. Problém byl v tom, že tento hlas nepatřil Emmě. Emmě, které dělalo potíže vyslovit pozdrav „Gruzi“ a která by nedokázala správně říct slovo „Chuchichaestli“ – švýcarskou němčinou zkomolený výraz pro kuchyňskou skříňku –, ani kdyby se rozkrájela. Emmě, která kromě znalosti spisovné angličtiny a špetky „školácké frániny“, jak to sama nazývala, považovala sama sebe za imbecila na jazyky.

Jonathan stiskl hvězdičku. Chtěl mluvit s Barbarou Hugovou. Chtěl se jí zeptat, jestli se tak doopravdy jmenuje, nebo jestli tohle jméno používá pouze na schůzkách, na které zásadně chodí vybavená umělými řasami, svůdným spodním prádlem a obálkami naditými tvrdou hotovostí.

O chvíli později se mu však i Fraulein Hugová ozvala jen formou neosobního sdělení v hlasové schránce.

Jonathan zavěsil a okamžitě vytočil číslo znovu. Když mu to recepční zvedla, opět se jí představil jako „Schmid“. Teď už měl alias i on.

„Rád bych hovořil s nadřízeným paní Krugerové,“ řekl a vzpomněl si přitom na prsten s vyraženým datem svatby. „Je to naléhavé.“

„Bohužel je momentálně zaneprázdněn.“

„No to určitě,“ vyjel na ni Jonathan.

„Promiňte, pane?“

Jonathan rychle našel obálku s pasovou fotografií Emmy a muže jménem Hoffmann. „Dejte mi pana Hoffmanna.“

Po chvíli se na lince ozval mužský hlas. „Pane Schmide? Tady je Hannes Hoffmann. Paní Krugerová je mimo Švýcarsko. O čem jste si s ní přál hovořit?“

„O Thorovi.“

Ticho. Jonathan evidentně neznal ani heslo, které by ho dovedlo dál než k Hoffmannovi. K jeho údivu mu však Hoffmann po chvíli odpověděl: „Ano, a co je s Thorem?“

„Myslím, že možná budete mít problém to do desátého dokončit.“

„Pane Schmide, o obchodních záležitostech se bohužel s cizími lidmi nebavíme.“

„Já nejsem cizí. Řekl jsem vám, že jsem Evin přítel. A taky byste se už neměli spoléhat na Gottfrieda Blitze.“ Jonathan čekal na další upozornění, že s cizími lidmi se o obchodních věcech nedebatuje, ale ve sluchátku bylo ticho. „Znáte ho, že ano? Jinak byste jeho jméno neuváděli ve firemní zprávě.“

„Ano.“Odpověď působila zdrženlivě. „A co je s panem Blitzem?“

„Je mrtvý.“

„Co to povídáte?“

„Dneska ráno ho někdo sejmul. Vkradl se do jeho domu a střelil ho do hlavy.“

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se Hoffmann.

„Už jsem vám to řekl. Jmenuji se Schmid.“

„Jak víte o panu Blitzovi?“

„Byl jsem tam. Viděl jsem ho.“

„To není možné.“ Hoffmann to řekl odmítavě, jako by mu Jonathan popisoval kanadský žertík, který se nedá provést.

„Jestli mi nevěříte, pošlete někoho do jeho domu. Policie už je tam. Zavolejte mu a zjistíte to.“

„To udělám. Bezodkladně. Ale teď mi řekněte, kdo vlastně jste.“

„Ověřte si telefonní číslo.“

Nastala chvíle ticha, po níž se ve sluchátku ozvalo prudké nadechnutí. „Kdo volá? Co jste Blitzovi provedl?“

Jonathan zavěsil. Od této chvíle hodlal klást otázky on.

34

V souladu s předpisy tykajícími se všech vražd bylo tělo Theodora H. Lammerse, generálního ředitele firmy Robotica AG, nizozemského občana, předpokládaného agenta-provokatéra ve službách dosud neidentifikované země a oběti profesionálního zabijáka, převezeno do ústavu soudního lékařství fakultní nemocnice, kde na něm byla provedena úplná pitva. Zákroku se ujal dr. Erwin Rohde, hlavní soudní lékař curyšského kantonu.

Šedesátiletý Rohde byl diblík se světle modrýma očima a čupřinou prošedivělých vlasů. Když se postavil nad tělo a ohledal rány na obličeji a na prsou, pomyslel si, že o příčině smrti zde nemůže být pochyb. Kdyby Lammerse nezabily rány do hlavy, kulka v hrudníku by se o to bezpochyby postarala. Kulatý černý průstřel se nacházel přímo nad srdcem.

V Curychu a koneckonců i v celém Švýcarsku byly vraždy relativně vzácné. V předešlém roce bylo v zemi zaznamenáno celkem šedesát sedm vražd – méně než například v americkém San Diegu, kde žije něco přes jeden milion obyvatel, tedy sedmkrát méně než ve Švýcarsku. Dvacet vražd měl navíc na svědomí organizovaný zločin a oběťmi byli ve většině případů také zločinci. Něco takového však Rohde už mnoho let neviděl.

Vybral vhodný skalpel, provedl řez napříč čelem a postupně rozřízl kůži po celém obvodu hlavy. Odchlípl kůži (polovinu přes obličej, polovinu k zátylku) a elektrickou pilkou odřezal horní část Lammersovy lebky. Byla to špinavá práce. Průstřely oběti v podstatě rozšlehaly mozek.

Rohde vytáhl z kaše několik zdeformovaných kousků olova a položil je na misku po své pravé ruce. Byly to střely „dumdum“ s dutou špičkou, které se při nárazu roztrhly. Patologvytáhl další kus kovu a zarazil se. Není to zvláštní? pomyslel si. Okolí střepiny nemělo obvyklou růžovou barvu, ale bylo spíše hnědé. Za normálních okolností naznačovalo podobné zbarvení nekrózu, nepřirozené odumírání mozkové hmoty působením vnějších faktorů, jako jsou infekce, zánět nebo otrava.

Rohde vyřízl kus mozkové kůry a vložil ho do sáčku na vzorky. Uzavírání přenechal asistentovi a pustil se do ohledávání průstřelu hrudníku. Kulka se při nárazu do srdce rozplácla, ale jinak byla neporušená. Její vytažení netrvalo dlouho. Rohde upravil lampu a začal si orgán prohlížet. Srdce mělo sytou, zdravě kaštanovou barvu. Výjimku představovala tkáň kolem rány, kde bylo svalstvo stejně hnědé jako u mozku.

Rohde vyřízl proužek tkáně a přidržel ho na světle. Nebylo pochyb o tom, že také v tomto případě se jedná o pokročilou nekrózu. I tento vzorek putoval do sáčku.

Patolog si svlékl plášť, sebral oba sáčky a chvatně odešel z pitevního sálu.

O dvě minuty později dorazil do laboratoře. „Potřebuju použít MS-GC,“ řekl. Měl na mysli hmotnostní spektrometr a plynový chromatograf.

Něco na kulkách způsobovalo odumírání tkáně.

C31-H42-N2-06.

Erwin Rohde zíral na vzorec, který se objevil na displeji hmotnostního spektrometru, a čekal, až k němu přístroj přiřadí odpovídající látku. Uplynulo deset vteřin a na displeji se žádný název neobjevil. Spektrometr, který dokázal identifikovat více než 64 000 známých látek, byl v koncích. Druhý požadavek, tentokrát na analýzu tkáně, dopadl stejně. Rohde zavrtěl hlavou. Za dvacet let se mu stalo poprvé, že ho přístroj nechal na holičkách.

Zapsal si vzorec a spěchal do své kanceláře. Byl si jist, že je to nějaký jed. Otázka zněla jaký. Zadal molekulární složení látky do vlastního počítače, ale ani v tomto případě se nesetkal s žádným výsledkem. Udiveně se odsunul na židli. Existoval ještě jeden člověk, který mu mohl dát odpověď.

Rohde chvíli listoval v adresáři a pak vytočil zahraniční číslo. Předvolba 44 znamenala Velkou Británii. Předčíslí 171 Londýn. A další čtyři číslice patřily New Scotland Yardu.

„Wickes,“ ozval se suchý anglický hlas.

Rohde se představil a řekl, že se loni v létě účastnil Wickesova semináře s názvem „Nové soudně-kriminalistické technologie“. Wickes byl zaneprázdněný muž, a tak Rohdeho společenské fráze rázně uťal. „O co jde?“

Patolog mu vylíčil průběh Lammersovy pitvy a vysvětlil, že hmotnostní spektrometr nedokázal identifikovat sloučeninu, která způsobila nekrózu mozkové tkáně a srdečního svalu pitvaného.

„Dejte mi jen složení,“ přerušil ho Wickes. „Zbytek nechte na mně.“

Rohde mu přečetl seznam zastoupených prvků. Když se mu Wickes po chvíli ozval, zněl jeho hlas mnohem méně pánovitě. „Kde jste říkal, že jste tu tkáň odebral?“

„V okolí průstřelů hlavy a hrudníku.“

„Zajímavé,“ poznamenal Wickes.

„Chcete říct, že jste tu látku identifikoval?“

„Samozřejmě že jsem ji identifikoval. Podle vámi uvedeného vzorce jde o batrachotoxin.“

Rohde se přiznal, že o tomto jedu nikdy neslyšel.

„Nebyl pro to důvod,“ prohlásil Wickes. „Ve vašich kruzích se tato látka nevyskytuje. Předpona ‚batrach‘ pochází z řeckého ‚batrachos‘ neboli ‚žába‘.“

„Takže je to žabí jed?“

„Rod Dendrobates čili pralesničky. Takové mrňavé potvůrky, velké asi jako palec. Vyskytují se v deštných pralesích střední Ameriky a v západní Kolumbii. Nikaragua, Salvador, Kostarika. Batrachotoxin patří k nejúčinnějším jedům na světě. K usmrcení sedmdesátikilogramového člověka ho stačí sto mikrogramů – tedy ekvivalent dvou zrnek soli. Pokud je nám známo, pak kromě žab, které se jím chrání, používají tento jed pouze domorodí indiáni, kteří do něj namáčejí šipky, když jdou na lov opic a podobných zvířat.“

„Takže kulky byly tím jedem potažené? Ale proč?“

Wickes mu místo odpovědi sám položil otázku. „Jsou vaši lidé pachateli na stopě? Nemáte ho ve vazbě, že ne?“

„Ne.“

„Ani jsem to nečekal. Jsem si jist, že je to profesionál.“

Rohde mu sdělil, že se švýcarská policie skutečně domnívá, že vraždu spáchal profesionální zabiják.

Wickes si odkašlal, a když znovu promluvil, ozýval se v jeho hlasu spiklenecký tón. „Připomíná mi to něco, co jsem viděl, když jsem sloužil u královských mariňáků. V Salvadoru někdy v roce 1981 nebo 1982. Měli jsme základnu v Belize a prováděli jsme společné manévry s Amíky. V té době byl Salvador v jednom ohni. Všichni se tam rvali o moc. Komunisti, fašisti, ba dokonce i pár demokratů. Vláda vyslala na venkov eskadry smrti, které měly pozabíjet všechny opoziční stoupence. Nebylo to nic jiného než chladnokrevné vraždění. Mezi vojáky bylo i pár indiánů a nikdo z nich neměl moc velkou radost z toho, co se od nich žádá. Je to pověrčivá cháska. Věří na duchy a spirituální svět. Na šamany, na změny podoby, zkrátka nač si vzpomenete. Měli takový rituál, který je měl ochránit před duchy zabitých mužů a žen. Aby je duchové obětí nepronásledovali, namáčeli si kulky do jedu. Ten měl zabít duši obětí dříve, než opustila tělo.“

„To je strašné,“ řekl Rohde.

„A víte, kdo tyhle eskadry vycvičil, že ano?“ zeptal se Wickes.

„Jak to myslíte, kdo je vycvičil?“

„Kdo je naučil řemeslu. Nasadil je do terénu. A přinutil je dělat, co dělali.“

„Nemám tušení,“ přiznal se Rohde.

„Byli to Amíci. ‚Společnost.‘ Takhle si v té době říkali. Jestli chcete dopadnout vašeho vraha, tak nejspíš začněte hledat tam.“

„Uvnitř’Společnosti‘? Myslíte v CIA?“

„Přesně tak. Je to banda sprostých parchantů.“

Wickes bez rozloučení zavěsil.

Erwin Rohde se posadil. Potřeboval se na chvíli vzpamatovat, vstřebat všechno, co se právě dozvěděl. Otrávené kulky. Atentátníci. Podobné věci se ve Švýcarsku nestávaly.

Téměř zdráhavé zvedl telefon a vytočil soukromé číslo hlavního inspektora Marcuse von Dänikena.

35

„Tenhle nikdy nesestřelíte,“ prohlásil brigádní generál Claude Chabert, velitel třetí bojové perutě švýcarského letectva. „I turbovrtulová letadla se zaměřují těžko. Ale ta aspoň lítají jen dvousetkilometrovou rychlostí, zatímco tenhle drobeček má v ocase proudový motor. Takže na to zapomeňte.“

„Copak nedokážete odpálit raketu?“ zabručel Alphons Marti a prodral se doprostřed stolu, aby měl lepší výhled na plány bezpilotního letounu nebo také „nepilotovaného vzdušného prostředku“, jak to nazýval Chabert. „A co Stingery? Říkal jste, že je to proudový letoun. Takže musí zanechávat tepelnou stopu.“

Chabert, Marti a von Däniken stáli u stolu ve von Dänikenově pracovně na Nussbaumstrasse. Bylo téměř pět hodin odpoledne. Chabert, vystudovaný elektroinženýr a pilot, který měl více než šest tisíc letových hodin na stíhačkách F/A-18 Hornet, byl narychlo povolán ze základny v Payemu, aby vyšetřovatele bleskově poučil o ničení nepilotovaných vzdušných prostředků. Byl štíhlý, měl světlé vlasy, větrem ošlehanou tvář a modré oči a na sobě měl stále leteckou kombinézu, takže vypadal jako ztělesnění úspěšného pilota.

„Tepelná stopa nestačí,“ řekl trpělivě. „Musíte mít na paměti, že je to malý proudový letoun. Rozpětí křídel činí čtyři metry a trup má rozměry sotva dva a půl krát padesát centimetrů. A když se takhle malý cíl pohybuje rychlostí pět set kilometrů za hodinu, tak to ani žádný cíl není. Konvenční radarové systémy používané řízením letového provozu jsou záměrně ‚znecitlivělé‘, aby nezachytávaly drobné objekty, jako jsou ptáci nebo husy. A tenhle letoun je navíc ‚neviditelný‘. Má jen velmi málo rovnýchhran a výfuková potrubí jsou upevněná u ocasních křídel. A vsadil bych se, že ten stříbrný nátěr na trupu je RAM.“

„Co to je RAM?“ zeptal se Marti, jako by Chabert použil tento výraz jen proto, aby ho dopálil.

„Materiál absorbující radar. Díky metalické barvě je povrch pouhým okem ještě hůře viditelný.“ Chabert přestal zkoumat plány a obrátil se k von Dänikenovi. „Je mi líto, Marcusi, ale civilní radar tohle letadlo nikdy nezaregistruje. Máte smůlu.“

Von Däniken se posadil na židli a prohrábl si vlasy. Během uplynulé hodiny si důkladně doplnil znalosti o vývoji a využití bezpilotních letounů coby vojenských zbraní. Průkopníkem ve využívání nepilotovaných vzdušných prostředků se v 90. letech stalo izraelské letectvo, které je používalo k přeletům přes svou severní hranici s Libanonem. V té době byly bezpilotní letouny v podstatě jen obyčejné rádiově řízené hračky s fotoaparátem na spodní straně trupu, které pořizovaly snímky nepřítele. Nejnovější modely se naopak chlubily patnáctimetrovým rozpětím křídel, pod nimiž nesly rakety vzduch-země typu Hellfire a přes satelit je naváděli „operátoři“ ukrytí v bezpečných bunkrech tisíce kilometrů daleko.

„Máte tušení, co mělo být jeho cílem?“ dotázal se Chabert.

„Letadlo,“ odvětil von Däniken. „S největší pravděpodobností tady ve Švýcarsku.“

„A zjistili jste kde? V Curychu, v Ženevě, v Basileji-Mulhouse?“

„Ne.“ Von Däniken si odkašlal. Únava z posledních několika dnů na něm začínala být znát. Pod očima se mu vytvořily zřetelné kruhy a záda měl shrbená, i když seděl na židli. „Řekněte mi, generále, jakou startovací dráhu takový letoun potřebuje?“

„Dvě stě metrů volné silnice,“ odpověděl Chabert. „Takhle velké bezpilotní letadlo za pět minut vybalíte z přepravního obalu a pošlete do vzduchu.“

Von Däniken si vzpomněl na schůzku v Lammersově firmě Robotica AG a na hrdý popis technologie senzorové fúze, která kombinuje vstupy z několika různých zdrojů. Pokud mu bylo známo, mohl pilot – neboli „operátor“ – sedět třeba v Brazílii nebo kdekoliv jinde na světě. „Dá se tomu letadlu rušit signál?“

„To už se vám spíš podaří vypátrat pozemní stanici. Bezpilotní letouny fungují na bázi tří opěrných bodů. Pozemní stanice, satelit a letoun samotný, přičemž signály se neustále přenášejí mezi všemi třemi body.“

„Jak velká je ta pozemní stanice?“

„Přijde na to. Ale když pilot letí mimo své zorné pole – tedy když spoléhá na palubní kamery letounu –, potřebuje videomonitory, radar, stabilní zdroj napájení a nepřerušovaný satelitní příjem.“

„Může být taková stanice mobilní?“ vyzvídal von Däniken. „Dala by se například umístit do zadní části dodávky?“

„To rozhodně ne,“ prohlásil Chabert. „Operátor se musí nacházet v nějakém pevném objektu. Jinak nebude mít dost energie, aby vyslal signál na dostatečně velkou vzdálenost. Říkal jste, že mají v plánu sestřelit letadlo. Jenže tenhle nepilotovaný prostředek není dost velký na to, aby unesl rakety vzduch-vzduch. Domníváte se tedy, že ten, kdo za těmito plány stojí, má v úmyslu narazit s letounem do jiného letadla? Pokud ano, pak se bude muset nacházet v zorném poli cíle. Ovládat tyhle věcičky jen pomocí kamery a radaru je zatraceně náročné.“

„To nemůžu s určitostí říct,“ odpověděl von Däniken. „Ale je pravděpodobné, že pachatelé použijí plastické výbušniny.“

„No vida,“ pravil Chabert a rozzářil se. „V tom případě aspoň víme, k čemu je ta gondola. Předpokládal jsem, že je tam kvůli avionice.“

„O jaké gondole mluvíte?“

Chabert sebral kuličkové pero a poklepal na nádobku ve tvaru slzy, která jako by visela z čumáku letounu. „Maximální povolené zatížení činí dvacet kilogramů.“

Von Däniken v duchu zaúpěl. V Blitzově garáži chybělo právě asi dvacet kilogramů semtexu.

„Stačí to na sestřelení letadla?“ dotázal se Marti.

„Bohatě,“ řekl Chabert. „Puma, která nad Lockerbie sestřelila letadlo Pan Am 103, se vešla do kazetového magnetofonu. Necelého půl kilogramu cé-čtyřky stačilo na to, aby se v boku Boeingu 747 vytvořila díra o rozměrech dva krát čtyři metry. Ve výšce deseti tisíc metrů nemělo letadlo šanci. A teď si představte, že do trupu narazí bezpilotní letoun pohybující se rychlostí pět set kilometrů za hodinu a vybavený padesátkrát větší náloží.“

Marti odstoupil od stolu. Jeho pleť měla barvu sraženého mléka.

„To je ovšem jen polovina vašeho problému.“ dodal brigádní generál Claude Chabert.

Von Däniken přimhouřil oči. „Jak to?“

„Při takto velké náloži je i samotný letoun v podstatě raketou. Vůbec by nemusel čekat, až letadlo vzlétne, aby zabil všechny lidi na palubě. Stejně snadno by dokázal zničit cíl přímo na zemi. Od detonace by se vzňalo palivo v nádržích umístěných v křídlech. Vzniklá ohnivá koule a střepiny by pak odstartovaly řetězovou reakci a všechna letadla parkující v okruhu dvaceti metrů by vybuchla jako přehřátá munice.“

Chabert se zašklebil a přejel si rukou po zátylku. „Pánové, úplně klidně byste mohli ztratit celé letiště.“

Od Chabertova odchodu uplynulo pět minut. Von Däniken seděl se založenýma rukama na kraji konferenčního stolu, zatímco Alphons Marti přecházel sem a tam. V místnosti už zbyli jen oni dva.

„Musíme upozornit příslušné orgány,“ prohlásil von Däniken. „Myslím, že kontaktovat by je mělo vaše ministerstvo.“

Seznam byl dlouhý a zahrnoval všechny možné instituce od Spolkového úřadu civilního letectví přes Spolkovou bezpečnostní službu a policejní oddělení v Curychu, Bernu, Basileji a Luganu až po sesterské agentury ve Francii, Německu a Itálii, jejichž vzdušný prostor by mohl bezpilotní letoun narušit. Bylo už na nich, aby kontaktovaly vlastní letecké společnosti.

„Souhlasím, ale domnívám se, že v této fázi je na to ještě brzy. O jakém útoku se tu vlastně bavíme?“

„Myslel jsem, že tohle už jsme probrali.“

„Ano, ano, ale co konkrétní fakta? Známe datum, čas nebo alespoň místo? Všechno, co zatím víme, je založeno na blouznění jednoho teroristy, který – jak si umím představit – tyto informace poskytl až na základě nejtvrdšího možného nátlaku.“

Marti zvolil starostlivý tón, jako když trpělivý rodič kárá rozjíveného potomka. Von Däniken ho však dokonale napodobil. „Gassan byl možná pod nátlakem, ale jeho informace se ukázaly jako přesné. Nelhal, když tvrdil, že doručil padesát kilo semtexu Gottfriedu Blitzovi alias Mahmúdu Kitábovi. Navíc máme k dispozici snímek, který prokazuje, že Blitz buďto je, anebo byl íránským vojenským důstojníkem. Mohu také s klidným srdcem předpokládat, že Lammers zkonstruoval bezpilotní letoun a dodal ho Blitzovi. A když se k tomu přičte Gassanovo přiznání, že Blitzovým cílem bylo letadlo ve Švýcarsku, řekl bych, že je toho více než dost na to, abychom uvědomili ostatní úřady.“

„Budiž, ale Lammers i Blitz jsou mrtví. Opravdu je tedy tak nerozumné předpokládat, že mrtví mohou být i ostatní členové jejich skupiny – nebo jejich ‚buňky‘, jak tomu říkáte vy?“

Von Däniken si vzpomněl na stopy bílého laku nalezené na rohu Blitzovy garáže, na chybějících dvacet kilogramů plastické výbušniny, na stopy po pneumatikách odpovídající dodávce Volkswagen, ve které pachatelé podle zprávy tuto výbušninu přepravovali. „Určitě jich v tom jede víc. Tahle operace je větší než dvoučlenná.“

„To možná je, Marcusi. Nebudu zpochybňovat, že se tady něco děje. Ovšem zatím mi mnoho argumentů nedáváte. Oznámíme to tedy vedení úřadu pro letectví, jenže co dál? Čekáte snad, že budou rušit lety? Že odkloní všechna letadla mířící na naše území do Mnichova, Stuttgartu a Milána a pak sem všechny dopraví vlaky a autobusy? A co kdyby se hrozba týkala tunelů? Měl by se zavřít San Bernardino s Gotthardem? Jistěže ne.“

Von Däniken adresoval ministrovi tvrdý pohled. „Budeme potřebovat silnou podporu místní policie,“ řekl po chvíli a předstíral, že Martiho vůbec neslyšel. „Prohlédneme všechny domy v okruhu deseti kilometrů od letiště. A pak…“

„Copak jste neslyšel generála?“ skočil mu Marti do řeči a i tentokrát nasadil uvážlivý tón, který inspektora dováděl k šílenství. „Ten bezpilotní letoun může startovat odkudkoliv. Mohl by sestřelit letadlo ve Francii, v Německu nebo…, co já vím, třeba v Africe. Prosím vás, Marcusi.“

Von Däniken si zaryl nehet do dlaně. Dokonce se přinutil k úsměvu, aby ne vybuchl vztekem. Tohle se mi jen zdá, uklidňoval se v duchu. Marti tu hrozbu nezlehčuje. „Jak jsem říkal, začneme pátráním od domu k domu. Slibuji, že to provedeme v tichosti. Nejdříve se zaměříme na Curych a na Zenevu.“

„Kolika policistů se to podle vás bude týkat?“

„Několika stovek.“

„Eh? Takže několik set tichých policistů bude chodit po špičkách a nikomu ani nemukne, proč museli uprostřed noci opustit své ženy a děti a začít obcházet všechny domy a hledat v nich raketu?“

„Oni nebudou hledat raketu. Budou hovořit s občany a tázat se, jestli si nevšimli nějaké podezřelé aktivity. Celou operaci povedeme pod rouškou pátrání po pohřešovaném dítěti.“

„Tiší policisté. Přátelské dotazování. Zítra ráno už bude půlka země vědět, o co nám jde doopravdy, a zítra večer už budu v hlavních zprávách vysvětlovat druhé půlce, že podle našeho přesvědčení působí na území našeho státu teroristická buňka, která má v úmyslu sestřelit civilní letadlo, a že neexistuje žádný podělaný způsob, jak jí v tom zabránit.“

„Přesně tak,“ řekl von Däniken. „Opravdu jsme přesvědčeni, že na našem území působí teroristická buňka s právě takovým úmyslem.“

Prohrával. Cítil, že mu argumenty proklouzávají mezi prsty jako tekutý písek.

Marti mu věnoval pohled plný zatracení. „Máte vůbec tušení, jakou paniku tím vyvoláte?“ zeptal se. „Klidně můžete ochromit celou leteckou síť nad střední Evropou. Tohle není bomba v něčím zavazadle. Už jen pouhé ekonomické ztráty…, nemluvě o reputaci země…“

„Bude třeba umístit na střechy letišť týmy vyzbrojené raketami Stinger a přesunout podél ranvejí několik protileteckých baterií.“

Von Däniken čekal, že Marti bude opět protestovat, ale ministr spravedlnosti mlčel. Posadil se, založil si ruce za hlavou a začal civět do prázdna. Po chvíli zavrtěl hlavou a von Däniken věděl, že je konec. Prohrál. Ba co hůř, věděl, že Marti má tak trochu pravdu, když volá po klidu.

„Promiňte, Marcusi,“ řekl ministr. „Ale než některé z vámi navrhovaných opatření podnikneme, musíme existenci toho spiknutí potvrdit. Jestli měl Blitz nebo Kitáb…, nebo jak se to vlastně jmenoval…, komplice, tak je zkrátka vypátráte i s těmi dvaceti kilogramy chybějící plastické výbušniny a s tou bílou dodávkou. Pokud chcete, abych zastavil život v zemi, musíte mi předložit konkrétní důkaz o plánu sestřelení civilního letadla na švýcarské půdě. Neochromím zemi jen na základě přiznání, které vymohli vaši kumpáni ze CIA.“

„A Ransom?“

„Co je s ním?“ reagoval bleskurychle Marti, vstal a zamířil ke dveřím. „Je podezřelý z vraždy. Nechte ho kantonálním úřadům.“

„Stále čekám na zprávu, jestli se ten zraněný policista probere z kómatu. Doufám, že nám pomůže osvětlit, proč vlastně Ransom ta zavazadla tolik chtěl.“

„S tím se nemusíte obtěžovat. Bylo mi řečeno, že ten policista před hodinou svým zraněním podlehl. Takže teď už je Ransom hledán pro dvě vraždy.“

Von Däniken si připadal, jako by ho někdo bodl do zad. „Ale on je klíč k…“

Martimu cuklo v oku a do tváří se mu vrátila barva. Celou dobu v něm kypěl vztek. Pouze ho velmi dobře skrýval. „Ne, hlavní inspektore, klíčem k případu je vypátrání té dodávky a mužů, kteří chtějí nad Švýcarskem sestřelit letadlo. Na Ransoma zapomeňte. To je rozkaz.“

36

Dodávka projížděla ulicemi spící čtvrti. Už nebyla bílá. Před několika dny ji majitelé přestříkali načerno a na boky umístili název neexistující cateringové společnosti. Uvedené telefonní číslo nicméně platilo a po jeho vytočení byl volající profesionálně obsloužen. Původní švýcarské registrační značky nahradili majitelé německými, které začínaly písmeny „ST“ označujícími Stuttgart, velké průmyslové město nedaleko od hranic.

Za volantem seděl Pilot. Dával si pozor, aby nepřekročil povolenou rychlost, a na každé stopce s dodávkou úplně zastavil. Předem se ujistil, že vozu fungují všechna světla, a kdykoliv dojel na křižovatku na oranžovou, zpomalil a v klidu počkal na příští zelenou. Za žádných okolností nemohl riskovat, že si ho všimne policie. Nahlédnutí do nerezových beden v nákladovém prostoru by mělo katastrofální následky. Pokud měl plán nějakou slabinu, pak právě tuto: nutnost převážet bezpilotní letoun po veřejných komunikacích bez jakéhokoliv zajištění.

Dodávka projela curyšskými předměstími Oerlikon, Glattbrugg a Opfikon, opustila síť ulic se spoustou bytů a domů a vnořila se do řídkého borového lesa. Silnice ostře stoupala mezi stromy. Po několika minutách les skončil, dodávka se přehoupla přes kopeček a ocitla se v rozlehlém zasněženém parku. Hlavní silnice zde končila, a tak musel Pilot najet na asfaltovou cestu, která se táhla podél parku a byla přibližně kilometr dlouhá. Asfalt byl pokrytý vrstvou špinavého ledu. Pilot cítil, jak pneumatiky navzdory nízké rychlosti ztrácejí záběr. Příliš se tím však nezabýval. Toto místo splňovalo jeho náročné požadavky. Cesta – Pilot o ní přemýšlel spíše jako o rozletové dráze – byla rovná jako pravítko a nikde poblíž nerostly žádné stromy, které by mohly narušit start. Led navíc stejně za pár dní roztaje. Podle předpovědi počasí měla do pátku přijít fronta vysokého tlaku vzduchu a přinést slunce a prudké zvýšení teploty.

Pilot pokračoval až na konec cesty, kde odbočil na příjezdovou cestu k soukromému domu. Garážová vrata byla otevřená a z dlažby odklizen všechen sníh a led. Vjel do garáže a vrata se za ním během pár vteřin zavřela.

Z garáže vyšel Pilot bočními dveřmi. Po dlouhé jízdě toužil protáhnout si nohy. Právě když vyrazil k parku, ozvalo se ve vzduchu burácení doprovázené pronikavým pískáním, které mu trhalo uši. Hluk postupně sílil. Pilot se zadíval na noční oblohu – necelých tři sta metrů nad jeho hlavou právě prolétalo civilní letadlo. Byl to Airbus A-380, nový dvoupatrový jumbo jet s kapacitou až šest set pasažérů. Motory úchvatně hučely a letoun rychle stoupal oblohou. Stále však byl dost blízko na to, aby Pilot rozeznal znak na ocase: fialovou orchidej a pod ní slovo „Thai“. Let do Bangkoku se startem ve 21:30.

Pilot sledoval, jak airbus mizí v mracích, ohlédl se za sebe. Přímo pod ním se rozprostíralo město ve městě: bezpočet světel ozařujících dlouhé pásy betonu, skloocelové terminály a objemné hangáry obklopené hromadami sněhu.

Curyšské letiště.

Výhled už ani nemohl být lepší.

37

„Zakloň hlavu,“ řekla Simone a nanesla mu do umytých mokrých vlasů barvu. „Nejdřív to necháme působit, pak ti umyjeme hlavu a nakonec tě ostříháme. Sicilská čerň. Uvidíš, že se nepoznáš.“

„Se sebou si starosti nedělám.“

Jonathan zaklonil hlavu do umyvadla a zavřel oči. Simone mu silnými prsty vtírala barvu do všech kadeří: promasírovala mu spánky, obarvila mu temeno a postupně se vracela k zátylku. Amfetaminy v jeho těle dávno přestaly působit a uměle vyvolané šílenství, pod jehož vlivem obrátil Blitzův dům vzhůru nohama a absolvoval prudkou výměnu názorů s manažerem ZIAG Hannesem Hoffmannem, již patřilo rozostřené a vzdálené minulosti. Cítil se k smrti unavený a kůže ho ještě stále pálila po horké sprše. Simone mu masírovala šíji. Jonathan si povzdechl a poprvé za čtyřiadvacet hodin si dopřál trochu relaxace.

V kopcích zůstali až do časného odpoledne, kdy konečně sešli k silnici a odjeli autobusem do Lugana, stotisícového města rozkládajícího se asi o třicet kilometrů východněji na břehu stejnojmenného jezera. Jonathan se tam ukryl v kině, zatímco Simone obešla prodejny a koupila oběma nové oblečení. Poté oba zamířili na předměstí, aby si někde našli nocleh.

Nakonec se ubytovali v terakotovém hotelu Albergo del Lago. Byl to malý rodinný podnik nacházející se na okraji Lugana. Ze všech dvaceti pokojů se nabízel výhled na jezero a dole byla pizzerie, která si své dvě hvězdičky zasloužila. Na recepci předložili Simonin pas a kreditní kartu a ubytovali se jako manželé Noiretovi. Jen místo kufrů si nesli nákupní tašky plné oděvů, toaletních potřeb a večeře v podobě pečeného kuřetes hranolky, jež Simonezakoupila v jednom provensálském lahůdkářství. Před zvídavými zraky okolí vypadali jako milenci, kteří se po dni stráveném ve městě vracejí do hotelu.

„Hotovo,“ řekla Simone a stáhla si z rukou gumové rukavice. „Za patnáct minut budeš mít vlasy černé jako Elizabeth Taylorová.“

„Nevěděl jsem, že to byla Sicilanka.“

Simone ho pleskla po rameni. „Vtipálku. Teď se ani nehni a nech tu barvu působit.“

Složila ručník a položila mu ho na obličej, aby se barva vpila do něj a nevtekla mu do očí. A pak mu náhle třásla ramenem a volala na něj, aby se probudil. „Musíš si umýt vlasy.“

Sundala mu ručník z očí a Jonathan zamžoural do ostrého světla. „Na minutku jsem usnul.“

„Spíš na dvacet minutek.“ Simone pustila kohoutek, a když se voda ohřála, spláchla mu z vlasů barvu. Nato mu nově zakoupenými nůžkami stříhala vlasy tak dlouho, až všechny kudrliny zmizely a vlasy byly po učesání rovné. „Postav se, ať se na tebe podívám.“

Jonathan vstal.

„Chce to ještě trochu upravit.“ Sebrala břitvu, oholila mu krk a přiložila mu na něj teplou žínku, aby odstranila volné chloupky. Uchopila mu prsty bradu, aby se nehýbal, a učesala mu vlasy ke své spokojenosti. Nakonec mu položila ruce na ramena a otočila ho, aby se viděl v zrcadle. „Hotovo,“ řekla. „Poznáváš toho pána?“

„To je hrůzostrašné.“

„O takovou reakci jsem zrovna zájem neměla.“

Muž shlížející ze zrcadla vypadal o deset let mladší. Byl to diplomat, jakého si Jonathanův otec vždycky přál, muž připravený a ochotný ukrást kterékoliv rozvojové zemi těžební práva. Chirurg z Park Avenue s nadstandardním repertoárem falešných lichotek. Musel se hodně přemáhat, aby si nerozcuchal ulízanou pěšinku. Nakonec se usmál a jeho zuby se pod ostrým světlem lehce zaleskly. Od tohohle člověka bych si ojeté auto koupit nechtěl, pomyslel si.

Stručně řečeno byla proměna dokonalá.

„Liz Taylorová to zrovna není.“ řekl a vyklouzl z koupelny. „Ale spokojím se i s Vincem Vaughnem.“

„Ty jsi nejmíň Brad Pitt.“

„To je blonďák.“

„Není to fuk? Obarvím ho, jak si bude přát.“

Jonathan zamířil do ložnice a sebral tašku s novým oblečením. Rozložil je na postel a vybral tmavě modrý oblek a kabát.

V pokoji hrála televize a moderátor právě italsky oznamoval, že také druhý policista napadený včera v Landquartu zemřel a že pátrání po americkém lékaři, který je z těchto zločinů podezřelý, bylo rozšířeno i na Tessin, kde se dnes ráno našlo tělo německého byznysmena. Jonathan se posadil a poslouchal. Hned dvakrát uslyšel v televizi své jméno: Dottore Jonathan Ransom. Díkybohu neměli jeho fotku.

Moderátor pak začal mluvit o počasí, ale to už ho Jonathan neposlouchal. Myslel na televizor ve vestibulu, kde při jejich příchodu hlasitě hrály zprávy, a na dveřníka, jehož úzkým černým očím vůbec nic neušlo. Pokud policie rozšířila pátrání do Tessinu, pak už bezpochyby kontaktovala všechny hotely v kantonu a zaslala do nich faxy s jeho jménem a popisem. Možná už dokonce vědí, že Jonathana doprovází žena.

Zamířil k balkonu, otevřel dveře a vyšel do deště. O kus dál spatřil u jezera záblesk blížícího se modrobílého majáčku. Sto metrů za ním se pohyboval další.

Jonathan se na ně chvíli upřeně díval. Mohou jet přece kamkoliv. A dveřník ve vestibulu nemá důvod ho podezírat. Majáčky se v dešti zamihotaly a Jonathan si uvědomil, že tahle auta nejedou „kamkoliv“. Mířila přímo k Albergo del Lago. Jela si pro něj.

„Simone, musíme utéct!“ zavolal. „Jede sem policie!“

Simone vykoukla z koupelny. „Co jsi to říkal o policii?“

„Hlásili to ve zprávách… A ten dveřník dole…, to on zavolal policii.“

„Jonathane, pomalu… O co jde?“

„Už o nás vědí…, vědí, že cestujeme spolu. Za pár minut je tu policie! Musíme utéct!“

Hodil na sebe šaty, které mu Simone odpoledne koupila. Bílou společenskou košili, tmavě modrý oblek, kašmírový kabát a polobotky. Podíval se na sebe do zrcadla. Oblek. Vlasy černé jako havran, vystříhané nad uši a ulízané na pěšinku. Co by na tohle řekla Emma? Byl by pro ni nepřítel. Ďábel v tmavě modrém obleku. Pohled na sebe se mu hnusil.

Vrátil se na balkon. Majáčky se rozhodně blížily jejich směrem a momentálně nebyly dál než jeden kilometr. Monotónní vytí sirény zřetelně sílilo.

„Poběž.“ Přešel přes pokoj a otevřel dveře na chodbu.

Simone si za ním právě nazouvala boty. Sebrala kabát a doskákala k němu. „Dobrá,“ řekla. „Jsem připravena.“

Vyhnuli se výtahu i hlavnímu schodišti a místo toho pokračovali na konec chodby, kde se za posuvnými dveřmi a krajkovými záclonami nacházel balkon s výhledem na parkoviště za hotelem. Dveře byly odemčené, a tak Jonathan vešel na balkon, shodil dolů Blitzův kufřík a sjel po okapu až na zem.

„Já to nedokážu!“ zavolala na něj shora Simone.

„Vždyť je to jen jedno patro. Budu stát přímo pod tebou.“

„A co když spadnu?“

„To zvládneš. Tak pojď. Nemůžeme čekat!“

„Atós merde.“ Simone přelezla přes zábradlí, bez dalších okolků se chytila okapu a sjela dolů. Za tři vteřiny bylo po všem.

„Bylo to tak hrozné?“ zeptal se Jonathan.

„Ano.“

Jonathan ji vzal za ruku a dovedl k hlavní cestě. Instinkt mu napovídal, že dvojice budí menší podezření než osamělí chodci. Daleko na protější straně jezera se mihotala světla Itálie a v kotvišti se pohupovaly malé plachetnice a motorové čluny. Útočiště, pomyslel si Jonathan a zadíval se přes vodu.

O deset vteřin později kolem nich projelo první policejní auto.

Ve městě si zavolali taxík a požádali řidiče, aby je odvezl do Ascony na Via della Nonna. V Asconě pak Jonathan taxikáři poručil, aby zastavil dva bloky od Blitzova domu. Déšť na chvíli ustal a v celé čtvrti panoval klid. Za krajkovými záclonami svítila tlumená světla, od svahu se linula vůně borovic a opodál štěkal pes.

„Dojdu pro to auto sama.“ řekla Simone a natáhla k Jonathanovi dlaň.

„To je příliš riskantní. Zatím pro policii neexistuješ. Bylo by lepší, kdyby to tak zůstalo. Počkej na mě na ulici. Za deset minut jsem tam.“

Vyrazil po cestě k mercedesu. Bránu vedoucí k Ville Principessa přehrazovala žlutá páska a druhá se táhla přes hlavní vchod. Na štěrkové příjezdové cestě parkovalo osamělé policejní auto. Krátký pocit klidu a bezpečí, který si Jonathan dopřával v hotelu, byl tentam. Jeho tělo bylo napjaté obavami. Už byl opět na útěku. Neustále čekal na okamžik, kdy se jeho nervy uklidní, kdy si zvyknou na jeho novou roli uprchlíka. Každopádně byl stále znepokojenější. Jako by cítil, že se mu kolem krku utahuje smyčka, že už ho hrubé lano škrábe na krku a do zátylku ho tlačí tvrdý uzel.

Cítila něco podobného i Emma? přemýšlel, když se díval na opuštěnou fasádu vily a pečlivě udržovanou růžovou zahradu kolem. Žila i ona v neustálém strachu z odhalení? V obavách, že by se pod ní každou chvíli mohlo otevřít propadliště?

Mercedes stále parkoval tam, kde ho zanechali: třicet metrů za Blitzovým domem. Jonathan naposledy pohlédl na policejní auto a přešel přes ulici. Koutkem oka viděl, jak z policejního vozu vystupuje policista. Jonathan oblečený v novém obleku a kabátě se tedy zastavil, zvedl ruku na pozdrav a přinutil se k úsměvu. Policista se na něj dlouze a upřeně zadíval. Nakonec odpověděl na pozdrav a nasedl zpátky do auta.

Jonathan pokračoval v plánu. Centrální zamykání se s pípnutím otevřelo, Jonathan vklouzl za volant a motor se probudil k životu. Sjel z obrubníku, proplul kolem policisty a na příští křižovatce odbočil doprava. O dva bloky dál se zastavil, aby nabral spolujezdkyni.

„Tak co?“ zeptala se Simone, když nasedla do auta.

„Jeden policajt parkoval před domem. Zamával jsem mu.“

„Cože? Proboha, ty ses pro tuhle práci narodil.“

„Tak to se pleteš.“

Sjeli po klikaté silnici do města a odbočili k železničnímu nádraží. V dálce za autem Jonathan dvakrát zaregistroval pohyb tlumených xenonových reflektorů, a tak požádal Simone, aby zkontrolovala, zda je někdo nesleduje. Simone se zadívala přes zadní okno a prohlásila, že nevidí ani živáčka. Těsně před nádražím se Jonathan zaměřil na reflektory znovu, ale světla už za autem neviděl.

Zastavil ve stínu v zadní části parkoviště.

„Musíme se rozdělit,“ řekl. „Hledají muže a ženu.“

„Přeháníš. Nemůžeš vědět, že už o mně vědí.“

„Simone.“ Jonathan si povzdechl a ztlumil hlas. „Když jsi se mnou, nemůžu provést, co potřebuju.“

Jeho přítelkyně sklopila oči do klína. „Co chceš dělat, když se rozdělíme?“ Jonathan neodpověděl, a tak Simone zvedla hlavu a upřeně se na něj zadívala. „Dej na mou radu, prosím tě, a odjed ze země, dokud to jde. Najdi si právníka a teprve pak se sem vrať, když už si to mermomocí přeješ.“

Jonathan ji vzal za ruku. „Vyřiď Paulovi moje srdečné pozdravy. Až se vrátím do Zenevy, zastavím se u vás.“

„Mám o tebe strach.“

„Tak se za mě pomodli.“

„Nevím, jestli to bude stačit.“

„No tak mi popřej štěstí.“

„Blázne.“ Simone rozhořčeně zavrtěla hlavou, naklonila se k němu blíže a pevně ho objala. „Vezmi si tohle. Ochrání tě to.“ Sundala si z krku medailon na kožené šňůrce a vtiskla mu ho do dlaně. „Svatý Kryštof. Patron všech cestovatelů.“

„Ale on už není svátý.“

„Tak to jsme dva,“ prohlásila Simone.

Jonathan si medailon prohlédl a pověsil si ho na krk. „Ahoj.“

„Adieu.“

Díval se, jak Simone prochází parkovištěm. Když došla na nádraží, zdálo se mu, že zvedla ruku a setřela si z tváře slzu.

38

Simone Noiretová si hodila kabelku na rameno a vešla na perón. Po celé délce nástupiště bylo roztroušeno asi dvanáct lidí čekajících na vlak. Pod krovy svištěl pronikavý vítr a mrazil ji na kost. Simone si zastrčila ruce do kapes a zamířila k panelům oznamujícím příjezdy a odjezdy vlaků.

Snažila jsem se, říkala si v duchu. Udělala jsem všechno, co je v lidských silách, abych ho varovala. Přesto se mi ho nepodařilo zviklat. Jonathan je dobrý člověk. Nezaslouží si nést důsledky manželčina jednání. Simone si kladla otázku, zda by pro ni její manžel také dělal tolik. Pochybovala o tom. Paul nebyl dobrý člověk. Proto si ho také vzala.

V 8:06 se zvedl vítr a do stanice přijel vlak. Byl to regionální expres se dvěma lokomotivami a zhruba dvacítkou vagonů, který jel z Locama do Rezna za německými hranicemi. Brzdy zakvílely, souprava zastavila a cestující začali vystupovat. Simone se rozhlédla po nástupišti, a když všichni spolucestující nasedli do vlaku, vyhoupla se po schůdcích do vagonu i ona. Kuřácký oddíl byl poloprázdný. Ona se však rozhodla pokračovat za příčku do nekuřácké části. Také zde byla spousta volných míst, avšak ona si jich nevšímala a nespouštěla oči z nástupiště. Jonathana stále nikde neviděla. Došla tedy na konec vagonu, na chodbičce otevřela dveře a seskočila zpátky na nástupiště.

A pak už jen osaměle sledovala, jak vlak vyjíždí ze stanice.

Když se koncová světla soupravy utopila v temnotě, odkráčela Simone přes nástupiště do nádražní restaurace. Ta byla zařízena jako pivnice a panoval v ní čilý ruch – seděli tu převážně byznysmeni, kteří se cestou z práce zastavili na pivo nebo na espresso. Simone se posadila ke stolu u okna a zapálila si cigaretu.

Když se dostavil číšník, objednala si whisky. Uno doppelte, per favore. Drink jí přistál na stole a ona ho jedním lokem vypila. Zatelefonovala manželovi a chvíli s ním klábosila o průběhu Světového ekonomického fóra, načež ho informovala, že do Davosu přijede někdy po jedné ráno. „Jonathan je v pohodě,“ dodala. „Samozřejmě je chudáček velmi rozrušený, ale všechno to dusí v sobě. To je celý on. Ne, datum pohřbu ještě nestanovil.“

V tu chvíli se její stůl zachvěl a naproti ní usedl menší bledý muž. Simone ostře vzhlédla. „Obávám se, že tento stůl je obsazen,“ řekla, když zakryla mluvítko rukou. „Je tu spousta jiných volných míst.“

„Já rád sedím u okna.“

Simone spolkla repliku, která se jí drala na jazyk.

„Musím končit, Paule. Už mi to jede. Ahoj, lásko.“ Vrátila telefon do kabelky a poprvé se zpříma podívala na muže, který seděl u stolu naproti ní. Muž měl smutné oči a kůži tak bledou, že vypadala jako průhledná. Simone jeho pohled nevydržela déle než několik vteřin. „Ano, výhled je tu hezký,“ odvětila. „Ale v létě ho mám radši.“

„Přes léto bývám v Curychu.“

Simone posunula přes stůl kousek papíru. „Jede v černém mercedesu,“ řekla. „S dočasnými značkami. Má namířeno do Goppensteinu. Přes průsmyk projede na tranzitu. Řekl mi, že se pokusí stihnout vlak v 10:21 do Kanderstegu.“

Duch si chvíli prohlížel papírek, pak ho roztrhl na polovinu a odhodil do popelníku. „A odtamtud?“

„Do Zugu. Neměl bys mít problém se za ním udržet. Na krku má sledovací zařízení.“

„Tím se všechno usnadní.“ Duch škrtl sirku a zapálil kusy papírku.

„Co budeš dělat?“ zeptala se.

Duch neodpověděl a Simone přepadl hloupý pocit a vztek, že prozradila své obavy. „U sebe má kufřík,“ pokračovala pevnějším hlasem. „Seber mu ho. A dbej na to, abys našel ten flashdisk. Je ukrytý v náramku, který nosí na pravé ruce. A pozor na to sledování v autě,“ dodala. „Celou cestu od Blitzova domu jsem tě viděla v zorném poli.“

„To jsem nebyl já. Já čekal na parkovišti.“

„Určitě?“

Černé oči se setkaly s jejími. „Držel jsem se tvých instrukcí,“ dodal o něco tišeji.

„Dobře.“ Simone přikývla. „Jo, a ještě jedna věc…, je ozbrojený.“

Duch vstal ze židle. „To nevadí.“

Simone se svezla na židli o něco níže, zapálila si další cigaretu a vyhlédla z okna do temnoty.

39

Po odjezdu z Ascony nejel Jonathan podle ukazatelů na východ směrem do Lugana, Airola a St. Gotthardského tunelu, kterým by se dostal přes průsmyk a za tři hodiny bezpečně dorazil na místo určení. Místo toho se stejně jako předešlé noci vydal do hor. Zapnul palubní navigační systém a zadal do něj název města, kam měl namířeno. Na displeji se objevila trasa a hlas mu sdělil, že má po pěti stech metrech odbočit doleva. Jonathan tedy po pěti stech metrech odbočil doleva. Počet pruhů se snížil ze čtyř na dva, cesta se odpoutala od vody, zvedla se ze dna údolí a v sérii lenivých serpentin zamířila do hor. Nad svahy se převalovaly pásy stříbřitých mračen. Po chvíli začalo vydatně pršet a déšť se záhy proměnil v kroupy, které tloukly do čelního skla jako hrsti hřebíků.

Vedle něj ležel na podlaze Blitzův kufřík. Jonathan si vzpomněl na zprávu adresovanou Evě Krugerové a týkající se ukončení projektu Thor. Zpráva by byla docela neškodná, nebýt ovšem zmínky o Thorovi na Emmině flashdisku. Vzpomněl si na firemní logo vyvedené stylizovaným švabachem. ZIAG. „Kdo volá?“ ptal se Hoffmann naléhavě, ani ne tak se vztekem jako spíše s neskrývanými obavami.

Stejnou otázku chtěl Jonathan položit i sám sobě. Ze všeho nejvíce ho štvala ta proradnost. Plánování. Nepravdy. Klam. „Jak dlouho už to trvá?“ chtěl se zeptat Emmy. „Kdy to začalo? Kolikrát jsi mi lhala? A hlavně: jak je možné, že jsem to nevěděl?“

Zapnul topení. Do auta začal proudit teplý vzduch prosycený povědomou vůní. Vanilka a santalové dřevo. Jonathan se reflexivně zadíval na sedadlo spolujezdce. Každý kousek jeho bytosti zaplňovalo očekávání. Sedadlo bylo samozřejmě prázdné, ale onsi byl na vteřinku jisty, že na něm sedí Emma. Cítil vůni jejích vlasů.

„Musím se ti k něčemu přiznat.“ říká Emma. „Čtu ti poštu.“

Je srpen. Neděle ráno. Před pár hodinami přicestovali do Sanayi, prastarého městečka na východních hranicích Jordánská s Irákem. Jsou tady jen na tři dny. Mají zastoupit jednoho z Emminých kolegů, jehož postihl zánět slepého střeva. Práce je příjemná, byť poněkud nenáročná. Nachlazení. Infekce. Drobné šrámy a pohmožděniny.

Je brzy ráno a oni leží vedle sebe na zmuchlaných prostěradlech. Otevřeným oknem proudí dovnitř nepravidelný teplý vánek a spolu s ním i zpěv muezzina svolávajícího věrné k modlitbě. Jsou tu sami, nikdo je neruší,a tak znovu objevili zvyklosti vášně: každé ráno se pomilují na chvíli upadnou do spánku a pak se pomilují znovu.

Paříž je zapomenuta. Žádné bolesti hlavy. Žádné prázdné pohledy.

„Čteš mi poštu?“ táže se Jonathan. „A objevilas něco vzrušujícího?“

„Tak schválně.“

„Dopis od mé milenky ve Finsku?“

„Ve Finsku jsi nikdy nebyl.“

„Výtisk Playboye?“

„Ne,“ odpovídá Emma, vylézá na něj a sedá si. „Ty lechtivé časopisy nepotřebuješ“

„Tak to se nechám poddat,“ říká Jonathan, přejíždí jí rukama po bocích a po prsou a pociťuje vzrušení. „Co jsi objevila?“

„Napovím ti: Voulez-vous coucher avec moi?“Její přízvuk je strašlivý. Paříž střihnutá. Penzance.

„To jsme právě udělali. Aspoň myslím, že se to počítá.“

Emma rozhořčeně vrtí hlavou. „Ah, oui, oui,“ pokračuje. „Uh, je t’aime. Pepé le pew. Magnifique…“

„Ty miluješ Pepého le Pewa? Tak teď už vím, že jsem si vzal cvoka.“

„Non, non. Fromage. Duck a 1’Orange. Patisserie.“

„Něco francouzského? Že tys četla můj výtisk Michelinova průvodce?“

Emma tleská rukama a oči se jí třpytí. Jonathan taje. „Ehm…, Croix Rouge…, Jean Calvin…, Fondue,“ pokračuje jeho žena v dovádivém blábolení.

Jonathanovi se v hlavě rozsvěcuje žárovka. Emma mluví o dopise ze Světové zdravotnické organizace. O vzkazu, v němž se jeho šéf strohým tónem ptá, zda Jonathan přijme post v ženevském sídle. „Jo, ty myslíš tohle.“

„Jo, já myslím tohle. Takže jak je to?“ ptá se Emma a padá na postel vedle něj. „Tys mi to nechtěl říct? Vždyť je to přece skvělá zpráva.“

„Vážně?“

„Pojedme tam. Svoje jsme si už odkroutili.“

„Do Ženevy? Vždyť je to administrativní pozice. Zkejsl bych za stolem.“

„Je to povýšení. Vedl bys celou protimalarickou kampaň na Blízkém východě a v severní Africe.“

„Já jsem doktor. Mám být u pacientů.“

„Tohle by přece nebylo napořád. A kromě toho ti změna tempa prospěje.“

„Ženeva není změna tempa. Je to změna povolání.“

„Prostě se na svou práci začneš dívat z jiného úhlu, nic víc. Jen si představ, kolik se toho naučíš. A navíc ti oblek bude slušet. Troufám si tvrdit, že budeš ohromný fešák.“

„Jo, to zrovna. A pak začnu chodit do countryového klubu a hrátgolf“

„Copak doktoři nemají zbožňovat golf?“

Jonathan jí věnuje vážný pohled. Ví, že je za tím ještě něco dalšího.

Emma se opírá o loket. „Je tu ještě jeden důvod.“

„Jaký?“

„Já bych tam chtěla. Tohohle už mám na chvíli dost. Chci jíst v restauraci s bílými ubrusy. Chci pít víno z čistých skleniček. Ze skleniček na víno. Chci se líčit a nosit společenské šaty. Zní to moc uhozené?“

„Ty? Šaty? To není možné!“ Jonathan odhazuje přikrývku a vstává z postele. O tomhle diskutovat nechce. Teď ani nikdy jindy. „Promiň, ale já úředničinu nedělám“

„Prosím,“ žadoní Emma. „Aspoň to zvaž.“

Jonathan se otáčí a dívá se na manželku zahalenou do bílého bavlněného povlečení. Tváře má opálené a ošlehané od neustálého pobytu na slunci a větru. Její kaštanové vlasy prošly sestupným vývojem od učesaných přes rozcuchané až po jednoduše zničené. A šrám na bradě se jí hojí příliš dlouho.

Aspoň to zvaž…

V Ženevě by prožili spoustu takových rán. Měli by čas lenošit. O založení rodiny by nemuseli jen mluvit, ale mohli by pro to i něco udělat. A pak je tu samozřejmě horolezectví. Chamonix leží dvě hodiny jízdy na sever. Bernská vysočina dvě hodiny na východ. A jižně se rozprostírají Dolomity.

„Možná,“ odpovídá, odhrnuje záclonu a dívá se na nehostinnou a vyprahlou krajinu. „Ale nedělej si žádné velké naděje.“

Před mešitou se shromáždil neforemný hrozen lidí čekajících na ranní modlitbu. Muži se zdraví na arabský způsob, polibkem na obě tváře.

„Už vstáváš?“ ptá se Jonathan přes rameno. „Jestli chceš, můžu ti někam skočit pro snídani…“

V tu chvíli spatřuje to auto. Po vyprahlé půdě se šílenou rychlostí řítí bílý sedan. Jede v místech, kde by auta jezdit neměla. Od pneumatik poskakujících po nerovném povrchu se zvedají oblaka prachu. Za čelním sklem se rýsují dvě siluety.

„Utečte!“ volá Jonathan na shluk věřících, avšak jeho hlas zní jako pouhý šepot. Přidává tedy na síle: „Utečte odtamtud! Dělejte! Pryč!“

A pak už jen bezmocně přihlíží, jak auto vjíždí do davu a vzduchem létají těla. Křik. Výstřely Automobil naráží do zdi mešity a na kapotu dopadají cihly a omítka. Chvíli panuje ticho. Jonathan v duchu počítá…

Záblesk světla.

Oslnivý pulz, který mu propaluje sítnici.

O čtvrt vteřiny později se ozývá zvuk. Zahřmění, které mu proniká do bubínků tak prudce, že se Jonathan kroutí bolestí. Výbuch není jen jeden, ale tři v řadě za sebou.

Jonathan se vrhá na postel a zakrývá Emmu tělem právě ve chvíli, kdy tlaková vlna rozbíjí okna, zasypává pokoj sklem, vrhá tyč na záclonu do místnosti jako kopí a uvolňuje oblaka prachu a hromady padající omítky.

„Bomba v autě,“ vysvětluje Jonathan, když hluk utichá. „Vjeli s ním do mešity.“

Zmámeně vstává a vytřepává si z vlasů prach a kousky zdivá. Emma se zvedá z postele a kličkuje přes rozbité sklo ke skříni, kde se rychle obléká. Jonathan hledá svou lékařskou brašnu, ale Emma už ji má a cpe do ní gázu, obvazy a antiseptické kapesníky z přenosné zdravotnické skříňky Jonathan se staví vedle ní a začíná jí diktovat seznam léků, které bude potřebovat. Za devadesát vteřin je brašna plná.

K obloze stoupá černý kouř. Mešita je pryč. Výbuch srovnal celou budovu se zemí. Zůstaly jen základy a kusy zdí připomínající rozlámané zuby. Shora se snáší déšť papírů a nejrůznějších trosek.

Jonathan se blíží ke zničenému automobilu a zpomaluje. Dívá se na pár kouřících bot. Kousek od nich se čísi paže zvedá k nebesům, čísi ruka svírá korán. Na jiném místě leží horní polovina člověka. Všechno je zuhelnatělé a potřísněné krví. Kolem něj pomalu vstávají lidé, kteří útok přežili, a bezcílně se potácejí po rumišti. Další lidé uhánějí na místo neštěstí a řídí se žalostným voláním raněných. Zápach hořícího benzinu a spáleného masa je nesnesitelný.

„Tady.“ říká Emma hlasem pevným jako skála a staví se vedle mladého muže ležícího na zádech. Mladík má místo obličeje krvavou kaši, z hrudníku má vytržený kus masa a celý je silně popálený. Jonathanovu pozornost však upoutává jeho noha. Z nohavice mu trčí roztříštěná kost. Otevřená fraktura stehenní kosti.

„Nehýbejte se,“ poučuje Jonathan muže arabsky „Zůstaňte klidně ležet.“ Obrací se na Emmu. „Nasadím mu dlahu. Je životně důležité, aby zůstal, jak je, jinak si protne stehenní tepnu.“

Emma chytá muže za ramena a bojuje s ním, aby se nevzpouzel, zatímco mu Jonathan přikládá na nohu dlahu.

Jonathan zvedá hlavu a napočítá dvanáct dalších lidí, kteří naléhavě potřebují ošetření. Jeho rozhodnutí, komu z nich se bude věnovat, představuje hranici mezi jejich životem a smrtí.

„Tak dobře,“ říká, když se pohledem setkává s Emmou.

„Co dobře?“

„Pojedeme do Ženevy.“

„Vážně?“

„Ty bílé ubrusy se mi teď zdají moc a moc hezké.“

Jonathan zahájil klikatý sestup do Brigu. Bylo 21:45 a venkovní teplota dosahovala mrazivých –3 stupňů Celsia neboli 27 Fahrenheitů. Jonathan nehnul ani brvou když cítil, jak mu na vteřinku podklouzly zadní pneumatiky. Cesta se pokrývala ledem.

Navzdory nevlídnému počasí měl docela dobrý čas. Na alpské silnici podle očekávání panoval jen řídký provoz. V protisměru Jonathan napočítal pouhých šest aut. Žádné z nich nebylo policejní. Několikrát se za ním mihly reflektory, ale řidič vždy buďto odbočil ze silnice, nebo s ním nedokázal udržet tempo. Navigační jednotka se posunula o čárku níže. Do místa určení zbývalo osmatřicet kilometrů. Po chvíli si Jonathan všiml cedule s nápisem Lötschberg a symbolem automobilu vezoucího se na vagonu.

O to povýšení se postarala Emma. Samozřejmě ne ona osobně, ale lidé, pro které pracovala. Její nadřízení. Důsledek byl zřejmý: měli svého člověka uvnitř WHO.

Jenže kdo to byl? Někdo z osobního? Některý z regionálních viceprezidentů? Anebo samotný generální ředitel? V nejužším vedení napočítal Jonathan jednoho Chilana, jednoho Japonce, Zimbwabwana, dva Brity a Švéda.

Bylo by to snazší, kdyby byl někdo z nich Američan? přemýšlel Jonathan. Pokládal by otázku, pro koho Emma pracovala, za vyřešenou? Ne, bylo to právě naopak: pokud by v rovnici figuroval i Američan, jeho zmatek by se ještě zvýšil. Emma totiž patřila k halasným kritikům „největší demokracie světa“. Nevěřila na budování států a sfér vlivu, na doktríny s jakýmkoliv názvem, na reálpolitiku. Zastávala názor, že člověk by neměl strkat nos tam, kde ho nechtějí.

Jenže jestli nepracovala pro Ameriku, tak pro koho? Pro Brity? Pro Izraelce? A jak že to Francouzi říkají své špionážní službě? Bláznům, kteří se před lety pokusili v aucklandském přístavu potopit loď Rainbow Warrior? Jonathan si zděšeně uvědomil, že Emma mohla pracovat pro kohokoliv. Na zemi nezáleželo. Pouze na ideálech.

Emma a její „povinnost zasahovat“.

Když ho pohltila mrazivá noc a na čelní sklo začaly dopadat bílé vločky, vzpomněl si Jonathan na ohnivou kouli, která tehdy zachvátila mešitu. Na oslnivý záblesk, který nastal o milivteřinu dříve, než jim začala trhat uši exploze.

Byla i ta puma v autě součástí jejího plánu? Poslední kapkou, která ho přesvědčila, aby do Ženevy nakonec odjel? Jonathan v duchu prosil Emmu o odpověď. Nepodařilo se mu s ní však navázat kontakt.

Slyšel pouze skličující ticho.

40

Marcus von Däniken hodil na stůl spis. „Doufal jsem v podstatně víc lidí,“ řekl. „Ale vy to zvládnete.“

Díval se na čtyři muže usazené kolem stolu. Ani jeden z nich nezamhouřil za posledních šestatřicet hodin oko. Hromada prázdných hrnků od kávy svědčila o tom, že jsou všichni předávkovaní kofeinem. Ani ostrá světla v místnosti už příliš nepomáhala.

Obvyklou sestavu čítající Myera, Krajceka a Seilera doplnil von Däniken ještě o Klause Hardenberga, vyšetřovatele z oddělení finanční zločinnosti. Po několika minutách vtipkování se rozhodli, že si navzdory omezenému počtu členů budou říkat „zásahový tým“. Takto prý budou moci lépe vysvětlit manželkám, proč tráví dlouhé hodiny v práci, když už se s nimi nemohou bavit o konkrétních aspektech případu.

Von Däniken se neobtěžoval s lichotkami, že jsou nejlepšími lidmi na jeho oddělení.

„Začneme otázkami,“ řekl a posadil se. „Jestli vám něco vrtá hlavou, sdělte mi to.“

Muži ho vzápětí zahrnuli dotazy. Kdo podle něj zavraždil Lammerse? Existuje spojitost mezi ním a Blitzem alias Kitábem? Jestli je Kitáb íránský důstojník, neměli by přeposlat jeho jméno všem spřáteleným agenturám a pokusit se získat informace o jeho minulosti? Objevily se kromě přiznání toho teroristy důkazy, které by spojovaly Walída Gassana s Blitzem/Kitábem a Lammersem? Má policie představu o Gassanových aktivitách během jeho pobytu ve Švýcarsku minulý měsíc? Které letiště představuje nejpravděpodobnější cíl? A co ten Američan, ten Ransom? Jak do mozaiky zapadá on? Co si mají myslet o tom, žev Landquartu zabil dva policisty? Mohl mít čas zabít v den úmrtí své ženy Lammerse?

A konečně tu byla otázka, kterou v té či oné podobě položili von Dänikenovi všichni přítomní: Proč ze sebe Marti dělá takového kreténa?

Von Däniken nedokázal na žádnou z těchto otázek odpovědět a jeho nevědomost jen zvýraznila slabinu, která se táhla vyšetřováním jako červená nit: o obsahu ani organizátorech spiknutí nevěděli v podstatě nic.

Z toho vyplýval i jejich základní problém: měli příliš mnoho úkolů a příliš málo času.

Von Däniken rozdělil pátrání do čtyř oblastí: finance, komunikace, vyšetřování v terénu a doprava. On sám si vzal na starost finance. Během práce v komisi pro majetkové vyrovnání obětem holocaustu si získal řadu známých a kontaktů – a také několik přátel v bankovních kruzích.

„Začneme ve Ville Principessa,“ řekl. „Tohle není žádné squatterské doupě v Hamburku. Získat tam bydlení stojí pořádný balík peněz.“

Jeho úkolem bylo vypátrat, kdo si vilu pronajal, na jak dlouho a z jakých prostředků pronájem hradil. Klíčovou otázkou se mělo stát zjištění, u které banky měl Blitz účet. Ze všech okruhů pátrání byl tento nejslibnější. Jakmile von Däniken zjistí, kde Blitz realizoval své každodenní finanční transakce, bude moci zpětně vypátrat původ prostředků převedených na tento účet. V jednom směru ho tato peněžní stopa mohla dovést k Blitzovým financovatelům – k organizaci či vládě zaštiťující jeho činnost – a ve druhém směru k jeho spoluspiklencům.

Klaus Hardenberg byl pověřen druhou linií vyšetřování: měl se soustředit na kreditní karty. Von Däniken chtěl mít k dispozici veškeré záznamy o Blitzových, Lammersových a Ransomových transakcích v uplynulých dvanácti měsících. S přehledem o výdajích těchto tří mužů by totiž vyšetřovatelé získali i neocenitelné informace o jejich každodenních aktivitách a mohli by si udělat obrázek o jejich pobytu v uplynulém roce.

Lammers měl být ze všech tří mužů nejsnáze zmapovatelný.

V jeho peněžence se našlo celkem pět platebních karet a jeho manželka ze strachu z deportace spolupracovala s vyšetřovateli.

Blitz byl zcela jiný případ. V jeho domě se nenašla žádná náprsní taška ani legitimace. Šťastnou shodou okolností však za skříňkou v jeho pracovně uvízla jedna stránka z jeho prosincového výpisu transakcí provedených prostřednictvím karty Eurocard. I na základě tohoto jediného dokumentu dokázala policie získat informace o historii kreditních transakcí, bankovní reference i nějakou formu národního identifikačního čísla.

Nad Ransomem se však stále vznášel otazník. Imigrační oddělení jim teprve před pár okamžiky zaslalo podrobné informace o jeho osobě. Číslo Ransomova pasu a číslo sociálního pojištění právě zadával do svých databází Interpol a obě čísla obdržel také Národní systém informací o zločinnosti, který byl součástí FBI.

Kurt Myer měl na starosti komunikace. Do práce se pustil ihned po svém návratu z Ascony. „Swisscom nám posílá seznam všech telefonátů z Blitzova domu za posledních šest měsíců.“ oznámil. „Lammersův seznam za stejné období už máme. Takže nejdříve porovnáme tyhle dva a zjistíme, jestli mají nějaké společné přátele. Pak se vrátíme o úroveň zpátky a podíváme se na všechny telefonáty těch, kterým volali. První zprávy bychom měli mít do sedmi hodin ráno.“

„Dobře,“ řekl von Däniken. Před pěti lety se zasadil o schválení zákona, který ukládal telefonním operátorům za povinnost zaznamenávat u každého registrovaného čísla seznam hovorů za posledních šest měsíců. „Až ty dva seznamy projedeš, vyber z nich všechna mobilní čísla a zjisti, jestli nenajdeš podobná jména. A pokud používají SIM karty, vypátrej, ve které prodejně je koupili.“

„Ručím ti za to, že nějaká podobná jména najdeme,“ odpověděl Myer. „Jediná otázka zní, jak velký si dávali pozor. Každý dělá chyby.“

„Hlavně si držme palce, aby nebyli registrovaní u zahraničních operátorů,“ řekl von Däniken.

Krajcek obrátil oči v sloup. „Modleme se, ať nejsou u Němců.“

Nikdo nechránil soukromí svých občanů sveřepěji než Spolková republika Německo.

Finance a komunikace pracovaly společně. Jakmile von Dänikenovo zkoumání finančních transakcí podezřelých přinese první ovoce, všechna související telefonní čísla budou předána Myerovi. Ten pak vloží všechny záznamy do prediktivního počítačového programu, jenž na základě zadaných údajů vytvoří a přehledně zobrazí „síť vztahů“ – pavučinu Blitzova a Lammersova společensko-ekonomického života.

V kuchyňce popadl von Däniken espresso – s dvěma cukry a kouskem citronu – a dvěma loky je vypil. Bylo deset večer a on už byl vzhůru osmatřicet hodin. Jeho únavu však vystřídal tichý optimismus. Mohlo se stát úplně všechno.

Podíval se na prázdný šálek od espressa. Možná mu náladu zvedla jen další dávka kofeinu.

Plácl rukou do stolu, aby na sebe upoutal pozornost. „Pan Krajcek se zítra sejde s našimi terénními agenty v Ženevě, Basileji a Curychu, je to tak?“

„Hned ráno.“

Poslední tři roky měla Služba pro analýzu a ochranu své agenty v nejvýznamnějších mešitách země. Většinou šlo o dobrovolníky – muslimy, které rozezlilo, jakým způsobem si jejich víru uzurpovali fundamentalisté. Jiní byli zdráhavější a ke spolupráci museli být přinuceni výhrůžkami deportací do domovské země. Všichni agenti poskytovali službě klíčové zpravodajské informace o propašovaných protitankových granátech, samopalech AK-47 i o síti makléřů provádějících peněžní převody na principech hawaly, které využívala jedna alžírská teroristická buňka působící ve Francii, Švýcarsku a severní Itálii.

„Soustřeď se na vypátrání někoho, kdo navštívil Gassana během jeho nedávného pobytu v Ženevě,“ řekl von Däniken. „Chci znát jeho kontakty, místa, která navštívil a kam se ukryl, i jakékoliv informace o jeho plánech.“

Krajcek si to všechno usilovně zapisoval do bloku.

Von Däniken se otočil na dalšího v řadě. „A nyní pan Hardenberg…“

Hardenberg se pokusil o úsměv, ale nakonec vypadal spíš jako člověk, kterému se pohnul ledvinový kámen. Byl to vypasený muž středního věku s těstovitým obličejem, hlavou lysou jako kostka ledu a silnými brýlemi s želvovinovými obroučkami, které zakrývaly jeho plaché hnědé oči. Přesto to byl zdaleka nejnepříjemnější a nejzarputilejší vyšetřovatel, na jakého kdy von Däniken narazil. Měl přezdívku „Rotvajler“.

„Ty vypátráš tu dodávku Volkswagen, ve které Gassan převzal v Lipsku zásilku plastických výbušnin. Vsadil bych se, že stejnou dodávku používají k přepravě toho bezpilotního letounu. Pokud ji vypátráme, vypátráme i naše pachatele.“

Za tímto stručným rozkazem se ukrýval nadlidský úkol. Hardenberg si odkašlal, přikývl, bez dalšího slova vstal a odešel z místnosti. Nikdo ani na vteřinu nevěřil, že má namířeno domů. Všechny půjčovny i prodejny automobilů i všechny státní instituce už měly zavřeno, ale Hardenberg bude až do rána sedět za stolem a vymýšlet optimální způsob, jak zítra po jejich otevření zahájit útok.

Max Seiler přišel na řadu až jako poslední, ale jeho úkol rozhodně nebyl nevýznamný. Skládal se ze dvou částí: nejprve měl vzít Lammersovy pasy, zaznamenat všechna vstupní a výstupní razítka a rekonstruovat z nich schéma Lammersových četných cest. Současně hodlala policie požádat všechny velké letecké společnosti, aby prošly seznamy svých pasažérů z uplynulého roku a vytipovaly v nich jména Lammers, Blitz a Ransom, a to včetně známých pseudonymů. Seilerova zjištění mohla napomoci k vypátrání bezpilotního letounu, ale do nashromáždění důkazů proti organizátorům plánovaného útoku zbývala ještě dlouhá cesta.

Von Däniken se odsunul na židli od stolu. „Je čas dát se do práce.“

41

Třítisícové městečko Goppenstein leželo ve výšce patnáct set metrů hluboko v Lötschském údolí. Nepředstíralo, že má bohatou historii nebo malebné okolí. Pokud je někdo vůbec znal, pak nejspíš díky jižnímu konci dvanáct a půl kilometru dlouhého železničního tunelu, který vedl pod Lötschbergem a spojoval bernský kanton na severu s kantonem Valais na jihu.

Tunel vybudovaný v roce 1911 byl historickou relikvií. Mohl jím projíždět vždy jen jeden vlak – neexistoval u něj únikový tunel, jak bylo běžné u moderních konstrukcí. Pouze u ústí rozšířili tunel v délce tisíce metrů tak, aby se do něj vešly dvoje koleje. Přesto plnil stěžejní funkci. Vlak každý den dopravil skrz horu více než dva tisíce osobních i nákladních automobilů a motocyklů.

Duch zaplatil jízdné ve výši šestadvaceti franků a zajel s automobilem do depa. Na asfaltu bylo nakresleno a očíslováno šest pruhů. První dva pruhy byly zaplněné – stála v nich směsice osobních automobilů a velkých kamionů pro mezinárodní přepravu. Muž ve svítivé oranžové vestě mu ukázal, ať se zařadí do pruhu číslo tři.

Vlak stál za parkovací plochou. Místo osobních vagonů měl zapojeny nákladní vagony s plošinou a půlkulatou železnou stříškou, která vozy chránila před nepřízní počasí. Nekonečná řada vagonů se táhla daleko za stanici a mizela v temnotě. Duchovi připomínala hada vystrkujícího hlavu z jeskyně. Obrovského, rezavého, síťovaného hada.

Podíval se na hodinky. Do odjezdu vlaku zbývalo devět minut.

Duch sledoval ve zpětném zrcátku, jak se Ransom zařazuje do pruhu o tři auta za ním. Poklepal dlaní na volant. Všechno bylo v pořádku.

Otevřel přihrádku na rukavice, vytáhl pistoli, našrouboval na ni tlumič a položil ji vedle sebe na sedadlo. Nato si sundal z krku ampulku a pomalu a vášnivě odříkal modlitbu. V uších slyšel vzdálené dunění bubnů v deštném pralese. Postupně namočil všechny kulky do jedu. Když měl jistotu, že ho duše oběti nebude na tomto světě pronásledovat, nabil pistoli a čekal.

Zelené světlo bliklo. Motory naskočily. Koncová světla se rozsvítila a fronta automobilů začala najíždět na vlak. Pruhy napravo od Jonathana se postupně vyprázdnily. Auto přímo před ním poskočilo dopředu. Jonathan se o kus posunul, najel na vagon a pokračoval po úzké plošině přes všechny vagony až do přední části vlaku. Boky vagonů byly chráněny nízkými postranicemi se zábradlím, na němž visely cedule nabádající řidiče, aby zatáhli ruční brzdu, a zakazující opouštět automobil. Stěsnaný prostor osvětlovala stropní světla a vyvolávala v Jonathanovi pocit, že projíždí hlavní pušky. Dojel do přední části soupravy a zastavil asi metr a půl za posledním autem. Řidiči po celé délce vlaku vypínali motory. Světla uvnitř tunelu začala tmavnout, až úplně potemněla.

Uplynulo několik minut, po nichž sebou vlak škubl a lenivě se dal do pohybu jako nějaké ospalé zvíře. Rytmické klepání kolejnic nabíralo tempo. Hory se přiblížily a začaly lemovat koleje. Po chvíli se zvuky ztlumily a Jonathanovi zalehlo v uších – právě vjížděli do tunelu. Ve chvíli, kdy se vlak ponořil do naprosté tmy, jako by vyrazil kupředu o poznání rychleji.

Jonathan měl otevřené oči, ale neviděl vůbec nic. Po nějaké době spatřil ve tmě Emmin obličej. Ohlížela se na něj přes rameno. „Pojď za mnou,“ řekla mu a její hlas zněl ozvěnou v Jonathanově nitru. Brada se mu odrazila od prsou a Jonathan se se škubnutím probudil. Podíval se na analogové hodinky. Tritiové ručičky mu prozradily, že dřímal pět minut. Probral se a rozsvítil stropní lampičku.

Vytáhl z kufříku dokumentaci o firmě Zug Industriewerk AG neboli zkráceně ZIAG. Ze všeho nejdříve si znovu přečetl zprávu o projektu Thor, kterou Hoffmann adresoval Evě Krugerové.

„… poslední zásilka klientovi bude odeslána 10. 2.“ Něco na tom datu mu nesedělo. Desátého února bude za tři dny. A pak mu to došlo. Emma měla v té době odjet do Kodaně na dvoudenní regionální schůzku Lékařů bez hranic. Vůbec poprvé byl Jonathan nucen hodnotit její jednání pokřivenou optikou. Opravdu se chystala odcestovat do Dánska? Anebo měla v plánu něco jiného? Něco, co jí zorganizoval Blitz, Hoffmann nebo některá jiná postava z jejího druhého života.

Upřel pozornost na lesklou firemní brožurku. Fotografie na obálce zachycovala škrobené třípodlažní sídlo firmy a velkou továrnu vedle ní. Jonathan si letmo prohlédl snímky působivých stříbrných strojů i zaměstnanců zabraných do nesnesitelně vážných rozhovorů.

„Společnost Zug Industriewerk založil v roce 1911 Werner Stutz jako firmu vyrábějící přesné hlavně zbraní.“ konstatovalo se ve stručném článku o historii firmy. „Do začátku 30. let rozšířil pan Stutz sortiment firmy o lehké a těžké zbraně a také o první masově vyráběná ocelová křídla letadel.“ Dobré načasování, pomyslel si Jonathan. Netrvalo dlouho a polovina světa se mohla po zbraních utlouct. Podobné úspěšné příběhy se v průběhu krvavého dvacátého století zopakovaly bezpočtukrát. Zatím to vypadalo, že se budou opakovat i ve století jednadvacátém.

Jonathan nalistoval na jednu ze zadních stránek brožury a pečlivě si pročetl účetní bilanci. Tržby: 55 milionů. Zisk: 6 milionů. Počet zaměstnanců: 478. Tato čísla měla váhu, jaké se slova nemohla rovnat. Peníze byly reálné. Byly podstatné. Peníze nelhaly.

Čím déle Jonathan četl, tím větší měl zlost. Nebylo pochyb, že ZIAG je legitimní firma. Jak se tedy jejím zaměstnancem mohla stát žena, která ve skutečnosti neexistuje?

V tu chvíli uslyšel Jonathan zaklepání na okno. Znělo to jako tvrdý předmět. Poskočil na sedadle a otočil se za zvukem.

Potřeboval už jen ručník. Nepočítal s tím, že tma bude tak úplná. Plameny z tlumiče bude vidět ještě o deset aut dál. Zašmátral v brašně, vytáhl černé tričko, odtrhl z něj kus látky a omotal ho kolem tlumiče. Jeho posledním úkonem, než vystoupil z automobilu, bylo upevnění keprového pytlíku, který měl zachytit prázdné nábojnice.

Opatrně otevřel dveře a nechal v nich škvíru pro návrat. Mezi automobilem a bezpečnostním zábradlím zůstala malá mezera. Duch se skrčil a vyklouzl z auta do mezery. Vzduch v tunelu byl vlhký a chladný. Ve vzdálenosti natažené paže ubíhala drsná kamenná stěna tunelu. Duch vyhledal očima Ransomův mercedes stojící o tři auta dále. Vnitřní světla vozidel mezi nimi byla zhasnutá – jejich řidiči pravděpodobně odpočívali. Ransomovo stropní světlo nicméně svítilo. Oběť pročítala jakési písemnosti a byla osvětlená jako herec na jevišti.

Duch zůstal přikrčený a vyrazil směrem k Ransomovi. Protáhl se kolem jednoho auta a pak kolem druhého. Nato se zastavil a podíval se na hodinky. Od vjezdu soupravy do tunelu uplynulo devět minut. Pokladní u přepážky ho informoval, že doba průjezdu tunelem činí patnáct minut. Duch zaměřil pohled na Ransoma. Vnitřní světlo v kabině představovalo problém. Nepřál si, aby někdo spatřil Ransomovo tělo dříve, než dojedou do Kanderstegu. V tunelu fungovalo mobilní spojení. Nebylo vyloučeno, že někdo zavolá policii.

Duch se posadil na bobek.

Uplynula minuta. A pak další. Konečně se dal do pohybu.

Přesunul se ke konci vagonu a přehoupl se na další plošinu. Mercedes parkoval jako první auto ve vagonu. V této části chybělo zábradlí, a tak si musel Duch dát velký pozor, aby nešlápl do prázdna. Udělal další krok vpřed, natáhl ruku, dotkl se nárazníku Ransomova mercedesu a přitáhl se ke dveřím řidiče. Odjistil pistoli, vztyčil se a poklepal hlavní na okno.

Jonathan Ransom se podíval přímo na něj.

Duch stiskl spoušť.

Jonathan se upřeně díval z okna. Něco tam bylo. Stín nebo postava. Zadíval se bedlivěji a vytřeštil oči. Na čelo mu mířila zbraň.

Náhle se zableskl plamen a oslepil ho.

Jonathan ucukl a otočil hlavu. Ozval se zvuk chroupajícího písku. A pak ještě jednou. Jonathan se znovu podíval, jak ohnivý jazyk olizuje sklo. Kulky však nějakým zázrakem neprošly dovnitř – zanechaly na skle jen pár škrábanců.

Sklo bylo neprůstřelné.

Jonathan neměl čas zareagovat. Vzápětí se totiž otevřely dveře a v mezeře se objevila ruka. Jonathan viděl jen pistoli namířenou na jeho tvář. Instinktivně ucukl hlavou, popadl cizí ruku za zápěstí, zvedl ji a odvrátil od svého obličeje právě ve chvíli, kdy z pistole vyšel další výstřel a ve stropě auta se objevila díra. Upřel pohled na dveře a nakrátko zahlédl obličej. Oči v kukle. Výraz chladného soustředění.

V tom okamžiku vjel vlak do rozšířené části tunelu. Zeď napravo zmizela a Jonathan měl náhle dojem, že hledí do podzemní jeskyně. Přímo před sebou spatřil mihotající světlo. Stanice Kandersteg.

Zabiják vyškubl ruku ven, Jonathan zavřel dveře a uzamkl je. Stín splynul s temnotou. Jonathan nastartoval motor. Jenže kam uniknout? Nemohl jet dopředu ani dozadu, ale také tu nemohl sedět a čekat, až ho někdo zastřelí. Zaryl dlaň do klaksonu, rozsvítil světla a zapnul dálkové reflektory. Xenonové výbojky osvětlovaly auta před ním diamantově modrým světlem. Jonathan si poprvé všiml, že bezpečnostní zábradlí mezi vagony chybí. Dvoumetrovou mezeru překlenoval mohutný řetěz.

V tu chvíli se vlak vynořil z tunelu. Koleje se stočily doleva a zamířily podél výjezdové rampy. Jonathan zařadil rychlost, otočil volantem a šlápl na plyn. Dvanáctiválcový motor vystřelil auto kupředu. Mercedes přetrhl bezpečnostní řetěz a dopadl na nástupiště. Do čelního skla vzápětí začala bubnovat plískanice. Jonathan přitiskl obličej blíže ke sklu a začal šmátrat po ovládání stěračů. Přímo před ním se rýsoval obrys něčeho malého a tmavého. Konečně našel správnou páčku a stěrače očistily čelní sklo. Pouhých deset metrů před ním se nacházel Stánek. Škubl volantem a auto se vyhnulo překážce pouze o pár centimetrů.

Pokračoval přes nákladovou rampu na parkoviště, kde zastavil u semaforu řídícího výjezd na dálnici. Svítila na něm červená.

Vlak za ním právě zastavoval a železná kola skřípala a vrzala. Z vagonů zatím žádná auta nezačala sjíždět.

Na semaforu naskočila zelená.

Jonathan odbočil na dálnici a deset minut jel maximální povolenou rychlostí. U nejbližšího výjezdu sjel z dálnice a projel několika užšími silnicemi co nejdále od ní. Když měl jistotu, že ho nikdo nesleduje, spokojeně sjel s autem ze silnice a zhasl motor. Zadíval se do zpětného zrcátka a spatřil své oči. Byly to oči uprchlíka. Jeho dech měl podobu mělkých loků, z nichž se mu točila hlava a téměř ho přemáhala nevolnost.

Nebylo to poprvé, co po něm někdo střílel. Několikrát se dostal pod neadresnou palbu, při níž střelec bezmyšlenkovitě pálil kolem sebe. Když pracoval v jedné polní nemocnici v Libérii, ocitl se přímo mezi dvěma válčícími frakcemi. Střelba začala ve chvíli, kdy operoval pacienta. Amputoval mu nohu, do které se mu přes ránu po mačetě dostala sněť. Ještě i dnes, sedm let od oněch událostí, viděl sám sebe, jak drží v ruce pilku, zatímco do bíle natřených zdí se náhle začínají zavrtávat kulky. Zvenku se ozýval obvyklý nářek a pláč. Zejména si vzpomínal na hlas jednoho muže, který na něj volal: „Cachez-vous vite. Ils vont nous tous tuer.“ Rychle se ukryjte. Všechny nás zabijí. Nikdo na operačním sále se však neukryl. Dokonce ani poté, co nad nimi explodovala infuze.

Jonathan se otočil a zadíval se na okénko na straně řidiče. Žádná pavučina na něm nebyla. Ani žádné praskliny. Jen tři hvězdicovité škrábance na skle. Jonathan přejel prsty po povrchu, ale nenahmatal ani jednu vtlačeninu. Úžasné, pomyslel si a nevycházel z údivu, jak může kus skla odrazit kulku vypálenou z bezprostřední blízkosti. Nakonec ho napadlo, že to vůbec není sklo, nýbrž nějaká umělá hmota. Ať to bylo cokoliv, líbilo se mu to. Setsakra se mu to líbilo. Strčil prst do otvoru v čalouněném stropu a pokusil se nahmatat kulku. Nenašel však nic.

Opřel se o sedadlo, zmožený tíhou své nelehké situace. Někdy během uplynulých dní překročil určitou hranici. Nevěděl jistě, zda se to stalo ve chvíli, kdy v Landquartu utekl policistům, nebo když se rozhodl vypátrat Gottfrieda Blitze. Teď už na tom nezáleželo. Teď už nestál jen opodál jako truchlící manžel, který se snaží vyrovnat se s dvojím životem své zesnulé manželky.S jejími utajenými aktivitami. Stal se jejich součástí…, ať už byly jakékoliv.

Obrnil se proti dešti, vystoupil z auta a prohlédl si škody na mercedesu. Přední nárazník byl poškrábaný a na spodní straně vpravo promáčklý, ale jinak byl vůz v pořádku.

Tank, pomyslel si v návalu nepatřičné pýchy.

Rychle nastoupil zpátky do vozu a pustil topení intenzivněji. Přemýšlel o muži, který se ho pokusil zabít. Byl si jist, že to byl stejný zabiják, který před pár hodinami zavraždil Blitze. Musel Jonathana celý den sledovat a trpělivě čekat na správný okamžik. Proč ale čekal tak dlouho? V horách i ve městě se přece dala najít spousta okamžiků, kdy byl Jonathan zranitelný. Na tohle neznal odpověď.

Jedna věc však byla jistá: obrněné auto muselo vraha překvapit.

Je to tak, kamaráde. Tohle je tank!

Jonathan se dotkl krku a nahmatal svátého Kryštofa. Patron všech cestovatelů. Pocítil touhu medailon políbit. Po několika okamžicích však jeho úsměv ochabl, neboť ho přemohl plíživý pocit děsu. Ani na vteřinu nevěřil, že se teď zabiják sebere a uteče. Určitě je někde za ním a chystá se na další pokus – jako ten nelítostný jednoruký muž ve starých duchařských příbězích.

Jonathan zařadil rychlost, vycouval a zamířil po bočních cestách zpátky na dálnici, kde nasměroval mercedes na sever k Bernu. Každou chvíli ho nějaké auto předjelo, ale jemu to bylo jedno. Často se díval do zpětného zrcátka, avšak neviděl nic, co by v něm vyvolalo obavy.

Hory se vzdálily a obzor zalila matně oranžová barva. Světla velkoměsta.

Obrněné auto, sto tisíc franků a kašmírový svetr…, jenže pro koho to všechno bylo?

42

Půlnoc v Jeruzalémě.

Horko se nad starobylým městem vznášelo jako stará deka. Nečekaně vysoké teploty vylákaly lidi do ulic. Z dlážděných uliček se ozývaly zpěvavé hlasy, řidiči netrpělivě troubili a všude pulzovala nespoutaná a vzdorovitá energie, na níž celý Izrael stál.

V rezidenci premiéra na ulici Balfour seděla za dlouhým otlučeným stolem čtveřice mužů. Kancelář o rozměrech sotva čtyři krát pět metrů by se dala pro hlavu státu pokládat za příliš malou. Nedávno ji sice vymalovali, ale přesto v ní zůstal závan zatuchlosti a stáří.

„Červená linie“ byla překročena. Íránci již nedisponovali pouze technologiemi potřebnými k výrobě uranu obohaceného pro vojenské účely, ale měli už sto kilogramů této látky samotné. Z otázky prevence se stala otázka sebeobrany.

Zvi Hirsch stál vedle mapy Iránu. Ostrá stropní světla propůjčovala jeho kůži nazelenalý odstín, takže se šéf Mossadu podobal ještěrce více než kdykoliv jindy. Na mapě bylo umístěno třicet výrazných žlutočerných emblémů označujících přítomnost radioaktivních látek v dosud známých jaderných komplexech.

„Íránci mají deset továren schopných vyrábět uran pro vojenské využití,“ prohlásil a laserovým ukazovátkem označil několik míst. „Na dalších čtyřech místech pak může být obohacený uran umístěn do raketové hlavice. Největší význam pro ně mají komplexy v Natanzu, Isfahánu a Búšehru. Plus samozřejmě nově odhalený objekt v Čálusu. Aby měl první úder naději na úspěch, musíme zničit všechny čtyři.“

„Čtyři nestačí,“ ozval se tichý hlas.

„Promiňte, Danny,“ řekl Hirsch. „Budete muset mluvit hlasitěji.“

„Čtyři nestačí,“ Generál Danny Ganz, náčelník štábu izraelského letectva a šéf nově zřízeného íránského velení, které bylo pověřeno plánováním a operacemi zahrnujícími útok na islámskou republiku, vstal ze židle. Byl to štíhlý rtuťovitý muž s jestřábím nosem a zapadlýma hnědýma očima. Léta bojů a konfliktů mu vyryla kolem očí a do čela hluboké vrásky.

Přistoupil k mapě. „Pokud chceme překazit jaderné úsilí Íránu, musíme jich zneškodnit nejméně dvacet, a to včetně Čálusu. Nebude to snadné. Cíle jsou rozprostřeny po celé zemi a navíc je netvoří jednotlivé budovy. Jsou to vesměs mohutné komplexy. Vezměte si například Natanz zde v centru země.“ Ganz poklepal klouby prstů na mapu. „Tento komplex zaujímá rozlohu deseti čtverečních kilometrů. Nacházejí se v něm desítky budov, továren a skladů. Jejich velikost je však jen polovina problému. Většina klíčových výrobních kapacit je totiž postavena nejméně sedm a půl metru pod zemí, pod několika vrstvami zesíleného betonu.“

„Ale dokážete to provést?“ zeptal se naléhavě premiér.

Ganz se musel přemáhat, aby zakryl své pohrdání. Ještě nedávno se tento premiér řadil k hlasitým „holubicím“, které volaly po zastavení veškeré výstavby nových osad na západním břehu Jordánu. V Ganzových očích byl proto předseda vlády obracečem kabátu, který neměl daleko ke zrádci. Na druhou stranu si generál totéž myslel o většině politiků. „Než se můžeme začít bavit o úderech na konkrétní cíle, musíme vymyslet způsob, jak se k nim dostaneme,“ pokračoval. „Z našich nejjižněji položených letišť je to do Natanzu tisíc tři sta kilometrů a do Čálusu tisíc šest set kilometrů. Chceme-li obě místa zasáhnout, musíme přeletět nad Jordánském, Saúdskou Arábií nebo Irákem. A myslím, že první dvě jmenované země nám povolení k narušení jejich vzdušného prostoru poskytnou jen těžko. Takže zbývá Irák.“

Ganz vyzval pohledem premiéra, aby k tomu něco poznamenal.

„Ve vhodný okamžik promluvím s Američany,“ řekl premiér.

„Vhodný okamžik uplynul před pár hodinami,“ utrousil Zvi Hirsch na půl úst.

Premiér přešel jeho úšklebek bez povšimnutí a adresoval otázku Ganzovi. „A co naše letadla? Jsou schopna ten úkol splnit?“

„Naše ef-patnáctky dokážou obě trasy uletět, ale u ef-šestnáctek je to něco jiného,“ odpověděl Ganz. „Ty budou muset cestou doplnit palivo. Íránci žádné pořádné letectvo nemají, ale zato mají radar. V uplynulých několika letech uskutečnili velké nákupy raketových systémů země-vzduch ruské výroby. Například u Natanzu se raketové základny nacházejí na sever, východ a jih od komplexu. Budeme se muset smířit s vysokým poměrem ztrát.“

„Jak vysokým?“ zeptal se Zvi Hirsch.

„Čtyřicet procent.“

Místnost zašuměla údivem a zklamáním. Ganz si založil ruce na prsou. Chtěl mít jistotu, že všichni přítomní vědí, jakou oběť po svých lidech žádají.

„Probůh,“ hlesl předseda vlády.

„Když máte shodit bombu na cíl, těžko se vyhnete raketám,“ vysvětlil Ganz.

„A co přípravný úder, který naruší jejich protivzdušnou obranu?“ dotázal se Hirsch.

„Na to nemáme dost letadel.“ Ganz si odkašlal a pokračoval: „Jestli chceme cíle dostatečně zneškodnit, budeme na ně muset útočit opakovaně. A to přímo nad jejich hlavami. Budu potřebovat přesné GPS souřadnice jejich výrobních kapacit. Vím, co si teď všichni myslíte. Že už jsme to jednou provedli. A dokážeme to provést znovu. Je mi líto, pánové, ale tohle nebude opakování Opery.“

Ganz hovořil o operaci Opera, překvapivém leteckém úderu na jadernou elektrárnu Osirak nedaleko od Bagdádu, který izraelské letectvo provedlo 7. června 1981. Patnáct izraelských letadel tehdy odstartovalo ze základny Etzion, přeletělo přes Jordánsko a Saúdskou Arábii a zničilo první jaderný projekt Saddáma Husajna. Všechna letadla se pak bezpečně vrátila domů. Využívala totiž pomoci jednoho amerického agenta, který umístil podél trasy vysílače, a umožnil jim tak letět podle přístrojů pod jordánským a saúdským radarem. Tentýž agent jim pak přímo na místě označil cíl laserem, na který se bomby mohly zaměřit.

„Což nás přivádí k poslední otázce,“ pokračoval generál. „Zásobování. Předpokládejme, že se nám podaří doletět se dvaceti letouny do cíle vzdáleného šestnáct set kilometrů a že nejméně dvanáct těchto letounů pronikne jejich protivzdušnou obranou. Čím však budeme objekty bombardovat? Nejlepší, co máme k dispozici, jsou protibunkrové pumy Paveway III. Tisíc kilogramů výbušniny s hlavicí, která pronikne dvouapůlmetrovou vrstvou betonu. Jistě, bude to rána jako blázen, ale co když je továrna umístěna sedm a půl metru v zemi? Anebo patnáct? Anebo třeba třicet? Co pak? V takovém případě jim po výbuchu Paveway III spadne ze stropu trochu omítky a to bude všechno.“

„Existují i lepší zbraně,“ nadhodil Hirsch a zašklebil se na premiéra. „Něco průraznějšího.“

„Například Paveway-N s B-jednašedesátkou,“ chytil se Ganz. „To je protibunkrová puma s jadernou hlavicí o síle několika kilotun, což odpovídá zhruba desetině Hirošimy. Američané loni provedli její saňovou zkoušku.“ Při „saňové zkoušce“ se raketa vystřelila do betonu, aby se změřila její ničivá síla. „Dosáhli penetrace třiceti metrů. A kráter měřil po obvodu necelého půl kilometru.“

„To je přesně síla, která zničí pouze továrnu,“ dodal Hirsch obezřetným hlasem. „Koneckonců nejsme barbaři.“

Všechny zraky se upřely na premiéra. Byl to starší, téměř sedmdesátiletý muž, který stál na sklonku bouřlivé politické kariéry. Během let v politice si získal pověst vyjednavače a zprostředkovatele. Nepřátelé zpochybňovali jeho zásadovost. Přátelé ho nazývali oportunistou.

Premiér znechuceně zavrtěl hlavou. „Vždy bylo naší filozofií, že nemůžeme dopustit, aby Íránci získali prostředky k výrobě obohaceného uranu. Bohužel tuto bariéru překonali. Na návrat zpět je příliš pozdě. Na otázku úderu se dívám ze dvou úhlů. Mou první zodpovědností je zajistit blaho občanů. Zároveň však nemohu riskovat nic, co by mohlo vyprovokovat jaderný útok na naše území. Kéž bychom lépe znali jejich kapacity.“

„Zapomínáte na jednu věc,“ prohlásil Hirsch. „My jejich kapacity známe. Mají bombu a chystají se ji odpálit.“

Předseda vlády se opřel o židli a sepjal ruce před obličejem do stříšky. Nakonec zhluboka vydechl a vstal. „V dějinách jsme si už jednou dopřáli luxus myslet si o nepříteli to lepší. Nemůžeme si dovolit učinit to znovu. Do čtyřiadvaceti hodin chci mít na stole plán útoku. Zatelefonuji Američanům a zkusím vyjednat souhlas s využitím iráckého vzdušného prostoru.“ Pohlédl na Ganze. „A v té druhé věci mi pomáhej Bůh.“

Muži v místnosti pomalu vstali. Zvi Hirsch začal tleskat jako první. Ostatní se k němu připojili. Jeden po druhém pak podali premiérovi ruku. A všichni přitom vyřkli stejná slova.

„Ať žije Izrael.“

43

Marcus von Däniken doma nemohl spát. Ležel v posteli, díval se do stropu a poslouchal, jak obvyklé zvuky noci odpočítávají ubíhající hodiny. O půlnoci uslyšel cvaknutí radiátoru. Starý dřevěný dům se rozechvěl a začal vstřebávat naakumulované teplo, což doprovázel sténavými, praskavými a téměř ztrápenými zvuky, které jako by neměly nikdy ustat. Ve dvě hodiny ráno projel po mostě v Rumwegu noční nákladní vlak. Trať vedla pět kilometrů od domu, ale krajina byla tak tichá, že by von Däniken dokázal spočítat vagony kodrcající přes spoje kolejnic.

Bezpilotní letoun.

Von Däniken věděl, že tento případ předurčí jeho další kariéru. Věděl to, protože podobné věci se v malém a útulném Švýcarsku nestávaly a on byl na to hrdý. Představil si, jak letadlo bez pilota protíná oblohu a pod sebou nese gondolu plnou plastických výbušnin. Přemýšlel, co by mohlo být jeho možným cílem. Terorista Gassan vypověděl, že Kitáb má v plánu sestřelit letadlo, ale von Däniken dokázal v teple své postele uprostřed noci přijít nejméně na deset dalších možností – od některé z alpských přehrad až po jadernou elektrárnu v Gósgenu. Podobný bezpilotní letoun dokázal doletět kamkoliv.

Bílý „nepilotovaný vzdušný prostředek“ náhle v jeho fantazii vyrostl a změnil tvar – už to nebylo drobné letadélko obtěžkané dvaceti kilogramy plastické výbušniny, nýbrž letoun DC-9 společnosti Alitalia přepravující z Milána do Curychu čtyřicet pasažérů a šestičlennou posádku – mimo jiné i jeho manželku, nenarozené dítě a tříletou dceru. Von Däniken věděl, že se mu to jen zdá, ale toto vědomí nikterak neumenšilo jeho hrůzu. Viděl, jak letadlo těsně před přistáním prolétává mračny a jak už má pod trupem vysunutý podvozek. Nebyl sice únor, nýbrž listopad, ale noc se té dnešní docela podobala. Teplota hluboko pod bodem mrazu. Plískanice. Převalující se mlha u země.

Von Däniken stál ve snu v kokpitu a poučoval kapitána, že v takových podmínkách nemá co létat. Kapitán však byl zabrán do rozhovoru s letuškou a její telefonní číslo ho zajímalo více než vadný výškoměr, který mu sděloval, že letí o tři sta metrů níže, než by měl.

A pak von Däniken s nemilosrdnou naléhavostí všech snů spatřil svou ženu a dceru usazené v zadní části letadla, které se řítilo přímo do úbočí hory. Posadil se vedle nich, jak bylo jeho zvykem, jemně jim položil prsty na oči, zavřel jim víčka a uvedl je do hlubokého, bezbolestného snu. Byl si jist, že se malá Stéphanie dotýkala hlavou matčina ramena.

Čtrnáctého listopadu 1990 v čase 19.11.18 narazil let 404 společnosti Alitalia do hory Stadelberg pouhých patnáct kilometrů od curyšského letiště. Jednalo se o čelní náraz v nadmořské výšce čtyři sta metrů a letadlo se v době střetu pohybovalo rychlostí 740 kilometrů za hodinu. Podle zpráv o havárii zbývalo kapitánovi po aktivaci systému varování před kolizí necelých deset vteřin, aby se hoře vyhnul.

Von Däniken se v posteli bleskurychle posadil, aby nemusel sledovat výbuch.

„Už ne.“ zadrmolil sám pro sebe udýchaným hlasem.

Během jeho kariéry už žádná letadla nespadnou.

On to nedopustí.

44

O šedesát kilometrů jižněji, v horské vesničce Kandersteg, svítila v jednom malém hotelovém pokoji všechna světla. Štíhlý a svalnatý muž tam stál nahý před zrcadlem a prudce se třásl. Byl na něj prapodivný pohled. Jeho mrtvolně bílá kůže byla poseta obrovskými krvavými skvrnami a z propadlých očních důlků vykukovaly horečnaté černé oči. Jeho vlhké čelo bylo olepené pramínky splihlých vlasů.

Duch umíral.

Jed ho zabíjel.

Jedna z jeho vlastních kulek se odrazila od neprůstřelného skla a pronikla mu nad játry do břicha. Rána nebyla větší než slunečnicové semínko, ale kůže kolem ní už získala ošklivě žlutohnědou barvu připomínající týden starou modřinu. Přímo z rány mu navíc stále prýštil pramínek krve a stékal po jeho plochém neochlupeném břiše. Duch cítil, že olověný úlomek vězí nedaleko pod kůží. Při nárazu kulky do skla se dutá špička roztříštila, takže z celého náboje zbyl jen malý kousek olova potažený několika málo mikrogramy jedu. Jinak by už byl mrtvý.

Přesto se jeho tělo zmítalo v křečích. Duch zavřel oči a snažil se je překonat vůlí. Jeho dech těžkl a před očima se mu dělala tma. V konečcích prstů cítil mravenčení, jako by ho do nich někdo píchal jehlami. Kdesi v temných zákoutích mysli se díval do propasti. Viděl v ní siluety zvířat svíjejících se v mukách, ale viděl v ní i obličeje. Jeho oběti volaly jeho jméno. Nemohly se dočkat, až přijde mezi ně.

Duch couvl od srázu a otevřel oči. Ještě ne, řekl si v duchu. Ještě nejsem připraven přejít.

V jedné ruce držel nůž a ve druhé gázu omočenou v alkoholu. Nahmatal konečky prstů olověný úlomek a přiložil nad něj čepel. Potlačil chvění, rychlým a obratným řezem uvolnil úlomek z rány a přitiskl na ránu obvaz. Alkohol příšerně pálil.

Posadil se na postel a přinutil se vypít čaj. V této poloze setrval tři hodiny a nechával tělo bojovat s jedem. Nakonec křeče ustaly, pocení se zmírnilo a dech se vrátil do normálu. Tuto bitvu vyhrál. Věděl, že přežije, ale vítězství ho duševně i fyzicky oslabilo.

Přestože byl vyčerpaný, nemohl si dovolit spát. Místo toho se vysprchoval, aby smyl z těla krev, osušil se a začal rovnat na okenní římse svatyni. Ta se skládala z větviček fíkovníku, kousku půdy z polí nedaleko od jeho domova a kapiček vody z posvátných pramenů řeky Lempa. Pomodlil se k bohu podsvětí Hanhauovi i ke stvořiteli Cacochovi a požádal je, aby mu bylo umožněno najít a zabít muže, který dnes večer unikl smrti. Když byl hotov, nalil kolem nohou postele vodu, aby na něj nemohli zlí duchové.

Teprve poté zalezl Duch pod peřinu.

Když usnul, varoval ho nehmotný hlas, že už nikdy neuvidí svůj domov. Nakonec prý on nezabije Američana, nýbrž Američan jeho. Hlas ho proto nabádal, aby si raději vzal život sám. Byl to Hanhau, který se ho snažil vylákat do světa stínů. Duch se ve snu rozesmál, aby dal Hanhauovi najevo, že jeho slovům nevěnuje pozornost.

Za rozbřesku se probudil s jediným cílem.

Zabít Ransoma.

45

Do deseti hodin ráno zaznamenal zásahový tým první snadná vítězství.

Von Däniken zjistil, že veškeré bankovní operace prováděl Blitz v Banca Popolare del Tlcino. Kopie všech účetních transakcí – vkladů, výběrů, plateb, převodů – měly dorazit během hodiny. Kromě toho vypátral, že Villu Principessa si oproti očekávání nikdo nepronajímal, ale před čtyřiadvaceti měsíci ji za tři miliony franků zakoupil jeden podezřelý investiční trust se sídlem v Nizozemských Antilách. Veškeré náležitosti přitom vyřizoval zprostředkovatel působící v Lichtenštejnsku. Von Däniken již vyslal své emisary do Vaduzu, hlavního města tohoto malého horského knížectví, aby vyslechli všechny osoby, které měly s transakcí něco společného.

Rovněž Myer narazil na zlatou žílu, když se mu podařilo zhotovit seznam dvanácti telefonních čísel, na která Blitz s Lammersem pravidelně volali. Několik čísel patřilo výrobním koncernům, s nimiž Robotica spolupracovala. Policie již sepisovala žádosti, které měly po schválení soudem přinutit zmíněné koncerny, aby odtajnily jména adresátů těchto telefonních hovorů. Ostatní čísla patřila zahraničním mobilním operátorům. Získat příkaz k zaslání výpisů hovorů z těchto čísel bylo možné pouze přes velvyslanectví Francie, Španělska a Nizozemska.

Krajcek právě v Curychu vyslýchal několik informátorů – zatím se s žádnými konkrétními výsledky nepřihlásil.

Pouze Hardenberg si zoufal. Prozatím se mu podařilo zúžit okruh podezřelých na 18 654 majitelů dodávek Volkswagenv zemi. Momentálně čekal, až se mu ozvou z půjčoven a z kantonálních policejních ředitelství ohledně odcizených dodávek odpovídajících jeho popisu.

„A co ISIS?“ zeptal se von Däniken a posadil se na okraj stolu.

„Žádost jsem zadal,“ odpověděl Hardenberg. „Bílá dodávka Volkswagen se švýcarskou značkou. Uvidíme, co nám vypadne.“

„Zkus zaměřit okruh pátrání nejdříve na Německo.“

„To už jsem udělal. Jako hlavní cíl jsem zadal Lipsko a jako druhotný všechna města v okruhu padesáti kilometrů. Na něco bychom narazit měli.“

Katalogizace záznamů a správa databáze osob, o které se zajímala vláda, představovaly pouze jednu součást systému ISIS. Druhá souvisela s existencí statisíců monitorovacích kamer rozmístěných po celé Evropě. Každou minutu každého dne pořizovaly tyto kamery fotografie všech vozidel (a lidí), která projela před jejich objektivem. Registrační čísla všech vyfotografovaných vozidel automaticky putovala do systému propojujícího databáze zpravodajských agentur více než třiceti zemí. Byl to jakýsi „kriminální internet“. Každá databáze pak porovnala daná registrační čísla s čísly odcizených či jinak podezřelých vozidel ve své zemi. Po celé Evropě se tak ustavičně předávala varování, že automobil odcizený ve Španělsku byl spatřen v Paříži nebo že nákladní vůz použitý při krádeži šperků v Nice se pohyboval v Římě. Byla to policejní práce bez policistů a jejím výsledkem bylo několik tisíc zatčení ročně.

Nevýhodou tohoto systému byla jeho bolestná pomalost. Vzhledem k množství fotografií – denně jich byly pořízeny miliony – se o výsledcích v reálném čase nedalo mluvit.

„Takže pokračuj a dej mi vědět, jestli se cokoliv objeví. Moje číslo máš.“

Hardenberg přikývl a opět se pustil do práce.

Von Däniken pocítil spokojenost, že se věci vyvíjejí správným směrem. Sjel výtahem do přízemí a odešel z budovy. Nasedl do auta a zamířil nejkratší cestou na dálnici AI ve směru do Ženevy. Pokud chtěl před polednem dorazit do sídla Světové zdravotnické organizace, musel sebou hodit.

46

Hostinec Rossli se nacházel přímo naproti vjezdu do firmy Zug Industriewerk. Byla to staromódní Beize neboli putyka – rodinný podnik se zdmi obloženými švýcarskou borovicí, dřevěnými parketami na podlaze a hromadou vybledlých trofejí kozorohů na jedné ze stěn. V hlavní jídelně bylo v poledne teplo až dusno – lokál byl nacpaný k prasknutí.

Jonathan prošel mezi stoly a všiml si velkého počtu modrých pracovních uniforem s firemním logem vyšitým švabachem nad levou náprsní kapsou. Stejné logo psané stejným písmem se skvělo také na identifikačních kartičkách, které měl téměř každý druhý strávník na krku. Logo tvořila čtyři písmena: ZIAG. GasthofRossli byl zjevně oblíbenou alternativou k závodní jídelně.

U barového pultu sedělo několik zákazníků, kteří popíjeli z žejdlíků pivo a obědvali. Několik stoliček zůstalo volných, a tak se Jonathan posadil vedle hřmotného vousatého muže, jehož široké břicho a nos protkaný žilkami jednoznačně prozrazovaly zálibu v alkoholu. Stejně jako většina ostatních měl i on na modré šňůrce na krku bílou identifikační kartičku. Jonathan měl třicet minut na to, aby se k ní dostal.

Usadil se na stoličce a prohlédl si jídelní lístek. Neuniklo mu, že ho muž pozoruje. V horním rohu lokálu visel televizor, na němž běžely zprávy bez zvuku. Pro Jonathana bylo těžké udržet se a nepodívat se na obrazovku. Objednal si polévku a pivo a čekal na vhodnou příležitost.

Do Zugu dorazil v jedenáct hodin – noc strávil na zadním sedadle auta na parkovišti autosalonu Mercedes Benz nedaleko od Bernu. Byl to jeho první odpočinek po šestatřiceti hodinách, a přestože spal déle, než mu bylo milé, do nového dne vstupoval alespoň trochu osvěžený.

Celé dopoledne pak kroužil kolem továrny, nejprve v autě a pak pěšky. Jeho návštěva nebyla neočekávaná. Hoffmann si evidentně vzal jeho telefonát k srdci, což ze všeho nejlépe dokazovalo malé osobní auto s nápisem „Securitas“ zaparkované kousek od vjezdu do administrativní budovy. Securitas byla dobře známá bezpečnostní firma. Podobný vůz pak stál na diskrétním místě kousek od vjezdu do továrny. Uniformovaní strážci nicméně omezili své aktivity na vysedávání v autech a pozorování zaměstnanců vstupujících do továrny. Jejich přítomnost byla velmi nevtíravá a velmi diskrétní. Neměli za úkol obtěžovat, ale pouze být viděni.

Potíž byla v tom, že byli nevtíraví až příliš. Kdyby mi včera zabili kamaráda a moje jméno mohlo figurovat na seznamu hned za ním, říkal si Jonathan, najal bych si celou agenturu a posadil ji přímo před svou kancelář. Nevtíravost by byla to poslední, co by mě zajímalo.

A pak mu došlo, proč to tak je…

Jinak se to zařídit nedalo.

Firma ZIAG byla legitimní společnost. Na trhu působila více než sto let. Její tržby dosahovaly devadesáti milionů franků a zaměstnávala pět set lidí. Hannes Hoffmann, Gottfried Blitz a Eva Krugerová v ní byli vetřelci. Nebyli součástí firemního jádra. Nepatřili ke skutečné firmě, ale představovali firmu stínovou. Firmu ve firmě. S posvěcením někoho výše postaveného se zahrabali do firmy ZIAG, jako se klíště zavrtává do kůže. Paraziti živící se krví hostitele.

Krytí.

Ale co měli všichni v plánu? Proč si vybrali firmu ZIAG?

Servírka postavila před Jonathana polévku. Vousáč sedící vedle na Jonathana letmo pohlédl a na půl úst mu popřál en guete. Jonathan mu poděkoval a soustředil se na polévku. Nechtěl vypadat příliš horlivě. Dojedl a vyhledal vousáčův pohled. „Promiňte.“ řekl s náležitou uctivostí. „Nevíte, jestli firma přijímá zaměstnance?“

Vousáč si prohlédl Jonathanův společenský oděv. „Pořád někoho hledají, ale jestli i ředitele, to fakt nevím.“

„Jedu z pohřbu,“ odvětil Jonathan, aby vysvětlil, proč má na sobě tmavý oblek s kravatou. „Jinak jsem vyučený mechanik. A vy?“

„Elektroinženýr.“

Muž byl kvalifikovanější, než na první pohled vypadal. Elektroinženýry mohli dělat jen výborní počtáři – technické talenty, kterým nedělalo problém řešit diferenciální rovnice.

„Já myslel, že ZIAG vyrábí zbraně.“

„To už je dávno. Dneska děláme věci na zakázku.“

„Smím se zeptat, na jakém projektu teď třeba děláte vy?“

„Já dělám na projektu s názvem senzorová fúze. Používá se to v naváděcích systémech.“

„To mi přijde jako hodně vojenský projekt.“

„Kdepak. Tohle je pro letadla.“

Ale copak se naváděcí systémy nepoužívají i pro střely a rakety? Jonathan se však ovládl a tuto otázku nepoložil. „Napadlo mě, jestli náhodou neznáte ženu jménem Eva Krugerová.“

„Na kterém oddělení dělá?“

„Tipl bych si, že na prodejním nebo marketingovém. Vím jen, že to není technička. Má kaštanové vlasy a zelené oči. A je velmi atraktivní.“

Muž zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

„Pracovala s Hannesem Hoffmannem.“

„Tak toho znám. To je ten nový chlap z Německa. Přišel s novými majiteli. Šéfuje vlastnímu projektu přímo v provozu. Proslýchá se, že je to něco supermoderního. Tenhle chlap prý ví, co dělá. Je strašně chytrý, ale ve firmě ho moc není vidět. Jestli ta vaše přítelkyně pracuje s ním, tak se musí hodně vyznat, o tom žádná. Zatímco já v práci dohlížím na deset přitroublých jelimanů. Mám jich až nad hlavu. Každopádně jestli tahle Krugerová pracuje na obchodním nebo v marketingu, tak bude sedět v hlavní budově. Hledejte ji tam.“

Servírka položila na pult talíř s vídeňským řízkem a hranolky. Inženýr si zastrčil za límec ubrousek, objednal si další pivoa hladově se pustil do jídla.

Jonathan si prohlédl identifikační kartičku, která muži visela na krku. Věděl, jak ji získat, ale nebyl si jist, zda na to má kuráž. Vzpomněl si na zabijáka, který včera večer přitiskl pistoli na sklo jeho auta. Tenhle člověk by neměl žádné zábrany udělat v dané situaci všechno, co je potřeba.

Inženýr si ukrojil další kousek telecího, napíchl na vidličku několik hranolků, přidal brokolici a všechno si strčil do úst.

„Mohl byste mi na pár minutek podržet místo?“ zeptal se ho Jonathan. Jeho hlas zněl sebevědoměji, než sám čekal. „Musím zkontrolovat parkovací hodiny. Stojím tady za rohem. Hned jsem zpátky.“

„Jasně.“ Vousáč se ani neobtěžoval zvednout hlavu.

Venku si Jonathan vyhrnul límec před sněhem a spěšně zamířil do lékárny o jeden blok dál. Blikající zelený kříž před vchodem byl ve Švýcarsku běžný úkaz. Cestou ze svého ženevského bytu na tramvajovou zastávku o pouhých pět bloků dál minul Jonathan hned čtyři lékárny. Vstoupil dovnitř, bez váhání podal magistře přes pult svou mezinárodní identifikační kartu lékaře a požádal o deset pětisetmiligramových kapslí triazolamu, který byl lépe znám pod obchodním názvem halcion.

Přestože si uvědomoval, že je po něm vyhlášeno celostátní pátrání, riziko odhalení podle něj v tomto případě nebylo příliš velké. Za prvé byl halcion běžným sedativem, které se často předepisovalo proti nespavosti. Nákup deseti kapslí žádné varovné signály neaktivoval. A za druhé byly švýcarské lékárny na rozdíl od těch amerických soukromými firmami ve vlastnictví nezávislých osob, které je většinou vedly jako rodinný podnik. Neexistovala zde žádná celostátní databáze, která by monitorovala výdej léků na předpis, ani počítačový systém propojující jednotlivé lékárny tak, aby mohly úřady upozornit farmaceuty, že se před Jonathanem mají mít na pozoru. Pokud tedy policie nezaslala do všech lékáren v zemi faxem či e-mailem jeho jméno a popis – kteroužto možnost Jonathan vylučoval jednak kvůli krátkému času od incidentu v Landquartu a jednak kvůli liknavosti typické pro jakoukoliv velkou státní instituci –, nehrozilo mu žádné nebezpečí.

Lékárnice mu vydala ampulku s prášky na spaní. Jonathan vyšel z prodejny a zamířil zpátky k restauraci. Ve dveřích se zastavil a vyprázdnil obsah poloviny kapslí do úhledně složené desetifrankové bankovky. Tu si vložil do levé ruky a spěšně se vrátil do lokálu.

Od jeho odchodu z baru uplynulo dvanáct minut.

„Dáte si ještě jedno?“ zeptal se muže sedícího vedle něj. Vousáč se usmál nad nenadálým štěstím. „Proč ne?“

Jonathan mu objednal pivo a sobě schnapps. „Na zdraví,“ řekl, když je servírka obsloužila. Pálivý alkohol se mu rozlil po celém žaludku. Jonathan mlaskl a vytáhl z kapsy pero. „Byl jste mi velmi nápomocen. Můžu se vás ještě zeptat na jméno personálního ředitele?“

„Jsme veřejná obchodní společnost. Tady se tomu říká lidské zdroje.“ Elektroinženýr mu sdělil jméno a Jonathan silně škubl zápěstím, aby sundal z pera násadku. Přitom úmyslně shodil pero na zem tak, aby dopadlo vousáčovi pod nohy. Inženýr podle očekávání slezl ze stoličky a začal pero hledat. Sotva jeho hlava zmizela pod barem, přejel mu Jonathan levou rukou nad pivem a nenápadně přesypal obsah pěti kapslí halcionu z bankovky do žejdlíku. O chvíli později se muž opět vynořil a v ruce držel pero. Jonathan zvedl skleničku. „Danke.“

Další přiťuknutí.

O deset minut později byl žejdlík suchý jako poušť Gobi a mužův talíř čistý jako byt před svátky. Elektroinženýr popadl z košíku poslední kousek chleba a dvěma hlty ho spořádal. Jonathan si začal dělat starosti, zda neskutečné množství jídla ve vousáčově žaludku nemůže zpomalit účinek léku.

Elektroinženýr se mezitím rozpovídal o své práci, o vývozu do Afriky a na Blízký východ, o spoustě papírů, které jsou k tomu zapotřebí, o povoleních a licencích. Jonathan se kradmo podíval na hodinky. Léky by už měly začít působit. Alkohol účinky halcionu umocňoval. Dva a půl tisíce miligramů by mělo srazit na kolena slona. Vousáč měl rozšířené zorničky, avšak jeho dikce nevykazovala žádné známky škobrtání. Jonathan pohlédl na jeho panděro. Bylo tak velké, že by se do něj vešel medicinbal. Pět kapslí bylo možná málo.

„Vážně? Tak vy hodně vyvážíte do Jihoafrické republiky?“ řekl, aby udržel konverzaci a zabránil elektroinženýrovi v odchodu.

„TI jsou ze všeho n-n-nejhorší. Tý jejich byrokracii byste nevěřil.“

„Opravdu?“ Léky konečně začínaly působit.

„To je právě na tomdle byznysu nejš-šlenější. Vůbec se to nedá sr-srovnat s…“ Vousáčovi poklesla víčka a nezvykle dlouho se nezvedala. Pak se muž náhle otřásl a vytřeštil oči. „Ledaže byssses samoz-zřejmě dal k nám…“ Znovu se mu zavřely oči a hlava mu začala bimbat jako morda kývacího psa na zadním okně starého křápu.

„Pardon. Musím si zajít na záchod. A pak budu muset zpátky dopr, eh, do provozu.“ Položil obě ruce na barový pult, aby si jimi pomohl při vstávání. Jedno koleno se mu však podlomilo a začal se kácet k zemi. Jonathan ho zachytil. „Hej, pozor, člověče. Já vám pomůžu.“

Co nejšetrněji dosmýkal elektroinženýra do zadní části restaurace a odtud po schodech dolů na toaletu. Když se o minutu později opět vynořil, nesl si v kapse identifikační kartičku společnosti ZIAG. Bylo zřejmé, že pan Walter Keller prospí dnešní odpoledne v poslední kabince na pánských toaletách.

47

Vyčkávat a sledovat.

Duch si prohlížel restauraci z protější strany ulice. Jeho pozorovatelnu představoval stánek ověšený všemi možnými novinami a časopisy. Duch zabíjel čas listováním v celé řadě magazínů o fotbalu. Když si všiml, že se na něj trafikant ošklivě dívá, koupil si žvýkačku, krabičku cigaret (přestože nekouřil) a poslední vydání italského deníku Corriere della Sera.

Zasunul si noviny pod paži a odšoural se na konec bloku. Dlouhý noční zápas ho vyčerpal, takže mu překonání i tak krátké vzdálenosti sebralo všechny síly. Došel na místo a ujistil se, že si jeho slabosti nikdo nevšiml.

Měl na sobě nepromokavý plášť s vyhrnutým límcem, šedý vlněný oblek, který si nechal ušít na míru v Neapoli, a ručně šité boty v barvě whisky. Dnes byl italským byznysmenem. Včera byl švýcarským výletníkem. Den předtím německým turistou. Jediným člověkem, jímž si nemohl dovolit být, byl on sám. Nevadilo mu to. Po dvaceti letech strávených v této branži věděl, že čím méně bude sám sebou, tím lépe.

Ransoma našel za rozbřesku, když vyjížděl z parkoviště u jednoho autosalonu, kde strávil noc. Při setřásání sledovatelů si Američan počínal nemotorně a amatérsky: jel příliš pomalu, když měl sešlápnout plyn až k podlaze. Pravidelně se zastavoval a ohlížel se přes rameno. Parkoval příliš blízko od místa určení. Jeho snažení by však bylo marné tak jako tak. Mařilo je totiž sledovací zařízení skryté v medailonu s náboženským motivem, který mu visel na krku.

Duch se nyní spokojoval s čekáním a pozorováním. Zabíjení zblízka bylo jeho exkluzivní doménou. Svou kariéru postavil naostražitosti a kvalitním plánování, přičemž se ze zásady vyhýbal nahodilým útokům. Jeho stylem práce bylo prozkoumat terén, připravit past a poté čekat. Jakmile měl plán, nikdy se od něj neodchyloval. Lammersova smrt byla ukázkovým příkladem kvalitního naplánování a provedení. Blitzova smrt už méně, poněvadž měl málo času na přípravu. Ransomův náhlý příjezd navíc potvrzoval, jaká rizika jsou spojena s ukvapenou prací.

A pak tu byl samozřejmě ten sen.

Ransom ho zabije.

Duch se snažil nebýt pověrčivý. Sny byly doménou indiánů, kteří kdysi pracovali na jejich rodinné kávovníkové plantáži. Ne doménou vzdělaného muže. Ale přesto…

V tu chvíli uviděl, jak Ransom vychází z restaurace.

Díval se, jak Američan přechází přes ulici a mizí v davu kousek od vchodu do továrny.

Prozatím se spokojil s udržováním odstupu.

Až uvidí příležitost, chytne ji za pačesy.

Do té doby bude jen sledovat a vyčkávat.

A bude se modlit.

48

Jonathan počkal, až se v jednu hodinu začnou zaměstnanci trousit zpátky do továrny, a pak se vmísil do skupiny zhruba dvanácti mužů v modrých kombinézách, kteří se shlukli u vchodu a momentálně procházeli kolem osamoceného auta agentury Securitas. Před odchodem z restaurace si sundal kravatu a vyhrnul límec kabátu. Na krku mu visela ukradená identifikační kartička s fotografií záměrně otočenou dovnitř.

V budově již žádná ostraha nebyla, pouze elektronický turniket usměrňující průchod za vestibul. Jonathan podržel kartičku nad elektrickým okem a prošel dovnitř. Muži nyní mířili jedním směrem a ženy druhým. Jonathan vstoupil do šatny, kde na nejbližší zdi visely píchací hodiny. Čekal ve frontě s ostatními a upřeně přitom sledoval prostor před sebou, aby se ujistil, že v nikom nevzbudil podezření. Když přišla řada na něj, aby si „píchl“ příchod, vybral ze stojanu náhodnou kartu. Naštěstí nepatřila žádnému ze šesti až sedmi mužů, kteří čekali za ním. Vedle umývárny stála skříň plná čerstvě vyžehlených pracovních oděvů. Jonathan si vybral oděv své velikosti a prošel lítacími dveřmi do provozu.

V hale panovala vzdušná atmosféra uzavřeného stadionu, kterou dotvrzovaly i odhalené hliníkové krokve podepírající vysoký strop. Dole se hemžila malá armáda dělníků: někteří chodili po svých, jiní seděli na vysokozdvižných vozících, ještě jiní se vezli na elektrických vozítkách. Rozlehlý provoz nerovnoměrně rozdělovaly stěny vytvořené z beden s materiálem, které dosahovaly desetimetrové výšky. V obrovském prostoru se nějakým zázrakem tlumily zvuky, což v celém provozu vytvářelo fantaskní atmosféru.

Nejblíže u něj stálo několik řad ocelových tlakových nádob, které čekaly na prohlídku. Jonathan je obešel a pokračoval dále do provozu. Kdykoliv uviděl něco zajímavého, zastavil se a zeptal se dělníků, co vyrábějí. Dělníci byli většinou zdvořilí, úslužní a profesionální. Jonathan se například dozvěděl, že tlakové nádoby jsou ve skutečnosti směšovače vyráběné pro jednu velkou švýcarskou farmaceutickou společnost.

Na jiných místech provozu obsluhovaly týmy dělníků autoklávy, výměníky tepla a extrudéry. Zdálo se, že firma má neobyčejně pestrý výrobní program. Vousáč v restauraci měl pravdu, když Jonathanovi říkal, že firma Zug Industriewerk se už dávno nezabývá zbrojním průmyslem.

Jonathan došel do zadní části továrny a chvíli pozoroval postranní halu, do níž vcházelo a vycházelo z ní minimum zaměstnanců. Všiml si, že se u vstupu nachází biometrická čtečka duhovek. Na ceduli vedle vchodu stál nápis: „THOR. Tepelný ohřev a operace. Nepovolaným vstup zakázán.“

THOR. Slovo z Emmina flashdisku. A také název zprávy, kterou Jonathan našel v Blitzově pracovně. „Dokončení se předpokládá koncem prvního čtvrtletí 200-. Poslední zásilka klientovi bude odeslána 10. 2. Demontáž veškerého výrobního zařízení skončí do 13. 2.“

Jonathan nebyl tak bláhový, aby se pokoušel projít za čtečku. Otočil se a vyrazil opačným směrem. Odpovědi na své otázky bude muset najít jinde.

Na zdi visela tabulka kontroly kvality a kousek od ní ležela krabice obsahující asi šest lesklých ventilů. Jonathan obojí sebral a podle ukazatelů na vnitřních stěnách došel do hlavní administrativní budovy. Zdvořile kývl na recepční a zamířil k výtahu.

Podlaží byla rozdělena podle funkce. Přízemí: recepce. Druhé podlaží: účtárna. Třetí podlaží: prodej a marketing. Čtvrté podlaží: vedení. Jonathan stiskl trojku.

Vyjel na třetí podlaží a všiml si, že místnosti jsou číslovány vzestupně – 3.1, 3.2 a tak dále. Pod každým číslem stálo jméno nebo jména zaměstnanců pracujících v dané kanceláři. Hannes Hoffmann měl kancelář úplně vzadu nalevo. V předpokoji seděla upravená sekretářka.

„Pro pana Hoffmanna,“ řekl Jonathan a zvedl krabici, jako by to byl vánoční dárek.

„Koho mám ohlásit?“

Jonathan uvedl jméno zaměstnance, jehož identifikační kartičku ukradl. „Přinesl jsem panu Hoffmannovi vzorky k posouzení.“

Sekretářka si jeho kartičku vůbec neprohlédla.

Ta v tom nejede, usoudil Jonathan. Tato žena o projektu Thor nic neví.

„Zavolám mu,“ řekla.

„Neobtěžujte se,“ zarazil ji Jonathan. „On už na mě čeká.“

Bez přemýšlení o následcích, hnán pouze touhou dozvědět se všechno – o Emmě, o Thorovi, o všem ostatním – rozrazil dveře a vstoupil do kanceláře Hannese Hoffmanna.

49

Hannes Hoffmann, podle jmenovky na dveřích kanceláře „viceprezident pro techniku“, seděl za světlým dřevěným stolem s telefonem u ucha a klepal tužkou do diáře, jako by to byl tam-tam. Byl podsaditý a uhlazený, řídnoucí světlé vlasy měl vyčesané ze spokojeného obtloustlého obličeje a modré oči měl nápadně daleko od sebe. Byla to tvář z fotografie v Blitzově stole. Tvář, kterou Jonathan viděl už snad stokrát…, povědomá, a přesto zcela neznámá.

Spatřil Jonathana, ztuhl a zaměřil na něj oči jako lasery. Je to on? Jako by měl tuto otázku napsánu neonovými písmeny na čele. Jonathan nehnul ani brvou. Nasadil úsměv poskoka a zeptal se, kam má uložit krabici s ventily. Hoffmann si ho ještě chvíli prohlížel od hlavy k patě, ukázal na okraj stolu a vrátil se k telefonátu.

„Zítra do deseti ráno musí být ta zásilka v celním skladu,“ řekl. „Inspektoři už nám dál lhůtu posouvat nebudou. Zavolej mi, jestli narazíš na nějaký problém.“ Zavěsil a upřel otrávený pohled na návštěvníka. „A vy jste?“

„Včera jsme spolu mluvili.“

„Pan Schmid?“

„Přesně tak.“ Jonathan položil krabici na stůl. „Křičte,“ řekl. „Teď máte příležitost. No tak. Volejte sekretářku.“

Hoffmann zůstal nehybný jako skála. Neřekl nic.

„Nemůžete, co?“ pokračoval Jonathan. „Nemůžete riskovat, že sem přijede policie a přinutí mě vyklopit všechno, co vím o vaší operaci s Evou Krugerovou.“

„To máte pravdu,“ odpověděl Hoffmann klidně. „Ale platí to i opačně. Já nemůžu křičet a vy zase nemůžete udělat nic, čím byste mě přinutil mluvit.“

„Já chci jen vědět, do čeho se zapletla ona.“

Hoffmann si založil ruce na prsou. „Posaďte se, doktore Ransome.“

Jonathan obezřetně přistoupil ke stolu, posadil se na okraj židle a zlehka se ošil, neboť se mu Sig Sauer ukrytý za pasem zaryl do zad. „Jak tady vlastně fungujete? Jako firma ve firmě? Jako tajný firemní projekt? Takhle je to?“

Hoffmann pokrčil rameny na znamení zmaru. „Nechte toho hádání.“

„Představuju si to tak, že vyrábíte něco, co byste vyrábět neměli, a dáváte to někomu, kdo by to dostat neměl. Co to je? Zbraně? Střely? Rakety? Proč byste se jinak nasáčkovali zrovna do téhle firmy? Viděl jsem kus provozu vyhrazený pro projekt ‚Thor‘. Co vůbec znamená ten’tepelný ohřev a operace‘?“

Hoffmann se předklonil a jeho srdečné chování zcela vymizelo. „Nemáte ponětí, na co jste narazil.“

„Nějaké ponětí mám. Vím, že když jste byli loni v Libanonu, chytili jste Emmu na udičku. A podle mě máte někoho i v Lékařích bez hranic – někoho, kdo mě pomohl přesunout sem.“

„Tohle sahá dál než do Libanonu,“ řekl významně Hoffmann.

„Ne,“ odsekl Jonathan. „Všechno to začalo v Bejrútu. Byl jsem u toho, když se Emma rozhodla.“ Muselo to být tehdy, řekl si v duchu. Proto měla ty bolesti hlavy, proto trpěla depresemi. Rozhodovala se. „Jela do té Paříže na schůzku s vámi?“

„Ach ano, Paříž. Vzpomínám si. Ty vaše telefonáty, když jste se jí nedovolal do hotelu. Měli jsme je přesměrovat, ale postihl nás technický výpadek. Politováníhodné. Řekla mi, že má kamarádku, která jí bude krýt záda. Tvrdila, že jí věříte. Ale asi to bylo jinak.“

Jonathan přešel narážku bez povšimnutí. „Pro koho pracujete?“

„Stačí, když řeknu, že jsme silná skupina. Rozhlédněte se kolem sebe. Máte ten mercedes a předpokládám, že máte i ty peníze. Viděl jste Blitzův dům i něco z toho, co jsme tam umístili.“Hoffmann položil ruce na stůl. Vypadal neškodně jako pojišťovák, který se mu snaží prodat kompletní životní pojistku. „Obávám se, že tohle vám bude muset stačit.“

„Dneska ne. Dneska mi to nestačí.“

„Otočte se, doktore Ransome,“ řekl Hoffmann stroze. „Otočte se a odejděte z této kanceláře. Opusťte tuto zemi. Mohu zařídit, aby policie stáhla zatykač na vaši osobu. A ať budete dělat cokoliv, neohlížejte se. Ještě stále máte čas vyhnout se těmto nepříjemnostem.“

„Znamená to taky, že odvoláte toho chlapa, který po mně včera večer střílel?“

„O tom nic nevím.“

„A co o těch policajtech, kteří se snažili ukrást Emmina zavazadla? O těch taky nic nevíte?“

„TI policisté byli najati. Chovali se přehnaně horlivě. Omlouvám se. Nicméně bych podotkl, že jste nakonec dopadl lépe než kterýkoliv z nich.“

„Kdo tedy zabil Blitze?“

Hoffmann se nad otázkou na okamžik zamyslel. Nato si povzdechl a rychle zamrkal. „Lidé, kteří sledují jiné cíle než my.“

„Lidé, kteří nepokládají Thora za moc dobrý nápad? Co když dospějí k názoru, že bude lepší, když se nedožiju západu slunce?“

„Nemohu hovořit za ně. Pokud se vám pokusili ukládat o život, pak to podle mne bylo proto, že jste podle jejich názoru se svou ženou spolupracoval.“

„Takže jsem podle nich spolupracoval i s vámi?“

Hoffmann si promnul čelo. Zjevně mu nebylo po chuti, že si někdo myslí, že s ním Jonathan spolupracuje. „Každopádně vám nemohu pomoci.“

„Děkuji vám za upřímnost,“ odtušil Jonathan. „Můj problém bohužel příliš neřeší.“

Hoffmann se odsunul na židli od stolu, založil si ruce za hlavu a opřel se, jako by chtěl naznačit, že formální část schůzky skončila. Mohli se teď bavit jako přátelé. „Soucítím s vámi, pane Ransome. Nevědomost je ze všeho nejtěžší. Moje manželství nevydrželo ani tři roky. Vy jste to dotáhl na osm? Tak to jste, myslím, dopadl lépe než většina lidí.“

Během řeči jeho oči opět rychle zamrkaly. Oční koktavost. Byl to zvláštní tik, který Jonathanovi připomínal někoho, koho kdysi dávno znal.

„Zopakuji svůj návrh.“ pokračoval Hoffmann. „Opusťte tuto kancelář a zmizte ze země, co nejrychleji to jde. Nemáme zájem vám jakkoliv uškodit. V našich záznamech figurujete jako kladná postava. Nesmírně jste nám pomohl, i když si to možná neuvědomujete. Dejte mi své slovo, že se nebudete šťourat v našich aktivitách, a já odvolám chrty.“

„Mám vaše slovo?“

„Ano.“

Hoffmann znovu zamrkal a jeho víčka se tentokrát třepetala téměř dvě vteřiny. Jonathan náhle přiřadil jeho obličeji jméno. Bylo to už pět let, možná i více, ale on si byl naprosto jist.

Tohle sahá dál než do Libanonu.

„Já vás znám.“

Hoffmann neřekl nic, ale na tvářích mu náhle vyskákaly ostré červené tečky.

Jonathan pokračoval: „Ty jsi McKenna. Člen královniny stráže přidělený k mírovému sboru OSN v Kosovu. Major, vid?“

Hoffmann se uchechtl, jako by se stal terčem šprýmu. Předklonil se a v jeho tváři se objevil zaražený výraz. Když promluvil, jeho strohou berlínskou němčinu nahradila zpěvavá angličtina Londýňana. „Docela ti to trvalo, Jonny. Ale máš pravdu. Bylo to v Kosovu. Na Silvestra, jestli se nepletu. Slušně jsme se té noci nadrátovali. Ty, já a Em. Trochu jsem od té doby přibral, ale kdo nepřibral? Samozřejmě kromě tebe. Ty vypadáš setsakramentsky ve formě, Jonny.“

Byl to on. Byl to McKenna. O dvacet kilo těžší, s prořídlými vlasy a knírem připomínajícím koště, ale byl to on. Stejné mrkavé oči. A stejný otravný zvyk oslovovat Ransoma „Jonny“.

Jonathan pocítil strašlivé bušení ve spáncích. Kosovo. Silvestrovský flám v britských kasárnách. Major Jock McKenna tehdy s úderem půlnoci pochodoval ve skotské sukni sem a tam a hrál na dudy Auld Lang Syne. A pak si Jonathan vzpomněl i na závěrečnou kapitolu. Na důvod, proč mu tak dlouho trvalo, než McKennu poznal.

„Ale ty jsi přece mrtvý. Dva dny před odjezdem ze země jsi zemřel při autonehodě.“

Hoffmann pokrčil rameny, jako by Jonathan odhalil další lest.

„Jak vidíš, tak nezemřel.“

„Kdo, sakra, jsi?“ zeptal se Jonathan přímo.

„Jsem ten, kdo zrovna potřebuju být.“

Hoffmann vyskočil od stolu. Jonathan se pokusil vytasit pistoli, ale byl příliš pomalý a nezkušený. Během zlomku vteřiny se před ním mihla Hoffmannova paže a vyrazila mu zbraň z ruky. Současně se mezi prostředníčkem a prsteníčkem Hoffmannovy druhé ruky objevila krátká oboustranná čepel. Hoffmann se s ní po Jonathanovi ohnal a jen těsně minul jeho krk – čepel Jonathanovi rozřízla klopu. Jonathan uskočil a převrhl přitom židli.

„Teď jsi na řadě ty,“ prohlásil Hoffmann a oběhl stůl. „No tak prosím. Křič. Chceš zavolat policii? Fajn? Tak ji zavolej. Já se jen bráním vrahovi.“

Jonathan popadl židli a vrhl ji před sebe, aby podsaditého bývalého majora odrazil. Hoffmann učinil další výpad a čepel v jeho rukou se změnila v rozmazanou šmouhu. Jonathan bleskurychle zvedl židli a odrazil ránu.

Podíval se ke stolu. V rohu ležela krabice s ocelovými ventily, které přinesl do administrativní budovy. Ventily měly velikost velké sklenice a vážily téměř kilogram. Jonathan k nim zamířil, odrazil Hoffmanna a jeden ventil popadl. Židli teď musel držet jen jednou rukou, takže byl zranitelný. Hoffmann to okamžitě postřehl, popadl židli za jednu nohu a škubl s ní stranou. Současně přesunul váhu na druhou nohu a zaútočil. Jonathan ustoupil příliš pomalu. Stříbrná čepel svištivě prořízla vzduch. Tentokrát už pronikla pracovní blůzou a pořezala Jonathana na prsou. Jonathan se však stačil ohnat ventilem, udeřil Hoffmanna do čela a roztrhl mu obočí. Hoffmann hekl, otřásl se a provedl další výpad – vrhl se plnou vahou proti židli jako býk na červený hadr. Jonathan upustil ventil a sevřel židli oběma rukama. Hoffmann postupoval dál. Byl těžší a navzdory blahobytnému vzhledu nesmírně silný. Čepel znovu zasvištěla a Jonathan ucítil pálivý pocit na jedné straně krku.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

„Je všechno v pořádku, pane Hoffmanne?“

„Naprosto,“ odvětil Hoffmann absurdně spokojeným hlasem. Naklonil se nad židli. Tváře měl sytě červené a na čele se mu leskly krůpěje potu. Oba muže teď od sebe dělil necelý metr. Zvedl ruku a připravil se k úderu.

Jonathan náhle poklekl na jedno koleno a strhl židli nalevo. Překvapený Hoffmann ztratil rovnováhu a pokračoval v setrvačném pohybu za židlí. Nakonec spadl na kolena. Jonathan ho bleskurychle oběhl, sebral z krabice další ventil a udeřil jím Hoffmanna zezadu do hlavy. Hoffmann začal vstávat, ale Jonathan ho praštil znovu.

Hoffmann se skácel na podlahu.

„Pane Hoffmanne!“ volala zvenčí sekretářka a bušila na dveře. „Prosím vás! Co je to za hluk? Mohu jít dál?“

Omámený Jonathan se odpotácel dozadu a chytil se stolu, aby nabral rovnováhu. Ve skle zarámované fotografie spatřil svůj odraz. Vypadal strašně. Z řezné rány na krku mu prýštila krev. Hoffmann jen o pár centimetrů minul jeho krční tepnu. Vytáhl kapesník a přitiskl si ho na ránu.

„Vteřinku,“ napodobil Hoffmannův bodrý hlas.

Rozhlédl se po kanceláři. Za stolem bylo okno, ale kancelář se nacházela ve druhém patře. V blízkosti navíc nebyly žádné okapy, po kterých by se dalo sjet dolů. Jonathan spěšně zamířil ke dveřím, zvedl svou pistoli a opět si ji zastrčil za pas.

„Vstupte,“ řekl.

Sekretářka chvatně vešla do kanceláře. Než si stačila plně uvědomit, co se stalo, zabouchl za ní Jonathan dveře.

„Božínku, co se tady děje?“ zeptala se a v duchu si pomalu začala skládat obraz předešlých událostí.

Jonathan ji srazil na dveře a přitiskl předloktím. „Když budete zticha, neublížím vám. Rozumíte?“

Sekretářka horečně přikývla. „Ale…“

„Pst. Budete v pořádku. Slibuju. Takže se uvolněte.“

Její oči se rozšířily hrůzou.

Jonathan jí zmáčkl prsty krční tepnu, čímž přerušil přísun krve do jejího mozku. Sekretářka sebou v jeho náručí jednou škubla a do pěti vteřin omdlela. Jonathan ji položil na koberec. Odhadoval, že by se mohla probrat za dvě až deset minut. Hoffmann bude přicházet k sobě o něco déle.

Rozhlédl se po kanceláři. V tomhle stavu odtud odejít nemohl. Svlékl si modrou pracovní blůzu, sebral Hoffmannův kabát, oblékl si ho a pečlivě si ho zapnul až ke krku. Vyšel na chodbu, sklopil hlavu a zamířil k výtahu, přičemž si stále držel na krku kapesník. Sešel po schodech do přízemí a opustil hlavní budovu. Jakmile škrobenou chůzí urazil jeden blok, dal se do klusu a brzy nato nasadil ke sprintu.

Po chvíli dorazil ke svému mercedesu zaparkovanému v garáži na Zentralstrasse naproti vlakovému nádraží. Sáhl pod přední sedadlo, vytáhl lékárničku a začal hledat obvaz a náplast. Příliš to však nepomohlo. Potřeboval šití.

Aniž si přestal tisknout prsty krk, vyjel pomalu z města a zamířil na dálnici do Bernu.

Věděl jen o jednom místu, kam teď může jet.

50

Von Däniken se celou dobu držel v levém pruhu. Ručička tachometru atakovala číslici sto osmdesát. Dálnice protínala terasovité vinice vysoko na svazích Ženevského jezera, pod nimi se zrcadlila jeho široká modrá hladina. V dálce se skrz chuchvalce mračen vzpínaly k obloze zasněžené vrcholky francouzských Savojských Alp.

Když se blížil k Nyonu na předměstí Ženevy, zazvonil mu telefon. Von Däniken stiskl tlačítko na volantu a přijal hovor.

„Tady Rohde z curyšského soudního lékařství.“

„Ano, doktore…“ Von Däniken si vzpomněl, že Rohdeho telefonát ze včerejší noci nepřijal.

„Volám kvůli té Lammersově pitvě. Objevili jsme něco zvláštního.“ Rohde několik minut sděloval inspektorovi svá zjištění o batrachotoxinu neboli žabím jedu na kulkách. „Můj kolega, doktor Wickes z New Scotland Yardu, je přesvědčen, že ten, kdo Thea Lammerse zabil, pracoval ve své době pro Ústřední zpravodajskou službu.“

Von Däniken neodpověděl. CIA. To sedělo. Když vyšlo najevo, že Blitz nebyl Němec, nýbrž Íránec a navíc bývalý vojenský důstojník, pojal i on podezření, že obě vraždy jsou dílem profesionální zpravodajské organizace. Vzpomněl si na Philipa Palumba. Americký agent buďto nebyl do této operace zapleten, anebo to před von Dänikenem úmyslně tajil.

Inspektor patologovi poděkoval a ukončil hovor. Na okraji města se dálnice zúžila a začala se svažovat podél jezera. Nalevo od něj se rozkládal obrovský park se zasněženými loukami, které se svažovaly ke břehu. Von Däniken projel kolem řady majestátních sídel nejrůznějších institucí, které byly v tomto parku roztroušeny. Organizace spojených národů. Všeobecná dohoda o clech a obchodu. Světová zdravotnická organizace.

Adresa, kterou hledal, se nacházela v méně majestátní části města. Zaparkoval na Rue du Lausanne před čínskou restaurací a tureckým krejčovstvím. Bylo pět minut po dvanácté. Měl zpoždění. Osoba, se kterou se tu měl setkat, bude muset ještě pár minut počkat.

Vytáhl mobilní telefon a vyhledal v seznamu kontaktů písmeno „P“. Po chvíli uslyšel vzdálené bzučení – signál přeskákal přes bezpočet stožárů a propojil ho s jiným přístrojem nacházejícím se v bůhvíkterém koutu světa.

„Buďte zdráv, Marcusi,“ ozval se mu tvrdý chraplavý hlas.

Von Däniken nebyl tak naivní, aby se Philipa Palumba ptal, kde momentálně je. „Obávám se, že tento telefonát se vymyká mezím našeho formálního vztahu,“ řekl na úvod, aby předešel obvyklé předehře v podobě bezvýznamného tlachání.

„Týká se to zprávy, kterou jsem vám včera poskytl?“

„Ano. Potřebuji vědět, jestli mi netajíte nějaké další informace o Kitábovi – o muži, kterého známe pod jménem Gottfried Blitz.“

„Nic takového, příteli. Poprvé jsem se o něm dozvěděl předevčírem, a to přímo z Gassanových úst.“

„A platí to i pro ten plán? Neměli jste už dříve náznaky, že ve Švýcarsku existuje buňka, která plánuje útok? Nevíte nic o jeho společnících? Například o muži jménem Lammers?“

„Znervózňujete mě, Marcusi. Co vlastně chcete vědět?“

„Potřebuju vědět, jestli máte v mé zemi tým.“

„Jaký tým?“

„Já nevím, jak mu říkáte. Špinavá práce. Likvidační tým. Trestné komando.“

„To je fakt otázka za všechny prachy.“

„Ano, to je, a myslím, že mi na ni dlužíte odpověď.“

„Řekl bych, že tenhle dluh jsem splatil už včera.“

„Včera to bylo oboustranné. Zastavit Gassana a jeho kumpány je stejně tak ve vašem zájmu jako v našem. Počítalo by se to i jako vaše vítězství.“

„Možná,“ připustil Palumbo. „Každopádně toho od vás potřebuju víc.“

Von Däniken si povzdechl a přemýšlel, jak velké kvantum informací může Palumbovi poskytnout. Mnoho možností neměl. Byla to daň za spolupráci se supervelmocí. Momentálně s jedinou supervelmocí. Nemohl Palumba žádat o důvěrnost, aniž mu ji sám nejprve prokáže.

„Dělali jsme na Blitzovi, ale z trochu jiného úhlu. Ten člověk, na kterého jsem se vás ptal, Theo Lammers, byl jeho společník. Oba se před čtyřmi dny setkali a my se domníváme, že Lammers předal Blitzovi nejmodernější bezpilotní letadlo schopné vyvinout rychlost pět set kilometrů za hodinu a vybavené gondolou s dvaceti kilogramy plastických výbušnin. Lammers byl zavražděn noc po jejich setkání. Byla to profesionální práce. Usuzujeme, že ji odvedl stejný pachatel, který poté zabil i Blitze, a máme důkazy, které naznačují, že střelcem byl člověk od vás.“

„Jaké důkazy?“

Von Däniken mu řekl o kulkách namočených v žabím jedu a o tom, že stejný postup používali indiáni v salvadorských eskadrách smrti řízených CIA.

„Řekl bych, že to berete trochu moc hopem,“ reagoval Palumbo. „Pověrčiví indiáni, eskadry smrti, jed… Bavíte se o věcech starých skoro třicet let. To je dávná historie.“

„Myslím, že ani jeden z nás nevěří na náhody.“

„Teď jste mě dostal,“ řekl Palumbo, ale nic dalšího nedodal.

„Zeptám se vás rovnou, Phile: je ten člověk na výplatní listině agentury, anebo pracuje pro někoho jiného?“

„To vám říct nemůžu. Mluvíte o něčem, co by se řídilo z operačního oddělení. To je páté patro. Vysoko nad mou platovou třídou. A mám takový dojem, že náměstek ředitele by nenesl dobře, kdybych čmuchal, kde nemám.“

„To je mi jasné,“ odvětil von Däniken. „Ale někdo toho muže platí. Někdo mu ukazuje směr. A připadá mi, že ten člověk toho ví o situaci víc než vy nebo já. Nevím jak vy, ale já osobně to pokládám za děsivé. Takže jsem si říkal, že byste se mohl někde poptat. Třeba… neoficiálně.“

„Neoficiálně?“

„Ať zjistíte cokoliv, bude to…“

„Říkal jste žabí jed, jo? A pak si budem kvit?“

„Naprosto,“ řekl von Däniken s nadšením, které si Američané vykládají jako poctivost.

Palumbo to chvíli obracel v hlavě, takže von Däniken musel poslouchat šum bezdrátové komunikace. „No dobrá,“ řekl agent nakonec.

„Co no dobrá?“

„Ozvu se vám,“ prohlásil Palumbo a dále to nerozváděl.

Linka oněměla.

51

Na adrese Waldoheweg 30 stála udržovaná čtyřpatrová budova situovaná v klidné obytné čtvrti nedaleko od centra Bernu.

V přibližně dvacetimetrových rozestupech vyrůstaly ze zatravněných dílců v chodníku vysoké obnažené břízy, které vypadaly jako hlídkující kostlivci. Jonathan pomalu projel kolem budovy a hledal jakékoliv příznaky, že ho někdo sleduje. Ve čtyři hodiny byla tato čtvrť tak tichá, že působila vylidněným dojmem. Když Jonathan nezaregistroval nic nepatřičného, zaparkoval o tři bloky dále.

Emma je opravdová, protože i Bea je opravdová, připomněl si, když vystupoval z auta. Během jízdy z Zugu si zrekapituloval všechno, co o Bee věděl. Měla pětatřicet let a byla vystudovaná architektka, ačkoliv se této profesi nikdy nevěnovala. Místo toho střídala povolání frustrované malířky, frustrované fotografky a frustrované sklářky. Především to však byla tulačka. Měla svobodnou mysl a tak trochu ztracenou duši, ale byla opravdová. Žena krev a mlíko ve volných džínsech a roztrhané motorkářské bundě, žena s nespoutaným postojem k okolnímu světu.

Jonathan se s ní během let setkal jen dvakrát nebo možná třikrát. Naposledy se sešli před osmnácti měsíci na obědě v Chamonix, kam si Jonathan s Emmou odskočili z Blízkého východu na dovolenou. Nebylo to tentýž víkend, kdy Emma Jonathanovi navrhla, že mu koupí svetr značky Bogner? Od chvíle, kdy se přestěhovali do Švýcarska, absolvovala Emma návštěvu Bernu několikrát, ale on si nikdy nebyl schopen najít čas a jet s ní.

K Beinu bytu se Jonathan přiblížil z opačné strany ulice. Stále si nevšiml, že by ho někdo sledoval. Přejel pohledem zaparkovaná auta. V žádném z nich nikdo neseděl. Klusem tedy přeběhl přes cestu a jednou rukou si stále tiskl obvaz. U vchodu visel seznam nájemníků. Strasser. Rutli. Krugerová. Zehnder. Jonathan se zarazil a vrátil se o jedno jméno zpět. Břichem jako by mu projel rampouch. Žádná Beatrice Roseová na seznamu nefigurovala, ale v bytě 4A zato bydlela jistá E. A. Krugerová.

Jonathan se roztřásl. Na co tedy čeká? Stiskl zvonek. Když se ani po minutě nic nedělo, poodstoupil a zadíval se na dům. Rána na krku se mu pohybem znovu otevřela. V tu chvíli přišla k domu žena a zasunula klíč do vchodových dveří, aby si otevřela.

„Přijel jsem na návštěvu za slečnou Krugerovou.“ řekl Jonathan. „Je to moje švagrová. Nevadí vám, když počkám v chodbě?“

Žena se polekaně zadívala na jeho krk. Jonathan zahlédl svůj odraz ve skle a viděl, že mu skrz obvaz prosakuje krev.

„Jste v pořádku?“ zeptala se nepříliš laskavě.

„Měl jsem nehodu. Ale není to tak zlé, jak to vypadá.“

„Měl byste s tím zajít k lékaři.“

„Já jsem lékař,“ opáčil Jonathan, nasadil úsměv a pokusil se zlehčit situaci. „Až budu uvnitř, dokážu se ošetřit sám. Určitě Evu znáte. Asi takhle vysoká, kaštanové vlasy, oříškově hnědé oči. Nosí brýle.“

Žena chvíli přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. „Je mi líto,“ řekla po chvíli. „Slečnu Krugerovou neznám. Myslím, že bude lepší, když počkáte venku.“

„Jistě.“ Jonathan se přinutil udržet úsměv, otočil se a napočítal do pěti. Když se podíval přes rameno, byla chodba prázdná a dveře se pomaloučku zavíraly. Zbýval centimetr, než se zaklapnou nadobro. Jonathan k nim vyrazil a vymrštil chodidlo do mezery. Bylo však pozdě. Zámek zacvakl.

Jonathan se otočil v kruhu a zaklel nad svou smůlou. Napadlo ho, že když zazvoní na všechny zvonky, někdo mu třeba otevře, ale bylo to příliš riskantní. Jedna nájemnice si ho už všimla a on si nepřál, aby ho někdo ohlásil policii.

Strčil si ruce do kapes a jeho prsty se přitom dotkly Emminy klíčenky. Možná má nakonec klíč…

Vytáhl svazek klíčů Evy Krugerové. Kromě klíče od auta tu byly i tři další, odlišené různobarevnými gumovými kryty. Jonathan jeden po druhém vyzkoušel. Černý klíč se do zámku dveří nedal zasunout. Červený klíč také ne. Zelený klíč však vklouzl dovnitř a Jonathan si jediným pohybem zápěstí otevřel. Během zlomku vteřiny byl v domě.

Dobře osvětlené schodiště obíhalo výtahovou šachtu. Odpočívadla v jednotlivých patrech byla vyzdobena ve stylu art deco a vybavena pokojovou rostlinou, stolkem a zrcadlem. Z každého patra se vcházelo do tří bytů a pod každým zvonkem visela cedulka se jménem nájemníka. Byt Evy Krugerové našel Jonathan ve třetím patře. Zazvonil na zvonek, ale nikdo se mu neozval.

Tohle sahá dál než do Libanonu.

Hoffmann byl ve skutečnosti McKenna z Kosova. A Kosovo bylo pět let před Libanonem. Tohle možná sahalo dál než do Libanonu, ale před Libanon už Jonathan jít nedokázal. Nějak si neuměl srovnat v hlavě širší důsledky. A možná ani nechtěl.

Faktem bylo, že už neměl na vybranou. Jeho bezpečnost už nehrála takovou roli jako potřeba dobrat se pravdy.

Zasunul klíč do zámku a otevřel dveře bytu Evy Krugerové.

Žena na druhém konci chodby klíčovou dírkou sledovala, jak poraněný muž vstupuje do bytu. Evu Krugerovou samozřejmě znala. Jistěže ne nijak zvlášť dobře. Se ženou, která je tak často na cestách, se jen těžko navazují jiné než povrchní kontakty. Přesto spolu při několika příležitostech mluvily a Eva byla docela příjemná. Žena však nebyla tak naivní, aby podobné věci vytrubovala neznámému muži. A už vůbec ne muži, který je celý od krve.

Tento týden to nebylo poprvé, co se po Fräulein Krugerové sháněli neznámí lidé. Předevčírem večer zahlédla venku dvojici mužů, kteří se také chovali podivně. Vešla do domu, aniž s nimi promluvila, a když po nějaké době zaslechla na patře hluk, podívala se klíčovou dírkou a viděla, jak muži vcházejí do Evina bytu. Ještě teď cítila výčitky svědomí, že neupozornila policii.

A teď tu stál muž s ránou na krku, ze které mu krev crčela prakticky až na zem!

Žena se rozhodla, že neudělá stejnou chybu dvakrát.

Vrátila se do obývacího pokoje, zvedla telefon a zavolala policii. „Chtěla bych ohlásit…“ Zarazila se, protože si nebyla jistá, co má vlastně říct. Ten člověk měl koneckonců klíč. Nakonec však své pochybnosti zaplašila. Byl to vetřelec. „Chtěla bych ohlásit vetřelce na Waldhoheweg 30. Přijeďte, prosím, okamžitě. On už je uvnitř.“

Byli tady. A tentokrát se ani nesnažili zakrýt svou přítomnost, všiml si Jonathan. To, co před sebou viděl, svědčilo o usilovném a metodickém pátrání prováděném beze strachu z odhalení.

Obývací pokoj osvětlený bodovými světly byl rozlehlý a skromně zařízený. Přímo před Jonathanem stála černá kožená sedačka s odstraněnými polštáři – ty stály vedle, jako by byly připraveny k vyčištění. Knihy byly vytažené z regálů a rozházené po podlaze. Časopisy také. Perský koberec někdo sroloval a nerozložil důkladně zpátky. Stálo tu i otočné křesílko a elegantní konferenční stolek s přemírou chrómu a leštěného kovu. Opracovaný kus železa měl zřejmě představovat sochu. Někdo tady bydlel…, ale Emma to nebyla.

Jonathan vytáhl z kapsy řidičský průkaz a prohlédl si manželčinu fotografii. Nábytek odpovídal stylu Evy Krugerové, ženy s módními brýlemi, střízlivým účesem a výraznou rtěnkou. Evidentně patřil jí.

Jonathan se přinutil projít celý byt. Kuchyň byla tak uklizená, že to hraničilo se sterilitou. Skříňky byly otevřené, talíře vytažené a naskládané na lince. Všude se leskly sklenice. Jonathan otevřel lednici. Pomerančový džus. Bílé víno. Šampaňské. Sklenička s kaviárem. Cibule. Bochník baleného černého chleba. Sklenice s nakládanou zeleninou. Byl to byt, v němž se mohla Eva Krugerová během svých „bleskových záletů“ pobavit.

V mrazničce ležela láhev polské vodky. Jonathan se podíval na značku. Zubrówka. Žitná vodka dochucená tomkovicí. O regál výš stály dvě ojíněné skleničky.

Otevřel láhev a nalil si panáka. Vodka měla světle žlutou barvu a sirupovitou konzistenci. Jonathan si ji přiložil ke rtům a obrátil do sebe. „Na Emmu,“ řekl hlasitě. „Ať jsi ve skutečnosti byla kýmkoliv.“

Tekutina mu vklouzla do krku jako hořící hedvábí.

Na Jonathana dopadl hluboký smutek. Tížil ho na bedrech tak, že ujít deset kroků do pracovny byl pro něj nadlidský výkon. Také pracovna byla malá. A bezvadně uklizená. Stál v ní kovový stůl a kancelářská židle Aeron, po jaké Emma toužila, ale nikdy si ji nemohla dovolit. Počítač na stole scházel, ale na podlaze vedle laserové tiskárny ležely kabely. Jonathan nikde nenašel žádné dokumenty a záznamy.

Přešel do ložnice. Z postele někdo strhl povlečení a odhodil ho do kouta. Polštáře byly rozřezané. Ve skříních viselo několik kostýmků. Rapsodie v černém. Armani. Dior. Gucci. A tomu odpovídající boty. Emmina velikost pět a půl. (Proč to musím neustále kontrolovat, když už to vím?) Nechyběly ani jedny koktejlové šaty, rovněž černé, s výstřihem, který měl uchvátit i toho nejnetečnějšího hosta.

Jonathan si proti své vůli představil, jak Emma vstupuje v těchto šatech do místnosti. V duchu přejel očima po jejích dlouhých nohou, chvíli obdivoval její výstřih a pak se zaměřil na kaštanové vlasy, které jí ve vlnách splývaly na ramena. Ano, usoudil, tyto šaty by splnily svůj účel. Pro vodku a kaviár ve dvou to byl dokonalý oděv.

Emma Ransomová a Eva Krugerová. Dva lidé. Dvě osobnosti. Ale která z nich je skutečná? Jak mám poznat rozdíl mezi pravdou a fikcí? pomyslel si. A když ho nepoznám já, jak ho poznala Emma?

Konečně mu došlo, že také on je součástí toho všeho. Dr. Jonathan Ransom, lékař-světoběžník, kterého bez zábran přesouvali na všechna horká místa na světě. Ostatně i do Ženevy putoval jen proto, aby se Emma mohla věnovat tomu…, tomu Thorovi…, ať už to bylo cokoliv. Takže proč se to nemohlo stát i předtím?

Jonathan jako pěšec.

Ne, jako pěšec ne. Jako krytí.«

Posadil se na okraj postele a zvedl telefon. V uchu se mu ozvalopředení volacího tónu. Vytočil mezinárodního operátora a požádal o číslo Nemocnice svaté Marie v anglickém Penzance.

„Jak dlouho to všechno trvalo?“ zeptal se sám sebe. Před Bejrútem to byl Dárfúr. A před Dárfúrem Indonésie, Kosovo a Libérie, kde ho Emma poprvé přivítala v otlučeném džípu na letištní ploše.

Kudy vedla Emma dělicí čáru? Anebo, což bylo důležitější: kdy ji narýsovala?

Jonathan si zapsal číslo do nemocnice a vytočil je. Po chvíli uslyšel příjemný anglický hlas a požádal o přepojení do archivu. „Dokumentační oddělení,“ ozvala se mu vzápětí žena.

„Dobrý den, volám vám ze Švýcarska. Moje manželka nedávno zemřela a já potřebuji kvůli úřadům kopii jejího rodného listu. Narodila se ve vaší nemocnici.“

„S radostí vám odfaxuji kopii, jakmile obdržíme oficiální žádost.“

„To určitě nebude problém, ale momentálně si jen potřebuju ověřit, že původní rodný list skutečně máte. Jmenovala se Emma Roseová. Narozena dvanáctého listopadu 1975.“

„Vydržte minutku,“ řekla žena.

Jonathan si přidržel telefon pod uchem. V prstech držel snubní prsten Evy Krugerové. Napadlo ho však, že v bytě není žádná stopa po přítomnosti pana Krugera. Proč tedy ten prsten měla? uvažoval. Vše ostatní bylo promyšlené do posledního detailu. Dokonalý dvojí život až po umělé oční řasy.

„Pane? Tady je sestra Pooleová. Našli jsme záznam Emmy Roseové.“

„Dobře. Totiž, chtěl jsem říct děkuji.“ Zpráva Jonathana vytrhla ze zamyšlení. Mluvilo se mu těžko. Cítil, že se každou chvíli buďto zhroutí, anebo se s tím začne smiřovat. Nevěděl, co z toho.

V duchu si představil, jak s Emmou projíždějí kolem nemocnice, malé budovy z červených cihel stojící v centru města. Byla to jejich jediná návštěva Emmina rodného města, kterou absolvovali rok po sňatku. „A tady to všechno začalo,“ prohlásila tehdy manželka hrdě. „Na svět jsem přišla přesně v sedm hodin a ječela jsem jako siréna. A od té doby jsem už pusu nezavřela. Zemřela tu i moje máma. Asi bych teď mohla začít vykládat fráze o koloběhu života a tak.“

Sestra pokračovala: „Je tu jeden problém. Víte jistě, že se narodila v roce 1975?“

„Naprosto.“

„Je to trochu zvláštní, víte? Neznělo její prostřední jméno náhodou Everettová?“

„Ano.“

Další důkaz, že to byla ona. Nebyla to Eva Krugerová. Byla to Emma. Jeho Emma.

„Opravdu se mi v našich záznamech podařilo jistou Emmu Everettovou-Roseovou najít,“ řekla sestra o něco tvrdším hlasem. „A také se narodila dvanáctého listopadu…, ale o rok dříve. To je ten problém.“

„Tak to musí být nějaký překlep v listině. Musí to být ona.“

„Obávám se, že není,“ trvala na svém sestra. „Nevím, jak to říct.“

Jonathan se posunul na okraj postele. „Co nevíte, jak říct?“

„Je mi líto, ale Emma Everettová-Roseová, narozená dvanáctého listopadu 1974 v Nemocnici svaté Marie, je mrtvá. Zahynula při autonehodě dva týdny po svém narození, šestadvacátého listopadu.“

52

„Je tohle úplný seznam jeho štací?“ Marcus von Däniken seděl v těsné kanceláři bez oken, která se nacházela hluboko v útrobách sídla organizace Lékaři bez hranic. V místnosti panovalo strašlivé horko a inspektor s každou další minutou cítil, jak mu ubývá trpělivosti.

Personální ředitelka Lékařů bez hranic seděla u stolu naproti němu. Byla to padesátiletá Somálka, která se před dvaceti lety přistěhovala do Švýcarska. Měla oholenou hlavu a náušnice v podobě zlatých kroužků, a když se nakláněla nad stohy lejster pokrývajících její stůl, ani se nesnažila zakrývat nevraživost. Ukázala na něj špičkou velmi dlouhého a pečlivě nalakovaného nehtu. „Proč by ten seznam neměl být úplný?“ zeptala se a podala mu spis Jonathana Ransoma. „Vypadám snad, že chci něco skrývat? Říkám vám, že je to směšné. Celá tahle představa. Jonathan Ransom a vrah? Naprostá šílenost.“

Von Däniken se nenamáhal s odpovědí. Graubundenští policisté navštívili sídlo Lékařů bez hranic už včera a bylo zřejmé, že ředitelku pořádně nadzvedli ze židle. Inspektor věděl, že udělá lépe, když si promluví přímo s nimi, než aby se tady dohadoval. Převzal Ransomův spis a chvíli v něm listoval. Bejrút. Šéf týmu realizujícího program imunizace a vakcinace. Dárfúr. Ředitel uprchlických operací. Kosovo. Hlavní lékař iniciativy za vybudování místních traumatologických oddělení. Indonéský ostrov Sulawesi. Liberijská Monrovia. Seznam jako by obsahoval všechna politická pekla na světě.

„Je běžné, aby vaši lékaři trávili tolik času v zahraničí?“ zeptal se a zvedl hlavu od spisu. „Tady čtu, že doktor Ransom strávil na některých z těchto míst plné dva roky.“

„Taková je naše práce.“ Somálka si opovržlivě povzdechla a obrátila od v sloup. „Jonathan dává přednost náročnějším misím. Patří k našim nejobětavějším lékařům.“

„Jak to myslíte?“

„Podmínky často bývají svízelné. A lékaři mají sklon ztrácet * odstup od reality a nechají se pohltit utrpením. Pocit marnosti je může drtit. Máme docela hodně případů posttraumatického stresu, který se podobá únavě po boji. Jonathan se však drsnějším misím nikdy nevyhýbal. Někteří z nás si myslí, že to bylo kvůli Emmě.“

„Kvůli Emmě? Myslíte jeho manželku?“

„Dospěli jsme k názoru, že měla sklon přespříliš sympatizovat s místním obyvatelstvem. ‚Domorodcovatět‘, jak se říká. Je důležité udržovat mezi námi a jimi dělicí čáru. Jinak příliš zvýšíme jejich očekávání.“

„Je běžné, že manželský pár pracuje v terénu společně?“

„Nikdo se nechce vdávat či ženit a pak nechat partnera tisíce kilometrů daleko.“

Von Däniken o tom chvíli přemýšlel. Začínal chápat, jak to mohlo fungovat. Mise v zahraničí. Neustálé cestování. „A podle čeho se rozhoduje, kam jsou lékaři vysíláni?“

„Využíváme jejich silných stránek tak, aby nejlépe vyhovovaly našim potřebám. Doktora Ransoma jsme se dlouho snažili zlákat k práci tady v sídle. Jeho zkušenosti z terénu by vnesly do našeho hodnocení projektů tolik potřebnou dávku selského rozumu.“

„Chápu, ale kdo přesně rozhoduje, kam bude doktor Ransom vyslán?“

„Děláme to společně. My tři. Jonathan, Emma a já. Prohlédneme si seznam volných míst a posoudíme, kde budou nejužitečnější.“

Von Däniken netušil, že se Ransomova manželka tak silně angažovala v humanitárních aktivitách. Zeptal se, jakou plnila na misích funkci.

„Emma dělala všechno. Oficiálně měla na starosti logistiku. Založila misi, dbala na to, aby do ní včas přicházely léky, koordinovala místní pomoc a platila tamním vymahačům výpalného,aby nás nechali na pokoji. Starala se o běžný provoz, aby mohl Jonathan zachraňovat životy. Člověk jako ona měl cenu pěti běžných smrtelníků. To, co ji potkalo, je strašná tragédie. Už teď nám tu chybí.“

Žena, která vytvářela podmínky pro manželovu práci. Schopná žena. Žena kladoucí otázky. Von Däniken přemýšlel, jestli jich nekladla příliš mnoho. „A na čem momentálně pracuje doktor Ransom?“ zeptal se.

„Myslíte, na čem pracoval, než začal vraždit policisty?“ Somálka se na von Dänikena znovu ušklíbla, aby mu dala najevo, co si o jeho vyšetřování myslí. „Dohlíží na kampaň proti malárii, kterou zahajujeme ve spolupráci s Nadací paní Batesové. Neřekla bych, že je z toho zrovna nadšený. Je to administrativní práce, zatímco on raději působí v terénu.“

„A jak dlouho má ta práce trvat?“

„Podobné projekty obvykle nemají pevně stanovenou dobu trvání. Zůstal by ve funkci až do rozběhnutí programu, načež by zaučil svého nástupce a předal mu otěže. Nedávno jsem však obdržela stížnost na jeho chování. Podle všeho byl trochu příkrý na americkou stranu projektu… Na financující stranu,“ dodala ředitelka šeptem. „Paní Batesová ho nemá ráda. Takže padlo rozhodnutí ho z této funkce odvolat.“

Von Däniken přikývl, ale v jeho hlavě se rozezněl výstražný signál – bylo mu jasné, že právě nalezl neviditelnou ruku, která řídila Ransomovy přesuny ze země do země. Začalo to stížností tlumočenou personální ředitelce. Návrhem. Nebo možná i silnějším podnětem, kterému ředitelka porozuměla. Je třeba, aby Jonathan Ransom odjel do Bejrútu. Musíte ho poslat do Dárfúru.

„Máte tušení, kam pojede příště?“

„Doufala jsem, že do Pákistánu. Nečekaně se nám uvolnilo místo v jedné nové misi v Láhauru. Ředitel náhle zemřel na infarkt. Bylo mu teprve padesát, chudákovi. A na úterý zorganizoval důležité jednání s ministrem zdravotnictví a sociální péče. Takže jsem doufala, že se mi podaří Jonathana přesvědčit, aby tam v neděli odletěl.“

„Tuto neděli?“

„Ano. Večerním letem. Vím, že žádám trochu hodně od muže, který právě ztratil manželku, ale jak Jonathana znám, myslím, že by mu to prospělo.“

„V neděli,“ zopakoval von Däniken, neboť se mu všechno začalo spojovat dohromady.

Dvaasedmdesát hodin.

Von Dänikenova hypotéza byla prostá: Ransom je vycvičený agent placený některou zahraniční vládou. Funkce v organizaci Lékaři bez hranic mu zajišťovala ideální krytí pro přesuny ze země do země, aniž by vzbudil nežádoucí pozornost. A pokud chtěl von Däniken zjistit, pro koho Ransom pracuje, musel vypátrat, co dělal v minulosti. Proto teď seděl u počítače ve služební místnosti ženevské policie na Rue Gauthier a upřeně se díval na fotografii těžce zraněné ženy, kterou záchranáři vyprošťovali z hromady trosek uvnitř nemocnice zasažené bombou. Snímek pocházel z titulní strany anglicky psaného libanonského deníku Daily Star a byl datován k 31. červenci loňského roku.

Doprovodný článek byl opatřen titulkem „Výbuch zabil policejního vyšetřovatele“ a týkal se exploze, při níž zahynulo sedmnáct osob včetně jednoho prominentního policisty, který vedl vyšetřování atentátu na bývalého libanonského premiéra. V době výbuchu se tento vyšetřovatel právě podroboval dialýze – docházel na ni jednou týdně, poněvadž mu selhávala ledvina. Detektiv ohledávající místo činu novinářům prozradil, že bomba byla podle jeho názoru umístěna do podlahy během renovace kliniky, která skončila o tři měsíce dříve. Sílu výbuchu zároveň odhadl na ekvivalent padesáti kilogramů TNT.

V článku se dále konstatovalo, že k zodpovědnosti za útok se zatím nikdo nepřihlásil a policie prověřuje zprávy, podle nichž byli v nemocnici před výbuchem spatřeni syrští agenti.

Von Däniken zvedl hlavu od počítače. Bomba nastražená během renovace tři měsíce před útokem. Padesát kilogramů TNT. Ze síly výbuchu mu běhal mráz po zádech. Na takové akci se musely podílet desítky lidí. Stavebníci, subdodavatelé, městští úředníci, kteří vydali potřebná povolení, někdo z nemocničního oddělení, kdo pachatelům předal informace o plánované přítomnosti vytipovaných obětí. Jako policista byl ohromen. Jako člověk zděšen.

Před Libanonem Dárfúr…

Dopravní letoun C-141 Organizace spojených národů, na jehož palubě sedí předáci muslimské milice džandžavíd a domorodí Súdánci letící do Chartúmu k rozhovorům o vládou podporovaném příměří, exploduje ve vzduchu. Katastrofu nikdo nepřežije. Objevují se důkazy, že v jednom motoru byla nastražena bomba. Obě strany tvrdí, že za útok nese zodpovědnost ta druhá. Občanská válka nabírá na intenzitě.

A před Dárfúrem Kosovo. Druhá strana deníku National Gazette: „Exploze si vyžádala život bývalého generála Vladimira Drakiče, důvěrně známého pod přezdívkou ‚Drako‘, a osmadvaceti dalších lidí. Pětapadesátiletý Drakič v době výbuchu tajně jednal se zakázanou pravicovou Vlasteneckou stranou – proslýchá se, že byl dokonce jejím nejvyšším vůdcem. Mezinárodní společenství po tomto muži deset let bezvýsledně pátralo. Vysoká komise Organizace spojených národů pro válečné zločiny ho stíhala v souvislosti s masakrem osmi tisíc mužů, žen a dětí nedaleko od města Srebrenica v červenci 1995. Nalezené důkazy nasvědčují tomu, že příčinou exploze bylo prasklé plynové potrubí. Policie prošetřuje tvrzení, že za neštěstím stála znesvářená albánská organizace, a vzala již do vazby dvě osoby.“

Všechny tři útoky měly podobné rysy. U všech byl obětí vysoce postavený a dobře chráněný jednotlivec. Všechny byly výsledkem pečlivého plánování, mimořádné zpravodajské přípravy a dlouhodobého angažmá. A u všech se našly důkazy ukazující na působení třetí strany.

Tím, co von Dänikena nakonec přesvědčilo, že v útocích měl prsty Ransom, však bylo jejich načasování. K pumovému útokuv Bejrútu došlo čtyři dny před jeho odjezdem z Libanonu do Jordánská. Súdánské letadlo spadlo dva dny předtím, než tuto zemi opustil. A mezi útokem v Kosovu a jeho návratem do Ženevy uplynul pouhý jeden den.

Von Däniken však stále nemohl přijít na to, kdo mohl na útocích nejvíce získat. Cui bono? Komu by to prospělo? Motiv bylzákladním stavebním kamenem vyšetřovatele, ale von Dänikenovi se momentálně žádný nenabízel.

Odsunul se od stolu a chytil se dvěma prsty za nos. V uších mu zazněla slova personální ředitelky.

„Nečekaně se nám uvolnilo místo v Láhauru. Doufala jsem, že tam tuto neděli odletí.“

53

Na hlášení o vetřelci na Waldhoheweg 30 reagovala dvoučlenná hlídka. Policisté zazvonili na zvonek volající ženy a ta je vpustila do budovy. S ostražitostí to nijak nepřeháněli. Podle statistik kriminality patřila tato ulice i celá čtvrť k nejbezpečnějším ve městě. Za posledních devadesát dní odtud byla hlášena pouhá dvě vloupání a v uplynulém roce tu nedošlo k žádnému ohlášenému případu ozbrojeného přepadení, znásilnění či vraždy.

„Je pořád uvnitř,“ prohlásila ustaraná nájemnice, když policisty uvedla do svého bytu. „Sleduju ho už od chvíle, co jsem vám volala. Nikam neodešel.“

„A proč si myslíte, že je to lupič?“

„Já neřekla, že je to lupič. Řekla jsem, že je to vetřelec. V tomto domě nemá co pohledávat. Nejdřív říkal, že čeká na Evu Krugerovou. Chtěl jít dovnitř, jenže tadyhle krvácel…“ Nájemnice si ukázala na krk. „Řekla jsem mu, že jelikož ho neznám, bude lepší, když na svou švagrovou počká venku. A minutu nato jsem ho uslyšela na odpočívadle. Měl klíč od jejího bytu. Dívala jsem se, jak vchází dovnitř.“

„Takže slečna Krugerová je jeho švagrová?“

„Aspoň mi to tvrdil. Ale mohl lhát. Nikdy jsem ho tu neviděla.“

Policisté se v kladení otázek střídali. „Viděla jste ženu, která tady normálně bydlí…, tu slečnu Krugerovou?“

„Ne.“

„Ptala jste se ho na to zranění?“

„Tvrdil, že to byla nehoda. Ze prý je lékař, a až bude v bytě, dokáže se ošetřit sám.“

Oba policisté měli ve tvářích vepsáno rozhořčení. „Vyhrožoval vám ten lékař nějak?“

„Ne. Choval se zdvořile…, ale nemá tady co pohledávat, když tady není slečna Krugerová. Nikdy jsem ho tu neviděla. Vystrašil mě.“

Policisté si vyměnili pohledy. Další drbna, která nemá co na práci. „Půjdeme si s tím pánem promluvit. Neřekl vám náhodou, jak se jmenuje?“

Žena se zamračila.

„Zůstaňte tady, paní.“

Jonathan stál v koupelně se vztyčenou bradou a prohlížel si krk. Rána se mu začala zacelovat – roztržená tkáň pomalu tuhla. V terénu vídal podobná zranění běžně. Jedinou možností, jak je ošetřit bez trvalého zjizvení, bylo znovuotevřít ránu a zašít ji, dokud je ještě čerstvá. Něco takového však dnes nepřicházelo v úvahu.

Nalil si dalšího panáka vodky a vypil ho na kuráž.

„Nehýbej se,“ zašeptal sám sobě, popadl jehlu a nit, zhluboka se nadechl a dal se do práce. Na to, že jehlu našel v obyčejné šicí soupravě, nebyla tak špatná: přiměřeně ostrá a přiměřeně sterilní. Už pracoval s horšími. Prsty levé ruky přitiskl obě strany roztržené kůže k sobě a udělal steh.

Od počátku to byla lež. Emma nebyla Emma. Do jisté míry tak byl i jeho život obyčejnou šarádou. Divadelní hrou řízenou neviditelným režisérem. Jonathan však kupodivu cítil spíše osvobození než zklamání. Jako by mu někdo sundal z očí klapky a on vůbec poprvé spatřil věci takové, jaké opravdu jsou. Neviděl jen to, co leží přímo před ním, ale začal vnímat i okolí. Byl to zdrcující pohled. Během jediného okamžiku získaly jeho minulosti přítomnost méně neškodnou podobu. Jonathan jako pěšec na šachovnici. Jonathan jako loutka. Jonathan jako vládní ignorant, jako nadšený maňásek.

Kdo to byl? přemýšlel v duchu. Kdo ji k tomu navedl?

Provedl třetí steh. Nit drhla, až mu slzely oči. Škubl za ni a začistil šev.

Měl vztek. To bylo ono. Vztek na Emmu. Vztek na Hoffmanna. Vztek na toho, kdo mu ukradl jeho vlastní život a ohnul ho tak, aby co nejlépe posloužil jeho cílům. Byla to krádež neodpustitelného řádu.

A co zbytek? Ta část jeho života, která byla jen mezi nimi dvěma? To byla také jen hra? Jonathan cítil pokušení oddělit jejich intimní chvíle jako cosi speciálního, jako prožitky, které nijak nesouvisely s Emminými vyššími povinnostmi. Milování. Tajné pohledy. Dotek jejich rukou a chvíli nevýslovného souznění.

Osm let… Jak je to možné?

Spustil jehlu a položil ruku na umyvadlo, aby se opřel.

Zvedl oči k zrcadlu. Ty to prostě nechápeš. Ona ti nikdy neřekla, jak se doopravdy jmenuje. Postarala se, aby s tebou šoupali po Africe, Evropě a Blízkém východu a ona mohla dělat svou práci. Vedla kompletní tajný život. Jen se podívej na tenhle byt. Podívej se na ty odvážné šaty. Ona si sem vodila chlapy. Pila s nimi vodku. Sváděla je.

Jonathan se zadíval hluboko do vlastních očí a postavil se pravdě čelem.

Byl otupělý vůči bolesti, a tak rychle a přičinlivě dokončil práci: začistil šití a odstřihl nit nůžkami, které našel v šicí soupravě. Za daných okolností odvedl dobrou práci. Navlhčil stehy alkoholem a zalepil ránu náplastí. Oblékl si košili, přešel do kuchyně a nalil si další skleničku vodky. Zapsal si do paměti, že se má po téhle značce někdy v budoucnu poohlédnout. Zubrówka.

Hodil na sebe kabát a vsunul ruce do kapes s kašmírovou podšívkou. Jeho pravá ruka se dotkla snubního prstenu. Jonathan si slíbil, že ho bude neustále nosit jako připomínku svého úkolu. Zhasl v kuchyni a odšoural se do obývacího pokoje. Tam se otočil v kruhu a prohlédl si celý byt. Všechno to byla iluze. Nic jiného než jeviště.

V tu chvíli se ozvalo bušení na dveře. „Bernská policie. Chceme s vámi mluvit.“

Jonathan zkoprněl. To ta ženská zdola. To ona je určitě přivolala. Představil si, co teď bude následovat. Žádost, aby se legitimoval, a rutinní porovnání s vydanými zatykači. Výsledek bude okamžitý: dr. Jonathan Ransom hledaný za vraždu dvou policistů. Pravděpodobně ozbrojený a nebezpečný. Než stačí mrknout, bude ležet na podlaze, spoutaný a s roztaženýma nohama.

Další zabušení.

„Policie. Prosím vás, Hen Doktor, my víme, že jste uvnitř. Rádi bychom s vámi hovořili o vaší švagrové, o slečně Krugerové.“

Jonathan už zašel příliš daleko, než aby to teď vzdával. Když už začal tuhle hru hrát, dohraje ji do konce.

Odběhl do ložnice, otevřel balkonové dveře a rozhlédl se na všechny strany. Nejbližší balkon se nacházel o dvě patra níže a zeď byla hladká a bez výčnělků. Tady se rozhodně ukrýt nemohl.

Bušení na dveře bylo stále rozezlenější.

Jonathan se vrátil do obývacího pokoje, odběhl do pracovny, znovu přešel do ložnice a pak do kuchyně. Zuřil nad marností svého počínání. Nikde nemohl najít únikovou cestu. Jediná cesta z bytu vedla přes hlavní dveře.

Ovšem jestli on nemůže ven, budou oni muset jít dovnitř…

Vrátil se do kuchyně. Teď už nespěchal. Ani jednou se neohlédl, ani jednou se nezamýšlel nad otázkou, jak bude na stále usilovnější bušení reagovat. Zamířil přímo k troubě, modernímu konvenčnímu spotřebiči s nerezovým čelním panelem a dotykovým ovládáním. Ta mu k ničemu nebude. Součástí linky však byli plynový sporák. Jonathan sundal kryty hořáků a otočil všech pět knoflíků na maximum. Ze sporáku začal syčet plyn a kuchyni prostoupil jemný nasládlý zápach.

Bušení ustalo. Z chodby sem doléhaly vzrušené hlasy. Klika se jemně zachvěla a po chvíli se ozvalo škrábání kovu o kov. Policie se snažila vypáčit zámek.

„Už jdu!“ zavolal Jonathan. „Počkejte ještě okamžíček.“

„Pospěšte si, prosím,“ reagoval jeden z policistů. „Jinak do bytu vnikneme násilím.“

„Minutku!“ Jonathan zatáhl posuvné dveře do kuchyně a přesunul se do pracovny. Sebral ze stolu arch papíru a stočil ho do kornoutku. Přešel do koupelny a napěchoval do kornoutku toaletní papír. Položil ho na bok, sebral velkou osušku a polil ji studenou vodu. Vzápětí ji vyždímal, složil a přehodil si ji přes rameno. U popelníku v obývacím pokoji pak našel krabičku zápalek.

Bušení začalo znovu a za dveřmi se ozvalo praskání policejní vysílačky.

To už plyn unikal škvírou pod kuchyňskými dveřmi. Jonathan k nim jednou přičichl a ucukl. Přitiskl se zády ke zdi před kuchyní, přehodil si osušku přes hlavu a ramena, škrtl sirkou a zapálil papírový kornoutek. Odtáhl si ho dále od těla a počkal, až začne hořet jako pochodeň.

„Teď!“ řekl si v duchu.

Pootevřel posuvné dveře, hodil do kuchyně kornoutek a vrhl se k podlaze.

Ve stěsnané místnosti explodovala obrovská ohnivá koule, která smetla z pultů porcelán, roztříštila sklo, rozbila okna a prohnala se jako expresní vlak dveřmi do obývacího pokoje, než ji podtlak vtáhl zpátky do kuchyně.

Jonathan se proplížil přes podlahu ke vchodu a ukryl se ve skříni vedle hlavních dveří. Sotva o vteřinu později zazněl výstřel, dveře se prověsily dovnitř a zůstaly viset na jednom pantu. Oba policisté vběhli do bytu – v rukou drželi pistole a mířili rovnou ke zdroji výbuchu. Jonathan to všechno sledoval štěrbinou ve dveřích skříně.

Jeden z policistů se odvážil přiblížit k plamenům. „Utekl oknem.“

Druhý přešel přes zničený nábytek a strčil hlavu do kuchyně. „Je pryč.“

Jonathan tiše vylezl ze skříně, vyklouzl hlavními dveřmi ven a seběhl po schodech dolů.

Za minutu byl z budovy pryč.

A po dalších pěti minutách už seděl v mercedesu, túroval motor a mířil na dálnici.

54

Po každém návratu ze zahraniční „lovecké výpravy“ zpět do Spojených států amerických dodržoval Philip Palumbo ustálený postup. Z letiště vždy zamířil rovnou do své tělocvičny v Alexandrii ve státě Virginie. Tam dvě hodiny šlapal na rotopedu, zvedal činky a plaval. Když ze sebe konečně vypotil všechno to mizerné jídlo, špínu a škodlivý vzduch, uchýlil se do sauny, kde se zbavil ještě i pocitu prohnilosti. Přetrvávajících výčitek svědomí, které v zákoutí jeho duše bujely jako nádor. On sám to nazýval „chozením ke zpovědi“. Teprve poté odjel domů a přivítal se s manželkou a třemi dětmi.

Dnes však na smytí hříchů úplně zapomněl a místo toho zamířil do sídla Ústřední zpravodajské služby v Langley, kde odešel rovnou do archivu. Tam si z latinskoamerické sekce vytáhl digitalizovaný soubor, který podrobně popisoval činnost agentury v Salvadoru v 80. letech minulého století.

Nalezl v něm prohlášení o charakteru mise, v němž se hovořilo o potřebě vybudovat v oblasti demokracii coby opevnění proti komunistickému sandinistickému režimu, jenž zapustil kořeny v sousední Nikaragui a ohrožoval i vlády v Guatemale a Salvadoru. O něco dále nalezl Palumbo zmínku o operaci Hrdlička řízené z amerického velvyslanectví v San Salvadoru, která započala na jaře roku 1984. Informace o operaci byly označené heslem „Pouze k nahlédnutí“ a přístup k nim vyžadoval písemný souhlas náměstka ředitele. Žádná jiná operace uvedená ve spisu přitom nepřesahovala stupeň „Tajné“.

Palumbo nalistoval zpátky na seznam zaměstnanců agentury, kteří v inkriminované době působili na velvyslanectví. Poznal mezi nimi i jednoho kolegu, který dnes pracoval na Kontrateroristickém velitelském centru – byl to štíhlý a výřečný Ir jménem Joe Leahy.

Palumbo Leahyho zastihl v prosklené kanceláři s výhledem na řadu kukaní představujících operační oddělení velitelského centra. „Joe, máš vteřinku?“

Leahy byl jako obvykle bezvadně oblečen – dnes v tmavě modrém obleku a naleštěných polobotkách – a vlasy měl ulízané dozadu jako wallstreetský bankéř. Nosový filadelfský přízvuk tím však zakrýt nemohl. „Copak?“ zeptal se.

„Potřebuju si půjčit tvůj mozek ohledně něčeho, co se stalo už hodně dávno. Máš čas si zajít na kafe?“

Oba agenti se odebrali do bufetu a Palumbo zaplatil dvě dvojitá latte. Posadili se ke stolu v zadním rohu. „Tys působil v Salvadoru, že jo?“

„Kdysi dávno,“ odvětil Leahy. „To tys ještě na univerzitě klátil bažantky.“

„Snažil jsem se, ale moc úspěšný jsem nebyl,“ řekl Palumbo. „Co mi můžeš říct o operaci Hrdlička?“

„To je pro mě jméno z dávné minulosti. Proč se ptáš? Děláš snad v té věci audit?“

Palumbo zavrtěl hlavou. „Nic takového. Jen si připravuju podklady.“

„Už je to fakt strašně dávno. Byl jsem zelenáč. Sedmá platová třída. Smrkáč.“

„To není pravda, Joe. Dávám ti své slovo, že se o tom nikde nebudu šířit.“

„Takže jako hrob?“

„Jo, jako hrob. Operace Hrdlička, Joe. Pověz mi o ní něco.“

Leahy se předklonil a řekl: „Začalo to jako výcviková operace s cílem dostat do formy pár místních rekrutů. Byli to totální burani. Polovina jich málem ještě běhala v bederních rouškách. Takže jsme k nim z Fort Braggu přivezli pár Zelených baretů. A taky nějaké zbraně. Cílem bylo vštípit jim základní vojenské návyky, podpořit demokracii v regionu a tak. Obvyklé fráze.“

„Já myslel, že od toho jsme měli Školu pro Ameriku ve Fort Benningu.“

„Jasně že jo. Jenže ta je oficiální. Zatímco tohle bylo pokoutní. El presidentemu se každopádně naše počínání líbilo, a tak pár těchhle jednotek začlenil do vlastní soukromé armády. Dělali jsme špinavou práci. Určitě si vzpomínáš, jaké to tehdy bylo: Danny Ortega píchal Bianku Jaggerovou a sandinisti rozeštvali celý region. No más communista. Taková byla idea. Jenže se to skoro úplně od začátku začalo nějak vymykat z ruky. Nic cíleného na tom nebylo, ale fungovalo to. Všichni se posrali strachy. Ve čtyřiaosmdesátém už bylo hotovo. Prezident byl znovu zvolen, my si sbalili fidlátka a vrátili se domů.“

„A co ti chlapi, které jste vyškolili? Vrátil se některý z nich domů s váma?“

„Jak to myslíš, jestli se vrátil domů?“

„Já nevím. Možná jste zjistili, že má někdo z nich talent, a tak jste ho požádali, aby jel s váma pracovat pro Společnost.“

Leahyho lehkovážný tón se vytratil. „Tak teď už se vydáváš na tenký led. Plaveš v hodně kalných vodách.“

„Zůstane to jen mezi náma, Joe: mezi Irem z Filcky a Taliánem z jižního konce Bostonu.“

Leahy se tomu zasmál, ale neřekl nic.

Palumbo pokračoval: „Jde o to, že jsem na jednoho z nich zřejmě narazil na svém písečku. Vyřadil ze hry dvě hodně velké ryby a nechal za sebou všechny možné voodoo nesmysly. Prý si namáčí kulky v žabím jedu, protože si myslí, že tím odradí duše obětí, aby ho v lidském světě pronásledovaly. Slyšels někdy o takové krávovině?“

Leahy zavrtěl hlavou. Před očima se mu téměř viditelně míhaly vzpomínky.

„Opravdu o tom nic nevíš, Joe?“

„Tohle jsou hodně ošemetný věci,“ prohlásil Leahy. „Jestli víš, co je pro tvou líbeznou ženušku a ty fakany, co máš doma, dobré, tak do toho nevrtej.“

Palumbo byl stejně nadutý jako každý agent. Varování v něm pouze probudilo ještě větší zájem. „Ti muži, které zabil, se podíleli na spiknutí společně s Walídem Gassanem. Chystali se sestřelit letadlo. Jejich plán byl hodně důmyslný. Chtěli použít bezpilotní letoun obtěžkaný dvaceti kily semtexu, který se pohybuje pětisetkilometrovou rychlostí. Z mého pohledu je to v podstatě střela s plochou dráhou letu. A něco takového rozhodně nedokáže realizovat nějaký zfanatizovaný tupec.“

„To znamená, že ten člověk ví, co dělá.“

„O tom není pochyb.“

„Ovšem jestli v tom nejedou ti s onucema na hlavě, tak kdo za tím podle tebe stojí?“

„To nedokážu říct. Ale něco mě napadlo: kolik lidí se může pochlubit takovými prostředky, aby podobnou akci dotáhli do konce?“

„Ty myslíš, že je to státem sponzorovaná akce?“

„Přesně tak.“ Palumbo poklepal klouby prstů do stolu. „Ale tahle informace zůstane jen mezi námi.“

Leahy si přejel rukou přes prsa a naoko se pokřižoval.

„Na tom spise je něco podivného,“ pokračoval Palumbo. „Právě o tom jsem s tebou potřeboval mluvit. Chybí v něm totiž jméno agenta, který měl celou operaci pod palcem. Připadalo mi, jako by někdo příslušnou stránku před digitalizací vytrhl. Takže mi pověz, Joe: který z našich lidí rozdával v operaci Hrdlička karty?“

Leahy se na Palumba chvíli upřeně díval a pak vstal od stolu. Když procházel kolem agenta, sklonil se a zašeptal mu do ucha jediné slovo: „Admirál.“

Palumbo zůstal sedět až do chvíle, kdy Leahy odešel z bufetu.

„Admirálem“ byl James Lafever. Náměstek ředitele pro operace.

55

„Dvaasedmdesát hodin,“ řekl von Däniken, sundal si kabát a přehodil si ho přes opěradlo židle. „Přesně tolik času máme. Pachatelem je Ransom. O tom není pochyb. Podobných věcí se dopustil už dříve. Vyhazuje objekty do vzduchu. Provedl to v Bejrútu, v Kosovu a v Dárfúru. Zabíjí lidi a je v tom dobrý.“

Zásahový tým si rozbalil fidlátka v „márnici“, bezduché zasedací místnosti situované ve sklepních prostorách sídla spolkové policie. V půlkruhu stálo pět pracovních stolů a technici tu zapojili počítače, telefony a kopírky. Bylo to nervové centrum pátrání. Momentálně tu však seděli jen Seiler s Hardenbergem. Pohled na neobsazené stoly v prostorné místnosti nepřidal von Dänikenovi na náladě.

„Pomalu, Marcusi,“ řekl Max Seiler. „Jak to myslíš, ‚dvaasedmdesát hodin‘?“

Von Däniken se posadil na židli a popsal oběma detektivům svá zjištění. „Okamžitě po činu vypadne ze země,“ dodal, jakmile jim podrobně vykreslil Ransomovy zločiny. „Momentálně to vypadá, že náš doktor Ransom má v neděli večer namířeno do Pákistánu. Předstírá sice, že o svém přeložení neví, ale ve skutečnosti je mu všechno jasné. Toho chudáka, kterého má v Pákistánu vystřídat, nejspíš zabili jeho lidi. Takže potřebujeme Ransoma vypátrat, a to okamžitě. Co jsme vlastně zjistili o té dodávce? Někdo si jí musel všimnout.“

Pod slovem „někdo“ měl na mysli sledovací kameru umístěnou kdekoliv na evropském kontinentu, někde mezi Dublinem a Dubrovníkem.

„Žádnou stopu nemáme,“ prohlásil Hardenberg. „Myer je zrovna na ISIS – zkouší je trochu popohnat.“

„Dva miliony kamer a všechny slepé. Jaká je pravděpodobnost, že se to stane?“ Von Däniken znechuceně zavrtěl hlavou.

V tu chvíli se otevřely dveře, Kurt Myer se všoural dovnitř a potáhl si opasek kalhot přes široké břicho.

„Tady jsi,“ přivítal ho von Däniken. „Zrovna se o tobě bavíme. Co jsi zjistil?“

Myer se rozhlédl po dychtivých obličejích. Poznal, že se něco změnilo, ale nevěděl co. Zvedl hromádku fotografií. „Lipsko před deseti dny. Tenhle snímek byl pořízen kousek od Bayerischerplatz vedle vlakového nádraží. Máme tu dodávku!“

„Díkybohu!“ zvolal von Däniken, postavil se a prohlédl si fotografii.

Ta s pozoruhodnou přesností zachycovala bílou dodávku VW se švýcarskou registrační značkou, kterou řídil vousatý muž v brýlích s drátěnými obroučkami. „Za volantem sedí Gassan. Jakmile jsem získal značku, mohl jsem provést rozšířené hledání. A vypadl mi Curych před sedmi dny.“ Myer nechal kolovat další snímek. „Tentokrát je za volantem Blitz.“

„Kde přesně byla ta kamera umístěna?“ zeptal se von Däniken.

„Na rohu Badenstrasse a Hardplatzu.“

„To je kousek od sídla Lammersovy firmy, ne?“

„Ano, moc daleko to není,“ souhlasil Myer. „Zhruba dva kilometry. A podívejte se na zadní okno. V té dodávce se veze něco velmi velkého. Analýzou snímků jsme dospěli k závěru, že jsou to velké ocelové boxy.“

„Bezpilotní letadlo?“

„Nemám tušení. Ale ať je to cokoliv, je to velké a těžké. Podívejte, jak je podvozek snížený. A porovnejte tuhle fotku s ostatními. Odhadujeme, že na druhém snímku veze ta dodávka nejméně šestisetkilogramový náklad.“ Myer vybral z hromádky další fotografii a podal ji kolegům. „Tahle poslední fotka byla pořízena v sobotu v Luganu“

V Luganu, městě vzdáleném pouhých třicet kilometrů od Ascony, kde bydlel Blitz. Von Däniken se nemýlil, když ho upoutaly kousky laku nalezené v Blitzově garáži. Dodávka tam parkovala. „Gassan tedy převzal v Lipsku výbušniny, předal je i s dodávkou Blitzovi a uprchl do Švédská. Blitz pak odjel z dodávkou do Curychu a vyzvedl z Lammersovy továrny bezpilotní letadlo.“ Inspektor si ještě chvíli prohlížel fotografie. „To je všechno?“

„O bílé dodávce je to všechno.“

Von Däniken se na Myera podíval. „Jak to myslíš, ‚o bílé dodávce‘? Existuje snad nějaká další, o které jsi mi neřekl?“

„Teď už je z ní černá dodávka. Je přelakovaná.“

„Jak to víš?“

„Nevíme, odkud původně pocházela bílá dodávka, ale víme, že její značky někdo ukradl z totožné dodávky v Schaífhausenu. Většina lidí se neobtěžuje hlásit takovou věc na policii. Myslí si, že je to nějaký vtip, a ohlásí ztrátu jen na dopravním inspektorátu. Gassan a jeho kámoši si mysleli, že jsou bůhvíjak chytří, když vymysleli takový plán. Jenže my jsme chytřejší. Došlo mi, že jestli ukradli jednu sadu registračních značek, mohli ukrást i jinou. Začal jsem do toho šťourat a nechal si vyjet všechny zprávy o ztracených nebo ukradených značkách. A přitom jsem zjistil, že před dvěma týdny ohlásil ztrátu registračních značek majitel jedné černé dodávky VW v Lausanne. Neukradli mu dodávku, ale jen značky. A tak jsem zadal číslo do ISIS a koukejte, co mi vypadlo.“

Myer nechal kolovat poslední fotografii. Zachycovala černou dodávku Volkswagen řítící se křižovatkou. V pozadí byl vidět billboard propagující čokoládu Lindt a vývěsní štít jedné známé prodejny nábytku.

„Tenhle snímek byl pořízen včera v pět hodin odpoledne na předměstí Curychu.“

„Ale jak si můžeme být jistí, že je to tatáž dodávka?“

„Porovnej si jejich přední nárazníky. Obě mají pod reflektorem dobře patrnou promáčklinu. A oběma visí na vnitřním zpětném zrcátku osvěžovač vzduchu ve tvaru smrčku. U jednoho poznávacího znaku může jít o náhodu. Ale u dvou najednou? Nikdy.“

„Zavolej na městskou policii,“ poručil von Däniken. „Ať vydají příkaz k zadržení dodávky. A zkontroluj všechny snímky všech vozidel ve východní polovině země za posledních čtyřiadvacet hodin.“

„Jasně.“

Von Däniken si přisunul snímek blíže. „Kdo to auto řídí? Blitz to být nemůže. Ten už byl v té době mrtvý.“ Předal fotku Myerovi, který se zamračil a nasadil si bifokální brýle. „Něco tady nehraje. Ten člověk nevypadá normálně.“

„Odneseme tu fotku do laboratoře, necháme ji zvětšit a pak ji pošleme na Interpol, aby ji sjeli programem na rozpoznání tváře.“

Myer odchvátal z místnosti.

Von Däniken se otočil na židli a upřel pozornost na dva kolegy, kteří v „márnici“ zůstali. „Tolik zprávy z východní fronty. Co je nového na západní?“

Na řadě byl Klaus Hardenberg – zavalitý vyšetřovatel s těstovitým obličejem, který se vzdal lukrativní kariéry v mezinárodní účetní firmě v Curychu a dal přednost drsným a bouřlivým vodám vymáhání zákona.

„Blitz měl účet u Banco Poplare della Ticino. Dozvěděli jsme se to od společnosti Eurocard, která s tímhle účtem identifikovala jeho kreditní kartu. Průměrný měsíční zůstatek na účtu činil dvanáct tisíc franků a platby většinou nevybočovaly z normálu: provoz domácnosti, transakce platební kartou, plyn, elektřina. Kromě toho Blitz každý týden vybíral z účtu pět set franků v hotovosti, vždy ze stejného bankomatu v Asconě. Celkem vzato to byl docela skromný životní styl na člověka, který jezdí v luxusním automobilu a bydlí ve vile za spoustu milionů.“

„Ledaže ta vila nepatřila jemu,“ řekl von Däniken.

„Přesně tohle mě napadlo taky.“ Hardenberg se chabě usmál. „První, co mi padlo do oka, byla platba ve výši přesně jednoho sta tisíce franků, která na účet dorazila před týdnem. Jako vzkaz pro příjemce bylo uvedeno ‚Dar pro PD‘. Hned na druhý den Blitz celou částku vybral na své pobočce v Luganu. Všechno naprosto legální. Předem tam zavolal, osobně si promluvil s ředitelem pobočky a vysvětlil, že je to záloha na loď, kterou si stavív Antibes.“

„Našel někdo ty peníze u něj doma?“

„Ptal jsem se poručíka Contiho. Nic se nenašlo.“

„A kdo Blitzovi těch sto tisíc poslal?“

„Aha,“ řekl Hardenberg. „Tady to teprve začíná být zajímavé. Ty peníze přišly z anonymního účtu vedeného ve freetownské pobočce bahamské banky Royal Trust and Credit Bank.“

„O té jsem nikdy neslyšel.“ poznamenal von Däniken, který v minulosti přišel do styku s většinou významných finančních institucí pod sluncem.

„Je to malá banka s aktivy těsně pod miliardu dolarů. Nemá žádné kamenné pobočky. Funguje vlastně jen na papíře. Ale jestli dovolíte, rád bych teď nechal Blitze chvíli být a přešel k Lammersovi.“

Všichni přítomní pokývali hlavou. Hardenberg se posilnil vyprázdněním poloviny plechovky Red Bullu a gauloiskou.

„Jak už jsem říkal, naše pozornost se teď přesouvá k Theu Lammersovi,“ pokračoval Hardenberg. „Také jeho firma působila naprosto legitimně. Všechna konta měl v USB, což je prvotřídní firma. Proklepl jsem jeho účty. Před devíti měsíci mu na jeden z nich přišly dva miliony franků – odnikud jinud než z bahamské banky Royal Trust and Credit Bank.“

„Dva miliony ze stejné banky?“ Von Däniken se svezl na okraj židle. „Jestli ty peníze přišly od stejných lidí, kteří Blitzovi poslali těch sto tisíc franků, budeme přesně vědět, kdo tenhle kšeft financoval. K čemu byly ty peníze určeny?“

„Dovolil jsem si zavolat Michaele Menzové do firmy Robotica. Prostředky prý dorazily na účet pohledávek. To znamená, že ty dva miliony franků byly za již odvedenou práci. Problémem bylo, že u platby nebylo uvedeno žádné číslo faktury, takže Menzová nevěděla, zač ty peníze jsou.“

Myer se podíval na von Dänikena. „Byly za to bezpilotní letadlo.“

Von Däniken přikývl. Konečně se někam pohnuli. „Přišly ty peníze ze stejného účtu v Royal Trust and Credit Bank?“

Hardenberg zavrtěl hlavou. „To bychom měli příliš snadný život. Přišly z úplně jiného anonymního konta. Tedy alespoň zdánlivě jiného. Pravděpodobnost, že by Blitz s Lammersem prováděli transakce přes stejnou bezejmennou banku někde na Bahamách, je ovšem zhruba jedna ku milionu. Se všemi těmito pocity jsem se svěřil panu Davisu Brunswickovi, což je generální ředitel té banky. Nebyl ke mně vstřícný. Nejdřív jsem na něj zkoušel své osobní kouzlo. A pak jsem mu řekl, že pokud mi neposkytne informace o člověku, jemuž ty účty patří, ocitne se jeho banka na černé listině, kterou týden co týden dostává více než tři tisíce institucí z celého Švýcarska a navíc se posílá do výměnné sítě všech bezpečnostních a policejních složek v západním světě.“

„A zabralo to?“

Hardenberg pokrčil rameny. „Samozřejmě že ne,“ přiznal. „Dneska si každý hraje na tvrďáka. Takže jsem musel přistoupit k plánu B. Naštěstí jsem se na pana Brunswicka před naším rozhovorem trochu připravil. Zjistil jsem, že má v naší zemi několik osobních účtů s celkovým zůstatkem ve výši zhruba šestadvaceti milionů franků. A tak jsem mu dal své slovo, že pokud okamžitě nevyklopí, komu patří ta dvě anonymní konta – a taky případná další, která s nimi mohou souviset –, osobně se zasadím o to, aby byly jeho peníze nadosmrti a do posledního franku zmrazený.“

„A co on?“

„Pan Brunswick zpíval jako dítě. Obě anonymní konta založila svěřenská firma, která je pobočkou banky Tingeli. Je to táž firma, která jménem nejmenované holdingové společnosti se sídlem v Nizozemských Antilách koupila Villu Principessa.“

„Jak jsi zjistil, že má Brunswick ve Švýcarsku účty?“ zeptal se von Däniken.

Hardenberg se zašklebil a zavrtěl svou velmi velkou, velmi kulatou a velmi lysou hlavou. „Věř mi, že tohle bys slyšet nechtěl.“

Muži si dopřáli krátké uchechtnutí.

Seiler si odkašlal. „Pokud si vzpomínám, Marcusi, tak se s Tobim Tingelim osobně znáš.“

Nyní se pro změnu zašklebil von Däniken. „Pracovali jsme spolu v komisi pro odškodnění obětí holocaustu.“

„Myslíš, že by byl ochoten prokázat ti laskavost?“

„Tobi? Ten ani neví, co to slovo znamená.“

„Ale zeptáš se ho, ne?“ nedal se odbýt Seiler.

Von Däniken si vzpomněl na Tobiáše Tingeliho IV., řečeného „Tobi“, a na kostlivce v jeho skříni. Tingeli byl bohatý, marnivý, nabubřelý a měl i spoustu dalších špatných vlastností. V podstatě se dalo říct, že Marcus von Däniken čekal na tento den deset dlouhých let.

Nyní ho však představa pomsty kupodivu netěšila. „Ano, Maxi,“ řekl tiše. „Zeptám se ho.“

56

Ty reflektory byly k zešílení. Na protější straně dálnice se stala nehoda a kolona aut se táhla až k horizontu. Jonathan mhouřil oči a snažil se dívat co nejvíce napravo, aby ho jejich reflektory tolik neoslňovaly. Kdesi hluboko v jeho lebce se rozléhalo nemilosrdné bubnování. Běž od toho, říkalo mu. Vzal sis příliš velké sousto. Jsi amatér, který stojí proti profesionálům.

Sto kilometrů severně odtud tekl Rýn a za ním už leželo Německo. Přes hranice vedla celá řada cest. Také do Francie to bylo téměř stejně blízko. Mohl by projet přes Ženevu a použít přejezd v Annecy. Za tři hodiny už by si v Chamonix dával fondue. Tohle město dobře znal. V duchu si projel seznam penzionů a sportovních hotýlků, kam by se mohl na pár dní zašít. Představa uprchlictví ho však ani trochu nelákala. Útěk by byl dočasný. On potřeboval trvalé řešení.

Dojel do Egerkingenu, kde se dálnice dělila. Severní větev vedla do Basileje, východní do Curychu. Na výjezdu stála restaurace Móvenpick s motelem a nákupní galerií pro turisty. Jonathan zaparkoval, vstoupil do restaurace a rychle si objednal jídlo:

„Schnipo und ein cola, bitte.“ Vídeňský řízek s hranolky a kolou. Oblíbené jídlo všech švýcarských školáků.

Během čekání ho začaly pronásledovat výjevy z bernského bytu. Z bytu Evy Krugerové. Vzpomněl si, s jakou důsledností byl byt zařízen, aby přesně odpovídal její osobnosti, kolik času a úsilí musela stát realizace tak promyšleného klamu. Kromě podvodu samotného Jonathana nejvíce fascinovala ta disciplína. Nikdy v životě ho nenapadlo, že by jeho žena mohla být agentkou. Operativcem ve službách zpravodajského aparátu některé země. Bláhově si představoval, že se vzájemně milují. Přemýšlel, jakývýcvik je zapotřebí k tomu, aby člověk dokázal osm let podvádět partnera.

Sáhl si do kapsy a dotkl se snubního prstenu. Po chvíli ho vytáhl a prohlédl si ho. Něco mu na něm nesedělo. Snad skutečnost, že nezapadal do celkového plánu. Prozrazoval krytí, takže musel něco důležitého znamenat. Možná sloužil jako nějaké sdělení. Jako připomínka. Eva Krugerová nebyla vdaná, takže k čemu potřebovala prsten?

Číšník mu přinesl jídlo. Ještě před deseti minutami umíral Jonathan hlady. Teď ho však veškerá chuť opustila. Napil se koly a odsunul talíř stranou.

Ten prsten.

Prohlédl si čísla vyražená uvnitř: 2-8-01. Osmý únor 2001. Kde tehdy byl? V Súdánu. Bylo to během období sucha, kdy se nálety much nedaly vydržet. Toto konkrétní datum mu však nic neříkalo, a pokud mohl soudit, ani pro Emmu nebylo ničím významné.

A pak mu to došlo.

Tohle nebyl Emmin snubní prsten. Byl to prsten Evy Krugerové. A on četl datum nesprávně. Američané zapisují datum ve formátu měsíc-den-rok. Eva Krugerová však byla Švýcarka, a tak si datum své svatby nechala vyrazit v evropském formátu: den-měsíc-rok.

2-8-01.

Jonathan se díval na ta čísla a cítil, jak se mu v žaludku rozlévá chlad.

Druhého srpna 2001 se on a Emma Everettová-Roseová vzali. Jejich svatba se uskutečnila v italské Cortině a byla velmi prostá a soukromá. Bez příbuzných. Emma na tom trvala. Bez jeho i bez jejích. Nepřišel ani nikdo z práce. „Tohle je jen náš den, Jonathane,“ řekla mu tehdy. „Den, kdy ti dám své skutečné já.“

Ve druhé kapse měl Jonathan stále osobního digitálního asistenta, kterého našel v Blitzově domě. Ve slotu dosud vězel Emmin flashdisk. Jonathan s nuceným klidem zapnul přístroj. Na displeji se objevila ikona s názvem „Thor“. Jonathan na ni klikla byl požádán o zadání hesla. Zadal tedy číslice z prstenu.

Displej zablikal a objevilo se slovo „Přijato“.

Byl vpuštěn.

Displej zmodral a v horním rohu se objevila jediná záložka s názvem „Intelink“. Slovo blikalo jako neonová cedule inzerující volná místa v motelu. Jonathan na něj klikl. Chvíli se nedělo nic. Jonathan pocítil svírání v žaludku. Další slepá ulička. Pak ale displej zbělal a začal na něm rolovat mnohořádkový text. Byl psán velmi zkratkovitě a každému zápisu předcházelo datum, čas a uživatelské jméno odesílatele.

Nejnovější položka měla následující záhlaví: 8-2; 15:16 CET. Kormorán.

Dnešní datum. Odesláno ve čtvrt na čtyři odpoledne člověkem, který si říkal „Kormorán“.

Havran pronikl do Thora. Pokus o likvidaci selhal. Havran zraněn a na útěku. Žádám o setkání k projednání detailů.

Předchozí záznam byl o tři hodiny starší: ve 12:10 ho odeslal uživatel jménem Jestřáb.

Věc: dostupnost nového obrněného sedanu Mercedes. Hovořil jsem s ústředím Daimler-Benz. Do konce března žádné nové vozy k mání. Jedno ojeté. Barva: černá. Kůže: šedá. 100 000 km. Cena: 275 000 €. Očekávám Tvé potvrzení.

Chat, pomyslel si Jonathan a dál si prohlížel displej. Místo, kde si operativci živě vyměňují informace o misi. Špionáž v reálném čase.

Začal hledat na displeji nějakou webovou adresu, ale žádná nebyla uvedena. Otevřel tedy adresář a podíval se, jaký prohlížeč je v PDA použit. Jako výchozí adresa zde bylo nastaveno http://intemational.resources.net. Jonathanovi to nic neříkalo.

Vrátil se na hlavní stránku Intelinku a přečetl si další položky:

7-2; 13:11 CET. Sokol.Tento vzkaz poslal včera uživatel s přezdívkou Sokol.

Potvrzuji kompromitaci Drozda. Ukončete veškerou komunikaci a čekejte na instrukce z ústředí. 7-2; 10:55 CET. Kormorán. Havran mě kontaktoval. Zmínka o Thorovi. Máv držení Drozdův PDA. Drozd dle něj zabit. Potvrďte. 7-2; 09:55 CET. Sokol. Převod schválen. 7-2; 08:45 CET. Drozd. Žádám o převod 100 000 Sfr na účet v BPT. Náhrada ztracených prostředků.

Jonathan si ještě jednou přečetl text. „Kormorán“ byl Hoffmann. „Jestřáb“ někdo neznámý. Pod uživatelským jménem „Sokol“ vystupoval člověk, který zřejmě celou operaci vedl: schvaloval peněžní prostředky a také agentům potvrdil Drozdovu smrt. „Drozdem“ byl očividně Gottfried Blitz. A Emma? Kde figurovala ona?

Jonathan nalistoval o řadu vzkazů níže a vyhledal jedno konkrétní datum a čas. Po chvíli to uviděl. Úterý. Den po Emmině nehodě.

5-2; 07:45 CET. Sokol. Slavík ztracen při horolezeckém neštěstí. Havran naživu.

A bylo to jasné. Emma byla „Slavík“. A Jonathan byl „Havran“. Velký a agresivní pták.

Četl řádek po řádku a zpětně procházel události uplynulých dnů z jiné perspektivy. Na jednom místě Blitz konstatoval, že automobil stojí v Landquartu a do Emmina hotelu byly zaslány stvrzenky na zavazadla. Následovala Emmina odpověď, že kvůli lavině na kolejích se zásilka opozdila, takže si zavazadla vyzvedne až o den později. Tyto vzkazy byly odeslány o půl sedmé večer před jejich horolezeckým výstupem.

Jonathan zvedl hlavu. Rušná restaurace jako by se vlnila. Světla byla příliš pronikavá. A hlasy příliš hlasité.

Emma byla celou dobu v kontaktu se svou sítí.

Náhle na displeji vyskočil další řádek. Písmena blikala, aby bylo jisté, že upoutají pozornost čtenáře.

Vzkaz zaslaný naživo.

8– 2; 21:56 CET. Sokol. PD přistál 20:16 v ZRH. Je na cestě do hotelu. Schůzka potvrzena 9-2; 14:00 v Belvedere. Přivez zásilku. Výměna za Zlato.

Tak tedy zítra, 9. února, ve dvě hodiny odpoledne. Jonathan hotel Belvedere znal. Byl to pětihvězdičkový palác v Davosu, určený bohatým a slavným. Ale kdo je „PD“? A jaké „Zlato“ hodlá vyměnit za zásilku?

A pak, téměř vzápětí, přišla reakce od Kormorána. Potvrzuji příjem. Hoffmann měl namířeno do Davosu.

Písmena pět vteřin blikala a pak se ustálila v normálním formátu.

Jonathan si až nyní všiml záložky s názvem „Reference“ umístěné na dolním okraji stránky. Klikl na slovo a byl odměněn seznamem hyperlinků. Další kód. Následovalo datum a název, který v posledních několika dnech tak důvěrně poznal. ZIAG. Zug Industriewerk.

Otevřel první link.

Byl to nákladní list obsahující podrobné informace o obsahu zásilky od firmy ZIAG do firmy Xanthus Medical Instruments se sídlem v Aténách. Dvě stě špičkových kapesních navigačních systémů GPS. Technické specifikace dle předchozí dohody. Cena dvacet tisíc švýcarských franků za kus. Zásilka bude dodána v pátek 9. února v sedm hodin večer; dopravu z Curychu do Atén zajišťuje společnost Swissair.

Byla tohle zásilka, o které se zmiňovala Sokolova nejnovější zpráva Kormoránovi?

Jonathan klikl na další hyperlinky. Jejich forma byla víceméně stejná. Podrobné faktury. Nikoliv za navigační systémy GPS, nýbrž za inzulínové pumpy, magnetrony, karbonové extrudéry. Zásilka bude dodána 10. prosince z Curychu přes Nice do Káhiry. Zásilka bude dodána 20. listopadu z Curychu do Dubaje. Zásilka bude dodána 21. října z Zenevy přes Řím do Ammánu. Konečná destinace se vždy nacházela na Blízkém východě.

Seznam zásilek zahrnoval několikaměsíční období. První z nich odešla ze Švýcarska 12. října, přibližně šest týdnů poté, co se Jonathan s Emmou vrátili z Blízkého východu.

Když si Jonathan znovu pročítal seznam zboží, uvědomil si, že měl pravdu, když Hoffmannovi tlumočil svá podezření. Vyrábíte něco, co byste vyrábět neměli, a posíláte to někomu, kdo by to dostat neměl.

Jenže kdo je PD? A jak to, že je hostem Světového ekonomického fóra v Davosu?

Jonathan dojedl a zaplatil v hotovosti. Při odchodu z restaurace se ještě zastavil v přilehlém Stánku a prohlédl si řadu novin. Téměř ve všech se alespoň jeden titulek věnoval Světovému ekonomickému fóru. Jonathan si koupil dva švýcarské deníky a k tomu Herald Tribune a Financial Times. Složil si je pod paži a přešel přes parkoviště k mercedesu.

Když odbočil do své uličky, všiml si, že se dívá přímo do reflektorů pomalu projíždějícího auta. Chvíli mu trvalo, než na střeše rozpoznal sirény. Kráčel nerušeně dál, přímo k policejnímu vozu. Uvnitř seděla dvoučlenná hlídka a spolujezdec postupně svítil baterkou na registrační značky všech automobilů, kolem nichž hlídkový vůz projížděl. Jonathan došel ke svému autu a nasedl dovnitř. O chvíli později zaplavilo kabinu světlo. Jonathan se sevřeným srdcem čekal. V záři zahlédl noviny na sedadle vedle sebe. Fotografie na titulní stránce deníku Neue Ziircher Zeitung zachycovala muže s perskými rysy, jak přednáší plamenný projev. Titulek muže identifikoval jako íránského ministra technologií Parvíze Džinna a konstatoval, že Džinn má v pátek večer vystoupit na Světovém ekonomickém fóru v Davosu a podrobně popsat jaderné aspirace své země.

Parvíz Džinn. Jonathana okamžitě upoutaly mužovy iniciály. Nalezl „PD“.

Kabina opět potemněla a baterka se přesunula na další vozidlo. Jonathan přemýšlel, zda je to běžná kontrola, nebo zda policie pátrá konkrétně po něm.

Nastartoval a vyjel z parkoviště.

Měl namířeno zpátky do hor.

Jel do Davosu.

57

Tobias Tingeli bydlel v impozantním viktoriánském paláci na Zurichbergu, nedaleko od grandhotelu Dolder. Čtyřpodlažní kamenná budova kdysi patřila jeho otci, před ním otci jeho otce a tak dále až do roku 1870, kdy první Tobias Tingeli vydělal velké jmění financováním císaře Viléma I. ve válce s Napoleonem III.

Vztahy mezi Německem a soukromou bankou Tingeliových zůstaly během let těsné. Během druhé světové války byla Tingeli Bank bezpečným přístavem nejen pro národní socialisty, kteří přes ni realizovali většinu prodejů zlata, ale i pro Američany, Brity a Rusy, jejichž špionážní služby tento peněžní ústav vyhodnotily jako vstřícný ke všem bez rozdílu. Od té doby se banka soustředila na soukromou klientelu, avšak zvěsti o pochybných aktivitách se jí nikdy nepodařilo zcela rozptýlit.

„Pojď dál, Marcusi.“ rozzářil se Tobias Tingeli. „Překvapilo mě, když jsem tě uslyšel ve sluchátku.“

Von Däniken se usmál. O tom nepochybuju, že tě to překvapilo, pomyslel si. „Ahoj, Tobi. Máš se dobře? Doufám, že tě neruším.“

„Vůbec ne. Nestůj tam na mrazu. Ukaž, vezmu ti kabát.“

Tobias Tingeli IV., jemuž přátelé říkali „Tobi“, představoval novou generaci bankéřů. Byl to mladý muž, o deset let mladší než von Däniken. Otevřít přišel v ošoupaných džínsách a černém roláku a husté tmavé vlasy měl učesané do módního vrabčího hnízda, takže vypadal spíš jako malíř než jako byznysmen.

Von Däniken mu předal kabát. Když Tobiho navštívil před deseti lety, stála za dveřmi legie uniformovaných služebných a dveřníků, kteří mu odebrali věci a namíchali koktejly. Přemýšlel, zda se Tingeli tohoto luxusu vzdal, nebo zda poslal služebnictvo před jeho návštěvou domů. Mezi oběma muži zůstalo z dřívějška něco, čemu se obvykle říká nevyřízené účty. Byla to velmi diskrétní záležitost, ale ani Tobiho srdečné chování nemohlo zakrýt fakt, že von Dänikena ve svém domě nevidí příliš rád.

„Pojď za mnou, Marcusi. Vyznáš se tady ještě, vid?“ Tingeli zamířil do obývacího pokoje s obrovským panoramatickým oknem, které jako by do sebe vtahovalo celé Curyšské jezero. „Něco k pití?“ zeptal se a sundal zátku z broušené karafy.

Von Däniken odmítl. „Jak jsem už předeslal, jde o docela naléhavou záležitost,“ začal. „Musím tě požádat, aby sis všechno, o čem dnes večer budeme mluvit, nechal pro sebe. Vím, že se můžu spolehnout na tvou diskrétnost.“

Tlngeli vážně přikývl. Oba muži se posadili naproti sobě do kožených křesel a von Däniken bankéři v kostce nastínil průběh vyšetřování Lammersovy a Blitzovy vraždy, nález plastické výbušniny v Blitzově garáži i napojení obou mužů na teroristu Walída Gassana. Informaci o ohrožení civilního letadla si však raději nechal pro sebe. „Pátrání po jejich finanční stopě nás přivedlo až ke společnosti, kterou založila vaše pobočka v Lichtenštejnsku. Jde o firmu s názvem Excelsior Trust.“

„Máš vůbec ponětí, kolik zákonů bych porušil, kdybych ti předal informace o svých klientech?“

„Jestli chceš, můžu říct Alphonsu Martimu, ať ti to pošle písemně.“

Tobi odbyl jeho návrh mávnutím ruky. „Vykašli se na pravidla. Jsem ochoten se vsadit, že v představenstvu toho trustu budou sedět právníci. Ti vědí vždycky všechno. Obrať se na ně.“

„Sděl mi jejich jména a já to udělám. Pokud si vzpomínám, musí v trustu figurovat určitý počet ředitelů. Jejich jména budou na statutárních listinách.“

Tingeli nasadil svůj oslnivý úsměv. „Rád bych ti pomohl, ale jestli se rozkřikne, že spolupracujeme s vládou, bude s naším podnikáním konec.“

Von Däniken si prohlédl vybavení místnosti. Nábytek byl minimalistický a skrovný. Veškerá pozornost se totiž měla soustředit na stěny. Napravo od něj visela obrovská olejomalba, jakási abstraktní psychologická noční můra, která bezpochyby stála deset až dvacet milionů franků. I ona však byla levná ve srovnání s Paulem Klee na protější stěně. Loni byl jeden Klee vydražen za rekordní částku. Nějakých 130 milionů dolarů. Tingeli si ztrátu jednoho či dvou klientů mohl dovolit – i pak by patřil mezi nejbohatší lidi v Evropě.

„Já tě ovšem nežádám o pomoc. Já ti to nařizuji. Hned zítra ráno mi předáš veškeré svoje informace o tomhle trustu: jména právníků, ředitelů, všechno.“

„Vláda nemá právo mi něco nařizovat.“

„Kdo tu mluví o vládě?“

„No tak, Marcusi, tenhle starý byznys je už dávno každému šumafuk. Válka je sedmdesát let pryč. Lidi si nevzpomínají už ani na Hitlera, natožpak na nějaké nacisty. A kromě toho jsme svůj dluh splatili. Za miliardu dolarů se už dá koupit velké pochopení.“

V rámci své práce v komisi pro odškodnění obětí holocaustu dostal von Däniken za úkol zaměřit se na úroveň spolupráce mezi švýcarskými bankami a Hlavním hospodářským a administrativním úřadem SS, což byla agentura zajišťující finanční transakce Třetí říše. Švýcarské banky se k lidem, kteří přežili druhou světovou válku, někdy chovaly poněkud netečně, avšak drtivá většina z nich to mohla s čistým svědomím zdůvodnit tím, že se pouze řídí dávno zavedenými zákony zaručujícími soukromí a bezpečnost klientských vkladů. Zákony, jež odepíraly dědicům přístup k penězům jejich zesnulých předků, totiž zároveň odepíraly přístup i méně seriózním silám: nekonečné řadě německých důstojníků, kteří byli během války vysíláni do Curychu, Basileje a Zenevy s rozkazem pokusit se vymámit z lakotných švýcarských bankéřů peníze uvězněných a již brzy mrtvých Židů.

Jeden peněžní ústav si však s dodržováním tohoto zákona nedělal tak těžkou hlavu jako ostatní. Tingeli Bank nejenže spolupracovala s Němci a převedla miliony franků z kont právoplatných (židovských) majitelů do Třetí říše, ale dokonce zřídila interní pobočku pro důstojníky SS, kteří tak mohli tato konta systematicky plundrovat.

Tohle všechno i další věci vypátral Von Däniken během své práce v komisi a mimo jiné objevil také fotografii Tobiáše II., dědečka Tobiho Tmgeliho, ve společnosti Hermanna Góringa, Josepha Goebbelse i samotného Reichsfiihrera Adolfa Hitlera. Tingeli byl na snímku oblečen v černé uniformě důstojníka SS s hodností Standartenfuhrera neboli plukovníka.

Zpráva o tomto odhalení byla vehementně ututlána a Tingeli Bank věnovala sto milionů dolarů fondu pro oběti války výměnou za to, že členové komise budou o celé záležitosti mlčet. Případ byl uzavřen.

„Máš pravdu.“ řekl von Däniken. „Válka je obehraná písnička. Já mluvím o něčem čerstvějším.“ Vytáhl z kapsy obálku a podal ji bankéři. Tobi Tingeli ji otevřel. Uvnitř se nacházelo několik fotografií. Nebyly to fotky starých nacistů z dávno minulých dob. Šokovaly však naprosto stejně.

„Kdes k tomu přišel?“ Tmgeliho tvář ztratila veškerou barvu.

„Mým úkolem je potírat extremisty. A řekl bych, že činnost zachycená na těch fotkách toto kritérium splňuje. Nejde o extremismus politický, spíše o extrémně trapné chování. Víš, já tě nemám rád, Tobi. A tvého otce taky ne. Příliš dlouho vám bylo umožňováno kupovat si čisté svědomí. A tak jsem si tě hlídal. Vždycky jsem věděl, že jsi nějaký divný. Jen jsem netušil, že až tak hodně.“

V obálce byly jen dvě fotografie, ale i to stačilo. První zachycovala Tobiho Tmgeliho u baru v jakési temné místnosti. Na sobě měl dědečkův kabát SS a na hlavě zhýrale křivě nasazenou čepici s lebkou a zkříženými hnáty. Nic jiného na sobě neměl. Žádné kalhoty. Žádné ponožky. Žádné boty. V jedné ruce si držel ztopořený penis a druhou důtkami bičoval chlupatý bílý zadek muže předkloněného vedle něj.

Druhá fotka byla ještě bizarnější, pokud to vůbec bylo možné. Tmgeli na ní klečel v černé latexové kombinéze s výřezy pro oči, nos a ústa. Ruce měl spoutané za zády a hlavu zabořenou do ženského rozkroku. Do obličeje mu sice vidět nebylo, ale zato se mu na pravé ruce nápadně vyjímal velký zlatý pečetní prstens rodinným emblémem. Policisté z jednotky utajených operací se téhle momentce řehtali celé měsíce.

„Tohle by akcionáře příliš nepotěšilo, co? Umím si představit, s jakým gustem by se toho chopily bulvární plátky. Kdybychchtěl, mohl bych si moc hezky přilepšit k důchodu. Kolik myslíš, že by mi zaplatili? Sto tisíc? Dvě stě?“

Tingeli hodil fotografie na konferenční stůl. „Jsi parchant.“

„Na to se spolehni.“

Tingeli se vztyčil. „Ráno ta jména budeš mít. Ale tyhle fotky chci.“

„Platí.“ Von Däniken se bez doprovodu odebral ke dveřím. „Ale pamatuj si, že si vždycky můžu obstarat další.“

58

Alphons Marti strčil hlavu do prázdné von Dänikenovy kanceláře. Světla u stropu byla zhasnutá a svítila jen stolní lampa, která vrhala rozptýlené světlo na hromadu lejster na pracovním stole. Bylo osm hodin večer a on přišel na brífink k událostem dnešního dne. Vyšel na chodbu a procházel jí tak dlouho, až našel obsazenou kancelář. „Promiňte,“ řekl se zaklepáním na dveře. „Hledám pana von Dänikena.“

Podsaditý plešatý muž se odsunul od stolu. „Hardenberg, pane. Obávám se, že hlavní inspektor von Däniken tu momentálně není.“

„To vidím. Měl mě informovat o dnešních aktivitách.“

„Nestává se mu, že by zmeškal schůzku. Byla naplánovaná?“

Marti se odpovědi vyhnul. Jeho návštěva byla neohlášená. Nechtěl dát von Dänikenovi čas, aby upravil svá zjištění. „Kde je?“

„V Curychu. Prošetřuje stopu týkající se financování operace.“

„Vážně? Copak banky nemají v tuhle dobu zavřeno?“

„On není v bance. Je na návštěvě u Tobiáše Tingeliho. Znají se z komise pro oběti holocaustu. Můžete mu zavolat na mobil.“

Marti se nad tím zamyslel. „To není nutné,“ řekl po chvíli. „Určitě mě dokážete informovat i vy. Řekl jste, že jste odhalili stopu týkající se financování téhle operace. Máte představu, která skupina za tím spiknutím stojí? Jsou to Revoluční gardy? Al-Káida? Islámský džihád? Nebo nějaká organizace, o které jsme zatím neslyšeli?“

„Zatím to nevíme jistě,“ odvětil Hardenberg. „Víme jen, že Blitzův dům koupila jedna zámořská společnost se sídlem na Curagau v Nizozemských Antilách. Jakmile vypátráme, kdo mu platil účty, budeme už mít hodně blízko ke zjištění, kdo za tím útokem stojí.“

„Co vám stojí v cestě?“

„Zákon, pane. Současná úprava bankovního tajemství nám ztěžuje získávání potřebných informací. Pan von Däniken přesto věří, že se mu je podaří obejít. Má úzké vazby na celou řadu bankéřů.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ řekl Marti a musel se přemáhat, aby jeho slova vyzněla potěšeně. „Tak pokračujte v dobré práci.“

Hardenberg ho doprovodil ke dveřím. „Řeknu panu von Dänikenovi, že jste přišel. Určitě neměl v úmyslu tuhle schůzku promeškat.“

Marti spěšně seběhl ze schodů jako muž pověřený posláním.

Ve své kanceláři v Bundeshausu se Marti začal přehrabovat ve spisech, až našel dokumenty týkající se žádosti o zaslání výpisu volání z Blitzova, Lammersova a Ransomova telefonu. Vzal je do ruky, zatelefonoval do společnosti Swisscom a nechal se přepojit na šéfa právního oddělení.

„Potřebuji úplný výpis příchozích a odchozích hovorů na tato čísla,“ řekl, jakmile se představil, a uvedl služební, domácí a mobilní číslo Marcuse von Dänikena.

„Zajisté. Zajímá vás nějaké konkrétní časové období?“

„Minulé pondělí od osmi ráno do čtyři odpoledne.“

„Jen minulé pondělí?“

„Ano, to mi stačí,“ řekl Marti. „Jak rychle mi to můžete obstarat?“

„Do zítřejšího poledne.“

„Potřebuji to do osmi hodin ráno.“

„Spolehněte se.“

Marti zavěsil. Za necelých dvanáct hodin bude mít svůj důkaz.

59

Jonathan jel až do úplného vyčerpání. V Rapperswillu u jižního cípu Curyšského jezera sjel z dálnice a prokličkoval přes město do kopců tyčících se za ním. Když deset minut neminul žádný dům a nepotkal žádné auto, odstavil auto u krajnice a vypnul motor. Do Davosu to bylo odtud ještě sto kilometrů.

Rozsvítil nouzovou baterku přicvaknutou k vnitřní stěně přihrádky na rukavice a začetl se do novin, které si koupil. O Světovém ekonomickém fóru věděl prakticky jen to, co stačil zahlédnout v televizních zprávách.

Byla to konference, na kterou se každoročně sjížděla přibližně tisícovka politických a podnikatelských špiček z celého světa, aby si vyměňovaly informace o předem stanoveném tématu, jež bylo pokládáno za klíčové pro další vývoj světa. Letošním tématem bylo šíření jaderných zbraní. V článku se konstatovalo, že letošního fóra se účastní „osmnáct hlav států, dvě stě vládních ministrů a sedmačtyřicet ze sta nejlepších manažerů vyhlašovaných časopisem Forbes“. Mezi hosty mimo jiné figurovali dva bývalí američtí prezidenti, současný britský premiér, brunejský sultán, jordánský král a šéfové firem Shell Oil, Intel a Deutsche Bank.

Článek ve Financial Times se zaobíral bezpečnostním zajištěním akce. Dvěma stovkám místních policistů pomáhaly při ostraze fóra přibližně tři tisíce vojáků. Do dějiště konference nesměl nikdo vstoupit bez předchozího prověření. V novinách byly fotografie vysokých plotů protínajících zasněžená pole, impozantních reflektorů a ozbrojených stráží s německými ovčáky. Davos na těchto snímcích vypadal spíš jako koncentrační tábor než jako lyžařské středisko.

V listu Tages-Anzeiger našel Jonathan sloupek pojednávající o švýcarské firmě vyrábějící čtečky identifikačních karet, které bezpečnostní orgány používají k řízení vstupu na konferenci. Generální ředitel firmy se pochlubil, že za jeho čtečky nikdo nepronikne, a vysvětlil, že systém pracuje s třemi úrovněmi zabezpečení. Do zelené zóny směli vstupovat obyvatelé a návštěvníci města, i když také oni se nejprve museli legitimovat na jednom ze tří bezpečnostních stanovišť, než jim byla vydána oficiální kartička fóra, kterou pak museli nosit celou dobu na krku. Žlutá zóna zahrnovala část města blíže ke Kongresovému centru, kde se konala samotná konference, a také veřejná prostranství v okolí hotelů, kde byli ubytováni VIP. Pokud chtěl člověk získat přístup do žluté zóny, musel si zajistit oficiální pozvání na konferenci a projít bezpečnostní prověrkou švýcarské spolkové policie.

Červená zóna pak zahrnovala Kongresové centrum, kde se konaly všechny projevy a zasedaly pracovní skupiny, a také hotel Belvedere, v němž bydlela řada nejvýznamnějších hostů. Všechny oficiálně vydané kartičky umožňující návštěvníkům přístup do těchto prostor obsahovaly nejen fotografie, ale i paměťové čipy nabité informacemi o nositeli. Návštěvníci s přístupem do červené zóny zároveň obdrželi vlastní osobní „čtečku karet“. Ta snímala jejich okolí v okruhu deseti čtverečních metrů, zachytávala informace o lidech nacházejících se v této zóně a zobrazovala na displeji jejich jméno, fotografii a životopis. Billa Gatese nebo Tonyho Blaira totiž poznal každý, ale o ministrovi ropného průmyslu Saúdské Arábie se to říct nedalo.

Jonathan vysypal celý obsah přihrádky na sedadlo vedle sebe. Napadlo ho totiž, že pokud měla Emma doručit automobil člověku s iniciálami „PD“ do Davosu, musí mít propustku umožňující jí vstup do červené zóny. Prohledal tedy uživatelskou příručku k automobilu, servisní knížku i celní doklady. Naklonil se k přihrádce a ohmatal její stěny. Nikde nic.

Znovu se posadil a přemýšlel. Pokud propustka nebyla v zavazadlech, která Blitz odeslal do Landquartu, musela se nacházet v autě. Jenže kde? Uživatelská příručka vysvětlovala, že obmění není jediným zvláštním rysem vozu. Mercedes se mohl pochlubit také samonosnými pneumatikami schopnými jízdy i po ztrátě tlaku, protismykovými brzdami a automatickým parkovacím asistentem.

To, co hledal, nalezl Jonathan v kapitole „specifikace na přání zákazníka“: pod pravým zadním sedadlem se měl ukrývat kovový box. Jonathan vystoupil z auta, otevřel zadní dveře, natáhl se do kabiny a zatáhl za páčku uprostřed čalounění. Sedadlo se zvedlo. V prostoru pod ním ležela matná černá ocelová krabice. Jonathan ji s cvaknutím otevřel a našel žlutohnědou obálku s natištěným jménem „Eva Krugerová“. Roztrhl ji a do ruky mu vypadla plastová identifikační karta na látkové šňůrce. Vydalo ji Světové ekonomické fórum a obsahovala stejnou fotografii jako řidičský průkaz Evy Krugerové. A to nebylo všechno: obálka obsahovala ještě francouzský pas s fotografií Parvíze Džinna a mobilní telefon.

Pas měl doplňovat sto tisíc švýcarských franků a obrněný sedan značky Mercedes. To vše, předpokládal Jonathan, měl výměnou za „Zlato“ obdržet Parvíz Džinn, ministr technologií fundamentalistické íránské islámské republiky.

Jonathan sebral telefon. Byl to jeden z nejlevnějších modelů. Zapnul ho a viděl, že je na něm kredit padesáti švýcarských franků. Přítomnost telefonu v obálce nemohla mít jiný důvod, než že Emma měla někomu zavolat…, někomu, kdo si přál být kontaktován pouze na jedno konkrétní číslo. Parvízu Džinnovi? Jonathan prolistoval adresář, ale žádné kontakty v něm neobjevil. Přemýšlel, zda Džin neměl zavolat jí. To dávalo větší smysl. Ministr technologií měl sám zvolit vhodný okamžik, kdy kolem sebe nebude mít strážce.

Jonathan pomalu začínal chápat, co se kolem něj odehrává. Nedokázal proniknout k jádru věci – zatím vše viděl jen v hrubých obrysech. Zásilka výměnou za informace. Za „Zlato“, jak tomu říkali. Existoval pouze jeden typ produktu, po němž podle něj Íránci prahli. Produktu, který jim západní svět upíral.

Jonathanovi se rozbušilo srdce. Opřel se o sedadlo, znovu se připojil na stránku Intelink a začal si prohlížet informaceo zásilkách. Odstředivky, navigační jednotky, magnetrony. Prolistoval zpětně poslední měsíce: prosinec, listopad, říjen. Karbonové extrudéry. Ocel s vysokou pevností v tahu. Chladicí systémy. A pak ještě starší položky: září, srpen. Prstencové magnety. Výměníky tepla. Jonathan nepochyboval o tom, že všechny tyto výrobky jsou označeny nesprávně. Vůbec nemusel znát jejich přesnou funkci. Stačilo mu vědět, k čemu jsou určeny.

Náhle se ho zmocnila potřeba volného prostoru. Vypotácel se z auta a vyrazil po silnici nahoru. Po chvíli prodloužil krok a začal klusat do svahu – hnal se kupředu a radoval se z pálení v nohou, z tlukotu srdce i ze sípotu.

Jeho mysl se vznesla do vzduchu a on se náhle ocitl v panenské přírodě v horách, několik dní po zahájení expedice, kdy člověk konečně – alespoň na jeden pronikavý a oslnivý okamžik – zanechává všechno za hlavou: minulost, přítomnost i budoucnost. Byl to nový svět oddělený od všeho, co přišlo předtím, zbavený veškerých pout, jež člověka svazovala, i veškerých očekávání, která ho nutí jít kupředu. Člověk se stal solitérem, osamoceným ve společnosti skal, stromů a rychle tekoucích potoků. Stal se pouhým tlukoucím srdcem obklopeným světem, který tu byl už dávno předtím, než ho lidstvo začalo ničit. Během tohoto okamžiku pulzoval život v člověku s nádhernou bujarostí.

Po deseti minutách dospěl Jonathan k vrcholu kopce. Kdosi zde vybudoval kamennou mohylu. Jonathan ji obešel. Plíce mu hořely a oči ho pálily zimou. Na severu se táhl dlouhý zakřivený stín Curyšského jezera, který vypadal jako kosa lemovaná třpytivými drahokamy. Na jihu se rozkládalo dlouhé a tmavé údolí ozářené na různě vzdálených místech shluky světel. A pouhý kilometr odtud vyrážela z rovinaté a úrodné země první alpská úbočí – žulové štíty vzpínající se do tisícimetrové výše a zakončené rozeklanými vrcholky.

„Proč, Emmo?“ vzýval Jonathan v duchu zesnulou manželku. „Jak jsi mohla posílat tyhle věci do nejnebezpečnější země na světě? Vždyť se z nich vyrábějí bomby. A navíc ne ledajaké bomby. Vyrábí se z nich Bomba.“

Ještě chvíli se rozhlížel a pak se vydal ze svahu dolů. Za deset minut došel zpátky k mercedesu, nastoupil do něj a zapnul topení. Jedna otázka mu stále nedávala spát.

Pro koho pracovala?

Zaklonil hlavu a zavřel oči, ale v hlavě mu dál vířily myšlenky. Usnul až mnohem později, když se nad obzor vyhouply první paprsky úsvitu a prosvětlily oblohu zmrtvělou popelavou šedí.

60

Do toho vám nic není. Nechte to být. Nemůže to pro vás dobře skončit.

Philip Palumbo se nad těmito slovy zamyslel, natáhl se k sedadlu spolujezdce a vytáhl z přihrádky svou služební zbraň. Právě proto, že se nikdo neuměl postavit k problémům čelem, byl dnes svět v tak zuboženém stavu.

Jeho služební zbraní byla devítimilimetrová beretta, která mu zůstala z dob, kdy ještě důstojničil v 82. výsadkovém praporu. Armádě věnoval čtrnáct let včetně kadetského výcviku ve West Pointu a za tu dobu to dotáhl až na majora. Muži s jeho minulostí se nabízela spousta příležitostí v soukromém sektoru, ale on nikdy neměl zájem vydělávat spoustu peněz. A tak sedm let po odchodu z armády načmáral svůj podpis na smlouvu s Ústřední zpravodajskou službou. A navzdory všemu, co viděl a učinil, to pokládal za své nejlepší životní rozhodnutí. Neměl tedy vůbec žádnou radost, že se toho všeho bude muset vzdát.

Zkontroloval, zda má plný zásobník, vsunul jeden náboj do komory a zajistil zbraň.

Stál před dvoupodlažním domem v koloniálním stylu s okenicemi v barvě lesní zeleně a šindelovou střechou. Vystoupil z auta, zasunul si pistoli za pas a ujistil se, že ji má ukrytou pod kabátem. Rychle vyšel po schodech a zazvonil. Po chvíli mu otevřel dveře štíhlý nepřitažlivý muž v šedé pletené vestě. Na řetízku kolem krku mu visely bifokální brýle. „To jste vy, Phile,“ řekl admirál James Lafever, náměstek ředitele pro operace Ústřední zpravodajské služby. „Zřejmě nějaká naléhavá záležitost.“

Palumbo vešel dovnitř. „Jsem vám vděčný, že jste mě tak promptně přijal.“

„To vůbec není problém.“ Lafever agenta uvedl do prostorné haly. Manželku mu nahrazovala práce, takže v domě bydlel sám. „Můžu vám uvařit kávu?“

Palumbo odmítl.

Lafever vešel do kuchyně a nalil si hrnek kouřící kávy. „Tak vy jste prý z Walída Gassana vytáhl informace, které pomohly zabránit nějakému útoku.“

On to ví, pomyslel si Palumbo. Někdo mu dal tip.

„Totiž, právě proto jsem přijel.“

Lafever si nasypal do kávy trochu cukru a pokynul Palumbovi, aby pokračoval.

„Cestou ze Sýrie mi zatelefonoval Marcus von Däniken, který šéfuje švýcarské kontrarozvědce. Vyšetřuje právě curyšskou vraždu muže jménem Theo Lammers – nizozemského občana, jenž byl zastřelen před svým domem. Byla to profesionální práce. Čistá a beze svědků. Lammers byl majitelem firmy, která navrhuje a vyrábí špičkové naváděcí systémy. Kromě toho však stavěl nepilotované vzdušné prostředky. Bezpilotní letadla. Malá, velká, na jaká si vzpomenete. A právě v době, kdy to von Däniken prošetřoval, byl zavražděn i Lammersův kolega: Íránec jménem Mahmúd Kitáb, který bydlel ve Švýcarsku a používal jméno Gottfried Blitz. Nepřipadá vám to povědomé?“

„Mělo by?“

„Při vší úctě, pane, si myslím, že by vám to něco připomínat mělo.“

Lafever si nalil do kávy mléko. Když opět obrátil pozornost k Palumbovi, jeho výraz se změnil. Společenská část návštěvy byla formálně uzavřena. „Povídejte dál, Phile. Mou roli si necháme na konec.“

Palumbo věděl, kdy může tlačit na pilu, a kdy ne. „Zavolal jsem Marcusovi a předal mu podrobné informace o Gassanově vyšetřování.“

„Myslíte o Gassanově účasti na spiknutí s cílem sestřelit letadlo?“

„Přesně tak. Von Däniken byl mírně řečeno překvapen. Vyšlo totiž najevo, že oba pánové, jejichž vraždy vyšetřoval, s Gassanem spolupracovali.“

„No to je mi náhoda.“ Lafeverův hlas nicméně dával zřetelně najevo, že to žádná náhoda není. Palumbo pokračoval: „O den později se von Däniken od soudního patologa dozvěděl, že oba muže zavraždil někdo, kdo má ve zvyku namáčet kulky v jedu. Soudní patolog se pak zeptal svých kolegů, jestli někdo z nich náhodou nenarazil na podobný případ. A jeden oslovený expert ze Scotland Yardu přesně věděl, o čem je řeč. V minulosti sloužil v britské námořní pěchotě, takže věděl, že se stejný jed používal v 80. letech v Salvadoru. Mezi indiány, kteří tam působili, to prý byla běžná praxe – nějaká verze místního voodoo, která měla zahnat zlé duchy. Ten Angličan se nechal slyšet, že tyhle indiány jsme vycvičili my. Takže ten, kdo zavraždil Lammerse a jeho kolegu, musel podle něj v tu či onu dobu pracovat pro nás. Von Däniken se mě proto zeptal, jestli na jeho území probíhá nějaká naše operace. Pane, pokud máme věrohodné informace o teroristické buňce plánující sestřelení letadla ve švýcarském vzdušném prostoru, pak je naší povinností o tom uvědomit i švýcarskou stranu.“

„A co jste mu řekl?“ dotázal se Lafever.

„Řekl jsem, že to prověřím.“

„Takže jste spolu od té doby nemluvili?“

Palumbo zavrtěl hlavou. „Pobočku v San Salvadoru jste tehdy vedl vy. Neorganizoval jste mimo jiné i operaci Hrdlička?“

„To je utajená informace.“

„Já mám bezpečnostní prověrku. K náboru byl tehdy doporučen i jeden z domorodců. Jmenoval se Ricardo Reyes. Jeho matka byla poloviční indiánka. Absolvoval výcvik v Camp Peary a pak byl vyslán do zahraničí. Pořád je na naší výplatní listině.“

„Vy jste se v tom šťoural, co?“

„Řekl bych, že to byl on, kdo ve Švýcarsku mačkal spoušť.“

Admirál Lafever přistoupil k Palumbovi tak blízko, že agent cítil kávu v jeho dechu. „Co je vám vůbec do mých operací?“

Palumbo změnil těžiště a ucítil, jak se mu do zad zarývá hlaveň beretty. „Nic. Tohle mi nepřísluší. Ale podařilo se mi získat nějaké informace o Lammersovi – o tom muži zastřeleném v Curychu.“

„A dál?“

„Pane, jeho spis má tloušťku skoro třicet centimetrů. Deset let byl na naší výplatní listině. Věnoval se průmyslové špionáži a byl řízen z naší londýnské pobočky. A pak se v roce 2003 najednou vypařil. Takže jsem si položil otázku, proč Walíd Gassan obstarával výbušniny lidem, kteří měli něco společného s americkou vládou. Něco mi na tom všem nehrálo. A tak jsem zavolal pár lidem a zeptal se, jestli Lammers náhodou nepřeběhl na druhou stranu.“

„Co jste se dozvěděl?“

„No to víte, že přeběhl, ale jinak, než myslíte. Před dvěma lety ho rekrutovalo naše ministerstvo obrany. A v době své smrti pracoval jako konzultant pro Agenturu obranného zpravodajství. Admirále, můžete mi říct, proč probůh likvidujeme svoje vlastní agenty?“

„Myslel jsem si, že vás bude více zajímat, proč se Pentagon snaží sestřelit letadlo.“

„To je moje příští otázka.“

Palumbo očekával dlouhý proslov. Lafever však jen odložil hrnek s kávou a ponuře se usmál. „Říká vám něco jednotka s názvem’Divize‘?“

„‚Divize‘? Ne, pane, to mi nic neříká.“

„Myslel jsem si to.“ Lafever vzal Palumba za loket a odvedl ho k posuvným dveřím v kuchyni. „Pojďme ven. Potřebuju si zakouřit.“

Palumbo šéfa následoval na zadní terasu a pak po schodech na dvorek. Večer byl chladný, obloha chmurná a bezútěšná. Procházeli skupinou opadaných stromů a pod nohama jim chroupal sníh.

„To všechno ten Austen. To on je problém,“ prohlásil Lafever a vyklepal z krabičky marlborku. „Ten pomatenej křesťanskej hajzl mi už dlouho pije krev. Pořád se jen modlí, vede pánbíčkářské řeči, ale přitom se ustavičně sere jiným lidem do byznysu.“

„Myslíte generálmajora Johna Austena z letectva?“

„Toho a jenom toho. Začalo to před osmi lety, už před jedenáctým září. Hoši v Pentagonu chtěli zahájit utajené operace na zahraniční půdě. Štvalo je, jak teroristi beztrestně ničí naše zahraniční objekty, a tak začali veřejně rozhlašovat, že my tady v CIA nehneme ani prstem, abysme je zastavili. Útok na kanceláře v Chúbaru v Saúdské Arábii, pumové útoky na naše ambasády v Nairobi a Dar es Salaamu, bezpočet útoků na zahraniční pobočky amerických nadnárodních firem. Austen tedy zašel za prezidentem a zeptal se ho, jestli by nemohl sestavit tým operativců a pokusit se to zarazit. Prezidenta nebylo třeba dlouho přesvědčovat. Už předtím nám pěkně proháněl faldy, abysme zjistili, kdo má na svědomí útok na torpédoborec USS Cole, jenže my jsme mu nedokázali pomoct. Austenův tým naopak pachatele v cuku letu vypátral. O třicet dní později podepsal prezident národněbezpečnostní směrnici, v níž dal ministerstvu obrany souhlas s řízením jednotek v zahraničí. Jednotkám se začalo říkat ‚Divize‘. Austen je řídil z málo známého oddělení s názvem Zpravodajská služba na ochranu osob, jejímž oficiálním úkolem je vést vojenské atašé přidělené k našim zahraničním ambasádám. Postupoval rychle. Do roka měl v terénu pět týmů. Bavíme se o nejčernějších z černých operací. Utajených. Popíratelných. Vedených bez jakéhokoliv dohledu Kongresu nebo i prezidenta. Takový bianko šek je snem každého zpravodajce. Včetně mě. O několika jejich operacích jsem se doslechl. Nepopírám, že odvedli docela slušnou práci. Zlikvidovali třeba Draka, toho vraždícího šílence v Bosně, nebo i pár válečných magnátů v Súdánu. Jenže Austenovi stoupl úspěch do hlavy a začal překračovat hranice. Ušpinil si ruce v té aféře kolem libanonského premiéra. Zapletl se do povstání v Iráku. Jenže my jsme zpravodajští důstojníci. Naším úkolem je sbírat informace a předávat je dál. Naším úkolem není být soudcem, porotou a katem. To je věc politiky, a pokud je mi známo, tak politiku dělá Bílý dům. Každopádně jsem toho po nějaké době začal mít plné zuby.“

„Ale pořád jsou to američtí agenti, pane.“

„Nejsou. Kitáb byl Íránec. Lammers Holandan. Mají zahraniční původ i výcvik.“

„Ale přesto, pane: proč jste se s tím neobrátil na prezidenta?“

„A co bych mu řekl? Vždyť bych vypadal jako žárlivý žalobníček. Byl to přece prezident, kdo tohle všechno schválil. Jen on tomu může zatnout tipec.“

„Nemyslím, že by souhlasil, aby američtí agenti spolupracovali s íránským ilegálem na sestřelení letadla.“

„To je pravda, ale taky by nesouhlasil, abych nasadil krtka do Austenovy sítě. Člověk jako John Austen, kterému se na prsou leskne spousta nablýskaných medailí a z rukávu sype jednu pánbíčkářskou frázi na druhou, platí na Pennsylvania Avenue div ne za svátého. V téhle válce bojuje už od začátku. Tím myslím naši válku proti firmě Džihád, s. r. o. To on vymyslel v roce 1980 plán na osvobození našich rukojmí v Iránu. To on zorganizoval první týmy speciálních operací. A podobně jako náš nejvyšší velitel plane i on pro Krista. Co proti tomu zmůže whiskymilovný pohan, jako jsem já?“

„Ale ten pokus o osvobození skončil fiaskem,“ namítl Palumbo. „Projeli jsme to na celé čáře. Ztratili jsme osm lidí.“

„Na tom nezáleží, Phile. John Austen je zkrátka hrdina. Jako by byl už tehdy na Golgotě. Co řekne, to platí…, dokud ho někdo neusvědčí z omylu.“

„Při vší úctě, admirále, přece nemůžu stát a dívat se, jak sestřeluje letadlo.“

„Jiná možnost není, Phile. Tahle země nemůže mít dvě různé špionážní služby, které provádějí nezávislé operace a vůbec spolu nemluví. Hochům z ministerstva obrany už se to dlouho vymyká z rukou. Až jim tahle operace vybuchne pod rukama, bude s nima amen. A John Austen už nikdy nedostane svolení vyslat do terénu tým.“

„Takže jste poslal Reyese, aby to zarazil?“

„Ricarda Reyese jsem poslal proto, abych ukázal, že nesedíme jen tak s prstem v zadku, zatímco oni provádějí takovou operaci. Jestli se u tak velké akce necháme nachytat na švestkách, bude to dokazovat, že všechno, co Austen říká prezidentovi o CIA, je pravda. Ale jestli se přiblížíme k tomu, abychom to bezpilotní letadlo sestřelili…, a jestli zneškodníme členy toho spiknutí…, budeme vypadat jako hrdinové.“ Lafever típl cigaretu o podrážku. „Panu Reyesovi se nepodaří ten útok zastavit a já si to upřímně řečeno ani nepřeju. Protože jakmile to letadlo spadne, budu moct jít za prezidentem, předložit mu důkaz, kdo to má na svědomí, a ukázat mu, jak hodně se mu situace vymkla z ruky. A taky mu budu moct ukázat, že jsem se tomu snažil zabránit. Prezident pak nebude mít jinou možnost než se za mě plně postavit a celá slavná Divize bude během vteřiny zrušena. Takže nakonec to ti kreténi z ministerstva obrany dostanou pěkně sežrat a agentura bude zase na vrcholu.“

Palumbo nevěděl, co říct. Stál jako přikovaný a cítil úžas a smutek.

Lafever odcvrnkl nedopalek do trávy a přistoupil k němu blíže. „Nemůžu dopustit, aby nějaký můj horlivý agent všude roztruboval, co podle svého názoru odhalil. Takže potřebuju vaše slovo, že si to necháte pro sebe.“

„Ale to letadlo, pane…“

„Potřebuju vaše slovo.“

„Ale admirále…“

„Žádné ale!“ křikl Lafever. „Je to jen malá cena za to, že Austen už nikdy neprovede ještě větší pošetilost.“

Palumbo si povzdechl. V tu chvíli mu bylo jasné, jak to celé dopadne. „Je mi líto, ale tohle prostě nemůžu dopustit.“

Lafever se na něj podíval jako na nějakého přitroublého křupana, který zrovna přijel z farmy. „Já taky ne.“

Když znovu zvedl ruku, držel v ní malý poniklovaný revolver. Namířil ho Palumbovi na srdce. Byla to jednorázová zbraň s vypilovaným sériovým číslem a nabitá standardními náboji, které admirál pravděpodobně sehnal na střelnici. Starý pán se ve svém řemesle vyznal.

Revolver dvakrát štěkl. Kulky zasáhly Palumba do prsou a srazily ho k zemi. Agent tam chvíli ležel s vytřeštěnýma očima a vyraženým dechem. Lafever k němu přistoupil o krok blíže, postavil se nad něj a zavrtěl hlavou. Teprve když Palumbo zakašlal, uvědomil si, že agent má na sobě neprůstřelnou vestu. Náměstek ředitele pro operace Ústřední zpravodajské služby znovu pozvedl revolver. Tentokrát však byl příliš pomalý.

Palumbova střela ho zasáhla do čela.

Admirál James Lafever byl mrtev dříve, než stačil dopadnout na zem.

61

Od chvíle, kdy se na ulici Balfour sešel válečný kabinet, uplynulouž čtyřiadvacet hodin. Telefonní linky přes Atlantik se během této doby žhavily se zběsilostí jarní bouře. Izraelské ministerstvo zahraničí volalo americkému ministerstvu zahraničí. Iránské velení volalo americkému Ústřednímu velitelství. Mossad volal CIA.

V jedenáct hodin večer stál izraelský ministerský předseda ve své kanceláři, jednu ruku měl založenou za zády a druhou si držel u ucha telefonní sluchátko. Jako každému dvořanovi, který se snaží dostat do kontaktu s císařem, bylo i jemu řečeno, ať počká – prezident Spojených států se mu prý za okamžik ozve.

Zvi Hirsch stál vedle premiéra a přetékal netrpělivostí. Výraz „za okamžik“ se vyčerpal před pěti minutami. Každá další vteřina zhoršovala nápor na jeho od narození nejisté srdce.

Náhle se na lince ozval ženský hlas. „Prezident Spojených států.“

Než stačil premiér reagovat, začal se ze sluchátka linout chladný hlas technokrata. „Dobrý den, Avi, rád vás slyším.“

„Pane prezidente. Kéž bychom si mohli pohovořit při šťastnější příležitosti.“

„Chtěl jsem vám poděkovat, že jste to s námi konzultovali,“ řekl americký prezident. „Poslední vývoj událostí nás zastihl nepřipravené. Nečekali jsme, že to přijde tak brzy.“

„Oba nás to zastihlo nepřipravené. Jsem si jist, že se s naším stanoviskem ztotožníte. Nemůžeme tolerovat přítomnost jaderných zbraní v rukou režimu, který jednoznačně deklaroval odhodlání vymazat Izrael z mapy světa.“

„Prohlášení jsou jedna věc. Činy druhá.“

„Jejich činy jsou snadno doložitelné. Už řadu let financují teroristické aktivity Hamásu, Islámského džihádu a Brigády mučedníků od al-Aksá. A jejich působení se neomezuje pouze na Izrael.

V Libanonu udržovali aktivní styky s organizátory atentátu na premiéra. A jistě vám nemusím líčit, jakou spoušť napáchali v Iráku. Jejich cíl je dvojí: získat faktickou kontrolu nad Blízkým východem a zničit mou zemi. Dosažení prvního cíle mají na dosah ruky. Nedopustím, aby uspěli i s druhým cílem.“

„Spojené státy vždy tvrdily, že jakýkoliv akt násilí na Izraeli budou považovat za akt násilí na nich.“

„Toto není situace, kdy můžeme čekat, až na nás někdo zaútočí. První úder bude smrtelný.“

„Chápu, ale podle mého názoru je na akci ještě příliš brzy. Musíme to předložit Organizaci spojených národů.“

„Kdybyste předem věděl, že devatenáct teroristů plánuje unést vaše letadla a narazit s nimi do Světového obchodního centra, nepodnikl byste preventivní kroky?“

„Zaútočit na celý stát není totéž jako zlikvidovat bandu teroristů,“ odpověděl prezident pečlivě odměřeným tónem. Jakákoliv zmínka o jedenáctém září v něm vzbudila ostražitost. Toto posvátné datum i řinčení zbraní, které okamžitě vyvolávalo, se stalo novodobou obdobou hesla „Pamatuj na bitvu o Alamo!“.

„A jaderná zbraň není totéž co letadlo,“ opáčil izraelský premiér. „Jedna jediná bomba zabije miliony Izraelců.“

Prezident si povzdechl. „Co pro vás mohu udělat, Avi?“

„Žádáme vás o povolení k přeletu nad iráckým vzdušným prostorem,“ řekl premiér.

„Pokud a až bude stát Izrael napaden, rádi vám ho poskytneme.“

„Při vší úctě, pane prezidente, to už bude pozdě.“

„Íránci podniknou odvetné kroky.“

„Možná. Ale některým bitvám se nevyhnete.“

Nastala odmlka, během níž premiér slyšel, jak americký prezident konzultuje tuto otázku s poradci. O minutku později se znovu ozval. „Prý máte i druhý požadavek.“

„Žádáme vás o čtyři vaše B61-11 EPW.“

„Vy nejste žádný troškař, Avi.“

„Ne, to nejsem.“

Americký prezident věděl o tomto požadavku předem, takže si mohl připravit vycizelovanou odpověď. „Pozorně poslouchejte, co vám teď řeknu. Amerika za žádných okolností nepoužije jaderně zbraně jako první. Jsme ovšem přesvědčeni, že Izrael má právo na silnou a zdrcující obranu. Za tímto účelem a s ohledem na naše mnohaleté přátelství jsem svým lidem nařídil, aby generálu Ganzovi okamžitě poskytli čtyři protibunkrové pumy B61. Budu však požadovat vaše slovo, že tyto zbraně nepoužijete, pokud nebudete přímo vyprovokováni.“

„Nevím, jestli vám mohu takové slovo dát.“

„Z tohoto požadavku neslevím, Avi. Řeknu vám to znovu: jestli ten zkurvysyn v Iránu vztáhne ruku na vás nebo na vaše zájmy, máte mé svolení použít ty pumy, jak uznáte za vhodné. Pak si můžete nad Irákem létat od rána do večera. Do té doby však chci vaše slovo, že ty zbraně zůstanou pod zámkem.“

Zvi Hirsch, který vše poslouchal na druhé lince, adresoval premiérovi šokovaný výraz. Vzápětí začal horečně kývat hlavou, aby předsedovi vlády naznačil, že má na tyto podmínky okamžitě přistoupit. Premiér uposlechl. „Máte mé slovo. Jménem svým i jménem izraelského lidu vám děkuji.“

Hovor byl ukončen.

Zvi Hirsch vrátil sluchátko do vidlice. „Slyšel jste ho?“

„Samozřejmě,“ odtušil premiér. „Ale kvůli čemu jste tak rozrušený?“

„Řekl, že můžeme ty pumy použít, pokud budeme přímo vyprovokováni.“

„No a?“

Zvi Hirsch byl tak nabuzený, že mu dělalo potíže sestavit kloudnou větu. „Copak to nechápete?“ zeptal se, „Oni nás nemusí bombardovat. Může to být cokoliv…, jakýkoliv nepřátelský akt… Hlavně abychom prokázali, že podnět vyšel z Teheránu.“

Stačí, když na nás vztáhnou ruku.

62

Pilot držel v pravé ruce stopky. „Pět minut. Teď.“

Muži rychle, ale ne uspěchaně vyrazili ze svých pozic v garáži. Rozdělili se do tří dvoučlenných skupin a každá skupina zamířila k jedné ze tří obrovských ocelových beden zvaných „rakve“, které stály u zdi. Dvě bedny obsahovaly vypouklá křídla rozložená na dva stodvaceticentimetrové dílce. Ve třetí bedně ležel trup obsahující samotné vnitřnosti letounu: inerciální navigační systém, procesor satelitní komunikace v Ku pásmu, palivovou nádrž, primární ovládací modul, proudový motor a sadu pro upevnění kamery na nos letadla.

První tým namontoval na trup podvozek a postavil ho na zem. Muži zodpovědní za sestavení křídla přišroubovali jednotlivé dílce k sobě a pomocí wolframových pastorků upevnili obě křídla k trupu. Pilot současně přitáhl k letadlu nízký vozík. Ležela na něm kovová gondola ve tvaru slzy, velká asi jako meloun a vážící třicet kilogramů. Uvnitř se nacházela silná nálož.

Gondola připomínala bojové hlavice používané v raketách Sidewinder. Ve skutečnosti však její konstrukce pocházela od firmy Raytheon, zbrojovky, která před více než třiceti lety vyvíjela rakety vzduch-vzduch. Za tu dobu pokročil vývoj jen málo – pouze výbušniny získaly na účinnosti.

Gondola se skládala z nosného pouzdra, dvaceti kilogramů plastické výbušniny Semtex-H, inicializačního zařízení a pěti set titanových fragmentačních tyčí. Jakmile senzor blízkosti detekoval cíl – v tomto případě civilní letadlo –, aktivoval rozněcovací mechanismus, který zapálil výbušné pelety obklopující semtex. Pelety pak zažehly dvacet kilogramů této účinné výbušniny a způsobily uvolnění obrovského množství horkého plynu zavelmi krátkou dobu. Výbušná síla rozpínajícího se plynu odhodila titanové tyče ven a způsobila jejich roztříštění na mnoho tisíc smrtících šipek, které totálně rozcupovaly trup letadla.

Cílem bylo zničit nejen civilní letadlo, ale i útočící bezpilotní letoun. Nesměla se najít žádná stopa po ničivém mechanismu.

Jakmile byla gondola upevněna a kabely připojeny k hlavnímu přístrojovému panelu, vyjel Pilot s vozíkem zpod letadla a ohlásil: „Čas.“

Podíval se na stopky. „Čtyři minuty dvacet sedm vteřin.“

Muži se nezačali radovat, nedali najevo žádné uspokojení. Místo toho se stejnou rychlostí bezpilotní letoun rozebrali. Nemohli riskovat, že náhodná kontrola odhalí letadlo stojící v garáži a připravené ke startu. Za pár minut byly tři „rakve“ opět naložené a uskladněné v zamčených skříních uvnitř domu.

Pilot, který na celou zkoušku dohlížel, zamířil do obývacího pokoje s panoramatickým oknem, odkud se nabízel výhled na curyšské letiště. Bylo osm hodin večer a on ve vzduchu spatřil přistávací světla letadla blížícího se od severu. S uspokojením konstatoval, že letadlo letí přesně načas – tento konkrétní let měl jednu z nejlepších bilancí dochvilnosti přistání na světě.

Sledoval světla až do chvíle, kdy Airbus A380 přistál. I ze vzdálenosti čtyř kilometrů působilo letadlo předimenzované. Pilot znal jeho parametry zpaměti. Délka sedmdesát tři metrů. Výška dvacet čtyři metry. Rozpětí křídel bezmála osmdesát metrů, téměř jako fotbalové hřiště. Ve všech ohledech to bylo největší komerční proudové letadlo na světě. Jeho kapacita činila 555 pasažérů. Dnes večer figurovalo na seznamu pasažérů necelých pět set osob. Zítra bude let plně obsazený.

Letadlo dorolovalo na parkovací místo. Bylo tak velké, že pro něj musel být vyroben speciální nástupní rukáv. V tu chvíli Pilot konečně rozeznal šesticípou hvězdu namalovanou na ocase.

Let 8851 společnosti El AI z Tel Avivu právě přistál.

63

Přesně v devět hodin dorazil von Däniken zpět do domu Tobiho Tmgeliho. Služebná ho odvedla do pracovny. Tmgeli seděl za velkým mahagonovým stolem a s někým telefonoval. Džínsy a rolák zmizely. Momentálně byl v černém obleku s perleťově šedou kravatou a vlasy měl promaštěné pomádou. Na uvítanou zpražil von Dänikena pohledem a hodil mu přes stůl svázanou složku.

Von Däniken ji zvedl. Uvnitř se nacházely dokumenty týkající se založení Excelsior Trustu se sídlem na Curagau v Nizozemských Antilách. Holdingová společnost vznikla kapitálovou investicí ve výši padesáti tisíc švýcarských franků. V dokumentech byli uvedeni tři ředitelé, z nichž dva byli zaměstnanci banky. Poslední jméno von Dänikenovi nic neříkalo. Se zájmem si však přečetl, že zástupce trustu navštívil v srpnu loňského roku pobočku banky Tingeli ve Vaduzu. Doba návštěvy se krásně shodovala s Ransomovým návratem z Blízkého východu.

Ještě zajímavější byly další dokumenty. Například měsíční výpisy z účtů zasílané z bahamské Royal Trust and Credit Bank a přechovávané bankou Tingeli jménem Excelsior Trustu. Výpisy obsahovaly podrobné informace o všech pohybech na všech anonymních účtech, z nichž se posílaly peníze Lammersovi a Blitzovi, a také na třetím účtu, z něhož byl uhrazen nákup Villy Principessa.

Nezodpovězená však zůstávala otázka, kdo vložil peníze do bahamské banky. Von Däniken začal listovat dokumenty. Oba anonymní účty byly otevřeny prostřednictvím bankovního šeku. Inspektor našel jejich kopie a v pravém horním rohu si přečetl jméno emitující banky. Srdce mu poskočilo. Bylo to jedno z nejúctyhodnějších jmen v americké finanční branži.

„Copak?“ zeptal se Tingeli, který mezitím dotelefonoval a obešel stůl. „Čekal jsi něco jiného?“

Von Däniken si vzpomněl na rozhovor s Philipem Palumbem. Přemýšlel, zda svého kolegu ze CIA nevystavil nějakému nebezpečí. „O tomhle ani slovo, Tobi.“

Tmgeli sebral složku von Dänikenovi z rukou. „Nelíbilo se mi, jak naše schůzka včera večer skončila. Když se mi díváš přes rameno, nemůžu žít svůj život tak, jak se mi líbí – a proto jsem pro tebe udělal něco navíc. Předhoď to svým nadřízeným jako oddaný Švýcar plnící svou vlasteneckou povinnost. Chceš, abych o tom mlčel? Jistě. Žádný problém. Mlčet je moje práce. Ale výměnou za to chci, aby ses mi jednou provždy přestal lepit na zadek. Možná jsem divný, ale je to moje volba. Žádné zákony tím neporušuju.“

Von Däniken reagoval na tuto žádost skepticky. „Zatím tu nevidím nic, co by takový slib opodstatňovalo. Rozhodně ses nemusel namáhat, abys mi tyhle informace obstaral. Prostě byly v záznamech. Kdybych chtěl, nechal bych ti poslat soudní obsílku a během týdne bych měl tyhle údaje tak jako tak.“

„Tušil jsem, že to řekneš.“ Tingeli nalistoval jednu stránku, založil ji vsunutím palce a vrátil spis von Dänikenovi. „Tady je něco, co ve spisu původně nebylo. Musel jsem zavolat pár lidem, abych to sehnal. Přišlo mě to hezky draho.“

Von Däniken otevřel spis na založené stránce. Bylo to potvrzení o převodu prostředků z bahamské banky ve výši pěti set tisíc franků. Peníze byly odeslány z jednoho z anonymních účtů na účet v jedné z největších švýcarských bank. Pod číslem účtu bylo napsáno jméno majitele.

Von Däniken zalapal po dechu. „Jsi si tím jistý?“

Tingeli přikývl. „Takže jsme domluveni?“

Von Däniken přijal nataženou pravici. „Ano.“

Bankéř přitáhl inspektora za ruku k sobě, takže teď stáli nepříjemně blízko u sebe. „A teď odsud vypadni. A řekni svým kámošům v Bernu, že Tingeliho rodina udělala pro svou zemi dost.“

Von Däniken sešel ze schodů a zamířil po chodníku k autu. Po celou dobu si uvědomoval, že průběh vyšetřování ovlivňuje jakási neviditelná ruka. Nešlo o nic konkrétního, nač by se dalo ukázat prstem. Byl to pouhý pocit. On však stejně jako většina policistů věděl, že neposlouchat intuici se nevyplácí. Informace, jimiž nyní disponoval, by dokázaly šokovat celý národ, natožpak jednoho policajta středního věku, který stále věřil v nezkorumpovatelnost své vlády. Chvíli jen tak stál a přemýšlel, jak by měl postupovat, komu může věřit a komu věřit nemůže.

Když odemykal dveře, vynořil se na ulici poslední model sedanu Audi, přiřítil se k jeho autu a zabrzdil vedle něj. Po stažení okénka se objevila brunátná tvář Kurta Myera. „Našli jsme Ransoma.“

„Zatkli jste ho?“

„To ještě ne, ale máme jeho stopu.“

„A co se stalo?“

„Včera večer vyjeli dva bernští policisté na hlášení, že do jednoho bytu vnikl neznámý muž. Zaklepali na dveře a zevnitř jim někdo odpověděl.“

„Byl to Ransom?“

„To nevím. Než jim totiž otevřel dveře, došlo uvnitř bytu k výbuchu. Policisté tam vtrhli a zjistili, že kuchyně a ložnice hoří. Podle všeho tam vybuchl plyn – únik z trouby nebo sporáku…“

Výbuch plynu… Von Däniken si vzpomněl na prasklé plynové potrubí, které stálo život bosenského hrdlořeza Draka.

Myer pokračoval: „Policisté si nejdřív mysleli, že ten muž vyletěl při výbuchu oknem, ale nikde se nenašly stopy krve a prohlídka pozemku kolem domu taky nic neodhalila. Ženě, která jeho přítomnost ohlásila, prý ten člověk tvrdil, že je lékař. Krvácel z rány na krku a podle té svědkyně to vypadalo, že ho někdo pořezal nožem. Jednoho z policistů napadlo, že by to mohl být člověk na útěku, a tak porovnal jeho popis s aktivními zatykači. A vyskočilo mu Ransomovo jméno. Vytiskli tedy jeho fotku a ukázali ji té ženě. Poznala ho, ale tvrdila, že měl černé a velmi krátké vlasy.“

„A co dělal v Bernu?“

„Prý tam byl navštívit svou švagrovou. Jmenuje se Eva Krugerová.“

„Co o ní víme?“

„Ani ťuk. Je to duch. Nevlastní žádnou švýcarskou legitimaci. Nemá pracovní povolení. A podle sousedky se v tom domě téměř nezdržuje.“

„Viděla ji vůbec ta sousedka? Na vlastní oči?“

„Tvrdí, že ano. Podle ní je tahle Eva Krugerová neustále na cestách.“

No jistě, pomyslel si von Däniken. Bezpochyby cestuje do exotických končin, jako jsou Dárfúr, Bejrút nebo Libérie. Bezpochyby další členka Ransomovy sítě. „Ale tys přece říkal, že máte Ransomovu stopu.“

„Dali jsme jméno ‚Eva Krugerová‘ do oběhu, na kantonální i celostátní úrovni. A ozval se nám šéf bezpečnosti Světového ekonomického fóra, které se momentálně koná v Davosu. Prý před týdnem stejnou Evu Krugerovou s adresou v Bernu prověřoval a vydal jí propustku na akci. Má jednodenní platnost.“

„Na dnešek?“

Myer chmurně přikývl. „Je to VIP propustka. Ta ženská má přístup, kamkoliv se jí zlíbí, včetně samotného kongresového sálu.“

„A co je dnes na programu?“

„Celý den se konají panelové diskuse. Velké ryby z celého světa. Ale hlavní projev má večer přednést Íránec Parvíz Džinn.“

„Už jsi uvědomil ostrahu?“

„Ještě ne.“

„Tak to okamžitě udělej. Řekni jim, ať zruší platnost její propustky. A poskytni jim nejnovější Ransomův popis. Může být ozbrojený.“

„Je to všechno?“

„Ne,“ prohlásil von Däniken. „Taky jim řekni, že tam za hodinu budeme.“

64

U vjezdu do údolí zahlédl Jonathan první nákladní auta. Dva vojenské náklaďáky, kolem nichž okolkoval zhruba tucet vojáků. O pět kilometrů dál spatřil další dvě auta. Tentokrát už vojáci neokolkovali. Byli to příslušníci elitních jednotek v perfektně upravených maskáčových uniformách a se samopaly na prsou. Každé projíždějící auto se u nich setkalo se zamračeným pohledem.

Alpské městečko Davos protínala jediná cesta. Jedna větev vedla ze severu, druhá z jihu. Jak se silnice zařezávala hlouběji do údolí, vojenská přítomnost sílila. Džípy. Obrněné vozy. Zátarasy připravené na krajnici tak, aby se daly okamžitě rozmístit. Byla to past, která čekala na sklapnutí. Jonathan očekával, že se každou chvíli na silnici objeví voják nebo policista, začne mávat rukama a ukazovat mu, aby zastavil. Mercedes však zatím žádné podezření nevzbudil.

V jedenáct hodin projel Jonathan městečkem Klosters. Sněžení polevilo a obloha se o odstín projasnila. Jednou či dvakrát se na ní dokonce mihl modravý flíček. Kostelní zvony odbíjely celou a jejich melancholický témbr vyvolával v Jonathanovi mrazení.

Když silnice začala klikatě šplhat do svahu, zaslechl nad sebou vrnění vrtulníku. Sebral identifikační kartu Světového ekonomického fóra a pověsil si ji na krk. Hůlkovým písmem už na ní nebylo napsáno „Eva Krugerová“ – jejím nositelem byl momentálně „Evan Kruger“. Také Emminu fotku vystřídal snímek, který si Jonathan nechal dnes ráno zhotovit ve fotolabu v Ziegelbrúcke. Úprava kartičky mu zabrala celou hodinu. Písmena se dala pozměnit snadno, ale výměna fotografie vyžadovala použití laminovacího lisu.

Byl jsem součástí výcviku a vůbec jsem o tom nevěděl.

Celou dobu jsem byl Emminým pěšcem na šachovnici.

Lékařský diplom nebyl jediným předpokladem úspěšného působení u Lékařů bez hranic. Stejně žádoucí byly i schopnost podvádět a bujná fantazie. Jonathan nedokázal spočítat, kolikrát už v minulosti zfalšoval dovozní a vývozní dokumenty, aby usnadnil přepravu léků přes hranice, případně – což bylo neméně důležité – aby se vyhnul placení úplatků zkorumpovaným vládním činitelům. Pokud byl penicilin zakázaný, pozměnil v dokumentech název léku na „ampicilin“ – ten byl sice silnější, ale méně známý. Když zjistili, že jim pohraničníci vykrádají zásilky morfia, změnili v nákladním listu název léku na „morazin“. Jen ať si ho sami vyhledají v katalogu léků a zjistí, že žádný morazin neexistuje.

Jedinou věcí, kterou na identifikační kartě Světového ekonomického fóra změnit nedokázal, byl paměťový čip. Vyřešil to tak, že přes něj přejel magnetem, a v podstatě tak vymazal všechna data. Byl ochoten se vsadit, že během zkoumání několika tisíc identifikačních karet už ochranka narazila nejméně na jednu či dvě, které měly podobnou vadu.

Řidičský průkaz Evy Krugerové se měnil snáze. Lepenkový povrch používaný švýcarskými úřady přímo volal po padělání. K odstranění Emminy fotografie postačil skalpel a ředidlo. Na volné místo putovala druhá z fotek, které si dnes Jonathan nechal zhotovit. Dal si přitom záležet, aby svůj vzhled jemně pozměnil. Před druhým fotografováním si sundal sako, rozepnul límec košile a jemně rozcuchal vlasy. Oba portréty byly pořízeny s odstupem pouhých několika minut, ale zdálo se, že je od sebe dělí mnoho dní.

Také zde udělal z Evy Krugerové Evana Krugera. V pase byla uvedena výška metr šedesát osm. Jonathan ji změnil na metr osmdesát osm, přestože byl ve skutečnosti o čtyři centimetry menší. Váhu pak zvýšil z padesáti na osmdesát kilogramů.

Plně si uvědomoval, že řidičský průkaz ani identifikační karta fóra by při bližším zkoumání neobstály. Zkušené oko by brzy odhalilo jejich slabiny a rozpoznalo v nich padělek. Registrace mercedesu na jméno Parvíze Džinna z Teheránu však byla Jonathanovým esem v rukávu a propůjčovala mu několikanásobně větší legitimitu než jakákoliv identifikační karta.

Až do této chvíle nemohl nikdo tušit, že zná podrobnosti o plánované schůzce Evy Krugerové s Parvízem Džinnem – alespoň si to Jonathan namlouval. Zároveň věděl, že druhý mercedes už Džinnovi doručen nebude. Sokol sice mohl zařídit, aby povolení k průjezdu kontrolním stanovištěm 1 obdržel Emmin náhradník, ale původní propustku určenou Evě Krugerové už s největší pravděpodobností nezrušil.

Jonathan se držel stejné nelítostné logiky jako předtím. Hlavní bylo nesoustředit pozornost na sebe. Pokud jméno Evy Krugerové stále figurovalo v systému, bezpochyby u něj byla uvedena poznámka, že tato žena má doručit íránskému ministrovi mercedes. Automobil proto sloužil jako ideální propustka. S limuzínou za dvě stě tisíc dolarů se člověk dohadoval těžko.

Na první zátaras narazil Jonathan dva kilometry od Davosu. Nacházel se na rovném úseku silnice a probíhala zde kontrola vozidel. Po obou stranách stály zchátralé dřevěné zemědělské usedlosti. Jonathan zastavil a čekal v řadě čtyř automobilů. Utáhl si kravatu a posadil se více zpříma. Řidičský i technický průkaz měl připravené vedle sebe a na krku se mu houpala identifikační karta. Přesto měl totální sucho v ústech a srdce mu bušilo až někde u ohryzku. Popojížděl k zátarasu a přitom si všiml, že každé vozidlo při kontrole obstoupí vojáci. Ucítil mravenčení v prstech a uvědomil si, že se překysličil.

Emmo, jak jsi to mohla osm let dělat?

„Pane!“ Jeden policista mu zaklepal na okno. „Popojeďte si.“

Jonathan ujel s autem několik metrů, až nárazníkem téměř vrazil do zátarasu. Policista ho požádal, aby vystoupil z auta a předložil řidičský průkaz.

„Kam jedete?“

„Do Davosu. Účastním se fóra.“

„Jste oficiálně pozván?“

„Vezu tento automobil jednomu hostu do hotelu Belvedere. Panu Parvízu Džinnovi.“

„Budu chtít vidět vaši kartu.“

Jonathan si sundal z krku laminovanou kartičku a policista ji strčil do čtečky podobné těm, které Jonathan viděl v novinách. Koutkem oka sledoval, jak policista vytahuje kartu z čtečky a strká ji tam podruhé.

Vojáci mu mezitím strkali pod auto zrcátka, aby odhalili případné výbušniny. Jeden z nich náhle něco křikl a policista prohlížející Jonathanovu kartu k němu přistoupil. Muži si vyměnili několik slov a policista se spěšně vrátil k Jonathanovi. „Ten automobil je obrněný?“

„Ano,“ odvětil Jonathan. „Jak už jsem říkal, vezu ho Parvízu Džinnovi, íránskému ministru technologií. Hodlá ho vyvézt do Íránu.“ Přinutil se k úsměvu. „Slyšel jsem, že to tam někdy bývá divoké.“

„Počkejte tu.“

Policista poodstoupil a zavolal vysílačkou svému nadřízenému. Jonathan slyšel, jak mu sděluje jeho jméno a táže se, zda mají v databázi zmínku o doručení mercedesu. Uplynula minuta. Nakonec policista přikývl a vrátil se k Jonathanovi. „Všechno v pořádku. Ale budu vás muset požádat, abyste nám umožnil prohlídku interiéru.“

„Poslužte si.“

Policista začal štěkavým hlasem vydávat instrukce. Na auto se slétlo pět policistů – důkladně prohlédli všechny přihrádky a odkládací prostory, zvedli zadní sedadlo, požádali Jonathana, aby otevřel ocelovou krabici, projeli kabinu detektorem výbušnin.

„Vytáhněte všechna okénka.“

Jonathan nastoupil do auta a zavřel okno na své straně. Policista ukázal na stopy po kulkách atentátníka. „Co se stalo? Někdo po vás střílel?“

„Házeli po mně kameny,“ odpověděl Jonathan. „Nějací všiváci v Curychu.“

V tu chvíli policista přistoupil k Jonathanovi a pleskl identifikační kartou o otevřenou dlaň. „Kde jste k téhle kartě přišel?“ zeptal se naléhavým tónem.

„Jak to myslíte?“ Pro Jonathana bylo těžké zachovat klidný tón.

„Vyzvedl jste si ji na policejním ústředí v Churu?“

„Dostal jsem ji poštou. Je to problém?“

„Paměťový čip je vadný.“

„Já ani nevěděl, že tam nějaký paměťový čip je,“ odpověděl Jonathan kajícně. „Můžete zavolat mému zaměstnavateli…, prosím vás.“

„To jste mě špatně pochopil,“ pokračoval policista. „Chtěl jsem se vám za nesprávnou funkci omluvit. Všechny vaše informace souhlasí. Už na ten vůz čekají. Nahlásil jsem vaši vadnou kartu, aby vám mohli vydat jinou.“

„Vydat jinou?“ Jonathan se usmíval jako idiot. Nemohl si pomoci. „Děkuji vám. Jste moc laskav.“

„Technické závady se stále tu a tam vyskytnou. Byla tam i jedna další nesrovnalost.“

„Ano?“

„Vy se asi nejmenujete Eva, že?“

Jonathan odpověděl, že nejmenuje, a policista mu vrátil kartu. „Zajeďte na hlavní kontrolní stanoviště na Davosstrasse, hned na vjezdu do města. Tam vám zhotoví novou fotografii a vystaví vám náhradní kartu. Dbejte na to, abyste ji měl neustále na viditelném místě. Alles klar?“ Zlehka bouchl do dveří a zamířil k dalšímu autu. „Tak pohyb! Trvá to celou věčnost!“

Na hlavním kontrolním stanovišti vydali Jonathanovi novou kartu a předali mu seznam dnešních událostí spolu s mapou města a vstupenkami na dvě příměstské lanovky, Jakobshorn a Parsenn. Policista ho pak doprovodil k mercedesu a ukázal na hotel Belvedere, který se tyčil ze svahu o tři sta metrů dál.

Jonathan udržoval rychlost pod deset kilometrů v hodině. Chodníky byly zoufale přelidněné. Na každém rohu postávali vojáci a nahodile kontrolovali identifikační karty. V ulicích hlídkovali policisté s německými ovčáky na krátkém vodítku. Ulice se klikatě vinula městem, kolem zlatnictví a prodejen lyží, kolem roztodivných hotelů a kaváren. K přístřešku před hotelem Belvedere vedla strmá příjezdová cesta. Vstup do hotelu omezovala závora a po obou stranách cesty se táhl dočasný třímetrový plot se stočeným žiletkovým drátem nahoře. Jonathan viděl, že plot vede do svahu a obklopuje celý areál hotelu.

Vítej v červené zóně.

Jonathan zabrzdil. Ozbrojený strážce přistoupil k autu a vložil jeho kartu do ruční čtečky. Závora se zvedla. Jonathan jel dál, až se ocitl před otočnými dveřmi. Po obou stranách stáli dva vojáci se samopaly na prsou. Jonathan si ve zpětném zrcátku všiml, že se závora opět spouští. Připadalo mu, že se ocitl uvnitř bankovního sejfu.

Seděl za volantem a přemýšlel, co by teď měl udělat. Mělo ke schůzce dojít uvnitř hotelu? Má zavolat Džinnovi, anebo prostě čekat? Bylo přesně dvanáct hodin. Žádný švýcarský bankéř nikdy nebyl dochvilnější. Podíval se na velké otočné dveře, před nimiž se táhly tři široké schody potažené kobercem. Strážci zpozorněli a věnovali mu bedlivé pohledy. Jeden vyrazil směrem k němu. Jonathan polkl a uvědomil si, že mu na čele vyrazil pot. Aby zakryl nervozitu, začal si prohlížet nehty a poté si zkontroloval kravatu. Znovu se podíval k otočným dveřím. Strážce se vrátil na své místo a znovu upřel zrak na příjezdovou cestu, jako by už samotný jeho pohled, nikoliv třímetrový plot s žiletkovým drátem, mohl odstrašit všechny vetřelce.

V následujícím okamžiku se strhlo peklo. Z otočných dveří se jako vichřice vyhrnuli snědí muži v černých oblecích. Bylo těžké je všechny spočítat – nakonec se Jonathan zastavil na sedmi. To už mezi nimi poznal i jeho. Vysoký pečlivě upravený muž s důstojným držením těla a náznakem plnovousu. Muž, který jako by kráčel po vyvýšenějším terénu než ostatní. Patřil ke skupině a současně se od ní distancoval. Tím, co Jonathana definitivně utvrdilo v názoru, že jde o muže ze včerejší fotografie, však byl jeho výraz – rozhořčený a zlostný škleb vepsaný do hrdých rysů. Parvíz Džinn.

Náhle se ozval křik. Jonathan si chvíli myslel, že někdo volá na poplach. Tohle však nebyl křik ze strachu. Žádní atentátníci ani sebevražední útočníci nebyli nikde k vidění. Právě naopak. Tohle byl výkřik radosti. Parvíz Džinn stál pod schody a zakrýval si pěstěnýma rukama obličej. Jeho vztek se rozplýval a na jeho místo se dral výraz blaženého úžasu.

„Moje auto!“ zvolal americkou angličtinou. „S-pět set padesátka. Umělecké dílo.“

„Osmiválec?“ ozval se kdosi.

„Dvanáctiválec!“ setřel Džinn toho opovážlivce.

Příslušníci jeho doprovodu se vrhli k autu, obstoupili ho a s vytřeštěnýma očima začali přejíždět dlaněmi nad karoserií, přičemž se ho však nikdo z nich neopovážil dotknout. Džinn se prošel kolem automobilu. Žádný zákazník si nikdy tento vůz neměřil kritičtějším okem.

Jonathan stáhl okénko, aby si nikdo nemohl všimnout tří vrypů ve skle po kulkách atentátníka. Promáčkliny v nárazníku vyklepal sám a na benzinové pumpě mu jeden prodavač sehnal odpovídající černý lak. Nebyla to dokonalá práce, ale člověk by musel ležet na zádech pod podvozkem, aby si všiml lehce kontrastujících odstínů. Následovalo mytí a pulírování, a než se Jonathan přiblížil k Davosu, nanesl poslední vrstvu čistidla ještě i na pneumatiky. Kromě poškrábaného okna tak auto vypadalo, jako by právě vyjelo z továrny.

Jonathan vystoupil.

Šéf ostrahy k němu okamžitě přistoupil, avšak nechoval se nepřátelsky. Uklonil se, okázale mu podal ruku a začal velebit krásu automobilu. Sto osmdesát čtyři centimetry vysoký Jonathan s čerstvě nabarvenými černými vlasy pečlivě učesanými na pěšinku a oblečený v bezvadném obleku vypadal jako čítankový prodejce německých aut. Kolébka vozů Mercedes-Benz byla pro Iránskou islámskou republiku dlouholetým spojencem. Džinn o krok ustoupil. Pokud ho však překvapilo, že namísto Evy Krugerové před ním stojí muž, nedal to nikterak najevo. Schlíple natáhl pravici a anglicky Jonathanovi řekl: „Zdravím vás, příteli.“

„Evan Kruger,“ řekl Jonathan a podal ministrovi ruku. Cítil, jak v ní Džinnovi škublo, když zaregistroval jeho jméno. Přistoupil k Jonathanovi blíže a v jeho pohledné tváři se objevil napjatý úsměv. „Eva měla nehodu,“ zašeptal mu Jonathan. „Poslali mě místo ní.“ Odmlčel se a hlasitěji dodal: „Rád bych vás teď pozval na předváděcí jízdu vašeho nového vozu, pane Džinne.“

Šéf ostrahy se okamžitě postavil vedle Džinna a zahrnul ho řadou varování ve farsijštině. Jonathan rozuměl sotva polovině, ale podstatu pochopil: ministr technologií nemá nasedat do auta a vydávat se někam bez ostrahy. Parvíz Džinn ho však od sebe odehnal, nejprve dobrosrdečné a poté nevrle. Nikdo mu nebude říkat, co má dělat. Obešel auto, cosi zabručel, odmítavě mávl a nastoupil na sedadlo spolujezdce. „Jedeme!“

Jonathan kývl a otevřel dveře na straně řidiče. Všechno to mělo logiku. Schůzka se měla uskutečnit uvnitř vozu. Jakákoliv výměna informací si žádala místo, kde budou mít soukromí. Automobil byl v tomto ohledu důmyslný vynález: sloužil jako propustka, která měla zajistit Evě Krugerové přístup do Davosu, a současně jako kouřová clona, za níž se mohl Džinn ukrýt a předat informace druhé straně.

Když Jonathan nastupoval do auta, všiml si, že se k příjezdové cestě blíží Hannes Hoffmann. Nad jedním okem měl motýlkový steh a čepici měl naraženou do čela, aby mu zakrývala modřinu. Jejich pohledy se setkaly a Hoffmann sprintem vyrazil po zledovatělé cestě k autu. Jonathan zabouchl dveře a zatúroval motor. Džinn na sedadle poskočil úplně stejně jako před několika dny on.

„Automatické zapalování,“ vysvětlil mu Jonathan a dál hrál svou roli. „Ale jestli chcete, můžete ho přeprogramovat na manuální.“

„Zázrak.“ Džinn se pyšně rozhlížel po skvěle vybaveném interiéru.

„Mám tady dárky, které vám Eva slíbila,“ řekl Jonathan, zařadil rychlost a dotkl se plynu. „Svetr a samozřejmě i vaši hotovostní odměnu.“

„Počkejte ještě,“ řekl Džinn a pokynul mu, aby peníze nevytahoval, dokud nebudou v bezpečné vzdálenosti od hotelu.

Jonathan vytáhl okénka nahoru a kouřové sklo zahalilo interiér do přítmí. Hoffmann se vrhl doprostřed cesty ve snaze přinutit ho, aby zastavil, ale Jonathan neměl ani v nejmenšímv úmyslu zpomalovat. Naopak sešlápl plyn a zvýšil rychlost. Hoffmann v poslední chvíli uskočil a spadl do závěje.

Parvíz Džinn si toho vůbec nevšiml, protože právě zkoumal palubní navigaci.

65

Vrtulník značky Sikorsky křižoval úzké údolí maximální rychlostí. Na rozdíl od předvčerejšího letu bylo počasí klidné a nefoukal ani vítr, takže stroj mohl letět zcela nerušeně. Obloha se každou minutou projasňovala a objevovaly se na ní modré flíčky. Po několika dnech nepřetržité oblačnosti dokonce na chvíli vyšlo slunce.

Marcus von Däniken přimhouřil oči před ostrými a oslnivými paprsky a promluvil do vysílačky: „Jde o jméno Krugerová,“ sdělil důstojníkovi na bezpečnostní základně Světového ekonomického fóra v Churu. „Pokud bude někdo na kontrolním stanovišti používat tohle nebo podobné jméno, musíte mu odepřít přístup do areálu fóra. Je třeba předpokládat, že je ozbrojený a nebezpečný. Nasaďte veškeré nezbytné prostředky. Chci, aby byl okamžitě zatčen. Rozumíte?“

„Ano, pane. Rozumíme.“

Von Däniken pod sebou viděl dvouproudovou silnici, která protínala údolí a vedla do městečka Klosters. Také kontrolní stanoviště byla dobře viditelná: hloučky mužů a vybavení se nacházely v pravidelných rozestupech po obou stranách cesty. Deset kilometrů od okraje údolí inspektor poprvé zahlédl Davos. Počet obyvatel: 5500. Nadmořská výška: 1800 metrů. Toto alpské městečko vytvářelo dlouhý a široký zářez do svahu hory. Od kupole protestantského kostela se odráželo sluneční světlo. Na vrcholu hory zahlédl von Däniken tmavě modrou kabinu lanovky Jakobshornbahn.

Ve vysílačce zapraskalo.

„Inspektore von Dänikene, tady je základna.“

„Mluvte.“

„Objevil se tady nějaký Kruger. Křestním jménem Evan. V jedenáct nula sedm projel kontrolním stanovištěm v údolí a v jedenáct třicet jedna mu na hlavním bezpečnostním stanovišti vydali novou identifikační kartu.“

„Chcete říct, že jste tomu člověku vystavili novou kartu?“

„Podle zprávy sepsané příslušným policistou byla Krugerová karta vadná. Nefungoval v ní čip a kromě toho ukazovala nesprávné údaje.“

„Co to znamená?“

„Původně zněla na jméno Eva Krugerová, ale její nositel byl muž. Tvrdil, že jede doručit sedan značky Mercedes-Benz zástupci íránské delegace Parvízu Džinnovi.“

Džinn, ten íránský provokatér. Von Däniken si vzpomněl na vzkaz pro příjemce u platby sta tisíce švýcarských franků Gottfriedu Blitzovi alias Mahmúdu Kitábovi. „Dar pro PD.“Teď už nade vši pochybnost věděl, pro koho byly ty peníze určeny, i když zatím nedokázal rozklíčovat, jaké vazby mezi oběma muži existovaly.

V duchu si vybavil novinové články o atentátech na bosenského válečného magnáta a libanonského policejního inspektora. Zamýšlel Ransom další vraždu? Pokud ano, proč své oběti předával sto tisíc franků a ještě dvakrát dražší nový automobil?

„Kde je ten Evan Kruger teď?“

„Vteřinku, pane. Musím se podívat.“

Von Däniken během čekání tiše zaklel.

„Je uvnitř červené zóny. Před osmi minutami pronikl do areálu hotelu Belveder.“

„Pošlete tam své muže,“ poručil von Däniken. „Chci, abyste ho co nejrychleji obklíčili. Na rozruch se vykašlete. Máte moje svolení. Za čtyři minuty přistanu na jižním heliportu. Pošlete pro mě jednoho ze svých lidí.“

66

Švýcarská konfederace byla založena v roce 1291 a je pokládána za jednu z nejstarších nepřetržitě fungujících demokracií na světě. Vláda je založena na tradici dvoukomorového parlamentu a do značné míry čerpá z americké a britské ústavy. Dolní komora neboli Národní rada se skládá ze dvou set zástupců, které voliči v šestadvaceti kantonech volí poměrným způsobem. V horní komoře zvané Stavovská rada pak zasedají dva zástupci z každého ze dvaceti kantonů a po jednom zástupci ze zbývajících šesti půlkantonů. Švýcarsko nemá premiéra coby šéfa výkonné moci vybraného z řad vítězné vládní strany, ale členové obou komor se jednou za čtyři roky sejdou a zvolí sedm členů vládní Spolkové rady – jednotlivá křesla se přitom rozdělují podle zastoupení jednotlivých stran v obou komorách. Každému radnímu je přidělen určitý resort nebo ministerstvo a jeden z nich je na rok zvolen prezidentem konfederace. Po roce pak rotující prezidentskou funkci převezme některý z jeho kolegů.

Alphons Marti byl sice v pětačtyřiceti letech nejmladším členem Spolkové rady, ale to ještě neznamenalo, že má v úmyslu čekat šest let, než bude moci usednout na prezidentské křeslo. Během let si udělal jméno jako nesmiřitelný bojovník – nejprve ve svém domovském kantonu Ženeva, z něhož vytlačil veškerý organizovaný zločin, a nedávno i na mezinárodní scéně, když hlasitě vystupoval proti americké praxi takzvaného mimořádného vydávání zajatců.

V toto chladné páteční ráno seděl u svého obrovského pracovního stolu, prohlížel si dokumenty, které držel v ruce, a bylo mu naprosto jasné, že informace v nich obsažené jsou jeho vstupenkou do prezidentské funkce.

Dokumenty mu před deseti minutami přišly ze společnosti Swisscom a obsahovaly výpis veškerých volání z čísel Marcuse von Dänikena. Telefonátů bylo celkem třicet osm. Většina uvedených čísel patřila von Dänikenovým kolegům ze spolkové policie. Ve třech případech figurovalo v seznamu i Martiho číslo: nejprve v 8:50, kdy odposlouchávací systém Onyx zachytil informace o seznamu pasažérů charterového letu CIA, poté ve 12:15, kdy americký letoun požádal o přistání na švýcarské půdě, a nakonec ve 13:50, kdy mu von Däniken volal ohledně koordinace jízdy na letiště.

Marti přejel prstem po seznamu telefonních čísel a zastavil se u předvolby 001 označující Spojené státy. Za ním následovalopředčíslí 703 – Langley ve státě Virginie. Volané číslo patřilo Ústřední zpravodajské službě Spojených států amerických.

Marti měl svůj důkaz.

Odložil dokumenty a zavolal Hardenbergovi, s nímž se bavil včera večer. „Kde je von Däniken?“ zeptal se ho. „Potřebuji s ním mluvit.“

„Před patnácti minutami nasedl v Curychu do vrtulníku,“ odvětil Hardenberg. „Letí s Kurtem Myerem do Davosu.“

„Do Davosu?“ Martimu klesla čelist. „Kvůli čemu?“

„Máme stopu Jonathana Ransoma. Vypadá to, že veze automobil Parvízu Džinnovi, íránskému ministrovi technologií.“

Marti si stiskl kořen nosu, až ho začal bolet. „Uvědomili jste ostrahu v Davosu?“

„Domnívám se, že ano.“

„Pokud zjistíte něco dalšího, okamžitě mi zavolejte.“

Marti zavěsil a okamžitě vytočil číslo šéfa spolkové policie. „Ano, Herr Direktor,“ začal. „Máme tu vážný problém. Zjistili jsme, že jeden vysoce postavený člen vaší organizace jedná ve prospěch zahraniční mocnosti. Jedná se o Marcuse von Dänikena. Ano, také mě to překvapilo. Člověk nikdy neví, komu může věřit.“

Odtrhl oči od usvědčujícího výpisu, podíval se z okna a upřel pohled na hory na východě.

„Jak rychle dokážete dostat své lidi do Davosu?“

67

„Kdo jste?“

Parvíz Džinn škrobeně seděl na sedadle spolujezdce a měřil si Jonathana pohledem.

„Evin přítel.“

„Vy pracujete spolu?“

„Už osm let.“

„Ach tak,“ zadrmolil Džinn a snažil se nedat najevo nelibost nad touto neohlášenou změnou plánů. „Takže ji znáte dobře?“

„Dá se to tak říct.“ Jonathan nemohl odpovědi příliš rozvádět, protože by se mohl prozradit. O padesát metrů dále stál uprostřed silnice policista a řídil dopravu.

„Co se jí stalo? Proč nemohla přijet?“

Jonathan na Džinna pohlédl. „Je mrtvá.“

Tato zpráva na ministra zapůsobila jako šrapnel. „Mrtvá? Kdy zemřela? A jak? Nemůžu tomu uvěřit.“

„V pondělí. Byla na horách se svým mužem. A stala se jí nehoda.“

„Se svým mužem? Vlastně ano. Byla vdaná. Frau Krugerová.“ Džinn zabodl oči do klína a Jonathan viděl, že má rty pevně semknuté k sobě.

„Není vám nic?“

Džinn ostře vzhlédl. „Jistěže ne. Nevím, proč bych ji měl oplakávat po tom, co mi udělala.“

Zadíval se přímo před sebe. Jeho rty se chvíli pohybovaly, ale žádná slova z nich nevyšla. Křečovitě sevřel opěrku, až mu na ruce zbělaly klouby. Zjevně prožíval mírný šok. Jonathan se na něj upřeně díval a cítil k němu nenávist. Měl sto chutí udeřitDžinna do čelisti a rozmáznout mu ten jeho šokovaný nanicovatý obličej o okno. Tenhle chlap neměl právo truchlit pro Emmu.

Nakonec své emoce ovládl a odhlédl od ministra. Bylo životně důležité, aby odvedl Džinnovu pozornost od Evy Krugerové – od Emmy – dříve, než se ministr zhroutí. Vzpomněl si na informace z Intelinku. Faktury. Nákladní listy. Celní prohlášení. „Obdrželi jste poslední zásilky, že?“ zeptal se.

Džinn přikývl, ale chvíli mu trvalo, než nalezl hlas. „Komplex v Čálusu jede na plný výkon,“ řekl slabě. „Čtyři sta kaskád. Padesát pět tisíc odstředivek. Ostatní objekty jsme uzavřeli a všechno přesunuli tam, abychom dosáhli svého cíle.“

Kaskády. Centrifugy. Komplex jede na plný výkon. Jonathanova podezření se potvrdila. Firma ZIAG ilegálně vyvážela zařízení nezbytná pro dokončení procesu obohacování uranu. Proč to však dělala? V čím zájmu? Kdyby to Jonathan věděl, měl by mnohem blíže k odhalení totožnosti Emmina zaměstnavatele. Vzpomněl si na letošní novinové články o ambicích Íránu stát se jadernou mocností. „Jaký máte výkon?“ zeptal se Džinna.

„Čtyři kila měsíčně obohacená na devadesát šest procent.“

„A s tímhle jste spokojeni? Nemůžete se dostat na sto procent?“

Džinn se na něj odmítavě zadíval. „Devadesát šest procent vysoce přesahuje požadovanou koncentraci. Myslel jsem, že budete ohromen.“

„To jsem…, totiž…, to jsme.“ Jonathan si připadal, jako by kráčel ve tmě neznámým domem a neustále mu chybělo málo, aby narazil do kusu nábytku nebo shodil ze stolu vázu. Musí si dávat větší pozor. Kdyby Džinn začal tušit, že jeho řidič není ve skutečnosti kolega Evy Krugerové, těžko říct, jak by se zachoval. „A co ta druhá část?“

„Jaká druhá část?“ Džinn začínal nervóznět. Už na Jonathana nepohlížel se stejnou vážností jako na začátku.

Instinkt Jonathanovi napovídal, že cílem schůzky není hodnocení současné situace v Íránu. Byla sjednána z jiného důvodu. Jonathan usuzoval, že jde o výměnný obchod. Peníze a auto výměnou za „Zlato“. A tím „Zlatém“ musely být informace.

Jinak mu Džinn neměl co nabídnout. „Však vy víte.“ řekl nabroušeně.

„Jestli se mě ptáte, zda mám to, co jste požadovali, tak můžete být klidný. Copak jste mi vůbec dali na vybranou?“

Jonathan na něj úkosem pohlédl. „Všichni máme své povinnosti.“

Džinn se nevesele usmál. „Věděl jste, že se ministři musí účastnit poprav špionů? Francouzi tomu říkají Pour encourager les autres.’Jako podnět ostatním.‘“ Na odpověď ministr nečekal. Jeho řeč získala rytmus a Jonathan si dal záležet, aby ho z něj nevyrušil. „Když vás chytí, začnou u vaší rodiny. Nejdřív si vyberou nejmladší členy. U nich to ještě probíhá humánně, pokud se tímto slovem dá nazvat popravčí četa. Pašovi je osm. Po něm přijde na řadu Jasmin. Té bylo minulý týden třináct. Podle nového zákona musí na všech veřejných prostranstvích začít nosit čádor. Zbláznila se do černých hedvábných šátků od Hermese. Nezapomeňte tuhle informaci předat svým analytikům ve Virginii, v Londýně, v Tel Avivu, nebo odkud to vlastně pocházíte.“

Protřel si oči, aby dal najevo, že je unaven. Jeho gesto však obsahovalo také jakousi vyčerpanou smířenost se situací. „Kde jste ji vůbec sehnali?“ zeptal se. „Je absolventkou nějaké zvrácené školy, kterou jste založili, abyste mohli využívat muže, jako jsem já? Je to tak?“ Byla to jen další řečnická otázka – Džinn už odpověď dobře znal. Prohlédl svou situaci do nejmenších podrobností a jako by teď cítil úlevu, že se o ni může podělit s jiným mužem. „Víte, co je na tom nejlegračnější?“ pokračoval, aniž se třeba jen náznakem usmál. „Ze si dodneška tak trochu myslím, že jí na mně záleželo. Navzdory tomu všemu. Navzdory jejím výhrůžkám. Dají se ty fotky pokládat za vydírání? Anebo ty bankovní výpisy? Všechny ty úplatky, které mi nutila? Zabila se v horách, jo? Myslím, že nic jiného by se vám do krámu nehodilo víc.“

Jonathan neměl odpověď. Připadalo mu, že Džinn mluví i za něj. Na semaforu naskočila zelená a on pokračoval po promenádě a přejel odbočku k nádraží. Zdálo se, že se Džinn konečně trochu sebral: napřímil se na sedadle a zaujal pózu odhodlaného muže, kterým se snažil být.

„Takže k věci,“ řekl. „Ty peníze, prosím, pane Krugere.“

Jonathan mu předal obálku. Peníze, které mezitím utratil, nahradil prostředky ze svého soukromého účtu. „Sto tisíc švýcarských franků.“

„A převod na můj účet v Curychu proběhl?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jonathan, třebaže neměl tušení, o jakém převodu Džinn mluví.

„Celých dvacet milionů?“

„Ano.“

„To je pro mé děti, víte?“ vysvětlil Džinn. „Dokud neodjedu ze země, nemůžu se těch peněz dotknout.“

Vytáhl z náprsní kapsy flashdisk a položil ho na středový tunel. „Je tam všechno. Rozmístění našich raket. Zbrojní provozy. Výrobní komplexy. Plán našeho jaderného úsilí od A do Z. Vím, jak s tím vším naložíte. V Iráku jste udělali chybu. Tu už nezopakujete. Teď máte usvědčující důkaz. Tentokrát už nikdo nebude moci tvrdit, že jste neměli dobrý důvod.“

„Usvědčující důkaz?“

„Ano, ať jste kdokoliv. Američané, Francouzi, Britové, Izraelci, na tom nesejde. Všichni chcete totéž. Válku.“

Jonathan si toho přečetl v novinách o Džinnovi dost na to, aby si udělal obrázek, jak se to všechno asi seběhlo. Začalo to během jedné z Džinnových návštěv na Západě. Jako řadový pracovník ministerstva technologií měl tehdy za úkol jednat s podnikateli, kteří si velmi přáli navázat s Íránem obchodní styky. Uskutečnila se první schůzka v Bejrútu, nebo v Zenevě? Anebo na jiném místě, které Jonathan zatím nevypátral? Na tom nezáleželo. Zpočátku šlo bezpochyby o pouhý náznak. O diskrétní poznámku učiněnou v průběhu schůzky. Za předem dohodnutou cenu by firma ZIAG mohla zařídit vývoz jistých „kontrolovaných technologií“. S návrhem tehdy samozřejmě přišla Eva. Pro člověka jako Džinn to musela být neodolatelně lákavá představa. Bezpochyby hned od počátku pochopil, s jakými možnostmi je tato nabídka spojena. Mohl povýšit na ministerstvu. Stát se vlastencem srovnatelným s A. K. Chánem, pákistánským inženýrem, který své vlasti poskytl jadernou bombu. Ba dokonce i národním hrdinou. A k tomu všemu si získat pozornost ženy, s jakou se ještě nikdy nesetkal. Nebylo divu, že její nabídky okamžitě využil.

Zpočátku se jejich vztah odehrával na ryze profesionální rovině. Eva, Hoffmann a Blitz se starali o to, aby zásilky bez komplikací docházely na místo určení. Přitom bylo nezbytně nutné zajistit, aby si Džinn získal důvěru nadřízených. Jeho vzestup byl podle všech měřítek raketový. Během šesti měsíců se stal Parvíz Džinn ministrem technologií. Jako člen kabinetu mohl svobodněji cestovat a bezpochyby navštívil i továrnu firmy ZIAG ve Švýcarsku. Jeho návštěvy se přitom časově shodovaly s Emminými „bleskovými safari“ – neohlášenými výjezdy na neznámá místa za účelem shánění zásob. Během jedné z těchto návštěv zasekla Eva Krugerová udičku. Možná Džinnovi navrhla výlet do Bernu, aby mohli v diskusích pokračovat v poněkud diskrétnějším prostředí. Součástí těchto „diskusí“ přitom byla i návštěva jejího bytu, sklenička vychlazené polské vodky a všechno, co přišlo pak. Byl to jeden z nejotřepanějších triků. Její kolegové samozřejmě pořídili z této schůzky kompromitující fotografie, a jakmile je měli k dispozici, přidali do repertoáru i úplatky. Začali Džinnovi posílat na curyšský účet peníze. Že se muž zblázní do ženy, jako byla Eva, by totiž mohli pochopit i íránští ajatolláhové. Nikdy by však netolerovali braní úplatků.

Džinn byl vyřízený.

Jonathan se podíval na íránského ministra, který teď seděl vedle něj a horečně počítal peníze. Ty ubohý parchante, pomyslel si s novou nenávistí. Mé ženě jsi nesahal ani po kotníky.

„Je tam všechno?“ zeptal se a přejel prstem po flashdisku.

„Plán jaderného programu mé země. Řekl bych, že je toho dost.“

„Nic nám nezatajujete? Můžeme zastavit a přesvědčit se. Mám moře času.“

„Je tu ještě jedna věc. Loni jsme získali čtyři ruské rakety s plochou dráhou letu KH-55. Momentálně se nacházejí na letecké základně Karšun v blízkosti Perského zálivu. Každá z nich je vybavena desetikilotunovou hlavicí. Pokud nepřítel zaútočí na naše obohacovací komplexy, bez váhání je použijeme. V plánu je zničení Jeruzaléma a ropného pole Ghawar. Náš prezident hodlá příští týden vystoupit s prohlášením. Já jsem zde, abych mu připravil půdu. Vyřiďte svým pánům, aby si pořádně rozmysleli, než něco podniknou.“

„Budu jim to tlumočit.“

„A dál?“ zeptal se Džinn. „Kde jsou ty fotky? Kde je můj pas? Potřebuji vědět, že můžu bez problémů odjet. Už vám nebudu dělat lokaje. Eva mi slíbila, že mi všechno předá.“

Jonathan mu předal francouzský pas. „Ale na ty fotografie budete muset počkat. Měla je Eva. Ovšem nemusíte se bát. Tímhle celá operace končí. Nikdo už vás nebude obtěžovat.“

V tu chvíli si všiml, že na silnici před nimi panuje rozruch. Skupina vojáků se přesouvala doprostřed vozovky a stavěla na ní zátaras blokující oba pruhy. Na chodníku se rojili policisté a s křikem cosi rozkazovali náhodným kolemjdoucím. Někteří chodci se rozbíhali opačným směrem, jiní se choulili u zdi v pantomimě panické hrůzy. Pár se jich dokonce vrhlo na zem a zakrylo si hlavy rukama.

Džinnovi zazvonil telefon. Ministr cosi zabručel, přijal hovor a vzápětí upřel pohled na Jonathana. Po trýznivých deseti vteřinách zavěsil.

„Policie obklíčila hotel,“ řekl. „Hledá muže, který vezl mercedes. Vypadá to, příteli, že mě máte zabít.“

68

Jonathan upřeně hleděl přímo před sebe. Skupina policistů postupovala ke středu silnice a mířila služebními zbraněmi na mercedes. Pohled do zpětného zrcátka odhalil stejný obrázek v opačném gardu. Současně nad sebou Jonathan uslyšel burácení vrtulníku. Z houfu před ním se náhle vynořil drobný, ale rázný muž v obleku a kabátě. Pod očima měl váčky, avšak energie, s níž kráčel k autu, byla stejně nepřehlédnutelná jako jeho stěží skrývaný vztek. Byl to týž policista, který předevčírem na příjezdové cestě k Ville Principessa vedl skupinu agentů.

„Pro koho pracujete?“ zeptal se Džinn. „Pro CIA? MI6? Mossad? Muž má právo vědět, kvůli komu umírá.“

„Jsem její manžel.“

„Čí manžel?“

Jonathan na ministra úkosem pohlédl. „Manžel Evy Krugerové.“

„Ale…“ V Džinnovi by se krve nedořezal. „Dejte to sem,“ řekl naléhavě. „Dejte mi ten flashdisk.“

„Sorry,“ odvětil Jonathan. „To je vyloučeno.“

„Ale policie ho najde… a všichni budou vědět, že jsem vám ho dal já. Musíte mi ho vrátit.“

„To bohužel nepůjde.“

Jonathan se díval, jak se kolem nich sbíhá horda policistů a vojáků. Celou dobu měl v plánu vydat se úřadům, jakmile získá důkaz. Když však nyní získal flashdisk s informacemi o kompletním jaderném programu Íránu a návdavkem i špiona, který mohl potvrdit celou jeho výpověď o událostech posledních dní, uvědomil si, že je to stále málo. Policie mu zabaví flashdisk. Džinn se vrátí ke své delegaci a bude vypoklonkován ze země.A Jonathan? Ten si to odskáče za všechny – napaří mu dvacet let až doživotí.

Zbývala jen jedna možnost. Musel uniknout z města. Musel předat ten flashdisk lidem, kteří jediní vědí, jak s ním naložit.

Zařadil zpátečku a vyjel ze šňůry aut. Po dvaceti metrech zabrzdil, přeřadil na jízdu dopředu, strhl řízení na stranu a bleskově zajel do boční ulice. O chvíli později začaly kvílet sirény. Jonathan si koutkem oka všiml, že několik vojáků pokleklo na silnici za ním a namířili na něj samopaly. Byla by to snadná rána: vzdálenost třicet metrů, nerušený výhled na cíl, volná palebná dráha. Nikdo však nevystřelil. Nebylo potřeba. Město bylo uzamčená klec.

Jonathan dupnul na plyn a mercedes začal chvátat do strmého svahu. Nahoře odbočil doleva. Projížděl teď rovnoběžně s promenádou, kolem horských chat a apartmánů. Bylo jen otázkou času, kdy ho někdo zastaví. On však teď nic jiného než čas nepotřeboval. Čas na přemýšlení. Čas vymyslet plán. Zorganizovat léčku. Stal se jedním z nich. Členem Emmina týmu. Profesionálem.

„Stůjte!“ ječel Džinn. „Vždyť nás oba zabijete!“

Jonathan se na něj koutkem oka podíval. „O vás si starosti nedělám.“

Na silnici za nimi se vynořilo policejní auto. Udržovalo si odstup – řidiči zjevně stačilo kontrolovat tuto stranu pasti. Na další křižovatce Jonathan znovu odbočil. Silnice se postupně zužovala, až z ní zůstal jen jeden pruh. Opodál rostly borovice. Už se nenacházeli v oficiálním dějišti fóra – v této části města nebyl odklizený sníh a vozovku pokrývaly kusy ledu. Silnice pokračovala do svahu a v hustém lese na vrcholu kopce náhle skončila. Na vozovce ležela hromada sněhu. Jonathan dupl na brzdy, mercedes zaplaval a zůstal stát.

Džinn začal šmátrat po dveřích ve snaze uprchnout, ale Jonathan aktivoval centrální zamykání a pravou rukou posadil Íránce zpátky na sedadlo. „Zůstaň tady!“

Couval po silnici ze svahu tak dlouho, až uviděl, že mu policejní auto blokuje další ústup. Napravo od něj se rozprostírala louka a nalevo turistická stezka. Jonathan strhl volant doleva a vyrazil na stezku lemovanou dřevěnými ploty. Stezka chvíli klesala, pak vedla rovně a nakonec začala padat prudce dolů. Auto kodrcalo napravo a nalevo a otloukalo oba ploty. Jonathan kupodivu dýchal klidně a tep měl jen lehce zvýšený. Sníh byl jeho živel. Místo aby zpanikařil, poddal se jeho nesmiřitelné vládě. Zlehka držel volant a jen malinko jím otáčel nalevo a napravo, aby nedostal smyk.

„Pozor!“ zaječel Džinn.

Přímo před nimi kráčeli po stezce matka s otcem a za sebou táhli na saních dvě malé děti. Jonathan lehce šlápl na brzdu, takže auto uhnulo doleva, ale ani v nejmenším nezpomalilo. Současně stiskl dlaní klakson. Manželé se zděšeně ohlédli a dali se na útěk. Jedno z dětí se podívalo přes rameno, usmálo se a zamávalo jim.

Jonathan znovu sešlápl brzdu, ale výsledkem byla jen ztráta ovladatelnosti. V této fázi se už vůz nedal zpomalit.

Vzdálenost mezi nimi a rodinou se rychle zmenšovala. Momentálně je od sebe dělilo dvacet metrů. Patnáct. Deset. Matka uklouzla a spadla. Její ústa se otevřela v tichém výkřiku.

Napravo od nich se otevřela další cesta.

Jonathan zprudka otočil volantem. Mercedesu ujel zadek. Jonathan přidal plyn a auto se opět srovnalo. Pneumatiky začaly zabírat a vůz vystřelil kupředu. Avšak jen na chvíli. I tato stezka totiž vedla prudce dolů a navíc se nořila do stínu borového lesa. Ze sněhu se stal led a pneumatiky přestaly zabírat úplně. Jonathan klouzal dolů a nemohl dělat vůbec nic. Zadní část vozu se smýkala na obě strany, mercedes se dál řítil do pětačtyřicetistupňové strže a nabíral rychlost.

Džinn třeštil oči, jednou rukou se zapíral o strop a ječel.

Auto poskočilo, neboť sjelo ze stezky na drsnější povrch. Vzápětí narazilo do něčeho tvrdého a odskočilo jako kulečníková koule od mantinelu. Jonathanovi se před očima mihla chata. Všechno se teď pohybovalo příliš rychle. Sevřel volant a držel se ho jako záchranného kruhu. Zadní část vozu prudce poskakovala, ale pak náhle jízda získala plynulost. Hlomoz ustal a nastalo ticho. Jonathan si uvědomil, že vyletěli do vzduchu. Zadní část vozu se propadla, zatímco předek se zvedl jako černá vlna. Jonathan zamžoural, protože ho oslnily rozptýlené sluneční paprsky.

Po chvíli mercedes se strašlivým žuchnutím dopadl na bok, dvakrát se otočil a zůstal ležet na střeše.

Džinn měl zavřené oči a byl v bezvědomí. Zuby si překousl ret a z úst mu tekla krev, ale jinak se zdál nezraněn. Jonathan ramenem otevřel dveře a vykutálel se na zem. V uších mu zvonilo a levou ruku měl necitelnou. Rozechvěle poklekl. Mercedes vyletěl z terénní římsy, skutálel se z krátkého svahu a skončil na malé louce. Ve vzduchu se rozléhalo kolísavé kvílení desítek sirén, které se k nim sjížděly. Jonathan zamžoural a uvědomil si, že vidí dvakrát. Jasný příznak otřesu mozku. Přimhouřil oči a zrak se mu projasnil. Pohlédl ze svahu. V mezerách mezi zadními stranami prodejen a budov viděl ruch na Davosstrasse. Vyškrábal se na nohy a klopýtavě vyrazil k prodejnám. Byl celý omámený a rozlámaný, ale naštěstí mu zůstal dostatek duchapřítomnosti, aby se přesvědčil, zda má v kapse flashdisk.

Díkybohu tam byl.

Vtom ho ovanul teplý vítr a vzápětí byl Jonathan ve vzduchu. Děsivá síla exploze ho zachvátila a odhodila o kus dál. Dopadl na břicho a zůstal ležet s obličejem ve sněhu. Po chvíli se vzepřel na lokti a ohlédl přes rameno. Mercedes se škvařil v plamenech. Okna byla vysypaná a kapota prohnutá do písmene „A“.

Jonathan netušil, co se stalo – zda vybuchla palivová nádrž, nebo došlo k něčemu ještě zlověstnějšímu. Za hořícím autem na svahu s výhledem na louku zastavil policejní vůz a vzápětí z něj vystoupil muž.

„Doktore Ransome!“ zaječel. „Stůjte! Nemáte kam utéct!“

Byl to ten policista z Ascony – prošedivělý důstojník, kterého Jonathan před chvílí viděl na ulici.

Jonathan se dal na útěk.

69

Von Däniken vyrazil ze svahu. Mokrý sníh mu sahal po kolena a štípavě pronikal do jeho kožených polobotek. Jemu to však bylo jedno. Klidně si u šéfů nechá proplatit nové. Položil ruku na pistoli, ale pak ji opět odtáhl. Za třicet let ve službě nikdy nevytasil zbraň a neviděl důvod, proč s tím právě dnes začínat.

Na silnici za ním zastavil druhý policejní vůz. Vyskákalo z něj několik policistů v civilu. Samé obleky. Von Däniken žádného z nich neznal. Bezpochyby byli ze státní policie.

Otočil se k Myerovi. „Zavolej do města, ať postaví zátaras na Davosstrasse a nenechají Ransoma utéct zpátky na hlavní ulici.“

„Hlavní inspektore von Dänikene,“ ozval se něčí hlas.

Von Däniken se ohlédl přes rameno. Ten hlas… Ten já znám. Bedlivě si muže prohlédl. Žádného z nich nikdy předtím neviděl.

„Zůstaňte, kde jste,“ pokračoval povědomý hlas. „Přišli jsme vás zatknout.“

Tentokrát se von Däniken zadíval pozorněji. Tahle slova přece používám já, pomyslel si a dál se snažil přiřadit tomu hlasu obličej. Konečně si všiml, že se mezi auty objevila drobná postava. Muž měl bledou kůži a zrzavé vlasy, které byly na jeho věk příliš dlouhé.

„Zatýkáme vás za nezákonný styk se zahraniční zpravodajskou službou,“ zavolal na něj ze svahu Alphons Marti. „Pojďte se mnou do auta, Marcusi, aby vás moji lidé nemuseli zadržet.“

Von Däniken se dál plahočil ve sněhu. Přišli mě zatknout. Jak směšné. Přesto někde v hloubi duše očekával, že mlýnská kola semelou i jeho. Nešlo jen o to, co mu dnes ráno řekl Tobi Tingeli, než spolu uzavřeli dohodu. Tušil to už o dva dny dříve, kdyžMarti odmítl jeho žádost o povolení k prohlídce firmy, v níž se nacházelo bezpilotní letadlo.

Podíval se na Kurta Myera, jenže muži už odváděli i jeho a pěchovali ho na zadní sedadlo policejního vozu.

„Obviňujete mě, že jsem špion?“ zeptal se von Däniken.

„Obviňuje vás zákon. Mým úkolem je ho pouze dodržovat.“

Von Däniken přesunul pohled od Ransoma k Martimu. Ze svahu nyní kráčelo několik jeho mužů. Jeden z nich už dokonce vytasil pistoli. Američan utíkal opačným směrem, pryč od hořícího auta. „Copak ho nezastavíte? Jdeme přece po něm!“

„Dnes ne, Marcusi. Dnes jste naším hlavním podezřelým vy.“

Na vzdálenějším okraji louky se mezitím shromáždil malý hlouček lidí. Několik z nich vyběhlo k autu a jeden muž nesl v ruce hasicí přístroj. Ransom se mezi nimi prodral a postupně zpomalil v chůzi. Od svobody ho dělila stále menší vzdálenost.

Von Däniken vyrazil přes louku a zrychloval tempo, až nakonec běžel. „Ransome!“ zvolal. „Stůjte! Slyšíte mě?“

Každou vteřinou přibývalo na místě vojáků a policistů. Na západní straně louky se brodilo ve sněhu nejméně deset uniformovaných mužů a v pravidelných rozestupech se blížilo k planoucímu mercedesu. Von Däniken na ně začal mávat. „On je tam!“ zakřičel a ukázal na Ransoma. „Ten v tom tmavém obleku! Ten vysoký černovlasý muž!“

Policisté těkali očima mezi von Dänikenem a Martim. Clena Bundesratu každý znal. Jako jeden ze sedmi ministrů ve Spolkové radě, která řídila zemi, byl Marti politickým prominentem. Neuposlechnout jeho rozkaz dost dobře nešlo.

Marti vydal jakýsi povel jednomu ze svých poskoků, který popadl vysílačku a cosi kamsi ohlásil. Shromáždění vojáci si nevšímali Ransoma a zaměřili se na von Dänikena. Šéf Služby pro analýzu a ochranu a jeden z nejvýše postavených bezpečnostních činitelů v zemi svěsil ruce, zastavil se a čekal jako obyčejný zločinec, až k němu vojáci dojdou. „No dobrá,“ řekl zadýchaně. „Dejte mi ještě okamžik.“

Napřímil se a pohlédl přes zasněženou louku. V dálce uviděl černou siluetu, temnou jako havraní křídlo. Po chvíli zmizelai ona.

Ransom byl pryč.

70

Jonathan přecházel ze stínu do stínu, ukrýval se v temných zákoutích a opuštěných domovních vchodech, vybíral si ponuré boční uličky a opuštěné pasáže. Po výbuchu ho bolela hlava a byl si jist, že si pohmoždil několik žeber. Přesto byl volný a volnost měla úžasně posilňující účinky. Před sebou měl jediný cíl: dostat se z města.

Když se vzdálil od Džinna a hořícího auta, podařilo se mu splynout s davem čumilů, které přilákala detonace. Cestou prošel kolem dobré desítky policistů, ale nikomu z nich nestál za bližší pohled. Samozřejmě za to mohl ten výbuch. Policisté věděli, že podezřelý muž prchá z města v černém mercedesu, a stejné auto nyní leželo na louce v plamenech. Všechny oči se tedy soustředily na plápolající vrak a na nebožáky uvězněné uvnitř.

Prošel boční uličkou pokrytou špinavým ledem. Dával si záležet, aby se vyhnul centru města. I když se to zdálo nemožné, v ulicích a na chodnících teď hlídkovalo ještě více policistů, než když přijel do města. Neminula jediná minuta, kdy by se před ním zčistajasna neobjevil nějaký voják nebo policista a neprohnal se kolem něj k místu výbuchu. Sloup černého kouře fungoval jako maják. Bezpečnostní týmy se srocovaly do červené zóny, jako by to byl Little Big Horn.

Jonathan prošel kolem několika domů, jedné garáže a jedné elektroprodejny. Bylo těžké kráčet nenuceně. Jedna část jeho já si přála utíkat jako o závod, zatímco druhá se chtěla vplížit někam do sklepa, schoulit se do klubíčka a ukrýt se. Ze všeho nejhorší byla téměř nekontrolovatelná touha ohlédnout se přes rameno, zda ho někdo nepronásleduje. Několikrát si už byl jist, že je muněkdo na stopě, ale kdykoliv měl Jonathan možnost prohlédnout si chodník za sebou, nikdy tam nikoho neobjevil.

Přešel přes ulici a zamířil dolů po strmém chodníčku vedoucím mezi několika horskými chatami. Dole se chodníček rozšířil a nalevo od něj se objevil nezastřešený hokejový stadion. Cesta napravo od chodníčku pak vedla na železniční nádraží. U kolejí však parkovala skupina policejních vozů. Vlakem se z Davosu uniknout nedalo.

Jonathan přemýšlel, kam by měl jít. Čím rušnější silnice, tím vyšší pravděpodobnost, že narazí na policii. On potřeboval něco poklidného. Potřeboval přemýšlet. Přeskočil přes nízký plot ohraničující dlouhou dřevěnou stodolu s nízkou střechou. Skrz stěny z nahrubo tesaných kmenů unikal zápach hnoje. Jonathan chvíli poslouchal bučení a šelest krav uvnitř a pak pokračoval v chůzi k zadní části stodoly.

Náhle se zastavil.

Bylo to tu zas. Šimrání na zátylku. Byl si jist, že ho někdo sleduje.

Přitiskl se zády ke zdi, vykoukl za roh a prohlédl si cestu. Ani tentokrát nikoho nespatřil.

Opřel si hlavu o dřevo a přinutil se ke klidu. Vytáhl z kapsy flashdisk. Byl to jeho klíč ke svobodě. Zbývalo odpovědět na jedinou otázku: u koho je zámek?

Vzpamatoval se a naplánoval si další kroky. Najde si místo, kde se bude moci ukrýt, počká tam do setmění, a pak vyrazí do hor. Většinu projevů přednášeli řečníci až po šesté hodině večer. Mnoho návštěvníků bude tou dobou v kongresovém sále, takže se dalo předpokládat, že ve městě bude panovat větší klid a sníží se i počet policistů v ulicích. Jakmile se dostane za Davosstrasse, bude už jeho cesta bezpečnější. Vnější plot ohraničující město neměřil na výšku ani dva metry. Za deset vteřin by mohl být za ním. Bude se držet v horách a postupně vyjde z údolí. Do rána dorazí do Landquartu, kde to všechno začalo, a odtamtud odjede vlakem nebo stopem do Curychu.

Náhle znehybněl. Tentokrát už si byl jist, že ho někdo sleduje.

Otočil se na ulici a zjistil, že se dívá přímo do obličeje muži o poznání menšímu, než je on. Muž měl na sobě tmavou lyžařskou soupravu, ale Jonathan poznal, že tento muž nelyžuje. Tázavě na něj upíral černé oči, jako by mu Jonathan dlužil vysvětlení. Jonathan ten obličej okamžitě poznal. Byl to atentátník z vlaku.

Vymrštil proti Jonathanovi pravici, v níž třímal dýku. Jonathan uskočil napravo a odstrčil muže stranou. Jak to, že má jen nůž? podivil se, ale vzápětí pochopil důvod. Se střelnou zbraní by nikdy neprošel kontrolním stanovištěm. Atentátník mezitím narazil do zdi a padl na jedno koleno.

Jonathan dobře věděl, že se nemá prát. V uplynulých dnech zkoušel štěstí dvakrát a pokaždé to skončilo jeho zraněním. Proti tomuhle muži prohrával dva nula na body.

A tak se dal na útěk.

Proběhl kolem stodoly a vnořil se do mezery mezi ní a sousední horskou chatou. Zanedlouho se opět ocitl na dlážděné ulici a zrychlil tempo na maximum. Zhruba po sto metrech doběhl k rozcestí. Rozhodl se vydat směrem vedoucím do svahu. Před sebou spatřil auta a chodce na přelidněné Davosstrasse. Ohlédl se přes rameno. Ulice byla prázdná. Zabiják zmizel. Jonathan přestal utíkat a spokojil se s chůzí.

Na konci bloku parkovala dvě policejní auta, za nimiž se tyčil bezpečnostní plot opatřený nahoře žiletkovým drátem. Bylo to kontrolní stanoviště na rozhraní zelené a červené zóny.

Jonathan vklouzl za garáž firmy rozvážející nápoje. Stály zde řady pivních beček naskládaných na sobě po čtyřech. Jonathan se vnořil do labyrintu přepravek a sudů, hledal mezi nimi cestu ven, ale nakonec se ocitl ve slepé uličce. A protože odtud neměl kam utéct, položil si na zem přepravku a posadil se na ni. Na chvíli byl v bezpečí.

Zahalil se do kabátu a v duchu prošel všechny možnosti. Jejich seznam byl zoufale krátký. Do setmění už čekat nemohl. Pokud ho zabiják našel jednou, najde si ho znovu. Přečkávání v úkrytu nepřicházelo v úvahu.

Jonathan se roztřásl.

Kdyby tak jen mohl počkat do setmění…, než skončí projevy…

Dnes večer měl Paul Noiret vystoupit s projevem o korupciv rozvojovém světě. A pokud byl v Davosu Paul, musela tu být i Simone.

Jonathan překonal strach, vytáhl Blitzův telefon a vyťukal číslo.

„Allo.“

„Simone,“ řekl zadýchaně. „Tady Jonathan.“

„Proboha, kde jsi?“

„V Davosu. Dostal jsem se do potíží. Kde jsi ty?“

„Já jsem tu samozřejmě taky. S Paulem. Jsi v bezpečí?“

„Zatím. Ale potřebuju odtud vypadnout.“

„Proč? Co se stalo? Připadáš mi vyděšený.“

„Vidíš ten sloupec dýmu kousek od hotelu Belvedere?“

„Z našeho hotelu je to přímo přes ulici. Tys ten výbuch slyšel? Paul a já si myslíme, že to byla bomba. Vůbec mě nechce pustit z pokoje.“

„Možná to opravdu bomba byla.“

Jonathan se v duchu vrátil k explozi a uvědomil si, že neexistoval žádný důvod, aby palivová nádrž vybuchla, a že výbuch byl několikrát silnější, než jaký mohla způsobit poloprázdná nádrž. Jeho síla mu připomínala spíše výbuch dělostřeleckého granátu. Na mercedesu byla očividně umístěna bomba. Jonathan netušil, jak došlo k jejímu odpálení nebo proč si výbušniny nevšimla policie na kontrolním stanovišti. Věděl jen, že výbuch utrhl motorový blok obrněného auta a zdeformoval kapotu do tvaru stanu.

„Chceš říct, že o tom něco víš?“ zeptala se Simone.

„Ještě půl minuty před výbuchem jsem v tom autě seděl. Poslyš, Simone, potřeboval bych tvoji pomoc. Přijel sem Paul autem?“

„Ano, ale…“

„Tak mě poslouchej. Jestli pro tebe bude moje žádost nesplnitelná, pochopím to.“ Jonathan se přinutil mluvit pomalu a uvážlivě. „Potřebuju, abys mě dostala z města. Potřebuju odvézt do Curychu. Jestli vyrazíš ihned, můžeš být do Paulova projevu zpátky.“

„A co mu mám říct?“

„Řekni mu pravdu.“

„Nevím, jaká ta pravda je.“

„V autě ti všechno povím.“

„Stavíš mě do složité situace, Jone. Řekla jsem ti, že máš odjet ze Švýcarska.“

„Odjedu ihned poté, co se dostanu na americký konzulát.“

„Na americký konzulát? Ale proč? Vždyť tě rovnou vydají švýcarské policii.“

„Možná. A možná taky ne. Mám něco, čím možná získám trochu času.“

„Co to je? Obstaral sis konečně ten svůj důkaz?“

„Na tom nezáleží,“ odsekl Jonathan, protože pomalu ztrácel trpělivost. „Tak uděláš to?“

„Ale Paulovi to říct nemůžu. Nedovolil by to.“

„Kde teď je?“

„Připravuje se s kolegy na projev.“

„Udělej to pro Emmu.“

„Kde teď jsi?“

„Jed po Davosstrasse až za informační centrum. Tam odboč doleva a sjeď s kopce dolů. Na levé straně uvidíš starou stodolu se žlabem vepředu a rezavým traktorem vzadu. Budu tam na tebe čekat.“

Simone zaváhala. „No dobrá. Dej mi pět minut.“

Stříbrný renault zastavil před stodolou přesně za pět minut. Simone stáhla okénko. „Jonathane!“ zvolala.

Jonathan několik vteřin počkal a pozoroval přitom ulici za Simone, aby se ujistil, že ji nikdo nesledoval. Žádná auta se jejich směrem neblížila, ale on vyčkával dál. Byl si jist, že se v okolí stále pohybuje nájemný vrah. Skutečnost, že není nikde k vidění, ho ani trochu neuklidňovala.

Nakonec vylezl zpoza kůlny na protější straně ulice a bleskurychle přeběhl k autu. „Otevři kufr,“ řekl a zaťukal prsty na okénko.

Simone sebou na sedadle škubla.

„Pospěš si,“ dodal Jonathan. „Někdo mě sleduje.“

„Kdo? Kde? Ty ho vidíš?“

„To přesně nevím, ale je blízko.“

„V tom autě prý v době výbuchu seděl nějaký íránský ministr. Parvíz Džinn. Prý měl dnes večer přednést zásadní projev.“

Jonathan přikývl. „Ten kufr.“ zopakoval.

„Řekni mi, do čeho se to řítím.“

Přesně to Jonathan nemohl. „Byl jsem ve špatnou dobu na špatném místě.“

Simone se nad tím na chvíli zamyslela a pak Jonathanovi ukázala, ať si vleze do auta. O vteřinku později otevřela kufr.

„Jed do Landquartu a tam mě pusť ven,“ řekl Jonathan. „Pak ti všechno vysvětlím.“

S těmito slovy se přesunul za auto, vklouzl do kufru a zaklapl za sebou víko.

71

„Mám ho,“ řekla Simone Noiretová tiše do mobilního telefonu. „Vyzvednu tě tam, kde jsme se domluvili.“

Ukončila hovor a ztlumila rádio. „Jak se ti tam vzadu vede?“ křikla přes rameno. „Slyšíš mě?“

Odpovědí jí byl tlumený hlas a dvě bouchnutí. Jonathan byl možná v kufru namačkaný, ale kyslíku tam měl na tuhle krátkou jízdu více než dost. Simone neměla v plánu vézt ho až do Curychu.

Už déle než dva roky se Simone Noiretová snažila infiltrovat do Divize. Představa, že se člověk obrací proti zájmům vlastní země, byla sice poněkud zvláštní, ale takový byl dnes celý svět. Mezi organizacemi panovala stejně nesmiřitelná rivalita jako mezi znesvářenými státy.

Simone se ve skutečnosti jmenovala Fatima Francoise Nasserová a narodila se v newyorském Queensu francouzsko-alžírské matce a egyptskému otci. Její nejstarší vzpomínky z dětství se týkaly peněz nebo přesněji hádek kvůli jejich nedostatku. Její otec byl nenapravitelný skrblík. Když si vzpomněla, jaké triky na něj musela zkoušet, aby z jeho lakomých rukou vyrazila mizerných deset dolarů, ještě dnes se jí z toho orosilo čelo. V osmnácti vstoupila do armády, protože to předtím učinil její bratr. Díky jazykovým schopnostem získala místo u rozvědky. Kromě francouzštiny, egyptské arabštiny a angličtiny hovořila i farsijštinou a klasickou arabštinou. Po absolvování výcviku v arizonském Fort Huachaca a v Armádním jazykovém institutu v Monterrey ji vyslali do Německa. Když z armády odcházela, byla zařazena do platové třídy E-5. Díky ušetřeným penězům a pomoci armády při placení školného mohla nastoupit na Princetonskou univerzitu, kde s vyznamenáním vystudovala obor blízkovýchodních studií.

O necelý měsíc později ji kdosi telefonicky požádal, aby přijela na Manhattan na schůzku se zástupcem CIA. Ten jí rovnou nalil čistého vína: direktorát operací ji sleduje už od chvíle, kdy vstoupila do armády, a nabízí jí práci v zahraničí. Mělo jít o ryzí špionáž. Ne takovou, jakou člověk vidí ve filmech, ale skutečnou. Simone nejprve absolvuje kurz na „Farmě“ neboli výcvikovém středisku CIA nedaleko od Williamsburgu ve státě Virginie, a pokud ho zvládne, podstoupí další výcvik na tajného operativce. Zástupce CIA chtěl slyšet odpověď do čtyřiadvaceti hodin. Simone mu na místě řekla ano.

To se stalo před jedenácti lety.

A pak ji jednou admirál Lafever, náměstek ředitele pro operace, požádal, aby se připojila k jeho osobní bitvě proti Divizi. Taková žádost se nedala odmítnout a Simone navíc v té době toužila po nové výzvě. Veškeré záznamy o jejím působení v CIA byly vymazány a ze Simone se stala kočovná učitelka, jedna ze spousty bezprizorních Evropanek, které cestují ze země do země a obsazují volná místa na amerických školách. Angažmá jejího muže ve Světové bance jí k tomu poskytovalo přirozené krytí.

Do Bejrútu dorazila měsíc před Emmou. Aby si získala její přátelství, pomohla jí zajistit prostory pro misii Lékařů bez hranic, která byla zase Emminým krytím. Přátelský vztah se pak mezi nimi vyvinul přirozeně. Koneckonců měly obě ženy mnoho společného. Byly takříkajíc z jednoho těsta. Netrvalo dlouho a mluvily spolu denně.

A celou tu dobu Simone sledovala její počínání.

Postupně odhalovala jednotlivé členy Emminy sítě, i když už nestačila zabránit pumovému útoku na nemocnici, který si vyžádal život policejního inspektora podílejícího se na vyšetřování atentátu na někdejšího libanonského premiéra.

V Zenevě Simone pokračovala v práci, ale teprve před měsícem identifikovala Thea Lammerse jako člena Emminy nové sítě. Tentokrát Lafever se zásahem neváhal. Simone od počátku tušila, že se tato práce možná neobejde bez zabíjení. U jejích předchozích operací tomu tak obvykle bylo.

Bez problémů projela dvěma kontrolními stanovišti. U každého zastavila a prokázala se legitimací. U každého si dala záležet, aby se kontrolorovi dívala do očí, i když ne zcela uctivě. A u každého ji záhy nechali jet dál.

Když dojela na křižovatku s nájezdem na dálnici, neodbočila doprava na cestu vedoucí do Landquartu a dále do Curychu, ale zamířila na východ a začala pronikat hlouběji do údolí. Na silnici bylo tolik zatáček, že Jonathan podle jejího názoru nemohl tušit, kam doopravdy jedou. A i kdyby to tušil, bylo by to jedno. Kufr byl zamčený.

Jonathan do žádného Landquartu nepojede.

Chudáček.

72

Alphons Marti stál na vrcholu kopce nad loukou a ruce měl založené v bok jako vítězný generál. „To jste si vážně myslel, že si nezjistím, kdo dal CIA tip? Víte přece, jak hodně jsem chtěl dát Američanům lekci. Už příliš dlouho využívají náš vzdušný prostor k dopravě podezřelých osob do svých tajných věznic. Dělá se mi zle při pomyšlení, kolik nevinných lidí už pochytali, kolik životů zničili.“

„Odkdy jsou ti lidé nevinní?“ zeptal se von Däniken. „Američané už zabránili hezké řádce útoků. Jejich systém funguje.“

„To se nám jen snaží vsugerovat. Jsou strašně noblesní a vznešení, ale nikdy neváhají porušit pravidla, když se jim to hodí. Jenže tentokrát jsme je měli v hrsti. V tom letadle byl Gassan. Byla to jedinečná příležitost ukázat světu, jaké hodnoty Švýcarsko vyznává.“

„A jaké hodnoty vyznává? Stavět se do cesty válce proti terorismu?“

„Válce proti terorismu? Nemáte tušení, jak silně touhle frází opovrhuji. Ne, já mluvil o slušnosti, poctivosti a právech obyčejných lidí. Jsem přesvědčen, že nejstarší fungující demokracie na světě nese za tyto hodnoty zodpovědnost. Vy si to nemyslíte?“

Von Däniken se znechuceně otřásl. „Nebudu si namlouvat, že někomu záleží na tom, co si o těchhle věcech myslím. Vím jen, že to byl Gassan, kdo řekl CIA o plánovaném útoku na našem území.“

„A jak to s ním vypadá? Pokročili jste při pátrání po tom bezpilotním letadle?“

„Značně.“

Tato odpověď Martiho překvapila. „Ano?“

„Dodávku použitou při transportu letadla vyfotografovala včera v noci v Curychu jedna z našich sledovacích kamer. Curyšská policie momentálně pročesává všechny čtvrti kolem letiště a hledá jeho stopy.“

„To je v rozporu s mým nařízením.“

„Přesně tak,“ přitakal von Däniken. „Měl jsem vás poslat k šípku už předevčírem. Už tehdy jsem věděl, že jste v něčem namočený. Ale to jsem ještě netušil, jak velký jste zrádce.“

„Zrádce?“ Marti zčervenal. „Nebyl jsem to já, kdo kontaktoval CIA.“

„Ne,“ řekl von Däniken. „Vy jste udělal něco horšího.“

„Myslím, že už toho bylo řečeno dost. Vy jste skončil, Marcusi. Záměrně jste zneužil mé důvěry. Předal jste tajné informace zahraniční vládě. Vydejte mým mužům služební zbraň.“ Příslušníci Spolkové bezpečnostní služby pověření Martiho ochranou inspektora obstoupili. Marti se na jednoho z nich obrátil. „Spoutejte ho. Podle mého názoru u něj hrozí nebezpečí útěku.“ Ohlédl se na von Dänikena. „Proč nezavoláte svému kamarádovi Palumbovi a nezeptáte se, jestli vás z téhle bryndy dokáže vytáhnout?“

„Ještě okamžik.“ Ve von Dänikenově hlasu se ozvalo něco, co muže zarazilo. Zůstali stát na místě a na chvíli se změnili v pozorovatele souboje dvou svých nadřízených.

„No tak, spoutejte ho,“ zopakoval Marti.

Von Däniken vykročil vpřed a pánovitě položil ruku Martimu na předloktí. „Pojďte se mnou. Musíme si promluvit.“

„Co to ksakru děláte?“

Von Däniken zesílil sevření. „Věřte mi. Je ve vašem zájmu, aby tohle zůstalo mezi námi.“

Jeden ze členů ostrahy k nim vyrazil, ale Marti zavrtěl hlavou. Von Däniken s ním sešel ze svahu o kus dál, mimo doslech rozpačitých strážců.

„Ta dodávka nebyla naším jediným objevem,“ řekl po dvaceti metrech chůze. „Podařilo se nám vypátrat také peníze, které Lammersovi a Blitzovi vyplácel jistý zámořský trust založený bankou Tingeli. Myslím, že vy se s Tobim znáte, je to tak? Nestudovali jste spolu na univerzitě? Pokud si vzpomínám, jste oba vystudovaní právníci. Tobi zpočátku nebyl příliš sdílný. Musel jsem mu připomenout, jaké má coby švýcarský občan povinnosti.“

„A bezpochyby jste přitom porušil další zákony,“ poznamenal Marti a vykroutil ruku z inspektorova sevření.

Von Däniken přešel jeho poznámku bez povšimnutí. „Jak je vám jistě známo, je běžnou praxí, že banka, u které je zřízen trust, přechovává jménem svých klientů veškeré výpisy z účtů. Tobi byl tak hodný a předal mi kopie měsíčních výpisů tohoto trustu…, v rámci’veřejného zájmu‘. Oba nás překvapilo zjištění, že peníze do tohoto trustu nepřicházely z Teheránu, nýbrž z Washingtonu.“

„Z Washingtonu? To je absurdní!“

„Z účtu náležejícího americkému ministerstvu obrany.“

„Ale Mahmúd Kitáb byl íránský důstojník. Sám jste mi to říkal.“ Když Marti viděl, že tato argumentace nikam nevede, změnil taktiku. „A kromě toho neměl Tobi právo podobné informace komukoliv předávat. Porušil tím snad všechny zákony o bankovním tajemství.“

„To je možné,“ řekl von Däniken. „Přesto nepochybuji o tom, že vaši kolegové ze spolkové rady si s gustem přečtou, které další osoby byly z prostředků trustu financovány. Vystopovali jsme například několik plateb na jeden soukromý účet v bernské pobočce banky United Swiss Bank. Vy tam také máte účet, viďte? Číslo 517-62…, ehm, pomohl byste mi, prosím?“

Martiho tváře zbělaly jako alabastr.

Von Däniken pokračoval: „V uplynulých dvou letech vám ministerstvo obrany Spojených států amerických vyplácelo pět set tisíc franků měsíčně. Takže mě laskavě neobviňujte, že jsem zrádce. To vy jste placený zahraniční agent.“

„To je absurdní!“

„Všechny ty vaše řeči, že chcete dát CIA lekci a ukázat Americe, co jsme zač, byly nesmysly. Gassana jste chtěl v tom letadle v Bernu najít proto, aby ho nevyslýchala CIA. Nepřál jste si, aby vyzradil Palumbovi jakékoliv informace o chystaném útoku.“

„Vůbec netuším, o čem mluvíte. Jaký útok máte na mysli tentokrát?“ Marti se otočil ke svým mužům a začal na ně volat.

„O tom ani neuvažujte,“ řekl von Däniken a vytáhl z kabátu několik dokumentů. „Tady to všechno je. Účet číslo 517-623 AA.

Je to anonymní účet, ale ani ty už dnes nejsou anonymní – dají se podle čísla rozklíčovat. Jestli mi nevěříte, přesvědčte se sám.“

Marti si prohlédl dokumenty. „Tohle u soudu neobstojí. Jako důkaz je to nepřípustné. Všechno.“

„Kdo tady mluví o soudu? Už jsem poslal e-mail s kopií těch dokumentů prezidentce a informoval ji o průběhu našeho vyšetřování. Myslím, že nebude chtít mít vedle sebe špiona, co říkáte?“

Marti zdrceně svěsil hlavu.

Von Däniken mu sebral lejstra z ruky. „A teď mi povězte, Alphonsi, co přesně má v úmyslu Jonathan Ransom.“

„Nevím.“

„Nevíte, nebo mi to nechcete říct?“

„Vím jen, že ho chtěli odklidit z cesty. On v tom nejede.“

„V čem nejede? Nelžete mi. Někde v naší zemi se ukrývá banda teroristů disponujících bezpilotním letounem, se kterým chtějí během následujících osmačtyřiceti hodin narazit do civilního letadla.“

„Už jsem vám to říkal: o žádném bezpilotním letadle nic nevím.“

„Tako čem tedy víte? Pět set tisíc franků měsíčně nepobíráte za to, že tlučete špačky. Chci vědět všechno. Kdo? Proč? Jak dlouho? Jestli mi můžete říct něco, co by mohlo tomu útoku zabránit, tak teď je na to ideální doba. Tohle je vaše jediná příležitost zmírnit svou obžalobu.“

„Řeknu vám to,“ pronesl Marti po dlouhém mlčení. „Ale jestli se na to bude někdo ptát, všechno popřu.“

Von Däniken čekal.

Marti si povzdechl. „O žádném útoku nic nevím. Oni chtěli jen vývozní licence. Spadají do mé kompetence ministra spravedlnosti.“

„Kdo je chtěl?“

„John Austen.“

„Kdo to je?“

„Jeden přítel. Věří ve stejné hodnoty jako já.“

„Tyhle žvásty si nechte pro sebe. Kdo to je?“

„Jeden generálmajor amerického letectva, který stojí v čele Zpravodajské služby na ochranu osob. Jeho skutečným úkolemje vést přísně tajnou organizaci s názvem ‚Divize‘. Ta předloni zorganizovala koupi firmy ZIAG z Zugu, která vyrábí špičková strojní zařízení. ZIAG dodával zboží Parvízu Džinnovi do Iránu. A mým úkolem bylo jim umetat cestičku. Ale to už teď skončilo.“

„Jaké zboží?“

Marti se na von Dänikena podíval, jako by ho inspektor svou otázkou osobně urazil. „Jaké asi?“

„Já jsem policista. Mám radši, když se padouši přiznávají sami.“

„Odstředivky. Ocel s vysokou pevností v tahu. A podobné věci. Zajišťoval jsem, aby veškeré dokumenty prošly správnými kanály a nikdo na celním úřadu se jimi příliš podrobně nezabýval.“

„Máte na mysli zařízení potřebná k obohacení uranu na koncentraci nutnou pro použití v jaderných zbraních?“

Marti přikývl. „Není moje věc, jak se s tím zbožím rozhodnou naložit.“

„A co ten útok?“

„Už jsem vám to řekl. O žádném útoku nic nevím. To bezpilotní letadlo chci zastavit stejně jako vy.“

Von Däniken přimhouřil oči, zamyslel se nad ministrovými informacemi a pokusil se v nich najít nějakou logiku. Proč by Spojené státy podkopávaly vlastní úsilí zabránit Iránu v získání jaderných zbrojních technologií? V duchu si přehrál události posledních dní: zavraždění Blitze a Lammerse, nález bezpilotního letadla a výbušnin a nyní i odhalení, že jedna švýcarská společnost tajně vlastněná Američany dodávala Íránu nejmodernější technologie pro výrobu jaderných zbraní.

Pomalu mu začalo svítat.

Byla to strašlivá představa.

Pohlédl na Martiho s novou a ještě hlubší nenávistí. „Proč?“

Alphons Marti však neodpověděl. Sepjal ruce a sklonil hlavu, jako by se modlil.

73

V jednu hodinu odpoledne vyšel náčelník Davoské záchranné služby Sepp Steiner ze své pracovny na vrcholu Jakobshornu v nadmořské výšce 2950 metrů a zamířil ven. Podle předpovědi počasí měla od jihu přijít fronta vysokého tlaku vzduchu, ale obloha zatím neztratila nic ze své obvyklé zamračenosti a zlověstnosti. Steiner zamířil na konec budovy a podíval se na barometr. Ručička neochvějně setrvávala na hodnotě 880 milibarů. Teplota: –4 °C. Náčelník cvrnkl prstem do skla a ručička vyskočila na 950.

Upřel pohled na oblohu a pozorně si prohlédl mraky. Poslední tři dny připomínalo nebe poklidné moře. Dnes ráno se to však změnilo. Jednolitá sed se rozsypala ve shluky samostatných mračen a také vzduch byl výrazně sušší. Vítr zesílil, ale nezměnil směr. Stále proudil od jihu.

Steiner se vrátil do pracovny a popadl dalekohled – model Nikon 8X50, kvůli němuž si z něj kolegové dělali legraci, že vypadá jako velitel tanku. Přiložil si dalekohled před oči a začal si od východu k západu prohlížet pásmo hor. Poprvé za celý týden dokázal rozeznat štíty nad Frauenkirchenem. Zastavil se u Furgy a zaostřil dalekohled na Romans, téměř svislou průrvu, kde kdysi dávno zahynul jeho bratr. Ta žena tam stále leží – odpočívá hluboko na dně trhliny. Steiner by rozhodně nechtěl, aby takto u ledu někdy skončila jeho manželka.

V tu chvíli vítr polevil, mraky přímo nad jeho hlavou se rozestoupily a zpoza nich vykouklo azurové nebe. Steiner odklusal k meteorologické stanici. Teplota ukazovala minus dva stupně. Fronta vysokého tlaku vzduchu dorazila.

Steiner se spěšně vrátil dovnitř, zapnul vysílačku a svolal své muže.

Byl čas vrátit se na Romans.

O tři hodiny později dorazil Steinerův tým na pahorek, kde byla Emma Ransomová naposledy spatřena. Vyšli sem alternativní trasou, která se používala jen za příznivého počasí a upřednostňovali ji alpinisté a lezci na ledu. Byla kratší, ale daleko prudší a skládala se ze dvou samostatných vertikálních úseků měřících zhruba dvacet metrů.

Poslední stopy bouřkové fronty, která pět dní visela nad celou zemí, se konečně rozplynuly. Na obloze zavládla modř prozářená ostrým odpoledním sluncem. V obrovském sněhovém poli kolem nich jako by se třpytily tisícovky nebroušených diamantů.

Steiner upřel pohled k hoře. Nezůstala zde jediná stopa po souboji na život a na smrt, který se na tomto místě před pár dny odehrál. A stejně tak bylo nemožné určit polohu trhliny.

Poručil svým mužům, aby vytvořili rojnici. Každý měl před sebou dvoumetrovou sondu. Postupovali krok za krokem a píchali do sněhu sondy, aby zjistili, zda je před nimi pevná půda. Trhlinu nakonec objevil Steiner, když zapíchl svou sondu do sněhu a ta zajela tak hluboko, že si k ní nakonec musel kleknout.

Během čtvrt hodiny odházeli muži desetimetrový pás, který jim zajistil nerušený výhled a volný vstup do rozsedliny. Zapíchli do sněhu vlajky, aby označili její hranice, a Steiner dohlédl na upevňování lan. Do trhliny se pro tělo hodlal spustit on sám. Naposledy překontroloval úvazky a uzly, rozsvítil si čelovku a požádal o jištění. Umístil si lano volně mezi prsty a pozadu se spustil do průrvy.

Uvnitř trhliny byl vzduch chladnější. Ledové stěny se během slaňování měnily v drsnou žulu. Světla rychle ubývalo a zanedlouho se Steiner ocitl ve ztemnělém ráji. Jeho oči si musely přivyknout na rozptýlenou záři z halogenové čelovky.

Jakmile se spustil o jednu délku lana – přesně čtyřicet metrů –, uviděl to tělo. Žena ležela na břiše a jednu ruku měla nataženou nad hlavou, jako by volala o pomoc. Stěny trhliny ustoupily, takže teď mohl Steiner slaňovat rychleji a nepřerušovaně, jako když kámen padá do rybníka. Když se přiblížil ke dnu průrvy, rozeznal kříž na ženině bundě i prameny kaštanových vlasů, které jí zakrývaly tvář.

Dotkl se nohama země.

„Jsem dole,“ ohlásil svým mužům.

Odhákl se od lana. Mrtvá žena působila v matném světle křehce a spokojeně. Kolem nohou a hlavy měla kaluže sražené krve. Steiner si sundal batoh, vytáhl postroj, několik karabin a látkovou kuklu, kterou chtěl ženě natáhnout přes hlavu, aby jí během vytahování na povrch nepoškrábal nebo nepohmoždil obličej. Položil veškeré vybavení vedle těla, klekl si a jako vždy v podobných případech odříkal modlitbu za zesnulého.

Nato vsunul ruce pod ženino tělo, nadzvedl je a obrátil je na záda, protože se mu v této poloze nejlépe nasazoval postroj. Okamžitě si však uvědomil, že něco není v pořádku. Dlouhé rozcuchané vlasy odpadly a na zem se vysypala hromada kamení a sněhu. Když se Steiner vztyčil, držel v rukou prázdnou bundu a díval se na kalhoty ležící stále na zemi.

Z úst se mu vydralo zachroptění.

Žádné tělo tu nebylo.

74

Jeli špatným směrem.

Od chvíle, kdy se nechal zavřít do kufru, uplynulo deset minut. První klikatý úsek vedoucí z města ještě cítil, ale stále čekal na klesající šikanu, která předcházela nájezdu na hlavní silnici. Pokud se nemýlil, auto nyní neklesalo, nýbrž stoupalo. Byl si jist, že Simone má pro změnu trasy nějaký důvod. Jenže jaký? Zahlédla snad silniční zátaras? Nebo policie celou hlavní silnici uzavřela?

Jonathan si znepokojeně překontroloval funkce na svých hodinkách. Výškoměr ukazoval nejdříve 1950 a o minutu později 1960 metrů. Měl pravdu. Jeli do kopce. Přepnul na kompas. Auto mířilo na východ. Pravděpodobně tedy jeli po silnici vedoucí do Tiefencastelu a dál do Svatého Mořice. Místo aby se blížili k Curychu a tamnímu americkému konzulátu, uháněli přesně opačným směrem.

„Simone!“ zaječel Jonathan a zabušil na víko kufru. „Zastav!“

O pár okamžiků později sjelo auto ke krajnici. Jonathan se vzepřel na lokti, takže se hlavou dotýkal víka. Přemáhal klaustrofobii a cítil stále větší strach. Ve sněhu u auta se ozvalo chroupání bot a jakýsi mužský hlas prohodil pár slov. Policie? Dojeli k dalšímu kontrolnímu stanovišti? Jonathan zadržel dech a napnul uši, aby pochytil alespoň pár slov.

V tu chvíli se otevřely dveře a auto se naklonilo, neboť dovnitř nastoupil další pasažér. Dveře opět bouchly a automobil se znovu zařadil do provozu.

„Simone! Kdo je to tam s tebou?“

Jonathan zabušil ještě silněji.

„Simone! Odpověz mi!“

Uvnitř někdo zapnul rádio a z reproduktorů umístěných přímo nad jeho hlavou se začalo valit hlasité dunění. Auto zrychlilo a on se překulil na bok.

Tohle byla odpověď.

Jonathan otevřel oči, převalil se zpátky na záda a začal si v hlavě promítat události posledních dní: Simonin překotný příjezd do Arosy, její prosby, aby odjel ze země, její neochota vypátrat člověka, který poslal Emmě ta zavazadla, její otrávenost, když se snažil zachránit život Blitzovi. To všechno byly lsti, které ho měly odlákat ze stopy. A když jejímu úpěnlivému naléhání odolal, poslala ho rovnou do jámy lvové. Strhl si z krku medailon se svátým Kryštofem. Muselo v něm být nějaké sledovací zařízení. Jedině tak se dalo vysvětlit, proč ho nájemný vrah dokázal sledovat až do Davosu. Nevysvětlovalo to však, jakým způsobem si vrah obstaral propustku do zelené zóny. Nejen Emma, ale i Simone měla zřejmě spojence.

Do kufru škvírami prosakovalo rozptýlené světlo. Jonathan rozsvítil ještě i světlo na hodinkách a našel zámek kufru ukrytý za dýhovanou sololitovou deskou. Vytáhl Emminy klíče a začal do desky rýpat – nejprve v ní vydlabal rýhu a tu pak rozšířil v otvor.

Nakonec byl otvor tak velký, že se mohl dotknout zámku.

V autech se vyznal, takže si byl jist, že na něm najde miniaturní kolíček, po jehož stlačení se zámek uvolní. Méně jist si byl odpovědí na otázku, co udělá, jakmile kufr otevře. Vyskočit z auta jedoucího stopadesátikilometrovou rychlostí nebylo o nic moudřejší než počkat, až mu profesionální zabiják z bezprostřední blízkosti vpálí kulku do lebky. Přejel prsty po kolíčku zakončeném háčkem, vsunul pod něj palec a vší silou stiskl. Prsty mu sklouzly z kovu. Zkusil to ještě jednou, ale výsledek byl stejný. Tohle nikam nevedlo.

Auto zpomalilo, ostře odbočilo doprava a sjelo z asfaltu. Vzápětí začalo klikatě stoupat po horské silnici a Jonathan se musel zapřít, aby tělem nebouchal do karoserie. Vysoký zvuk motoru svědčil o tom, že kopec je opravdu prudký. Ostré zatáčky a neustálé zrychlování a zpomalování vyvolávaly v Jonathanovi nevolnost. Konečně serpentiny skončily. Jonathan se zhluboka nadechl, ale necítil se o nic lépe.

Přesunul se do zadní části kufru, odchlípl kobereček pod sebou a vytáhl soupravu na opravu pneumatik, která ležela uvnitř rezervního kola. Nenašel v ní však nic lepšího než montážní páku. Pokusil se do zámku udeřit v naději, že se mu ho podaří rozlomit a kufr se otevře. Neuspěl však.

Po chvíli auto zastavilo a Simone vypnula motor. Jonathan sevřel pravou rukou montážní páku. Byla až směšně lehká. Přesto se co nejlépe připravil vymrštit se z kufru. Konečně uslyšel zasouvání klíče do zámku. Kufr se otevřel, do zavazadlového prostoru proniklo jasné odpolední slunce a okamžitě ho oslepilo. Jonathan reflexivně zavřel oči a zvedl ruku proti oslnivým paprskům. Chvilkové zaváhání ho však přišlo draho.

„Vylez,“ poručila mu Simone.

Vedle ní stál drobný muž s tmavými vlasy, světlou pletí a mrtvýma očima. V ruce držel pistoli. Představovat se Jonathanovi nemusel.

„Kdybyste ráčil,“ řekl muž a rychle máchl pistolí. „A s tím, co držíte v ruce, se nemusíte obtěžovat.“

Jonathan upustil montážní páku a vysoukal se z kufru. Stáli na odstavném parkovišti několik set metrů od vrcholu hory. Výhled tu byl úchvatný: ve všech směrech se k obloze vzpínaly žulové štíty.

„Předpokládám, že je už příliš pozdě říct, že chci odjet ze země.“ Jonathan měl náhle sucho v hrdle. Potřeboval se napít.

„Snažila jsem se tě varovat,“ připomněla mu Simone.

„Proč jsi mi neřekla, že jsi s Emmou spolupracovala? To by mi bylo úplně stačilo.“

„Já s ní nespolupracovala. Po pravdě řečeno mě její aktivity zajímají stejně jako tebe.“

„Takže s kým ses tedy spřáhla?“

Simone na něj jen mlčky hleděla.

Jonathan vykročil k okraji parkoviště a letmo pohlédl na skalnatý sráz pod ním. Odhadoval, že na dno údolí by to byl zhruba tisícimetrový pád.

Simone natáhla ruku. „Potřebuji všechny informace, které ti Parvíz Džinn předal.“

„On mi nic nepředal,“ řekl Jonathan.

„Takže jsi jel za Džinnem až sem a pak ses ho ani nezeptal, co vlastně ze země propašoval? Čekala bych, že ti ty informace prakticky vnutí.“

„Jel jsem za Džinnem, abych se ho zeptal, jestli ví, pro koho Emma pracovala, a jestli mu náhodou nesdělila své pravé jméno.“

„Ne, tak to nebylo. Tys přijel do Davosu, aby ses dostal z problémů. Abys získal svůj důkaz.“

Jonathan mlčel.

„Proč to všechno tak komplikuješ?“ zeptala se Simone.

„Tohle nemáš zapotřebí, Simone.“

„Máš pravdu. Nemám. Ale tady Ricardo ano.“

Atentátník Ricardo popotáhl. „Prosím, pokud máte nějaké informace, nyní je čas předat je paní Noiretové.“

„Jakou hru to hraješ?“ zeptal se Jonathan své dlouholeté přítelkyně a vůbec si nevšímal muže, který se ho v tunelu pokusil zastřelit a později se ho snažil ubodat. „Tos nechala tímhle chlapem zabít i Blitze?“

„Hraju stejnou hru jako všichni ostatní v naší branži. Tohle není hra na tátu a na mámu.“

Jonathan vytáhl z kapsy flashdisk a podržel ho v dlani. „Na téhle věcičce je celý jaderný program Iránu. Džinn je přesvědčen, že to stačí na rozpoutání války.“

Simone na disk pohlédla. „Vážně? Já se těmihle věcmi netrápím.“

„Řekni mi, pro koho pracuješ, a proč jsi tak zoufale chtěla dostat Emmu. Řekni mi to a ten disk je tvůj.“

„Pracuji pro Ústřední zpravodajskou službu. Jsem tvoje přítelkyně. Věř mi.“

„Moje přítelkyně?“ Jonathan zavrtěl hlavou. Prudce se otočil, rozmáchl se a hodil flashdisk ze srázu.

„Merde!“ Simone se vrhla ke srázu, rozlícené se ohlédla za Jonathanem a pak přesunula pohled na muže jménem Ricardo. „Je tvůj.“

Jonathan se podíval na oblohu a zhluboka se nadechl. Vzduch byl úžasně svěží.

V tom okamžiku se ozval pleskavý zvuk, jako když někdo plácne rukou po holých zádech. Jonathan se přikrčil – očekával, že teď ucítí něco ostrého a konečného. Zhluboka se nadechl. Nic ho však nezasáhlo.

Zabiják padl na kolena. Na prsou se mu rozlévala rudá skvrna. Zalapal po dechu a skácel se do sněhu. Z úst se mu řinula krev.

Simone se zprudka otočila a začala si prohlížet členitý terén nad nimi. Od jednoho skalního výběžku se oddělila postavav černošedém oblečení, na hlavě měla pletenou čepici a oči skryté za slunečními brýlemi. Sundala si čepici a odhalila bohatou hřívu kaštanových vlasů. Když byla pár metrů od nich, sundala sii brýle.

„Ty,“ hlesla Simone. „Ale jak…“

Emma Ransomová zvedla pistoli a vpálila kulku Simone Noiretové do čela. Simone se zapotácela a ustoupila o krok. Působila užasle a nechápavě. Emma ji surově kopla do prsou a Simone se zřítila ze srázu.

Emma přistoupila k okraji propasti a pozorovala její pád.

75

Stála deset metrů od něj a držela v rukou podivně vyhlížející zbraň – nějaký druh pistole s tlumičem a skládací pažbou. Po zlomené noze nebylo ani stopy, stejně jako po jakýchkoliv viditelných zraněních v důsledku stometrového pádu. Dívala se na něj jako na cizího člověka a nedávala najevo žádnou touhu obejmout ho, dát mu polibek nebo alespoň projevit radost, že ho vidí.

„Ale já tě viděl v té trhlině.“ začal Jonathan.

„To sis jen myslel, že mě tam vidíš.“

„Ale ta krev… Ta stopa ve sněhu… Mělas zlomenou nohu. Viděl jsem kost.“

„To nebyla moje kost. Všichni jsme strašlivě improvizovali. Musela jsem jednat rychle. Když jsem se dozvěděla…“

„Emmo,“ přerušil ji Jonathan.

„… že se to všechno plánuje na tento víkend, začala jsem…“

„Emmo!“ křikl Jonathan. „Jmenuješ se tak vůbec?“

Jeho žena se místo odpovědi otočila a vyrazila po silnici dolů. Jonathan stál jako přikovaný a utápěl se v přílivu emocí: úžas, vztek, rozjařenost i zatrpklost, to vše se teď v jeho nitru svářilo. Chvíli mu trvalo, než se dokázal s těmito city vyrovnat. Stále plný údivu se vydal po silnici o dvě zatáčky níže, kde Emma nechala své auto. Byl to Volkswagen Golf, který už toho hodně zažil. Jonathan zamířil k sedadlu řidiče, ale Emma ho předběhla, otevřela dveře a ukázala mu na sedadlo spolujezdce. Než stačil nastoupit, motor už běžel a auto se dávalo do pohybu.

„Mluvil jsem s nemocnicí,“ řekl. „Sestra z archivu mi řekla, že Emma Everettová-Roseová, která se tam narodila, zemřela dva týdny po narození při autonehodě.“

„Později,“ reagovala Emma. „Všechno ti řeknu později.“

„Já nechci slyšet všechno. Chci slyšet jen pravdu.“

„Řeknu ti dokonce i pravdu.“ opáčila jeho žena. „Ale momentálně potřebuju, abys mi něco řekl ty. Ten Džinnův flashdisk. Máš ho pořád u sebe, vid? Žes ho ve skutečnosti z toho srázu neshodil?“

Jonathan vytáhl z kapsy druhý flashdisk. „Ne,“ odpověděl. „Vyhodil jsem ten tvůj.“

Emma mu ho vytrhla z ruky. „Odpustím ti,“ řekla. „Protentokrát.“

Uháněla z kopce jako po závodní dráze, na rovinkách sešlapovala plyn až k podlaze, v zatáčkách brzdila a agresivně podřazovala. Emma, která ještě před pár dny neuměla pořádně ovládat řadicí páku.

Až do této chvíle odděloval Jonathan její totožnosti od sebe. Na jedné straně stála jeho manželka Emma Ransomová a na druhé agentka Eva Krugerová. Sám sebe přesvědčil, že jejím skutečným, autentickým já je Emma, zatímco Eva je pouze její krytí. Když ji však viděl řídit, pochopil, že se mýlil. Vůbec poprvé vedle sebe viděl skutečnou Emmu – ženu, která se před ním až dosud ukrývala. Došlo mu, že svou manželku vlastně vůbec nezná.

„Nečekala jsem, že si povedeš tak dobře,“ řekla, jakmile sjeli do údolí a odbočili na západ k Davosu a Curychu.

„A co jsi čekala?“

„Bála jsem se, že se na všechno vykašleš a zmizíš na pár let do hor. Že si začneš hrát na osamělého poustevníka.“

„Možná bych to byl udělal, nebýt těch stvrzenek na zavazadla. Jen co jsem si ty věci vyzvedl, celý svět se zbláznil. A když jsem zabil toho policistu, už mi nic jiného nezbývalo. Musel jsem všemu přijít na kloub, abych se očistil. Simone se mě snažila přesvědčit, abych odjel ze země, ale když jsem viděl, co je v té tašce, nemohl jsem odsud utéct. Musel jsem zjistit, co se děje.“

„Že ten vlak musel nedoručit poštu zrovna v ten nejdůležitější den,“ podivila se Emma a zavrtěla hlavou. „Asi jsem se pletla, když jsem si myslela, že se zašiješ do hor.“

„Odpustím ti,“ řekl Jonathan. „Protentokrát.“

Emma se tomu uchechtla, ale její nucený smích vyzněl dost prázdně.

„A teď jsi na řadě ty,“ prohlásil Jonathan. „Usnadním ti to. Můžeš začít od těch hor. Co jsem tam vlastně viděl?“

Na jejím obličeji se mihl stín. Změna její nálady působila jako prudký pokles teploty. „Samozřejmě svou bundu. A pak taky paruku, lyžařské kalhoty a falešnou krev.“

„A jak jsi do té průrvy vůbec slezla? Na sólový sestup byla příliš nebezpečná.“

„Já tam neslezla.“

„Jak to myslíš, žes tam neslezla?“ řekl Jonathan zostra.

„Vešla jsem do ní zdola. Sám jsi mi tu trasu ukázal – tehdy v létě, když jsme se vzali.“

Jonathan zavřel oči a rozpomenul se. Přijeli tehdy na víkend do Davosu, aby si spolu někam vylezli, a pak celé odpoledne prozkoumávali labyrint jeskyní a trhlin protkávajících ledovec. „Jenže ty jeskyně jsou přístupné jen v létě. V zimě se do nich vlézt nedá, natožpak uprostřed vánice.“

Emma naklonila hlavu, což byl její způsob, jak Jonathanovi sdělit, že se plete. „Minulý pátek jsem nejela na tu schůzku do Amsterdamu, jak jsem ti říkala. Místo toho jsem přijela sem, abych zjistila, jestli se dá můj plán zakčnit.“

„‚Zakčnit‘? To teď mluvíš špionštinou, nebo jak je to?“

Emma si jeho poznámky nevšímala. „Ukázalo se, že když člověk najde cestu ke správnému místu na dně ledovce, dokáže proniknout do jeskyní. A tak jsem si naprogramovala přenosnou GPS navigaci a pak si označila cestu nahoru a zpátky, abych se neztratila, ani kdyby sněžilo.“

„Takže proto jsi trvala na tom, abychom nejeli do Zermattu, nýbrž do Arosy,“ hlesl Jonathan, který si teď připadal trochu jako spolupachatel.

„Měla jsem pro to dobrý důvod. Měli jsme výročí. Před osmi lety jsme tu absolvovali první výstup.“

„‚Výročí.‘ Jasně.“ V tu chvíli Jonathan pochopil, že to byla Emma, kdo mu lhal o předpovědi počasí a vyřadil z chodu jeho vysílačku. „Jak jsi věděla, že k tobě neslaníme a nevyzvedneme tě nahoru?“

„To jsem nevěděla,“ připustila Emma. „Sázela jsem na to, že Steiner a jeho tým sice budou ochotni vylézt nahoru a zachránit ženu se zlomenou nohou, ale nebudou už ji tahat ze stometrové průrvy. Lano je těžké. Předpokládala jsem, že ho nebudou mít více, než je nezbytně nutné. Překvapilo mě, že ho měli dvě délky.“

„Steiner… Ty dokonce víš, jak se jmenoval.“ Jonathan se podíval z okna. Jedna rána následovala druhou.

„Musela jsem se zdržovat v okolí Davosu, abych měla jistotu, že jdou věci přesně podle plánu. Takže jsem mimo jiné odposlouchávala jeho telefonáty a rádiová hlášení. Netvař se tak překvapeně. Napíchnout mobilní hovor je dneska hračka.“

„A co pak? Věděla jsi, že začnu prověřovat ty stvrzenky?“

„Doufala jsem, že se k tobě vůbec nedostanou. Chtěla jsem si ta zavazadla vyzvednout v Landquartu sama, ale bylo to příliš velké riziko. Když už jsem byla mrtvá, musela jsem mrtvá i zůstat.“

Jonathan se k ní zprudka otočil. „A kdes byla? Vidělas, co se stalo na nádraží s těmi policajty? To ses jen dívala, co mi dělají?“

Emma přikývla. „Promiň, Jonathane. Chtěla jsem ti pomoct.“

Jonathan se znovu usadil. Pro tohle neměl slov.

„Pak jsem tě sledovala zpátky do hotelu,“ pokračovala Emma, „ale přišla jsem pozdě. Někdo z našeho týmu už prohledal náš pokoj. Dorazils tam krátce po jeho odchodu. Neměla jsem čas dostat se dovnitř. Jednou jsem už si myslela, že sis mě všiml. Bylo to v tom lese za hotelem.“

Jonathan si vzpomněl, že tehdy opravdu cítil něčí přítomnost a že se díval do lesa, ale nic tam nespatřil.

Náhle měl toho všeho dost. Přestalo ho zajímat kdo, co a kdy. Tohle všechno byla jen kouřová clona. On chtěl vědět proč.“O co tady jde, Em?“ zeptal se tiše. „Do čeho ses to zapletla?“

„Normálka,“ odvětila Emma a nespouštěla oči ze silnice.

„Dodáváš Parvízu Džinnovi zakázané technologie na obohacování uranu. To se dá jen stěží kvalifikovat jako ‚normálka‘.“

„Není to nic, co by si dříve či později nesehnal jinde.“

„Takhle nemluv.“

„Jak?“

„Cynicky. Jako že ti to je jedno.“

„Prostě mi záleží na tom, co dělám.“

„A co vlastně děláš? Pro koho pracuješ? Pro CIA? Nebo pro Brity?“

„Pro CIA? Proboha, ne. Mě platí ministerstvo obrany. Pentagon. Organizace, která si říká ‚Divize‘.“

„A pro koho tedy pracovala Simone? Pro KGB?“

Emma se nad tím zamyslela a promnula si prsty tváře. „Upřímně řečeno jsem o Simone až dodneška nevěděla. Ale ať se na to dívám z jakéhokoliv úhlu, musela pracovat pro CIA.“

„Jenže proč by CIA chtěla zabít někoho, kdo pracuje pro Spojené státy?“

„Moc. Oni ji chtějí. A my ji máme. Tahle přetahovaná trvá už pár let.“

„Ale já měl za to, že americkou vládu nenávidíš.“

Emmin chabý úsměv mu prozradil, že byl vedle i tentokrát. Další iluze se rozplynula.

„Takže jsi Američanka?“ zeptal se.

„Bože, do těchhle věcí jsem teď zabíhat nechtěla. Je to strašně komplikované.“ Přejela si rukou ve vlasech. „Ano, Jonathane, jsem Američanka. Jestli tě zajímá můj přízvuk, tak ten je skutečný. Vyrůstala jsem kousek od Londýna. Můj otec pracoval na americké letecké základně v Lakenheathu.“

„Takže tě do toho zatáhl on?“

„Zpočátku jsem to asi opravdu dělala kvůli rodině. Protože byl táta v armádě a tak. Pak jsem ale u toho zůstala, protože jsem v tom dobrá. Protože můžu něco změnit v souladu se svým přesvědčením. Protože se mi to líbí. Dělám to ze stejného důvodu jako ty. Protože naší prací je být těmi, kým jsme, a na ničem jiném příliš nezáleží.“

„Proto sis vybrala mě?“

„Zpočátku ano.“

„Chceš říct, že se pak něco změnilo?“

„Ty víš, co se změnilo. Zamilovali jsme se do sebe.“

„Já se zamiloval,“ opravil ji Jonathan. „Tebou si nejsem jistý.“

„Nemusela jsem s tebou zůstávat. Nikdo mě nenutil, abych si tě vzala.“

„Ale taky ti nebránili. Vedle koho bys mohla lépe provádět své zahraniční operace než vedle doktora, který rád pracoval i na těchnejobtížnějších místech? Co přesně jsi tam dělala? Zabíjelas lidi? Jsi nájemný vrah jako ten chlap, kterého jsi před chvílí zastřelila?“

„Samozřejmě že ne.“ Emma tuto představu vehementně odmítla, jako by nikdy v životě nevystřelila z pistole, natož aby v uplynulých třiceti minutách zastřelila dvě lidské bytosti.

„Tak co tedy?“

„To ti nemůžu říct.“

„Prodávala jsi s Blitzem a Hoffmannem do Iránu zařízení určené k obohacování uranu. Džinn se domníval, že jste mu ty technologie prodávali, abyste rozpoutali válku. Podle něj jsme udělali chybu, když jsme vtrhli do Iráku bez důkazu, že má Saddám zbraně hromadného ničení, a tuhle chybu už nehodláme zopakovat.“

„Tohle všechno Parvíz řekl? Tak to ať se navěky smaží v pekle.“

„Hezky mluvíš o člověku, se kterým jsi spala.“

„Běž někam, Jonathane! Tohle není fér.“

„Co není fér? Osm let jsi mi lhala. Předstírala jsi, že jsi moje manželka. Tak mi neříkej, co je fér.“

„Já jsem tvoje manželka.“

„Jak to můžeš tvrdit, když ani nevím, jak se jmenuješ!“

Emma se zadívala jinam. Pokud Jonathan očekával slzy, byl zklamán. Její výraz byl tvrdý jako kámen.

„Takže jak je to?“ pokračoval. „Je to pravda? Snažíte se rozpoutat válku?“

„Snažíme se jí zabránit.“

„Tím, že rozdáváte jaderné zbraně?“

„Jen se snažíme uspíšit vývoj, abychom mohli kontrolovat situaci. Dodáme Íránu technologii, po které tak zoufale touží,a pak odhalíme jejich činnost před světem. Říká se tomu proaktivní přístup. Nemůžeme si dovolit, aby nás nachytali nepřipravené. Tentokrát ne. A kromě toho to žádná válka nebude. Bude to striktně letecký úder.“

„No jasně. Hned se cítím líp.“

„Nebud tak zatraceně naivní. Některým lidem se prostě nesmí umožnit, aby disponovali jadernými zbraněmi. Jestli je Irán získá,můžeme se rovnou vsadit, že je krátce nato získají i opravdoví padouši. O nic jiného tady nejde.“

„A co se stane, když se začnou bránit?“

„Čím?“ zeptala se Emma. „Dali jsme jim zařízení na výrobu trochy obohaceného uranu. A teď jim ho zase vezmeme.“

„Džinn říkal, že mají rakety s plochou dráhou letu. A že jestli na jejich obohacovací komplexy kdokoliv zaútočí, bez váhání je použijí. Iránský prezident má v plánu oznámit tohle všechno příští týden světu.“

„Džinn ti lhal,“ prohlásila Emma s neotřesitelnou sebedůvěrou, ale její obličej zbledl. „Írán žádné rakety s plochou dráhou letu nemá.“

„Nazýval je KH-55. Loni prý získali čtyři kusy a momentálně je mají na základně Karšun v Perském zálivu.“

„Věšel ti bulíky na nos.“

„Chceš to riskovat? Jestli Spojené státy nebo Izrael začnou bombardovat Írán, Teherán se jednoduše sebere a zahájí útok na Jeruzalém a ropná pole v Saúdské Arábii. A co se pak podle tebe stane?“

„Prokrista.“ Emma se zamračila a čelistní svaly jí začaly zběsile pracovat. „Říkals KH-padesát pětky? Víš to jistě?“

„Ty víš, co to je?“

„Rusové jim říkali Granat neboli granátové jablko. Jsou to podzvukové rakety dlouhého doletu a s plochou dráhou letu, které mohou nést jadernou hlavici. Jsou staré jako svět a mají zastaralé naváděcí systémy, ale fungují.“

„To není dobré,“ řekl Jonathan.

„Ne, to vůbec není dobré.“ Emma se zamračila. „Říkal, že má pro mě nějaké překvapení, jakmile se setkáme v Davosu. Podrazák.“

Jonathan viděl, že zasáhl citlivé místo. „Jestli si tolik věříš, proč jsi vlastně musela zmizet?“

„Já že si věřím? Bože, ty si to opravdu myslíš?“ Emma na něj pohlédla. „Víš, co je to bezpilotní letadlo?“

„Víceméně ano. Ovládají se na dálku, lítají po krajině a dělají fotky. A taky vím, že se z nich dají odpalovat rakety.“

„Jedno takové je momentálně ve Švýcarsku a připravuje se na útok. Neměla jsem se o tom dozvědět, ale Blitz nechal tuhle informaci uniknout. Byl to můj nadřízený – jediný člověk, který směl vidět celkový obrázek. Říkal, že to bude nejdůležitější operace, kterou jsme kdy dělali. Šéf ji prý pokládá za svou osobní misi.“

„Chceš říct, že vy – tím myslím Divize – plánujete někoho tím letadlem sestřelit?“

„Ne někoho. Něco. Osobní letadlo.“

„A to ho sestřelíte tady? Ve Švýcarsku? Proboha, Emmo, to přece musíme oznámit policii.“

„Ta už to ví. Nebo alespoň částečně. Ten muž, který se tě snažil v Davosu zadržet, stojí v čele vyšetřování. Jmenuje se Marcus von Däniken a je to šéf Služby pro analýzu a ochranu, což je švýcarská kontrarozvědka. Je přesvědčen, že za tím spiknutím stojíš ty.“

„Já?“

„V podstatě jde o to, že von Däniken tě pokládá za mě.“

„Protože jsem byl v Blitzově domě?“

„Mimo jiné i proto. Zachoval ses rozumně, když jsi nešel na policii. Strávil bys zbytek života ve vězení. Zabití těch policistů byla úplná moucha ve srovnání se vším ostatním. Věděls toho příliš mnoho o Thorovi…, o Divizi. Máme přátele, kteří by na to dohlédli. Proto jsem musela zmizet. Rozhodla jsem se, že to celé musím zastavit. Mám na rukou dost krve, ale zatím od nikoho nevinného.“

„Takže ty víš, kdy se to stane?“

„Zhruba za několik hodin.“

„Tak co děláme tady?“

Emma se na něj vůbec poprvé upřeně zadívala. „Pořád jsem tvoje žena.“

Natáhla ruku a Jonathan si s ní propletl prsty.

„Musíme to říct von Dänikenovi,“ prohlásil.

Emma na něj znovu pohlédla. V očích měla slzy. „Obávám se, že tak jednoduché to není.“

76

Celník v budce pasové kontroly na curyšském letišti v Klotenu se zadíval na dlouhý seznam příletů. Před chvílí přistálo letadlo z Dullesova letiště ve Washingtonu. Celník se podíval na monitor, zda je někdo na seznamu pasažérů označen za podezřelou osobu. Obrazovka byla prázdná. Celník si prohlédl řadu dobře živených obličejů a objemných pasů. Nikdo v něm nevzbudil podezření.

„Další,“ ohlásil.

K okénku přistoupil vysoký tělnatý gentleman a položil na pult pas. Celník ho otevřel a protáhl datový proužek čtečkou. Jméno: Leonard Blake. Bydliště: Palm Beach. Datum narození: 1. ledna 1955.

„Účel vaší návštěvy, pane Blakeu?“

„Byznys.“

Celník porovnal mužův vzhled s fotografií. Šedé vlasy ostříhané nakrátko. Opálení. Pěstěný knírek. Drahé sluneční brýle. Zlaté rolexky. A polyesterová teplákovka. Kdy už se ti Američané naučí se oblékat?

„Jak dlouhý bude váš pobyt?“

„Jenom den nebo dva.“

Celník se podíval na monitor. U Blakeova jména nefigurovala žádná výstraha. Byl to jen další v řadě bohatých Američanů bez špetky vkusu. Hlasitě orazítkoval pas. „Příjemný pobyt.“

„Danke schón.“

Celník se zašklebil Američanovu přízvuku a mávl na ženu stojící v řadě za ním. „Další.“

Pan Leonard Blake si vyzvedl zavazadla a zamířil k přepážce půjčovny automobilů, kde měl rezervován sedan střední třídy.

Vyplnil nezbytné formuláře, sešel do garáže a rychle našel auto. Naložil zavazadla na zadní sedadlo a posadil se za volant. Pečlivě si upravil sedadlo i zpětná zrcátka a celou tu dobu bedlivě sledoval garáž. Byl v ní klid jako v hrobě. Rozepnul si teplákovou soupravu a strhl ze sebe protetické vycpávky, které mu přidávaly deset kilo na váze a dvacet centimetrů v pase. Položil je na zadní sedadlo, zapnul motor a vyjel z garáže.

Na dálnici se vydal jižním směrem a po dvaceti minutách dojel do centra. Na Talstrasse zaparkoval auto a pěšky došel ještě o dva bloky dále na Bahnhofstrasse, proslulou dopravní tepnu, která se táhla od Curyšského jezera až po hlavní železniční nádraží. Cestou minul několik módních butiků. Chanel. Cartier. Louis Vuitton. Tvrdilo se, že dvoukilometrová curyšská Bahnhofstrasse je nejdražší ulicí světa. Leonard Blake však nepřijel do Curychu nakupovat.

Pokračoval v chůzi na jih a u jezera odbočil do úzké uličky. Před každou z mnoha výloh nepatrně zpomalil a v odraženém světle si prohlédl chodce za sebou. Když na nich neshledal nic znepokojivého, znovu přidal do kroku.

U třetího vchodu napravo se zastavil. Bohatě zdobené dřevěné dveře postrádaly jakékoliv označení s výjimkou jediné diskrétní cedulky s propletenými písmeny G a B. Byl to znak peněžního ústavu Gessler Bank.

Uvnitř ho přivítal dveřník v bohatě zdobené livreji. Blake napsal na kus papíru své jméno a číslo účtu a dveřník kamsi tlumeným hlasem zavolal. Přibližně po minutě se z dlouhé chodby vynořil bankovní úředník. „Dobré ráno, pane Blakeu,“ řekl bezvadnou angličtinou. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Rád bych se podíval do své bezpečnostní schránky.“

„Pojďte, prosím, za mnou.“

Oba muži nastoupili do výtahu a sjeli do třetího podzemního patra. Dveře se otevřely a bankéř uvedl Blakea do trezoru sahajícího od podlahy po strop, jehož otevřené dveře střežili dva ozbrojení strážci. Blake zamířil do soukromé prohlížecí místnosti, kde předal bankéři klíč. Když se bankéř o minutu později vrátil, nesl velkou bezpečnostní schránku. „Zavolejte pro mě, až budete hotov.“

Blake zavřel dveře, uzamkl je, ačkoliv to nebylo zapotřebí, sundal si sluneční brýle a posadil se.

Opatrnosti není nikdy nazbyt, pomyslel si Philip Palumbo, když otevíral bezpečnostní schránku. Vytáhl hnědou obálku obsahující platné brazilské pasy pro něj a všechny členy jeho rodiny – podle těchto dokumentů se z nich měli stát Perrerovi. Ve schránce ležely i balíčky švýcarských franků, amerických dolarů a eur v celkové hodnotě přibližně sto tisíc dolarů. Tyto peníze si Palumbo legálně vydělal a řádně zdanil. Byly to jeho prostředky pro případ útěku. V téhle branži si člověk udělá spoustu nepřátel. Palumbo si byl jist, že po něm jednoho dne půjdou. A až se to stane, chtěl být připraven. Sebral balíček obsahující deset tisíc dolarů. Mohl by ty peníze sebrat a zmizet. Na pěti místech po celém světě měl připravená doupata, v nichž se mohl ukrýt. Trvalo by několik let, než by ho vypátrali.

Hodil peníze zpátky do schránky.

Na útěk nebyl stavěný.

Podle svých výpočtů měl šestatřicet hodin na to, aby dokončil misi a vrátil se domů. Za hodinu, přibližně v sedm hodin ráno severoamerického východního času, najde osobní řidič mrtvolu admirála Lafevera. Zjistí, že se někdo vloupal do domu a admirál leží mrtvý ve své pracovně, kde ho zastřelil přistižený zloděj. Krátce poté dorazí na místo policie. Do devíti hodin se zpráva rozkřikne po celém Langley. Informace o admirálově vraždě se však bude držet pod pokličkou až do chvíle, kdy ředitel osobně prověří všechna fakta a zformuluje věrohodnou hypotézu. Palumbo si velmi dobře uvědomoval, že navzdory jeho úsilí mu verzi o vloupání nikdo nezbaští.

Do oficiálního oznámení admirálova úmrtí tedy uplynou ještě další tři hodiny. Ve Washingtonu bude poledne, v Curychu šest hodin večer. Bude zahájeno důkladné vyšetřování, analyzovány Lafeverovy poslední aktivity, vyslechnuti jeho nejbližší spolupracovníci. V určité fázi – pravděpodobně až pozdě odpoledne nebo možná i zítra – přijde na řadu Joe Leahy, který se zmíní, že se předešlého dne bavil o admirálovi v bufetu s Palumbem. Vyšetřovatelé vezmou tuto informaci na vědomí stejně jako skutečnost, že se Palumbo zajímal o operaci Hrdlička. Podobných potenciálních stop se však objeví řada. Člověk se nemůže vypracovat na náměstka ředitele pro operace – tedy v podstatě nejvyššího špiona v zemi aniž by si cestou nadělal nepřátele v agentuře i mimo ni. A kdyby náhodou telefonovali vyšetřovatelé Palumbovi domů, jeho manželka věděla, co říct: zavolá manželovi na mobilní telefon a on se jim neprodleně ozve. Rozhovor s Palumbem rozhodně nebude pro vyšetřovatele prioritou.

Dříve či později však kriminalistický tým virginské policie objeví na zahradě za domem kousky Lafeverova mozku a uvědomí si, že mrtvolu někdo odvlekl dovnitř. A pak se strhne šílený virvál.

Šestatřicet hodin bylo maximum.

Palumbo vytáhl ze schránky druhou velkou obálku. Byla podstatně těžší než ta první. Otevřel ji a nechal vyklouznout její obsah na stůl. Pistole Walther PPK se tři roky nikdo nedotkl. Agent si prohlédl zásobník a závěr a s potěšením shledal, že zbraň je v dokonalém stavu. Obálka obsahovala také tlumič, avšak Palumbo nepředpokládal, že ho dnes bude potřebovat.

Zavřel schránku, uzamkl ji a zazvonil na bankéře.

O pět minut později byl opět na ulici.

Bylo krátce po druhé hodině místního času, když přejel přes most Limmatbrucke a zamířil do rušné čtvrti Seefeld. Cílem jeho cesty byla fádní komerční budova stojící jeden blok od jezera. Na ulici před číslem Dufourstrasse 47, kde sídlil americký konzulát, hlídkovali vojáci v olivových kombinézách a kevlarových vestách, vyzbrojení služebními zbraněmi M16A1 americké armády. Společnost jim dělala dvojice uniformovaných příslušníků městské policie.

Na chodníku před budovou stály těsně vedle sebe tři sedany Mercedes. Všechny měly diplomatické značky s americkou vlaječkou v pravém horním rohu. Pro Palumba byly důkazem, že je v budově přítomen generálmajor John Austen, zakladatela ředitel tajné špionážní agentury známé pod názvem „Divize“.

Austen byl pro všechny složky Ústřední zpravodajské služby legendou. Každý toužil mít bilanci jako on. Byl to napravený buřič. Případně – jak to on sám popisoval – padlý anděl, který byl vzkříšen, aby mohl stát po pravici Pána. Tímto Pánem byl pochopitelně prezident Spojených států amerických.

Když v roce 1967 s vyznamenáním absolvoval leteckou akademii, podstoupil výcvik na pilota stíhaček a byl poslán do Vietnamu, kde to dotáhl na více než 120 bojových letů v kokpitu stíhaček F-4 Phantom – během této doby sestřelil devět severovietnamských MiGů. Z války vyšel jako eso a před dovršením třiceti let získal hodnost majora.

Jeho štít však nebyl tak úplně čistý. V osobním volnu se totiž oddával hýření. Noc co noc táhl s bandou rozjívených letců saigonskými doupaty neřesti, pil do němoty a opíchal vše, co mu stálo v cestě. Říkali si „Austenovi rangeři“ na počest loupeživé jednotky podobného jména za druhé světové války. Šuškalo se také o užívání drog, o znásilňování a v jednom případě i o vraždě. Všechny tyto zvěsti se však nakonec ututlaly. Nikdo nechtěl narušovat, očerňovat nebo jakýmkoliv jiným způsobem poškozovat svatozář ryzího hrdiny.

A pak přišel rok 1979 a krize kolem amerických rukojmí v Iránu. Když plukovník Charlie Beckwith vybíral lidi do svého týmu, byl pro něj Austen přirozenou volbou. Po válce totiž sloužil jako instruktor a testovací pilot, a tak pro něj nebyl problém přesedlat na mohutné dopravní letadlo Hercules C-130, které mělo přepravit členy komanda do íránské pouště. Tam však Austena opustiloštěstí. Při nehodě, která si vyžádala životy osmi mužů, utrpěl strašlivé popáleniny a z pouště vyšel jako jiný člověk. Odmítl odchod do výslužby, silou vůle se uzdravil a vypracoval se do funkce ředitele nově vytvořeného Velení speciálních operací, které sídlilo na MacDillově letecké základně v Tampě ve státě Florida. Své přežití označil za zázrak a zasvětil život Ježíši Kristu.

Namísto hýření začal z domu organizovat studium bible a setkání s modlitbami. Každé úterky a pátky se jeho dům večer zaplnil hříšníky, vojáky a důstojníky, kteří usilovali o rychlejší povýšení a slávu. Austen kolem sebe záhy vybudoval skupinu oddaných – někdo tvrdil, že otrocky oddaných – důstojníků z řad všech čtyř hlavních složek armády. Také oni si říkali „Austenovi rangeři“, ale tito muži kázali Boží slovo a šířili ultraradikální politické názory svého otce-zakladatele. Amerika byla podle nich vzorem křesťanské víry, majákem demokracie pro celý svět. Izrael pak představoval jejího nejbližšího spojence, jehož bylo nutné za každou cenu bránit.

Austenův vzestup byl veskrze raketový. Ve čtyřiceti byl plukovníkem, ve třiačtyřiceti brigádním generálem a před šestačtyřicátými narozeninami obdržel druhou hvězdičku generálmajora. Vystupoval v nedělních biblických programech, kde se objevoval po boku nejslavnějších televizních kazatelů. Říkalo se mu Boží válečník a Ježíšův pilot. Stal se mediální tváří náboženské pravice.

Poté jako by se však jeho kariéra zadrhla. Třetí hvězdičku už nezískal a minulo ho i velení divize, které je s hodností generálporučíka spojeno. Přestal vystupovat v televizi. Místo toho nastoupil do Pentagonu jako šéf kariérní sebevraždy s názvem Zpravodajská služba na ochranu osob a v podstatě zmizel z povrchu Země. Uvnitř ozbrojených složek však byla jeho přítomnost stále cítit. Stovky Austenových rangerů to dotáhly nejméně na majory a z mnohých se stali generálové a admirálové. A všichni do jednoho byli stále oddáni Johnu Austenovi.

Palumbo si uvědomil, že Austen musel založit Divizi právě tehdy. On nezmizel z povrchu Země. Právě naopak: vyšvihl se na ještě oslavovanější místo.

Palumbo jel asi sto metrů za konzulát, a když našel volné místo k zaparkování, řekl si v duchu, že mu dnes přeje osud. Jeho horečnatá mysl zoufale hledala jakékoliv příznaky, že nedal všanc kariéru a nehodil za hlavu tužby své manželky a rodiny nadarmo. Zaparkoval a položil si na klín cestovní brašnu. Byly v ní dva mobilní telefony, paralyzér a mobilní odposlouchávací zařízení GSM vydávající se za notebook. Aktivoval zařízení a začal prohledávat frekvence čísel začínajících předčíslím 455, která patřila telefonům zaměstnanců amerického velvyslanectví, interních i externích. Upravil si na uších sluchátka a začal přepínat mezi probíhajícími rozhovory.

Vystopovat Johna Austena nebylo těžké. Stejně jako všichni dobří špioni také on plně splynul se svou krycí identitou. A protože byl generálmajorem a šéfem Zpravodajské služby na ochranu osob, informace o jeho agendě se neustále zaznamenávaly. Telefonát z Palumbovy kanceláře v CIA do Austenovy kanceláře v Pentagonu odhalil, že Austen je momentálně na turné po západoevropských hlavních městech, kde se má sejít s vojenskými atašé, kteří pod něj spadají. Během týdne již navštívil ambasádu v Bernu a podnikl jednodenní cesty do Paříže a Říma. V pátek ve dvě hodiny odpoledne pak měl navštívit americký konzulát v Curychu. Skutečnost, že vojenští atašé nebývají ke konzulátům přiděleni, zřejmě unikla všem kromě Palumba. Tomu bylo jasné, že Austen přicestoval do Curychu z nějakého konkrétního důvodu a že tímto důvodem je bezpilotní letadlo. Kromě toho věděl, že nazítří brzy ráno se má Austen vrátit do Spojených států. Otázka, jak hodlá generálmajor naložit s několika hodinami, které mu do té doby zbývají, Palumba doslova děsila.

Odposlechl asi šest rozhovorů, než konečně zachytil útržkovitou angličtinu.

„Právě odjíždíme. Je všechno připraveno?“

Palumbo okamžitě poznal Austenův kouřem přidušený hlas s texaským přízvukem.

„Jsme připraveni začít, pane,“ zazněla odpověď. „Napjatě tu sedíme a čekáme.“

„Za půl hodiny jsem tam.“

Hovor skončil a Palumbo zmapoval GPS souřadnice zachyceného přenosu. Červená tečka označující polohu iniciátora telefonátu neboli volajícího se nacházela na adrese Dufourstrasse 47, což byla adresa amerického konzulátu. Příjemce telefonátu neboli volaný se pak nacházel v Glattbruggu, malém městečku sousedícím s Curychem. Zajímavější než samotná adresa však byla poloha volaného. Tečka se nacházela pouhých sto metrů od jižní hranice curyšského letiště. Trefa.

Palumbo sledoval ve zpětném zrcátku skupinku mužů, kteří se vyhrnuli z budovy a nasedli do čekajícího mercedesu. Návštěva ředitele Zpravodajské služby na ochranu osob dospěla k závěru. Auta se zařadila do provozu a prohnala se kolem Palumba. Ten nebyl tak naivní, aby se je pokoušel sledovat v hustém provozu a síti jednosměrných ulic uprostřed neznámého evropského města. Budto by je ztratil, nebo by si ho všimli. Odložil notebook na sedadlo spolujezdce a nastartoval auto. Přesně věděl, kam máAusten namířeno. Problémem však nebyla strategie, nýbrž provedení. Palumbo se tam musel dostat jako první.

Agresivně projížděl ulicemi, kličkoval mezi tramvajemi, projížděl křižovatky na oranžovou a na dálnici vyždímal z auta stoosmdesátku. Celou dobu přitom poslouchal setrvalý tok hovorů z Austenova telefonu. Většina jich měla pracovní charakter a zabývala se problémy, na něž narážejí jemu podřízení atašé. Několik telefonátů však působilo záhadněji. Nepadala během nich konkrétní jména a konverzace se omezovala na zkratkovitá sdělení se zmínkami o „uzavření velitelského centra“, „přesunu do hlavní budovy“, případně – což znělo ze všeho nejzlověstněji – otom, že „host dorazil přesně načas“.

Po osmnácti minutách jízdy se Palumbo ocitl v Glattbruggu. Stanovená adresa se nacházela v tiché obytné čtvrti se spoustou stromů a domy postavenými dvacet metrů od sebe. Agent zaparkoval za řadou skromných automobilů. Sotva vypnul motor, zahlédl ve zpětném zrcátku černý mercedes s diplomatickou značkou. Přijel sám, jak Palumbo očekával. Austen opustil své krytí. Momentálně vystupoval jako ředitel Divize.

Když mercedes projížděl kolem něj, zahlédl Palumbo muže na předním sedadle. Měl prošedivělé vlasy a ušlechtilé rysy. Kůži na obličeji však měl přespříliš napjatou, podivně lesklou a zbrázděnou rýhami.

Popáleniny. Austenův odznak cti.

Palumbo nastartoval auto a zařadil se za mercedes. Asi po sto metrech jízdy odbočil Austen na příjezdovou cestu. Palumbo odbočil za ním, a zablokoval tak Austenovi únikovou cestu. Vmžiku vyskočil z auta, přeběhl ke dveřím řidiče mercedesu a přitiskl na okénko odznak. Ten byl sice falešný, ale získal mu několik vteřin k dobru.

Řidič otevřel dveře a zvedl ruce, aby dal najevo, že nechce nikomu ublížit. Palumbo ho vytáhl z auta a zaryl mu do krku paralyzér. Deset tisíc voltů proměnilo řidičova kolena v huspeninu. Muž ztratil vědomí a skácel se na zem. Palumbo vklouzl na sedadlo řidiče a zabouchl za sebou dveře.

„Buďte zdráv, generále,“ řekl na uvítanou.

„Kdo ksakru jste?“ dotázal se John Austen.

Palumbo neměl na vysvětlování čas. „Je konec.“ řekl. „Tuhle operaci okamžitě rušíme.“

„O čem to mluvíte?“

Palumbo odhodil paralyzér a vytasil z kabátu pistoli Walther. „Které letadlo jste si vybrali za cíl?“ zeptal se naléhavě.

„Ať jste, kdo jste, doufám, že budete mít zatraceně dobré vysvětlení, proč jste mi napadl asistenta.“

„Po kterém letu jdete?“

„Vypadněte z mého auta!“

Palumbo zaryl palec do měkké tkáně mezi Austenovou čelistí a uchem a stiskl tlakový bod. Generálmajorova ústa ztuhla v němém výkřiku – připadal si, jako by mu někdo probodl lebku mečem. „Které letadlo máte v plánu sestřelit?“ zopakoval Palumbo otázku. Uvolnil tlakový bod a generál se prudce předklonil.

„Kdo vás poslal?“ zalapal po dechu. „Lafever? To vy jste zabil Lammerse s Blitzem?“

Palumbo přitiskl pistoli Austenovi na tvář. Při pohledu zblízka svítil generálmajorův obličej jako leštidlo na parkety a popálená kůže byla napjatá jako buben. „Kde je ten bezpilotní letoun? Vpálím ti kulku do hlavy, jestli mi to neřekneš.“

„To byste se neopovážil.“

„Víš to jistě?“

„Tak si poslužte. Nic se tím nezmění.“

„Ale ano, změní. Ty budeš mrtvý a ten bezpilotní letoun nesestřelí z oblohy letadlo plné nevinných lidí.“

„Nikdo není nevinný. Všichni jsme zrozeni v hříchu.“

„Mluv za sebe. Kde je hlavní budova? Slyšel jsem tě říkat, že se přesouváte do hlavní budovy.“

Austen zavřel oči. „‚Ó, ta radost nic nemít a ničím nebýt‘,“ zarecitoval. „‚Nevidět nic než živého Krista ve slávě a nestarat se o nic než o jeho zájmy zde dole.“‚

Palumbo vykoukl z okna. Řidič byl stále v limbu. Za záclonami panoramatického okna nad garáží se však mihl jakýsi pohyb. Agent znovu vyhledal tlakový bod na Austenově krku a přidržel ho, tentokrát o něco déle. „Kde je to bezpilotní letadlo? Je tady? Je tohle hlavní budova?“

Povolil stisk.

Austen se na něj upřeně zadíval. V očích měl slzy, avšak Palumbo nepoznal, zda je zapříčinila bolest, nebo nějaký zvrácený smysl pro sebeobětování.

„Děkuji vám.“ řekl Austen.

„Za co?“

„Kristus také musel projít zkouškou. Obstál a byl osvobozen. A teď je řada na mně.“

„Kristus nebyl vrah.“

„Copak to nevidíte? Všechny podmínky jsou přesně takové, jaké je prorokuje Zjevení. Izraelité drží Jeruzalém. Pán je připraven k návratu. Nemůžete udělat vůbec nic, abyste tomu zabránili. Nikdo z nás to nedokáže. Můžeme tomu pouze dopomoci.“

Ten člověk blouzní, pomyslel si Palumbo. „Který let jste si vzali na mušku? Vím, že se to má stát dneska v noci.“

Austen však už neposlouchal nic jiného než vlastní hlas. „Bůh ke mně promluvil. Řekl mi, že jsem zprostředkovatelem jeho vůle. Nemůžete mě zastavit. On to nedopustí.“

„Tohle není ničí vůle, jen tvoje vlastní.“

Venku bouchly dveře. Na horním konci schodiště vedoucího k domu se objevili dva muži. Palumbo položil ruku na zapalování, ale klíčky v něm nebyly. Pohlédl na Austena a ten jeho pohled opětoval, vzdorovitě jako vždy. V tu chvíli Palumbo pochopil, že Austen je tím vyvoleným. To on bude bezpilotní letoun navádět.

Zvedl pistoli k Austenovu spánku. „Nemůžu dopustit, abys všechny ty lidi zabil.“

Stín nalevo od něj zakryl všechny sluneční paprsky. Okénko se roztříštilo a do kabiny dopadla sprška skla. Čísi ruka se natáhla do kabiny a začala se sápat na Palumba, který ji odrazil. Austen se mu vrhl po pistoli, avšak Palumbo ho udeřil loktem do tváře a srazil ho zpátky do sedadla. Zvedl zbraň. Přesně v tu chvíli ho však někdo popadl za límec a strhl ho dozadu. Palumbo vystřelil. Kulka vylétla okénkem spolujezdce. Vtom mu na obličej dopadla pěst a Palumbo upustil zbraň. Dveře se zprudka otevřely a on cítil, jak ho kdosi vleče z auta na příjezdovou cestu. Takhle to přece skončit nemůže, pomyslel si a dál kopal a vzpouzel se.

To letadlo… Někdo je musí varovat.

V tu chvíli ho do hlavy udeřila bota a svět potemněl.

77

Let 8851 společností El Al, pravidelná linka z Tel Avivu do Curychu, odstartoval z mezinárodního letiště Bena Guriona přesně podle letového řádu, tedy v 16:12 místního času. Kapitán Eli Zuckerman, který pro El AI létal už šestadvacet let a za sebou měli dráhu pilota bitevního letounu, takže dohromady měl nalétáno sedm tisíc hodin, oznámil cestujícím, že Airbus A380 se má ve vzduchu nacházet tři hodiny a pětapadesát minut. Meteorologické podmínky prý mají být klidné a nehrozí žádné nebo jen mírné turbulence. Letadlo poletí nad Kyprem, Aténami, Makedonií a Vídní a v Curychu přistane ve 20:07 středoevropského času. Zuckerman, který se ve volných chvílích zajímal o historii, klidně mohl dodat, že všechna jmenovaná místa byla v minulosti dějištěm bitev, jež vedli muži jako Alexandr, Caesar, Tamerlán a Napoleon. Bitev, které rozhodly o směřování civilizace v následujících staletích.

Dnešní let byl plně obsazen. Seznam pasažérů čítal šest set sedmdesát tři jmen. Figurovali mezi nimi Dahlia Borerová z Jeruzaléma, ředitelka Izraelského červeného kříže; Abner Parcer z Boca Ratonu na Floridě, americký důchodce, který při „přátelské palbě“ ve Vietnamu přišel o obě nohy; Zane Cassidy z Edmondu v americkém státě Oklahoma, pastor Církve Mesiášovy bible a vedoucí turistické skupiny sedmasedmdesáti evangelických křesťanů; Meyer Cohen, předseda Národní náboženské strany, jenž měl namířeno do Washingtonu, aby v americkém Kongresu lobboval za rozšíření osad na západním břehu Jordánu; nebo Jásir Mohammed, arabsko-izraelský poslanec Knessetu, který rovněž cestoval do Washingtonu, aby v americkém Kongresu lobbovalproti jakémukoliv dalšímu rozšiřování osad na západním břehu Jordánu.

Posledně dva jmenovaní seděli vedle sebe. Po „oťukávací“ konverzaci a výměně politických stanovisek vytáhl jeden z nich šachovnici a oba muži strávili zbytek letu v družném mlčení, během něhož se hrbili nad jezdci a pěšci.

Tri sta sedmdesát tři mužů, tři sta žen – a mezi nimi i šedesát čtyři dětí. Plus osmnáctičlenná posádka.

Když letadlo vystoupalo na cestovní výšku 11100 metrů, oslovil Zuckerman pasažéry podruhé: tentokrát jim oznámil, že zhasíná pokyn k zapnutí bezpečnostních pásů a že se od této chvíle mohou všichni volně procházet po dvoupodlažním letadle, které je ve flotile společnosti El AI nejnovějším strojem. S potěšením dodal, že chytili silný zadní vítr, který zkrátí jejich letovou dobu. Podle nového odhadu měli v Curychu přistát v 19:50, tedy patnáct minut před původním plánem.

Popřál všem cestujícím příjemný let a závěrem jim sdělil, že se jim znovu ozve krátce před přistáním.

78

„Ne,“ řekl von Däniken do telefonu. „Nemáme žádné podrobné informace o konkrétní hrozbě. Víme jen, že v zemi operuje teroristická buňka, jejímž cílem je zničení letadla na našem území. Nevíme, o koho jde ani kde přesně se momentálně nachází. Ale opakuji: víme, že působí zde, s největší pravděpodobností v Curychu nebo v Ženevě. Všechny naše důkazy ukazují na pokus o zničení letadla v příštích osmačtyřiceti hodinách – buďto ve vzduchu, nebo na letištní ploše.“

Inspektor hovořil s ředitelem Spolkového úřadu civilního letectví, který měl poslední slovo ve všech otázkách týkajících se startů a přistání letadel na švýcarských letištích. Ředitel byl von Dänikenův přítel – kdysi spolu sloužili v armádě –, ale v tak závažných otázkách nehrálo přátelství žádnou roli.

„Rád bych si to ujasnil, Marcusi. Takže ty chceš, abychom až do odvolání uzavřeli všechna velká letiště v zemi?“

„Ano.“

„Ale to znamená zrušit veškeré odlety a přesměrovat letadla, která jsou už ve vzduchu, do Francie, Německa a Itálie.“

„Toho jsem si vědom,“ připustil von Däniken.

„Pouze dnes v noci by se to týkalo více než stovky letů. Máš vůbec tušení, jaký dopad by to mělo na celou evropskou leteckou síť?“

„Nežádal bych tě o to, kdyby to nebylo absolutně nezbytné.“

Nastala chvíle ticha a von Däniken vycítil ředitelovu úzkost. „Pro něco takového budu potřebovat souhlas prezidentky.“

„Paní prezidentka je v zahraničí. A momentálně se s ní nelze spojit.“

„A co viceprezident?“

„S tím jsem už mluvil, ale není ochoten o něčem rozhodnout, dokud to neprobere s ní.“

„A mluvils se Spolkovou bezpečnostní službou? Bezpečnost na palubě letadel nacházejících se na našem území spadá do jejich kompetence.“

„Těm jsem volal těsně před tebou. Ale k ničemu to nebylo. Nanejvýš mohou tlumočit varování všem pilotům. Jenže tady žádné upozornění nepomůže. Domníváme se, že útok bude proveden pomocí bezpilotního letounu. A komerční letadla nejsou na úhybné manévry uzpůsobena.“

„Ne,“ souhlasil šéf civilního letectví. „To nejsou. A co armáda?“

„Ministr obrany povolil rozmístění baterií raket země-vzduch Stinger kolem letišť v Curychu, Ženevě a Luganu. Bohužel budou na místě až zítra ráno.“

Von Däniken už nedodal, co mu sdělil velitel švýcarského letectva: Problém je, že Stingery by docela dobře mohly sestřelit civilní letadlo samotné.

„Promiň, Marcusi, ale já mám svázané ruce. Jakmile se ti s něčím ozve prezidentka, dej mi vědět. Do té doby pošlu varování na řízení letového provozu. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Von Däniken odložil telefon.

Na dvou stolech ležely rozložené mapy Curychu a Ženevy. Myer stál vedle první z nich a perem rozděloval oblast kolem letiště do pátracích čtverců.

Von Däniken k němu přistoupil a naklonil se nad mapami. „Kolik lidí na to máme?“

„V obcích kolem curyšského letiště operuje padesát dvoučlenných týmů. V Ženevě jich je jen pětatřicet. Chodí od domu k domu a vyptávají se, jestli někdo neviděl černou nebo bílou dodávku, případně nezaregistroval jakoukoliv podezřelou aktivitu.“

Von Däniken překousl vztek. Policejní sbory ve dvou největších městech v zemi měly dohromady více než deset tisíc příslušníků. Sto sedmdesát lidí bylo z tohoto pohledu směšné angažmá.

„Více jich náčelníci nebyli ochotni vyčlenit.“ vysvětlil Myer. „Marti je spolkový radní a ministr spravedlnosti. A oni dobře vědí, jak se k tomu všemu stavěl.“

„Vážně? Ale Marti se už teď k tomu staví jinak. Budeme jim muset zavolat a oznámit jim to.“

Von Däniken si prohlédl mapu. Curyšské letiště obklopovaly čtyři Gemeindes neboli obce: Glattbrugg, Opfikon, Oerlikon a Kloten. Celkem šedesát tisíc obyvatel ve zhruba osmi tisících domů a obytných budov. Myer vyšrafoval růžovým perem čtvrti, které již policisté navštívili. Plocha ve tvaru koláčku zaujímala necelých deset procent vytyčené oblasti.

„A jak to vypadá?“ zeptal se von Däniken. „Jaké jsou poslední zprávy?“

„Zhruba deset lidí černou dodávku VW skutečně vidělo, jenže se vždycky nakonec ukázalo, že patřila sousedovi. A nikdo si nevšiml ničeho podezřelého kromě obvyklých věcí: někdo koukal někomu do oken, někdo někomu odčerpal benzin z nádrže, pár opilých výrostků příliš hlasitě zpívalo. Teroristy se špičkovým bezpilotním letadlem však neviděl nikdo.“

„Ani jedna zmínka, že po ulici před jejich domem rolovalo miniaturní letadlo se sedmimetrovým rozpětím křídel?“

„Ani jedna,“ odpověděl Myer.

Von Däniken se posadil na okraj stolu.

„A co Marti? Odskáče si to?“ zeptal se Myer.

Von Däniken zavrtěl hlavou a vysvětlil mu, že pokud se něco nezmění, Alphons Marti se do vězení nikdy nepodívá. Tobi Tingeli porušil švýcarské zákony o bankovním tajemství, když von Dänikenovi ukázal korespondenci svého klienta. Důkazy o měsíčních platbách z účtu amerického ministerstva obrany na Martiho účet nebudou u soudu nikdy připuštěny. A stejně tak nemohl von Däniken získat povolení k prohlídce firmy ZIAG, pokud Marti před vyšetřujícím soudcem pod přísahou neuvede, že tato společnost vyvážela zakázané technologie. Martiho sice čekal vyhazov z vlády, ale i ten měl mít podobu rezignace ze zdravotních důvodů nebo nějaké jiné frašky.

„Takže mu to projde,“ poznamenal Myer.

Von Däniken pokrčil rameny. „My dva spolu určitě najdeme způsob, jak mu udělat život trochu zajímavějším.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Von Däniken si nalil šálek kávy a posadil se za stůl. Pořád musel myslet na Martiho – na to, že tento člověk byl celou dobu na výplatní listině Američanů. Vývozní licence. Technologie s dvojím využitím. Tohle všechno zavánělo léčkou. Ale za jakým účelem? Proč poskytovat nepříteli ďábelské hračky?

Dopil kávu a zatelefonoval Philipu Palumbovi. Byl nesmírně zvědav, jestli se jeho kontaktu v CIA podařilo vyšťárat jakékoliv informace o atentátníkovi, který zavraždil Lammerse a podle oficiálního potvrzení z nemocnice také Gottfrieda Blitze alias Mahmúda Kitába. Když se mu sepnula hlasová schránka, uvedl von Däniken své jméno a telefonní číslo, ale nezmínil se, proč agentovi volá. Palumbo to dobře věděl.

Američané. Byli všude, kam se člověk podíval. Klíčem ke všemu byl Ransom. To on se sešel s Blitzem i s Džinnem. Pouze on jediný věděl o obou operacích.

Vtom si inspektor všiml, že k nim přes místnost pádí Hardenberg. Neměl sako a břicho mu létalo na všechny strany jako splašená kulečníková koule.

„Marcusi!“ zvolal přes celou kancelář, protože už nedokázal se svým sdělením čekat. „Něco jsem zjistil.“

„Nejdřív popadni dech.“

„Týká se to Excelsior Trustu, toho se sídlem na Curagau,“ pokračoval Hardenberg zadýchaně. „Napadlo mě, že pokud vlastní jeden dům, mohl by vlastnit i další. Schůzky s generálem Chabertem jsem se neúčastnil, ale generál si prý je jistý, že to bezpilotní letadlo musí mít nějakou operační základnu, ze které bude mít pilot nerušený výhled na stroj.“

„To je pravda.“

„A tak jsem se obrátil na katastrální úřad a požádal o zjištění, zda jmenovaný trust nekoupil v poslední době nějakou nemovitost v obcích kolem curyšského a ženevského letiště.“

„A co jsi zjistil?“ Von Däniken sepjal ruce za zády a doufal, že nevypadá příliš dychtivě.

„Zatím se ozvaly jen dvě ze sedmi obcí, ale vypadá to, že Excelsior Trust koupil dům v Glattbruggu.“

Von Däniken polkl. Naděje v něm začaly doutnat jako třísky. Glattbrugg byla obec, která přímo sousedila s curyšským letištěm. „A kde přesně v Glattbruggu?“

„Ten dům stojí necelý kilometr od nejjižnějšího konce přistávací dráhy.“

79

Úkol připadl 69. peruti izraelského letectva, rovněž známé pod přezdívkou „Kladiva“. Operovala z letecké základny Tel Nof nacházející se v Negevské poušti jihovýchodně od Tel Avivu a skládala se ze sedmadvaceti letounů McDonnell Douglas F-151 Thunder. Tyto stroje byly osazeny dvěma dvouproudovými motory Pratt & Whitney, dokázaly vyvinout rychlost až 2,5 Machu neboli 3000 kilometrů za hodinu a jejich dolet činil 3700 kilometrů. Dokázaly by zasáhnout sedmdesát procent vytyčených cílů na území Íránu, aniž by musely ve vzduchu tankovat. A co bylo ještě důležitější, stíhačky F-151 byly jedinými stroji v izraelském letectvu, které byly schopny nést pumy B61-11 EPW.

A právě tyto protibunkrové pumy s jadernou hlavicí nyní ležely na nosičích na lesklé betonové podlaze. Už pohled na ně měl odstrašující účinek. Sedm a půl metrů délky, čtyři křidélka za ostrou špičkou a čtyři další vzadu. Puma B61-11 byla štíhlá jako všechna letecká munice. Její sedmdesáticentimetrový průměr přesně odpovídal dvaceticentimetrové dělostřelecké hlavni deaktivované houfnice M110 použité při její výrobě. Byla vybavena zpožďovacím zapalovačem a do země narážela rychlostí šest set metrů za vteřinu. Před detonací byla schopna proniknout patnáctimetrovou vrstvou žuly nebo železobetonu. Díky desetikilotunové hlavici a seismickým vlnám vyvolaným explozí spolehlivě zničila jakoukoliv stavbu nacházející se až pětasedmdesát metrů pod zemí. Kromě toho vychrlila do atmosféry více než šedesát tisíc tun radioaktivního odpadu.

„Dorazily právě včas,“ poznamenal generál Danny Ganz, když po boku Zvi Hirsche vstoupil do rozlehlého hangáru.

„Zázrak,“ souhlasil Hirsch.

Kousek od nich právě tým letců přepravoval jednu protibunkrovou pumu přes betonovou podlahu. Zastavili u trupu stíhačky, zvedli vozík a upevnili střelu do vnitřního nosiče pum. Hirsch s Ganzem sledovali, jak tým připravuje druhou a paki třetí pumu. Ganze tento pohled naplňoval tichou úlevou. Už ho unavovaly nepřetržité rozmíšky. Unavovala ho nutnost být neustále ve střehu. Kladl si otázku, zda bude Izraeli někdy dopřán luxus žít v míru.

„První vlna se zaměří na nedávno odhalený obohacovací komplex v Čálusu,“ prohlásil. „Následně půjdeme po jejich raketometech a továrnách na výrobu válečných hlavic. Několik příslušníků Sajeretu označí dnes v noci cíle kontrastní barvou. Do Iránu je dopraví vrtulníky z našich lodí v Perském zálivu.“

„Dnes v noci?“ zeptal se Zvi Hirsch s nemalou dávkou překvapení. „Není to trochu uspěchané? Nezapomeňte, co říkal prezident: nemůžeme na ně vlítnout jen tak bez ničeho. Potřebujeme důvod.“

Ganz si založil ruce na prsou. „Před několika minutami mi telefonoval jeden přítel z Pentagonu. Mimochodem také pilot.“

„Kdo?“

„Generálmajor John Austen.“

„Ten náboženský fanatik?“

„Já osobně ho raději označuji za přítele Izraele.“ Ganz se naklonil blíže k Hirschovi, aby měl jistotu, že jejich rozhovor nikdo neuslyší. „Disponuje zpravodajskými informacemi, podle nichž dojde v příštích dvanácti hodinách k útoku na naše zájmy.“

„Kde?“

„Někde v Evropě,“ odpověděl Ganz a pevně se zadíval do Hirschových vypoulených očí. „Myslím, že už nebudeme dlouho čekat.“

80

„Jak ho najdeme?“ zeptal se Jonathan.

„Na zadním sedadle leží můj notebook,“ odpověděla Emma.

Jonathan vytáhl přístroj a zapnul ho. „Heslo je stejné?“

„Stejné. Mimochodem jsi všechny vyděsil k smrti, když jsi to heslo prolomil. Kvůli tobě budou muset přebudovat celý systém Intelink.“

„Nevím, jestli je to dobře, nebo špatně.“

Jeli podél Curyšského jezera. Bylo šest hodin večer. Po celé délce svahu se třpytila světla jako v pohádkové krajině. Během jízdy z hory se Emma konečně otevřela a začala mluvit. Možná mu neřekla všechno o svých aktivitách v minulosti, ale přinejmenším byla otevřenější v otázce, jak ho našla a proč má John Austen v úmyslu sestřelit letadlo. Byl to první krok k zacelení propasti, která se mezi nimi otevřela.

Emma mu nyní sdělila, jak má otevřít příslušný program. Na obrazovce se objevila podrobná mapa Švýcarska. Jonathan podle manželčina pokynu zadal písmena „VD“.

Kousek od curyšského předměstí se objevila blikající červená tečka. Mapa se přiblížila, až byly vidět jednotlivé ulice.

„Co to je?“ dotázal se Jonathan.

„Sledovací systém vyhnaný na práškách,“ odvětila Emma. „Před třemi dny jsem instalovala von Dänikenovi na auto sledovací zařízení. Potřebovala jsem vědět, kde se pohybuje. Signál z jeho auta putuje na satelit a odtamtud se vrací rovnou k nám.“

„Koukám, žes nezahálela.“

Emma se tajemně usmála. „Kde je?“

„Blízko.“

„V Glattbruggu?“

Jonathan si prohlédl mapu. „Jak to víš?“

„Sakra.“ Emma šlápla na plyn.

81

„Řízení letů Curych, zde let 8851 El AI žádáme o přistání.“

„Rozumím, El AI 8851. Přistání povoleno. Pokračujte v kurzu jedna-sedm-nula a sestupte na výšku 3120. Jste číslo šest v síti.“

„Rozumím.“

Pilot dychtivě odposlouchával komunikaci mezi řízením letového provozu v Curychu a pilotem letadla El AI 8851.

Zavřel oči a šeptem odříkal poslední modlitbu. Požádal, aby Bůh vedl jeho kroky a dal mu pevnou ruku. Pomodlil se i za odvahu, aby dokázal dotáhnout práci do konce. Nebyl to zlý člověk. Z představy, že musí obětovat více než šest set životů, se celý roztřásl. Věděl, že Kristus cítil totéž, když nesl na bedrech kříž. Jejich smrt pro něj bude stejně bolestivá jako pro Ježíše ukřižování.

„Je čas,“ řekl John Austen.

Vstoupil do garáže. Jeho muži již vytáhli „rakve“ ze skříní, zajeli s nimi doprostřed místnosti a s precizností techniků v automobilovém depu složili bezpilotní letadlo. Nejprve sestavili podvozek a na něj upevnili trup. Poté sešroubovali dlouhé ohebné části křídel a připevnili je na trup. Austen nyní přijel k letadlu s vozíkem, na němž ležela gondola obsahující dvacet kilogramů plastické výbušniny Semtex, a upevnil gondolu ke spodní části trupu.

„Leť dobře,“ řekl a přejel prsty po ocelovém těle letadla.

Vrátil se do obývacího pokoje s výhledem na letiště. Jedna stěna byla vyhrazena pro jeho přístroje: monitory radaru a kamery na nose letadla. Na řadě panelů se objevovaly informace o rychlosti, výšce a poloze vůči zemi. Uprostřed se pak nacházela klávesnice se dvěma joysticky po stranách. Posadil se na sedadloa chvíli si udělal pohodlí.

„Motory nastartovány,“ prohlásil, když aktivoval zapalování. Červená kontrolka pětkrát zablikala a začala nepřetržitě svítit. Austen se sice nenacházel uvnitř letadla, ale cítil, jak se stroj při startování zachvěl. Po zádech mu přeběhla vlna vzrušení. Na tento okamžik čekal osmadvacet let. V mysli měl stále vepsáno to datum, jako by to byla pozlacená deska na nějaké historické památce. Čtyřiadvacátý duben 1980.

Operace Orlí dráp.

On, John Austen, v té době major amerického letectva, byl vybrán jako pilot letadla Hercules C-130, které mělo jako první odletět do íránské pouště v rámci zoufalého a přehnaně ambiciózního plánu na osvobození třiapadesáti rukojmích zadržovaných na velvyslanectví Spojených států v Teheránu. Na palubě sedělo čtyřiasedmdesát členů nově zřízeného oddílu speciálních operací, které vycvičil plukovník Charlie Beckwith a velel jim podplukovník William „Jerry“ Boykin.

Let do pouště proběhl podle plánu, přičemž jediné vzrušení představoval sedmiminutový průlet habúbem, oslepující písečnou bouří v oblasti Dašt-e Kavíru neboli Velké solné pouště, která se rozkládala na ploše téměř osmdesáti tisíc kilometrů čtverečních. Letadlo si s bouří poradilo dobře a turbovrtulové motory bez problémů odolaly náporu jemného písku. Austen pak bez potíží přistál na předem určeném místě s názvem Desert One. Krátce poté dosedlo do pouště osm vrtulníků Sea Stallion, které startovaly z letadlové lodi Nimitz kotvící v Arabském moři. Vrtulníky měly dopravit do Teheránu elitní vojáky, ti měli osvobodit zajaté diplomaty a bezpečně se s nimi vrátit k Austenovu letadlu, které pak čekal zpáteční let přes Perský záliv do Saudské Arábie.

Katastrofa přišla krátce poté.

Jeden z vrtulníků přistál poškozený: písečná bouře, kterou musel proletět i Austen, mu vážně porouchala hydrauliku. Druhý stroj se pak v polovině letu obrátil zpátky, protože ztratil orientaci a obával se selhání systémů. V šesti strojích, které přiletěly namísto plánovaných osmi, tedy nebylo dost místa pro všechny zachráněné rukojmí z Teheránu. Mise byla zrušena.

Když jeden z vrtulníků startoval ke zpátečnímu letu, rozvířil písek pod sebou tak, že se okolí změnilo v dokonalou písečnou bouři. Oslepený pilot ztratil orientaci a vletěl přímo do Austenova letadla C-130, které stálo o padesát metrů dál. Listy vrtule uťaly Herculesu část svislé ocasní plochy, vrtulník ztratil rovnováhu a zřítil se na letadlo. Unikající palivo se vzňalo a uvěznilo Austenův stroj v ohnivém pekle.

Austen si vzpomínal, že se tehdy jeho letadlo zničehonic otřáslo, což v něm vyvolalo směsici vzteku a zmatku. Co se zase podělalo? napadlo ho. Jeho další myšlenkové pochody už však shořely v oslepujícím záblesku a spálily se ve vlně nesmírného žáru, který ho během okamžiku zcela pohltil. Austen seděl připoutaný na sedadle, cítil, jak mu plameny olizují tělo, a neustále si opakoval slova: „Jsem mrtvý, jsem mrtvý.“

Jenže nebyl mrtvý. Odpoutal se a vyplazil se z inferna. Když se vynořil z hořícího vraku, planula mu uniforma, planuly mu vlasy, planulo celé jeho já. Přízrak z pekel.

Několik vojáků ho srazilo k zemi a válelo ho v tvrdém pouštním písku tak dlouho, až uhasili oheň.

Austen se probudil ve vrtulníku, který ho převážel na letadlovou loďEnterprise. Právě se nad ním skláněl pomocný zdravotník amerického námořnictva. Austen zvedl ruku a sevřel křížek, který se zdravotníkovi houpal na krku. Vzápětí se mu z prstů do ruky a odtud do celého těla rozlil pocit spásy. Obklopilo ho světlo. Tentokrát už ne plameny, nýbrž uzdravující světlo. A v tom okamžiku Austen spatřil Jeho. Spatřil Pána, svého Spasitele. Poslouchal jeho slova a slíbil, že se jimi bude řídit. Věděl, že přežije. Byl pověřen úkolem, který musí splnit.

On, John Austen, který do kostela nevstoupil od biřmování ve třinácti letech, který proléval hrdlem alkohol a jako nenapravitelný sukničkář pošlapal posvátný slib manželství, on, hazardní hráč, který bral jméno Boží nadarmo a byl pohanem ve všech smyslech tohoto slova, byl nakonec vyvolen k tomu, aby zprostředkoval druhý příchod svého všemohoucího Pána Ježíše Krista.

To bylo před osmadvaceti lety.

Austen absolvoval předletovou kontrolu. Křidélka. Klapky. Olej. Nemrznoucí směs. Kamera umístěná na nose letadla oživla a začala přenášet pohled na ulici před domem. Podél cesty svítila řada světel ohraničujících startovací dráhu.

Austen zatlačil páku a letadlo vyrazilo kupředu.

Mahdí I byl připraven ke startu.

82

Uvnitř velitelského centra si von Däniken přiložil k očím dalekohled a ukryt za krajkovými záclonami si prohlédl dům. Nemovitost zakoupená trustem Excelsior se nacházela na adrese Holzwegstrasse 33. Byla to robustní dvoupodlažní budova navržená bez špetky fantazie. Krabice se slonovinovou omítkou a šedou břidlicovou střechou, zasazená doprostřed zahrady. Z jednoho pokoje v prvním patře se dalo vyjít na balkon, ale von Dänikena mnohem více zajímala cesta vedoucí před domem. Byla rovná a její součástí byl asi půlkilometrový rovinatý úsek, z něhož byl odklizen sníh. Podle von Dänikenova názoru to byla dokonalá startovací dráha.

Přesunul dalekohled doleva. V jednom rohu pozemku stála osamělá bouda. Zdálo se, že není dost velká, aby se do ní vešlo bezpilotní letadlo, ale generál Chabert mu tvrdil, že se dá stroj rychle složit. Jinak dům působil klidně, bez jakýchkoliv známek aktivity uvnitř.

Sotva deset metrů od hranice pozemku se táhl bezpečnostní plot curyšského letiště. V jednom směru vybíhal do mírného svahu, načež se stáčel na sever a vedl asi tři kilometry podél hustého jehličnatého lesa. Ve druhém směru protínal rozlehlou zasněženou louku, která na protější straně hraničila s velkým pásem betonu osvětleným vysokými oslnivými reflektory. Nejjižnější cíp curyšského letiště.

Kdesi právě startovalo letadlo. Blížilo se k velitelskému centru a jeho hluk sílil. Za pár vteřin už burácení motorů přehlušovalo jakýkoliv jiný zvuk.

Von Däniken odložil dalekohled a vrátil se do jídelny. „Vybrali si dobře. Žádní sousedé. Dobrý výhled na letiště. A ničím nerušená letová dráha.“

„A nejen na letiště,“ dodal drobný podsaditý muž s černými vlasy a tenkým knírkem hazardního hráče. Jmenoval se Michael Berger a byl to kapitán zvláštního zásahového týmu curyšské policie. Právě on měl jako první proniknout do domu. „Ten, kdo je uvnitř, nás uvidí nejméně na stometrovou vzdálenost. Kolik jich tam podle vás je?“

„Jistě to nevíme, ale odhadujeme, že nejméně pět. Možnái víc.“

„Jsou ozbrojení?“

„Na to se spolehněte. Jsou to profesionálové. Před několika týdny si obstarali dvacet kilogramů plastické výbušniny Semtex-H, která je teď téměř jistě v tom letadle.“

Berger chmurně pokýval hlavou a v duchu začal počítat pravděpodobnost úspěchu a přežití. „Zaútočíme ze vzduchu. Náš tým slaní do domu ze dvou vrtulníků. Útok naplánujeme tak, aby se časově shodoval se startem některého civilního letadla. Vrtulníky jsou vybaveny tlumiči motorů, díky kterým mohou přiletět téměř potichu. Druhý tým půjde po hlavní cestě a pronikne do domu zepředu. Lidé v domě neuslyší vůbec nic až do chvíle, kdy zahájíme útok. Celá operace by měla trvat necelých šedesát vteřin.“

Von Däniken si chvíli významně prohlížel plány. „Kolikrát už jste to dělal?“

Berger přimhouřil oči. „Ještě nikdy. Ale při cvičeních dosahujeme velmi dobrých výsledků.“

Von Dänikenovi nezbývalo než přikývnout.

„Příprava nám zabere čtyřicet minut,“ pokračoval Berger. „Takže řekněme v sedm dvacet.“

Muži si seřídili hodinky.

Von Däniken přešel k čelnímu oknu, kde stál momentálně Myer s dalekohledem na očích. „Nikdo v okolí nic neviděl ani neslyšel?“

„Vypadá to, že v uplynulých několika dnech tu bylo docela rušno. Pořád sem někdo přijížděl a odjížděl odtud. Auta vesměs parkovala před domem.“

„Viděl někdo tu dodávku?“

„Viděli všechno kromě té dodávky.“

Kapitán Berger od zadních dveří zasignalizoval, že je čas odejít. Von Däniken se k němu připojil, společně doklusali k čekající dodávce a zatáhli za sebou dveře.

Po dvou minutách jízdy dorazili do místní hasičské zbrojnice, kde se již shromáždili Bergerovi muži. Na fotbalovém hřišti vedle zbrojnice stály dva vrtulníky Eurocopter Écureuil. Jejich vrtule se pomalu otáčely.

Napětí v hasičské zbrojnici se dalo krájet. Policisté si oblékali tmavě modré kombinézy s kevlarovými neprůstřelnými vestami, na které si upevňovali nylonové postroje na výstroj a výzbroj: vysílačku, granáty, střelivo. Tohle nebylo cvičení.

Zásahových agentů bylo celkem pětadvacet. Skupina nebyla tak mladá, jak von Däniken doufal, kromě toho mu neuniklo, že nejeden agent má co dělat, aby zapnul vestu přes objemné břicho. Standardním vybavením všech mužů byl samopal Heckler and Koch MP-5. Dva agenti navíc nesli velké neforemné pušky přezdívané „wingmasterky“, které se používaly k ustřelování pantů.

Von Dänikenovi zapraskala vysílačka. Byl to Myer. „V domě se právě rozsvítilo.“

„V domě se svítí,“ oznámil Berger členům týmu.

Místnost byla prosycena pachem potu a úzkosti.

„Mluví tam někdo?“ zeptal se von Däniken.

Jeden z technických týmů již dříve upevnil na okna domu laserový mikrofon. Toto zařízení dokázalo „číst“ vibrace skla způsobené osobami hovořícími uvnitř domu a zpětně je přeložit v cosi, co se blížilo původnímu zvuku.

„Hraje tam televize,“ odpověděl Myer. „Doufejme, že ji nechají puštěnou hezky nahlas.“

Berger rozdělil své muže do dvou osmičlenných týmů, přičemž osm mužů zůstalo v záloze. „Potřebuju oficiální svolení.“

„Máte ho.“ Von Däniken natáhl ruku a popřál kapitánovi mnoho štěstí.

Berger se otočil a vrátil se ke svým mužům. „Za pět minut vyrážíme,“ oznámil jim.

Von Däniken zatím vyrazil po stezce vedoucí podél lesa zpět k velitelskému stanovišti. Podíval se na oblohu. Byl nádherný večer. Srpek měsíce se houpal nízko na obloze, která vypadala jakosametový závěs osázený hvězdami. Bylo 19:16 a krajina se halila do tmy. Von Däniken za sebou slyšel, jak Berger posílá muže do vrtulníků. Strčil si ruce do kapes a přidal do kroku.

„Von Dänikene.“

Inspektor se zastavil a otočil se kolem dokola, aby viděl, kdo ho oslovil. Na stezce však nikdo nebyl.

Vtom se ze stínu vynořil vysoký muž s širokými rameny.

„Jmenuji se Jonathan Ransom. Myslím, že mě hledáte.“

83

Jonathan přistoupil k policistovi a ruce držel na Emminu radu daleko od těla, aby dal najevo, že není ozbrojen. „Musíte své muže zastavit,“ řekl. „Lidé, po kterých pátráte, v tom domě nejsou.“

„Nejsou?“ zopakoval von Däniken ostražitě.

„Ne. A to bezpilotní letadlo taky ne.“

„Proč mi to říkáte?“

„Protože je chci zastavit taky. Udělal jste chybu. Ve skutečnosti nepátráte po mně.“

„A po kom tedy?“

„Po mně,“ řekla Emma a vystoupila ze stínu za inspektorem. „Pan Blitz s panem Lammersem nebyli Jonathanovi kolegové, nýbrž moji.“

„Nejsem si jist, zda vám rozumím, paní…“

„Paní Ransomová,“ řekla Emma.

Von Däniken o tom chvíli přemýšlel. Těkal očima mezi oběma manželi a zdálo se, že sdílí jejich pocit zoufalství. „Vy jste Emma Ransomová,“ řekl a ukázal na Emmu prstem, jako by ho stále nepřesvědčila. „Žena, která minulé pondělí zahynula při neštěstí v horách?“

„K žádnému neštěstí nedošlo.“

„Očividně ne.“

Emma na něj upřela pohled a mezi oběma profesionálními agenty jako by v tichosti proběhla jakási koncentrovaná výměna informací. Emma mu dopřála chvíli klidu, aby si sám spočítal, co a jak, a posléze řekla: „Jonathan se tohoto spiknutí nikterak neúčastnil. Policista, kterého zabil, jednal na náš příkaz. On a jeho kolega mého muže napadli, aby se zmocnili jistých věcí, které patřily mně. Jonathan jednal v sebeobraně. Nemůžu to dále rozvádět – nezbývá mi než zopakovat, že ve skutečnosti nehledáte mého muže, nýbrž mě. Teď mě ale musíte vyslechnout. Zaměřili jste se na nesprávný dům. Plánujete útok proti vějičce.“

„Proti vějičce?“ zopakoval skepticky von Däniken.

„Ano.“

„Jak si tím můžete být jistá?“

„Protože vím, kde stojí skutečný dům pachatelů.“

„Musíme si pospíšit,“ dodal Jonathan. „Odvolejte je.“

Von Däniken měl ve tváři netečný a strnulý výraz vyčerpaného bojovníka, který v sobě sbírá energii na poslední bitvu. Pohyboval rty a Jonathan usuzoval, že se právě probírá desítkami otázek, které ho trápí. Věděl, že jsou to stejné otázky, jaké nedávají spát ani jemu.

„Kde je to bezpilotní letadlo?“ zeptal se inspektor nakonec.

„Ukrývají ho v jednom domě na kopci,“ odpověděla Emma. „Na Lenkstrasse 4.“ Ukázala ke kopcům, které se zvedaly pět kilometrů za nimi.

„A zaútočit chtějí dnes večer?“

„Na let společnosti El AI z Tel Avivu.“

Na jedné vzdálené dráze se právě připravovalo k odletu letadlo. Oblohu protínal pronikavý pískot silných motorů. A pak se někde ve větší blízkosti ozval jiný, poněkud hlubší zvuk. Všichni tři upřeli pohledy vzhůru, kde se právě mihly dva matné šedé objekty.

„Zastavte je,“ vyzvala Emma von Dänikena.

„Jak mám vědět, že vám můžu věřit?“

„Protože jsem tady.“

Von Däniken vytáhl z kabátu vysílačku a přiložil si ji před ústa. Než však stačil říct první slovo, přerušil noc sled oslepujících výbuchů, zvuk tříštícího se skla a úsečné štěkání samopalů. Na oblohu vyletěla světlice a překrásně se rozzářila. V jejím světle byly vidět siluety mužů upalujících k zadní části domu.

Von Däniken sprintem vyrazil po stezce a Jonathan s Emmou ho v těsné blízkosti následovali. Doběhli k velitelskému stanovišti a zadními dveřmi vešli dovnitř. V obývacím pokoji stálo dobrých deset mužů a upřeně sledovalo dění za oknem. Ve vysílačce se praskavé ozývala zběsilá konverzace zásahových agentů.

„Pracovna čistá.“

„Kuchyně čistá.“

„Ložnice čistá.“

Hlasy mluvily zkratkovitě, ale kontrolované. Pak se ovšem ozvala salva ze samopalu.

„Jeden zneškodněný!“

Veškeré sebeovládání bylo tatam. Hlasy se začaly vzájemně překřikovat.

„Kdo to je?“

„Padouch.“

„Počkej… Co to sakra znamená?“

„On je spoutaný.“

„Ale vždyť měl pistoli!“

„Přiveďte sem šéfa…, rychle!“

Von Däniken se pronikavě zadíval na Emmu, ale ta na sobě nedala nic znát a nespouštěla oči z vysílačky.

Mela skončila stejně rychle, jako začala. Všichni na velitelském stanovišti jen tiše stáli a čekali na další slova. Uplynula minuta. Na ulici začal štěkat pes.

Náhle se ve vysílačce ozval Bergerův hlas. „Přijďte sem, Marcusi.“

Von Däniken ukázal na Emmu s Jonathanem. „Zůstaňte tady.“

Úmyslně kráčel středem cesty. Chtělo se mu utíkat, ale byl divizním šéfem spolkové policie a věděl, že něco takového by působilo neprofesionálně. Předpisové postoje byly tím posledním, čeho se ještě mohl držet.

Vyšel po dvou schodech vedoucích k hlavnímu vchodu a uhnul agentům, kteří právě vycházeli ven. Ve vzduchu se vznášel zápach korditu, který ho štípal do očí. Vstoupil dovnitř. Agenti před útokem vypnuli v domě elektřinu, takže všechny chodby teď byly potemnělé. Odevšad se valil dusivý kouř. Von Däniken rozsvítil baterku. Po chvíli se z boční místnosti vynořil Berger se začerněným obličejem. „Věděli, že přijdeme,“ řekla odvedl von Dänikena do obývacího pokoje. „Byla to léčka.“

„Co byla léčka?“

„Podívejte se.“

Von Däniken namířil baterku na jakousi hromadu naskládanou uprostřed pokoje. Byl to muž připoutaný k židličce. Ležel na boku a ústa měl zalepená páskou. Další páska uchycovala k jeho ruce pistoli. Krev vytékající z jeho prsou vytvářela na dřevěné podlaze louži, která se stále rozlévala dál. Jeho oči zůstaly i po smrti vytřeštěné.

„Při výcviku se učíme střílet, jakmile uvidíme zbraň,“ prohlásil Berger.

Von Däniken přistoupil blíže k tělu a ztuhla mu krev v žilách. Jeho mysl odmítala vzít na vědomí, co jí sdělovaly jeho oči.

Mrtvým mužem byl Philip Palumbo.

„Co ještě víte o tom bezpilotním letadle?“ zeptal se von Däniken po návratu na velitelské stanoviště.

„Bude u něj nejméně šestičlenný tým,“ řekla Emma. „Čtyři lidé budou skládat letadlo a hlídkovat. Jeden bude fungovat jako letový dispečer a další jako pilot. Všichni budou po zuby ozbrojení.“

Von Däniken přešel k oknu a pohlédl na svah. Tuto oblast znal

– v zalesněném kopci se ukrývaly trosky středověkých zdí, které kdysi obklopovaly curyšskou citadelu. Když si jeho oči přivykly na tmu, uviděl letadlo startující z letiště. Vystoupalo na oblohu a ostře se otočilo doprava, takže prolétlo přímo nad nimi.

Von Däniken upřel pohled zpátky k silnici. Z domu vybíhali další Bergerovi muži. Organizovat je znovu do akce by bylo příliš zdlouhavé.

„Sežeň auto,“ poručil Hardenbergovi a otočil se k Myerovi. „Máš ten letový řád, o který jsem žádal?“

Myer vytáhl ze saka několik lejster a inspektor se zadíval na seznam příletů a odletů. Ve 20:05 měl na letišti přistát let 8851 společnosti El AI z Tel Avivu. Pohlédl na hodinky. Bylo 19:30. „Co dalšího mi můžete říct?“ zeptal se Emmy.

„K domu se dá dojít dvěma způsoby,“ odpověděla. „Jedna trasa vede po cestě, která bude sloužit jako startovací dráha. A druhá zezadu. Navrhuji, abychom se rozdělili do dvou skupin. Já půjdu zepředu.“

Von Däniken pohlédl na arogantní sebejistou ženu, která se mu nerozpakovala udílet rozkazy v jeho vlastní zemi. Cítil, jak mu do krku stoupá žluč. Jeho vztek se však na hlavního inspektora nehodil. „No dobrá. Potřebujete zbraň?“

Emma naklonila hlavu k Jonathanovi. „Jen pro něj.“ Počkala, až von Däniken předá jejímu muži pistoli se dvěma zásobníky, a teprve pak pokračovala: „Kolem domu budou hlídkovat jejich muži. Pokuste se dostat co nejblíže k nim a pak na ně pusťte světla a sirénu. To by je mělo vystrašit. Poté, co jsme jim skočili na špek, už nás nebudou očekávat.“

„Kdo tomu všemu velí? Nejmenuje se ten člověk Austen?“

Emma neodpověděla.

„Nemůžete s ním promluvit?“ pokračoval von Däniken. „Neposlechne vás, když mu řeknete, že jsme celý dům obklíčili?“

„Ne,“ odvětila Emma. „Ten poslouchá jen jeden hlas.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, že ho nic nezastaví. Teď už ne.“

Von Däniken zavolal vysílačkou kapitánovi zásahového týmu, poručil mu, ať co nejrychleji pošle své muže zadní trasou k domu na Lenkstrasse 4, a upozornil ho, ať očekává přestřelku.

V tu chvíli přijel k domu Hardenberg v bílém policejním audi. Von Däniken otevřel dveře. „Máte auto?“ zeptal se Emmy Ransomové.

„Vzadu na cestě,“ odpověděla.

„Tak hodně štěstí.“

Von Däniken nasedl na zadní sedadlo audi. Kurt Myer zvedl ze sedadla spolujezdce samopal Heckler and Koch. „Abych pravdu řekl, z tohohle už jsem docela dlouho nestřílel,“ řekl a ohlédl se přes rameno.

„Jak dlouho?“ dotázal se von Däniken.

„Nikdy.“

„Dej to sem.“

Myer předal samopal von Dänikenovi, který ho natáhl a nastavil na plně automatický režim. „Namiř a stiskni spoušť. Určitě něco trefíš. Akorát si hlídej, ať to není někdo z nás.“

Myer převzal zbraň a položil si ji do klína.

„Zadej si na navigaci Lenkstrasse,“ řekl von Däniken, když auto začalo zrychlovat.

Hardenberg zadal do přístroje adresu a na obrazovce se objevila mapa. Lenkstrasse byla dokonale rovná ulice hraničící s městským parkem. Hledaný dům stál na jejím severním konci

– v místě, kde ulice obemykala zadní stranu parku. „Přijeď tam zezadu,“ řekl von Däniken.

Auto prokličkovalo ulicemi Glattbruggu, podjelo dálnici a začalo klikatě stoupat do prudkého svahu. Von Däniken zavolal na letiště. Trvalo čtyři minuty, než ho spojili s řídicí věží. Rychle se představil a řekl: „Kde se momentálně nachází let El AI 8851?“

„Má dvacetiminutový náskok,“ odpověděl dispečer. „Přistane v 19:45.“

Von Däniken pohlédl na palubní hodiny. 19:36. „Kontaktujte pilota a řekněte mu, ať zruší přistání. Máme ověřené informace, že letadlo je v ohrožení.“

„Je šedesát kilometrů od letiště a už klesá na přistání. Žádné problémy nehlásil. Jste si jistý?“

„Máme všechny důvody se domnívat, že let El AI 8851 se má stát terčem pozemního útoku.“

„Ale z hlavní kanceláře mě o ničem neinformovali.“

„Udělejte to,“ řekl von Däniken tichým hlasem, který nepřipouštěl odpor.

„Ano, pane.“

Von Däniken zavěsil. Šedesát kilometrů. Pokud mělo menší bezpilotní letadlo, které před pár dny viděl v Lammersově kanceláři, dolet padesát kilometrů, pak takto velký letoun musel být schopen urazit desetkrát větší vzdálenost. Nepodaří-li se jim ho tedy zadržet ještě před startem, bude už pozdě.

„Před námi je zátaras,“ ohlásil Hardenberg.

„Objeď ho. Na krajnici máš dost místa.“

„Mám zapnout sirénu?“

„Počkej, až budeme blíž.“

Hardenberg sjel s autem ze silnice, ale audi na sněhové krustě ztěžka zahrabalo. „Opatrně, opatrně.“

„Žádný problém,“ prohlásil Myer, když auto opět vyjelo na silnici. „Řekl jsem…“

Vtom čelní sklo explodovalo a do kabiny se začaly sypat střepy. Kapotu provrtala série kulek. Po chvíli praskla pneumatika a audi se naklonilo na stranu. Rovněž chladič se zasyčením vybuchl.

„K zemi!“ vykřikl von Däniken. O zlomek vteřiny později ho zasáhlo cosi teplého a vlhkého. Otřel si obličej a na rukou mu ulpěla podivně mazlavá hmota. Kurt Myer ležel zkroucený mezi sedadly a místo obličeje měl kaši z chrupavky a kostí.

Hardenberg zprudka otevřel dveře a odplížil se k zadní části auta. Také von Däniken otevřel, napočítal do tří a tryskem vyběhl do nedalekého lesa. Tam se vrhl na zem a zabořil obličej do sněhu.

Střelba postupně utichla – jen tu a tam se vzduchem rozlehl výstřel.

„Zavolej kapitánu Bergerovi!“ křikl von Däniken na Hardenberga.

„Mám telefon v autě.“

Von Däniken si prohledal kapsy. Během nedůstojného úprku zřejmě svůj přístroj někde upustil. Vytáhl tedy služební pistoli a nervózně si s ní pohrával tak dlouho, až se mu ji podařilo natáhnout a odjistit. V duchu zaklel. Podle jeho hodinek bylo 19:42. Z vrcholu kopce se ozval nový zvuk. Proudový motor bezpilotního letadla se probouzel k životu.

Inspektor se rozhlédl po okolí. Dům stál v prudkém svahu třicet metrů od něj. Byla to moderní budova, kterou v přední části podepíraly obrovské ocelové sloupy. Potemnělá okna vyvolávala dojem opuštěnosti. Von Däniken však věděl své.

Zvedl hlavu, aby měl lepší výhled. V tu chvíli se do stromu deset centimetrů nad ním zavrtala kulka. Znovu tedy zabořil obličej do sněhu. Brýle pro noční vidění. Samozřejmě. Jak jinak ho v téhle zatracené tmě mohli vidět?

„Seběhni s kopce,“ řekl Hardenbergovi. „Musíš varovat ostatní.“

Hardenberg seděl s hlavou přitisknutou na zadní nárazník. Obličej měl sytě modrý. „Dobře,“ řekl, ale ani se nehnul.

„Jestli se budeš držet za autem, netrefí tě,“ dodal von Däniken.

Hardenberg se ošil. Polkl, mocně pokrčil rameny a vyrazil po čtyřech po silnici dolů. Von Däniken sledoval jeho ústup. Pětkroků. Deset. Drž se u země, vybízel ho v duchu. Hardenberg urazil ještě pár metrů a pak zkusmo zvedl hlavu.

„Dolů,“ zašeptal von Däniken a mávnutím ruky kolegovi naznačil, ať se drží u země.

Hardenberg si jeho pohyb špatně vyložil a začal vstávat.

„Ne!“ vykřikl von Däniken z plných plic. „K zemi!“

Hardenberg váhavě kývl a pokračoval v chůzi ze svahu. Vtom ho do hlavy zasáhla kulka a on se skácel na asfalt.

„Klausi!“

Von Däniken se překulil na záda. Bylo mu ze sebe špatně.

84

Kapitán Eli Zuckerman před vypnutím autopilota upravil nastavení křidélek a lehce přitáhl plynovou páku. Létání s dopravními letadly bylo dnes již tak automatizované, že jakmile se do palubních počítačů zadaly konkrétní letové údaje – cíl, cestovní výška, maximální přípustná rychlost při dosednutí –, dokázalo letadlo letět prakticky samo. Plnou kontrolu nad strojem cítil prakticky jen během startu a přistání, dohromady třicet minut letu. Po zbytek času byl v podstatě jen technikem, který dohlížel na budíky a dbal na to, aby jeho první kopilot udržoval komunikaci s věží. Nebyla to zrovna práce, o které snil, když před spoustou let odcházel od letectva coby horkokrevný stíhací kovboj s jednadvaceti zářezy na pažbě během tří válek.

Stiskl tlačítko a deaktivoval automatického pilota. Letadlo se zachvělo a lehce se propadlo. Zuckerman zatlačil knipl doleva a Airbus A-380 se jemně natočil k jihu. Noc byla jasná, ideální počasí pro létání. V dálce se třpytila světla velkoměsta a kousek za nimi se rozprostírala obrovská černá prázdnota Alp. Zuckerman upravil klapky a letadlo zahájilo pomalý sestup na curyšské letiště.

„Šestnáct minut do přistání,“ oznámil mu kopilot.

Zuckerman potlačil zívnutí. Let byl podle očekávání jednotvárný. Překontroloval čas – do přistání zbývalo patnáct minut – a pohlédl na prvního důstojníka. „Tak co, Benny?“ řekl. „Co si dáš k večeři? Wienerschnitzel, anebo fondue?“

„El AI 8851, tady řízení letů Curych. Nastala mimořádná situace. Kód 33. Odkloňte let na letiště Basilej-Mulhouse, kurz dva-sedm-devět. Vystoupejte na 9000 metrů. Doporučujeme vám postupovat s maximální rychlostí.“

Kód 33. Útok země-vzduch.

„Rozumím. Kód 33. El AI 8851 pokračuje v kurzu dva-sedm-devět. Stoupáme na devět tisíc metrů. Máte s tím bubákem radarový kontakt?“

„Nemáme, El AI 8851. Radarový kontakt zatím nenavázán.“

„Díky, Curychu.“

Eli Zuckerman si přitáhl pás a vyměnil si s prvním důstojníkem ustaraný pohled. Pevně uchopil knipl, prudce naklonil letadlo doleva a zatlačil plynovou páku. Letadlo vystřelilo kupředu.

Byl čas vyzkoušet, co tenhle drobeček umí.

85

„Mahdí I, všechny systémy připraveny. Máte povolení ke startu. Nechi vás Bůh provází.“

Generálmajor John Austen nastartoval. Otáčky proudového motoru Williams se začaly plynule zvyšovat. Austen uvolnil brzdu a bezpilotní letoun vyjel na dráhu.

Ve sluchátkách se ozvalo praskání ohňostrojů a na levé obrazovce se objevily létající jiskry. Ne, vlastně to nebyly jiskry. Byly to záblesky z hlavní jeho mužů. „Policie,“ oznámil mu ve sluchátkách hlas.

„Držte je zpátky.“

Když Austen zatlačil plynovou páku a letadlo začalo rolovat po dráze, pocítil nával hrdosti a sebeuspokojení. Dokázal to. Splnil úkol, který mu byl svěřen. Izrael jakožto právoplatný držitel a správce Svaté země se připravoval na útok. Také Irán byl náležitě ozbrojený. Síly Góga a Magóga byly připraveny svést bitvu na planinách Armageddonu.

Austen si do posledních zářivých detailů představoval, jak se bude konflikt vyvíjet – vše mělo proběhnout podle Božího plánu.

Bombardovací ofenziva Izraele bude neúspěšná.

Irán na útok odpoví střelami KH-55 s plochou dráhou letu, jejichž prodej Teheránu Austen osobně zprostředkoval. Rakety s desetikilotunovými jadernými hlavicemi dopadnou na Tel Aviv, avšak nikoliv na Jeruzalém. Pán totiž uplatní svou moc a nejsvětější město ochrání. V reakci na odvetný útok se na Irán vrhnou Američané. Islámská republika přestane existovat.

Vše bylo přichystáno k Pánově návratu, po němž mělo následovat Nanebevzetí.

Austen přestal vnímat zvuk eskalující přestřelky a zaostřil pohled na obrazovku před sebou. Stromy kolem cesty ubíhaly stále rychleji. Ze světel se staly šmouhy. Tachometr ukazoval sto osmdesát kilometrů za hodinu, dvě stě kilometrů za hodinu… Austen přitáhl knipl a nos letadla se začal zvedat.

V tom okamžiku to uviděl. K letadlu mířila dvojice reflektorů. Po cestě jel automobil, přestože tam žádný automobil jet neměl.

Austen sevřel knipl pěstí, přitáhl ho co nejvíce k sobě a současně zatlačil plynovou páku.

„Leť!“

86

„Slyšelas to?“ zeptal se polekaně Jonathan.

Emma pohlédla jeho směrem. „Co?“

Jonathan stáhl okénko a vystrčil hlavu z auta. „Nejsem si jistý, ale…“ Vzduch prořízlo hlasité prásknutí a po něm další. Zvuky zněly plechově a falešně jako z pistolek na kapsle, s nimiž si hrával v dětství. „Výstřely. Slyšíš je?“

Emma zajela s autem na okraj silnice zhruba v polovině kopce. Svah byl porostlý prastarým lesem a kousek od cesty se táhly zbytky středověké zdi – rozeklané čedičové balvany obrůstaly lišejníky. Hluboko mezi stromy se ozývaly salvy.

„Von Däniken. Tohle je zaměstná.“ Emma se přesunula na sedadle a upřela na Jonathana pohled. „Víš jistě, že jsi na to připraven?“

Jonathan přikývl. Tohle rozhodnutí učinil už před několika dny.

„Tak se prohodíme,“ řekla Emma. „Pojedeš ty. Ledaže bys uměl zacházet s pistolí.“

V polovině vystupování se Jonathan zarazil. „Ale ty přece zbraně nenávidíš.“

„To je pravda.“

Oba manželé obešli před kapotou auto a přitom se o sebe otřeli rameny. Jonathan se posadil za volant a upravil si sedadlo. Emma zabouchla dveře a vyzvala ho, ať jede. Jonathanovi neuniklo, že jeho žena už nepůsobí tak přesvědčivým dojmem profesionálky. Z její tváře se vytratil sebevědomý výraz a její dech byl rychlý a těžký. Měla úplně stejný strach jako on.

Zařadil rychlost a začal zrychlovat do svahu. Ujeli sotva deset metrů, když reflektory ozářily silniční zátaras natažený přes cestu.

„Ať se děje, co se děje,“ prohlásila Emma, „hlavně nezastavuj.“

Auto dál nabíralo rychlost a řítilo se proti zátarasu.

„Zhasni světla,“ vyzvala ho Emma.

Jonathan zhasl reflektory. Silnice se zahalila do tmy a on natáhl obličej blíže k čelnímu sklu. Horní hrana zátarasu byla jen stěží viditelná – změnila se v bílou nitku protínající srdce temnoty. Sešlápl plyn až k podlaze. Auto prorazilo zátaras a rozprsklo kolem sebe spoustu třísek. Cesta se vyrovnala. Po obou stranách nyní v pravidelných intervalech svítily pouliční lampy.

Zvuk výstřelů zesílil a ozýval se děsivě blízko. Auto zasypala salva kulek, jako když do plechové boudy bubnují kroupy. Jedna kulka zasáhla čelní sklo a zanechala v něm velký průstřel s pavučinou prověšenou do kabiny. Do auta začal svištět vítr. Jonathan zahlédl několik postav klečících ve sněhu, jejichž siluetu pravidelně osvětlovaly záblesky z hlavní.

„Jed dál!“ Emma se vyklonila z okna a začala střílet na stíny.

A pak to uviděl. Stříbrná bestie s obrovskými křídly a velkým pouzdrem zavěšeným na břiše.

„Emmo!“

Bezpilotní letadlo se od zadního konce cesty řítilo proti nim.

„Rychleji,“ řekla Emma. „Vraž do něj.“

„Ale…“ Pohlédl na Emmu. Byla to sebevražda.

„Tak dělej!“

Jonathan zařadil trojku a sešlápl plyn k podlaze. Motor zavyl a točivý moment vymrštil auto vpřed. Nezdálo se, že by se letadlo chystalo vzlétnout. Stále jelo přímo proti nim a vypadalo jako škodlivý kovový hmyz. Emma na něj neustále střílela, ale Jonathan netušil, zda její kulky zasahují cíl. Soustředil se pouze na nádobku ve tvaru slzy, která byla připevněná ke spodní části trupu. Byla to bomba. Podle Emmy obsahovala nádobka dvacet kilogramů semtexu. Ekvivalent pěti set kilogramů TNT. Tohle množství by rozmetalo dopravní letadlo na kusy.

„Přidej,“ řekla Emma a strčila hlavu zpátky do kabiny.

Nos letadla se odlepil od země a pak znovu dosedl. Jonathan se připravil na náraz a přimhouřil oči v očekávání srážky a obrovského záblesku světla…

Letadlo se znovu začalo zvedat. Nos se vztyčil do vzduchu a přední kola se odlepila od asfaltu. Tohle nebylo dobré. Do střetu zbývaly zlomky vteřin. Všechny instinkty Jonathanovi říkaly, ať zabrzdí. On však vší silou sevřel volant a zatlačil nohu ještě více do podlahy.

Začal ječet.

Nad hlavami se jim mihl stříbrný odlesk.

Letadlo bylo pryč. Podařilo se mu vzlétnout.

O vteřinu později vybuchla autu jedna přední pneumatika. Vůz se stočil doleva a sjel ze silnice. Jonathan otočil volantem doprava, ale k ničemu to nebylo. Sníh byl příliš hluboký. Auto brázdilo louku a rychle ztrácelo rychlost. Nakonec najelo na zledovatělý podklad, začalo klouzat a zastavilo v mezeře mezi několika duby, asi dvacet metrů od domu.

Emma mu vtiskla do pravé ruky pistoli. „Muž, kterého hledáš, je v tom domě. Najdeš ho u ovládacího panelu k tomu letadlu. Vůbec se s ním nebav. Nezastaví se, dokud nedosáhne svého cíle. Máš osm kulek.“

„A co ty?“

„Já zůstanu tady,“ řekla Emma. „Až začnu střílet, vběhni do lesa a zezadu se přibliž k domu. Vylezeš po sloupech zabudovaných ve svahu a přes terasu pronikneš dovnitř. Pak už si budeš muset poradit sám.“

Teprve v tom okamžiku si všiml, že je Emma postřelená. Rameno jí zvláštně viselo dolů a skrz bundu jí prosakovala krev. „Ty jsi zraněná.“

„Běž,“ řekla a odrazila očima jeho obavy. „Než si tě všimnou.“

Jonathan na zlomek vteřiny zaváhal a vyrazil. Emma se za ním vztyčila a začala střílet na dům.

87

Síla.

Von Däniken ležel ve sněhu. Necítil zimu, necítil vůbec nic. Během předvčerejšího odborného výkladu se dozvěděl, že kontrolní aparát letadla spotřebuje obrovské množství elektrického proudu. Kdyby se mu podařilo vypnout v domě elektřinu, bezpilotní letoun by zůstal ochromený. Možná by letěl, ale nedal by se ovládat a dříve či později by mu došlo palivo. Bylo docela pravděpodobné, že by pak spadl do volné krajiny a nenapáchal žádné větší škody. Každopádně by nezmařil více než šest set životů.

Von Däniken se přetočil na břicho, zvedl hlavu a prohlédl si svah. Do země před ním dopadaly kulky a metaly mu do očí led a hlínu. Inspektor znovu sklonil hlavu a zabořil ústa do sněhu, ale ještě předtím si stačil všimnout kovové obdélníkové skříně přivádějící do okolních domů elektřinu.

Stála několik metrů od něj na rovné ploše vyříznuté do svahu. Přímo nad ní se ve svahu nacházel kus středověké citadely. Velké kamenné kvádry mu mohly poskytnout jakés takés krytí.

Začal se plazit hlubokým sněhem do svahu. Jeho tělo se nekontrolovatelně třáslo. Po několika metrech si odpočinul a zvedl hlavu, přičemž byl připraven okamžitě se opět vrhnout k zemi. Střelba teď měla víceméně setrvalý ráz, avšak výstřely již nemířily na něj. Ozývaly se z protější strany kopce a měly i jinou hloubku. Byl to Ransom a jeho žena.

Vtom přibyl v této směsici další zvuk: svištění proudového motoru. Von Däniken by nikdy neřekl, že tak malé letadlo dokáže vyvinout tak ohlušující hluk. Zvuk se po chvíli začal měnit, nabíral výšku a intenzitu. Letadlo startovalo. Von Däniken se otočil nabok a pohlédl k obloze. Na okamžik se mu zdálo, že nad vrcholky stromů zahlédl stříbrný stín.

Vztyčil se do podřepu a znovu vyrazil do kopce. Teď už si s krytím hlavu nelámal. Věděl, že představuje snadný terč, ale střelba se momentálně ozývala jinde, což ho naplnilo iracionální sebedůvěrou. Dům se před ním zvětšoval a vypadal jako betonový bunkr. A pak už byl von Däniken na místě.

Opřel se o stěnu rozvodné skříně a začal ztěžka oddechovat. Skříň byla zajištěna visacím zámkem. Von Däniken od něj odstoupil, namířil a vystřelil. Zámek se rozpadl a skříň se otevřela jako škeble. Nakoukl dovnitř. Výstražná nálepka ho varovala, ať se ničeho nedotýká, jinak mu hrozí zásah proudem, což dále zdůrazňoval obrázek lebky se zkříženými hnáty. Útroby skříně tvořila změť kabelů – některé byly propletené v hustých pestrobarevných svazcích, jiné zakryté gumovou izolací. Všechno to vypadalo nesmírně složitě. Von Däniken předpokládal, že zde bude hlavní jistič, který by se dal vyhodit. Natáhl krk, aby lépe viděl.

V tu chvíli ho do ramene zasáhla kulka a otočila ho čelem vzad. Než von Däniken pochopil, co se stalo, ležel už opět obličejem ve sněhu. Užasle se obrátil. Zhluboka dýchal a náhle nevěděl, co tu vlastně dělá. Zůstal ležet ještě několik vteřin, než se mu v hlavě opět srovnaly myšlenky.

Nakonec poklekl na jedno koleno, namířil pistoli na dům a vypálil několik nahodilých ran. Zpětný ráz pistole ho naplnil pocitem síly a optimismem. Přesunul mířidla na rozvodnou skříň a vyprázdnil do ní celý zásobník. Nic se nestalo.

Zapotácel se a jeho rozhozená mysl dospěla k závěru, že je to absurdní situace. Poprvé za třicet let vystřelil ze služební zbraně a jeho cílem byla velká železná skříň. Znovu si lehl na zem. Sníh pod jeho nohama měl červenou barvu. Pokusil se pohnout levou rukou, ale ta byla naprosto ztuhlá a navíc v ní neměl žádný cit. Náhle zjistil, že nemůže vstát.

Voda, pomyslel si.

Na tuhle práci nepotřebuješ pistoli.

Natáhl obě ruce do skříně, popadl svazek drátů a škubnutím je uvolnil. K zemi se snesla sprška jisker. Z jednoho konkrétního kabelu pak vycházel setrvalý modrý pulz. Von Däniken nabral zdravou rukou hrst sněhu a hodil ji na skříň. Kabel zasyčel a jiskřil dál. Von Däniken netušil, co se mělo stát, ale tohle to rozhodně nebylo.

Začal šmátrat uvnitř skříně, až narazil na větší svazek kabelů, tlustý asi jako policejní obušek. Opakovaně za něj zatáhl, až se mu ho podařilo vytrhnout a odhalit fontánu roztřepených měděných drátků.

Hleděl na ně a myslel na bezpilotní letoun i na letadlo z Izraele. Věděl, že dopravní letadlo nemá šanci bezpilotnímu letounu uniknout, stejně jako člověk nemá šanci uplavat žralokovi, přestože mu jde o život. A pak si vzpomněl na Philipa Palumba, jak leží ve tmě na podlaze a tělo má poseté kulkami.

Znovu nabral do ruky sníh. Tentokrát ho však přitiskl na odhalené drátky a zmačkal ho do koule. Ozval se ostrý praskavý zvuk a pak bylo ticho.

Von Däniken si chvíli myslel, že opět neuspěl, jenže pak mu z rukou do hrudníku projel elektrický šok. Záda se mu křečovitě vzepjala. Otevřel ústa, aby začal křičet, ale hrdlo měl sevřené proudem, který mu procházel tělem. Z posledních sil odtrhl ruce od sněhu. V hrudi mu cosi vybuchlo a prudce ho to odmrštilo dozadu.

Jonathan utíkal kolmo ke směru, kterým sem přijeli, a kličkoval přitom mezi stromy. Sněhová pokrývka byla hluboká a nerovnoměrná, takže se v ní běželo obtížně. Dvakrát Jonathan zakopl a padl na kolena a stálo ho mnoho sil, než se opět vyhrabal ze sněhu. Po padesáti metrech zatočil doprava na stezku vedoucí rovnoběžně s cestou. Rychle nalezl zbytky románské zdi, která kdysi chránila město. Přeskočil přes ně, přikrčil se a přesunul se podél zdi k zadní části domu.

Budova byla zasazená ve svahu a v přední části ji podepírala dvojice ocelových sloupů zakotvených v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Jonathan k nim doběhl, zastavil se a naklonil hlavu. Střelba ustala, ale ticho, které ji nahradilo, nebylo o nic méně zlověstné.Z vrcholu kopce slyšel Jonathan startování několika automobilů a nejméně jeden z nich se rozjel tak prudce, že mu zakvílely pneumatiky.

Sloupy byly mokré, hladké a vražedně studené. Člověk se na nich jen těžko udržel, natož aby po nich lezl. Jonathan obemkl jeden z nich pažemi a ztěžka se začal soukat nahoru. Když dospěl až na vrchol, měl už ruce spálené od mrazu a šaty celé promočené. Vsunul koleno do mezery mezi sloupem a spodní stranou terasy, vztyčil se a natáhl ruku k podlaze terasy. Hekl, bleskurychle odříkal modlitbu, odrazil se, přehmátl druhou rukou a vyhoupl se na terasu.

Posuvné dveře byly zamčené.

Jonathan odstoupil a vystřelil do skla. Okno se roztříštilo, jeden střep mu spadl na kotník a uvízl v něm. Jonathan ucukl bolestí a vytáhl si střep z nohy. Z rány se začala řinout krev a vtékat mu do boty.

Dům byl naprosto tichý a nikde se nesvítilo. Pokud tu někdy byli nějací strážci, pak bezpochyby odešli. Jonathan vnímal jen hluboké vrnění způsobené zřejmě elektrickým spotřebičem. Přešel přes místnost a vstoupil na chodbu. V cestě do další místnosti mu stály dveře opatřené číselným panelem. Jonathan střelil do zámku, ale dveře se ani nehnuly. Byly vyrobené z oceli.

Jonathan na ně přiložil ucho a rozeznal hluboké hučení doprovázené vibracemi. Náhle zvuk ustal a zmizely i vibrace. Celá budova zmrtvěla, jako když někdo vytáhne šňůru ze zástrčky.

Jonathan upřel pohled na číselný panel. Kontrolka, která byla ještě před chvílí červená, nyní zeleně blikala.

Někdo vypnul proud.

Jonathan natáhl ruku a zkusil otočit koulí.

Dveře se otevřely.

S napřaženou pistolí vkráčel Jonathan do místnosti, která nemohla být ničím jiným než operačním centrem. Nalevo se nacházelo velké okno s výhledem na curyšské letiště a přímo před ním stála řada přístrojů a monitorů, které zabíraly celou stěnu od podlahy až po strop. Zády k Jonathanovi si pak v křesílku hověl muž s joystickem v ruce. Bezpochyby John Austen.

O kousek dál seděl před kontrolním panelem druhý muž a byl plně pohroužen do práce. Pravděpodobně to byl letový dispečer, o kterém mu říkala Emma.

„Záložní zdroj spuštěn.“ prohlásil druhý muž. „Satelitní spojení znovu navázáno. Máme obraz.“ Zvedl hlavu, uviděl Jonathana a namířil na něj pistoli. Jonathan po něm dvakrát vystřelil a muž se skácel na podlahu.

Jonathan přistoupil k pilotovi. „Běž od toho panelu.“

Pilot neodpověděl. Pouze přesunul ruku s joystickem doprava. Monitor před ním zobrazoval přízračnou zelenou záři. Zpočátku Jonathan nedokázal nic rozpoznat. Při bližším pohledu však odhalil šedý objekt rýsující se v dálce. Jeho kontury se postupně zostřovaly. Nyní už se dal rozeznat nos letadla, ocas a řada špendlíkových hlaviček představujících světla v okénkách pasažérů. Bylo to dopravní letadlo snímané infračervenou kamerou.

Jonathan přesunul pohled k radarové obrazovce. Dvě tečky v jeho středu se nacházely neuvěřitelně blízko u sebe. Pod jednou tečkou stál nápis „El AI 8851H“. Druhá tečka žádné označení neměla.

„Řekl jsem, ať vypadneš od panelu.“

„Jdeš pozdě,“ prohlásil John Austen.

Nezastaví se, dokud nedosáhne svého cíle, řekla Jonathanovi před chvílí Emma. Věř mi, já ho znám.

Jonathan k muži přistoupil, přitiskl mu pistoli na zátylek a stiskl spoušť.

Pilot se zhroutil dopředu.

Jonathan vystrkal jeho tělo z křesílka.

Obraz civilního letadla byl teď ještě blíže. Jonathan už rozeznal křídlo, obrys trupu a blikající přistávací světla. Vše neuvěřitelně blízko.

Zatlačil joystick dopředu.

Obraz letadla se ještě více zvětšil. Bylo pozdě. Bezpilotní letoun měl každou chvíli narazit do letadla. Červené světlo na panelu blikalo. Distanční zapalovač aktivován. Jonathan pohlédl na radar. Dvě tečky splynuly v jedinou. Při dalším pohledu na záznam z kamery už letadlo zaplňovalo celou obrazovku.

Jonathan se reflexivně připravil na náraz.

V tom okamžiku však letadlo zmizelo ze záběru. Obrazovka potemněla. Jonathan přesunul pohled na radar. Tečka s označením El AI 8851H na něm stále svítila. O chvíli později se objevilai druhá tečka. Vzdálenost mezi oběma letadly však již byla větší.

Jonathan dál držel joystick dole a naváděl bezpilotní letadlo do tmy.

Našel na panelu výškoměr a díval se, jak údaje klesají z osmi tisíc metrů na čtyři tisíce, dva tisíce a pak až na nulu.

Obraz se rozplynul ve vánici bílého zrnění.

88

Jonathan našel Emmu schoulenou na sedadle spolujezdce. Balancovala na pokraji bezvědomí.

„Snažil jsem se ho zastavit.“ řekl. „Ale on mě neposlechl.“

Emma přikývla a kývla na něj, aby přišel blíž. „On nikdy nikoho neposlouchal,“ zašeptala.

Jonathan se zahleděl do liduprázdných lesů. „Kam odešli?“

„Jsou to duchové. Neexistují.“

Jonathan ji vzal za ruku. Její sevření bylo slabé a chladné. „Musím tě odvézt do nemocnice.“

„Svět si myslí, že jsem mrtvá. Nemůžu jet do nemocnice.“

„Potřebuješ operaci, aby ti vytáhli tu kulku.“

„Ty jsi doktor. Dokážeš se o mě postarat sám, ne?“

Jonathan posunul sedadlo dozadu a prohlédl si její ránu. Kulka jí prošla paží a uhnízdila se ve svalstvu pod lopatkou. „Zastavilas ten útok. Můžeš zase vyjít na světlo.“

Emma zavrtěla hlavou a na rtech se jí objevil beznadějný úsměv. „Odepřela jsem poslušnost. A za to je jediný trest.“

„Jenže Austen jednal na vlastní pěst…“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Emma se ošila na sedadle. „A navíc je to stejně jedno. Divize je jako Medusa. Usekneš jí hlavu a místo ní jí naroste deset dalších. Budou ze mě chtít udělat exemplární případ.“

Jonathan jí sevřel ruku pevněji.

„Budou tě sledovat,“ dodala. Její hlas zněl náhle silněji. Už byla opět agentkou. Na tohle byla vycvičená. „Budou tě podezírat, že ti někdo pomáhal. Sám bys totiž to bezpilotní letadlo nikdy nevypátral. A dříve nebo později zjistí, co se doopravdy stalo.

Někdo půjde do hor a přijde na to, že jsem ve skutečnosti žádnou nehodu neměla. Udělala jsem chyby. Zanechala stopy.“

„Půjdu s tebou.“

„Obávám se, že takhle to nefunguje.“

Jonathan na ni upřeně civěl a nedokázal se přinutit k řeči.

Emma natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. „Máme pár dní, než po nás začnou pátrat.“

Z úpatí sem dolehlo kvílení sirén. Jonathan se otočil a spatřil v lese blikající modrá světla, která se blížila k domu. Před příjezdovou cestou zastavilo policejní auto a z něj vystoupil von Däniken. Pravou ruku měl ovázanou a zafixovanou. Přistoupil k nim. „Zastavili jste ho?“

„Ano,“ řekl Jonathan.

„Díkybohu.“

Jonathan ukázal na dům. „Uvnitř jsou dva muži.“

„Mrtví?“

Jonathan přikývl a von Däniken se nad tím zamyslel. Nakonec pohlédl na Emmu. „Kdo jste?“

„To se brzy dozvíte,“ odpověděla.

„Zavolám vám sanitku.“

„Já se o ni postarám,“ řekl Jonathan.

Von Däniken přejel zdravou rukou po prostřílené kapotě. Hodil Jonathanovi svazek klíčků. „Je to modrý volkswagen. Nechal jsem ho za velitelským stanovištěm. Vezměte si ho a zmizte.“

„Díky,“ řekla Emma.

„Mám to u vás.“ Švýcar se otočil a váhavým krokem zamířil k domu.

S každou vteřinou přijížděla na místo další policejní auta. Nízko nad nimi kroužil vrtulník a mířil na dům pátracím reflektorem.

Jonathan se natáhl do auta a vzal svou ženu do náručí.

„Já jsem Jonathan,“ řekl.

„Já jsem Cary. Těší mě.“

Otočil se a vyrazil s ní dolů.

Epilog

Letadla Izraelské 69. perutě zaútočila za úsvitu. Přiletěla nízko nad vodou, pod íránským radarem. Nově nainstalované protivzdušné systémy měly jen pár vteřin na to, aby je zaregistrovaly. Než Íránci odpálili první rakety, bylo už pozdě. Bomby zasáhly cíl s vražednou přesností. Během několika minut splnilo šestnáct protibunkrových pum s konvenčními hlavicemi svůj úkol. Raketový komplex v Karšunu na pobřeží Perského zálivu zmizel z mapy. Čtyři rakety s plochou dráhou letu KH-55, které byly vyzbrojeny desetikilotunovými jadernými hlavicemi a nacházely se v opevněném silu umístěném deset metrů pod zemí, byly dokonale zničeny.

Operace Slavík skončila úspěchem.

V pracovně premiéra zavládla dobře patrná úleva, byť pouze dočasná. Stát Izrael se už nemusel obávat, že bude bez varování srovnán se zemí. Ohrožení jeho existence bylo odstraněno, jeho hranice zajištěny. Prozatím.

Ihned po útoku byly zveřejněny důkazy o skutečném charakteru íránského programu obohacování uranu. Nejvyšší světoví představitelé bez okolků islámskou republiku odsoudili a vyzvalik okamžitému zastavení jejího jaderného programu. Spojené státy zašly ještě o krok dále a daly Teheránu ultimátum: pokud do dvaasedmdesáti hodin nezlikviduje veškerý obohacený uran, riskuje vojenský útok. Vláda v Teheránu se zpěčovala, ale nakonec na americké požadavky přistoupila, poněvadž nechtěla zažít další ponížení.

Pouze Zvi Hirsch znal skutečnou totožnost člověka, který jeho zemi poskytl podrobné informace o kompletním íránském jaderném programu a díky němuž byl nálet nakonec přesměrovánz Čálusu do Karšunu. A odmítal jeho identitu prozradit.

Když vyšel z úřadu vlády a zamířil přes ulici, pohazoval si v ruce s malým flashdiskem.

Je úžasné, co tihle počítačoví mágové dovedou.

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní této knihy mi velkoryse věnovala mnoho času a pomoci celá řada lidí. Zejména bych chtěl poděkovat dr. Dougu Fischerovi, zvláštnímu agentovi Kalifornského ministerstva spravedlnosti, Andreasu Toblerovi a Andreasu Jankovi z graubundenské kantonální policie, Jürgu Siegfriedu Bühlerovi ze švýcarské spolkové policie, Hansuelimu Brunnerovi, nejlepšímu horskému průvodci ve Švýcarsku (a s hrdostí přiznávám, že i mému bratranci), a dále Garymu Schroenovi, Nickovi Paumgartenovi, Jacku Shawovi, Amaudu de Borchgraveovi a dalším lidem ze zpravodajské komunity, kteří si vzhledem ke svému postavení nepřejí být jmenováni.

V nakladatelství Doubleday bych rád poděkoval své redaktorce Stacy Creamerové za její zápal, postřehy a podporu. Můj dík patří i Billu Thomasovi, Johnu Pittsovi, Toddu Doughtymu, Alison Richové, Suzanne Herzové a Janet Cookeové. A konečně chci vyjádřit zvláštní poděkování také Stevu Rubinovi, který v nakladatelské branži definuje měřítko kvality.

Několik osob si zaslouží delší zmínku. Celní místo mezi nimi zaujímá můj agent Richard Pine, který po celou dobu psaní této knihy stál při mně. Neumím dost dobře vyjádřit, jak mnoho jsem mu vděčný za jeho oddanou péči o rukopis, za jeho kritiku a návrhy a především za jeho neúnavné povzbuzování. Není přehnané říci, že autor je jen tak dobrý, jak dobrý je jeho agent, a já mám obrovské štěstí, že mě zastupuje ten úplně nejlepší. Richarde, díky.

Další klíčovou postavou týmu byla Elisa Petriniová z agentury InkWell Management. Elisa je fantastická čtenářka a redaktorka. Nevím, jak jí poděkovat za řadu drahocenných postřehů během tvorby tohoto rukopisu.

Z agentury InkWell bych také rád poděkoval Susan Hobsonové, Libby O’Neillové a samozřejmě i Michaelu Carlislemu a Kim Witherspoonové.

V Anglii patří můj dík Peteru Robinsonovi.

Především však chci poděkovat své ženě Sue a svým dcerám Noelle a Katji za jejich lásku a podporu. Jen díky vám má tohle všechno cenu. Musím poznamenat, že Sue čte hned v počátcích veškerou moji práci. Silně spoléhám na její úsudek, zda kniha funguje, nebo ne (a upřímně řečeno i v jiných otázkách). Takže pokud to neříkám dost často doma: „Děkuji ti, miláčku, že projevuješ zájem a věnuješ mi čas.“

1)

Překlad Martin Hilský.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai