Souboj

Matthew Reilly

(2002)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Horory

Sto let stará newyorská státní knihovna by pro nezasvěceného mohla představovat poklidnou a mírumilovnou svatyni vzdělání, avšak spleť tmavých knihovních uliček a zákoutí se pro doktora Swaina a jeho osmiletou dceru Holly stává místem noční můry: na jednu noc se totiž mají tyto prostory proměnit v dějiště nemilosrdného souboje, který Swain musí podstoupit. Pravidla zápasu jsou jednoduchá: do arény vstoupí sedm soupeřů, ale jen jeden z ní nakonec vyjde živý...

Matthew Reilly

Souboj

Alpress

2002

Překladatel: Dalibor Míček

Obálka: Helena Kočí

Redakce: Eva Mikolášková

ISBN: 80-7218-769-4

PROLOG

New York

30. listopadu, 2.01 hod.

Mike Fraser se přitiskl zády ke stěně tunelu, pevně sevřel víčka a zakryl si dlaněmi uši. Kolem něho projížděla s ohlušujícím rachotem souprava podzemní dráhy a zvířila spršku prachu, která ho nepříjemně zabolela, jako kdyby se mu do obličeje zabodlo tisíc drobných jehliček. Ale Fraser nedbal; už téměř dosáhl cíle.

Vlak zmizel stejně náhle, jako se přiřítil, a burácení postupně umlklo v temnotě tunelu. Fraser otevřel oči. V téměř absolutní tmě byste sotva rozeznali jeho bělma. Odstoupil do kolejiště a smetl si prach z černých šatů.

Byly dvě hodiny po půlnoci, a zatímco většina Newyorčanů spala, Mike Fraser šel do práce. Rychle a tiše postupoval tunelem metra, až našel, co hledal. Na starých dřevěných dveřích visela oprýskaná cedulka s nápisem:

HLAVNÍ ROZVODNA

MAJETEK SPOLEČNOSTI CONSOLIDATED EDISON

NEPOVOLANÝM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

VYSOKÉ NAPĚTÍ – ŽIVOTU NEBEZPEČNO

Fraser si pozorně prohlédl masivní visací zámek. Nerezová ocel, kombinační číselník – marná snaha. Ale co závěsy dveří? Ano, to bude mnohem jednodušší.

Zasunul páčidlo a zabral.

Prověrka stavu: Iniciace programových systémů.

Pracovníci odpovědní za třetí element nechť laskavě potvrdí příjem.

Staré dřevěné dveře vypadly z rámu a zůstaly viset na petlici zámku. Fraser nahlédl dovnitř, spokojeně pokýval hlavou, uložil páčidlo zpátky za opasek a vešel.

Celou jednu stěnu rozvodny lemovala řada mohutných elektrických rozvaděčů, od nichž vedly silné kabely, které se vinuly pod stropem ke dveřím v zadní části místnosti. Fraser k nim bez váhání zamířil.

Za rozvodnou prošel dlouhou a úzkou chabě osvětlenou chodbou, až narazil na malá červeně natřená dvířka – nezamčená. Otevřel je a rty mu zvlnil spokojený úsměv.

Nekonečné řady polic s knihami, každá vysoká od podlahy až ke stropu, se táhly, kam až oko dohlédlo. Nad chodbičkami pomrkávaly v dlouhých rozestupech zaprášené zářivky, z nichž v noci svítila jen každá třetí. Trubice byly tak staré, že fluorová vrstva zoxidovala a místo bílé záře vydávaly jen nejasný svit slonovinové barvy – v nejnižším patře Newyorské státní knihovny tak panoval poněkud tajuplný žlutavý přísvit.

Newyorská státní knihovna. Instituce sídlící v památné, více než sto let staré budově, se stala mlčenlivou svatyní znalostí – a nedávno také majitelkou dvanácti zcela nových počítačů vybavených procesorem Pentium III, jejichž pevné disky se zakrátko přestěhují do zadního pokoje Fraserova bytu.

Zloděj se zahleděl na červená dvířka.

Bezpečnostní zámek.

Aby se sem člověk dostal z rozvodny, nepotřeboval klíč, ale z knihovny ven už to tak snadno nešlo. Důvod byl zřejmý – zabránit zvědavcům v přístupu k vysokému napětí, ale současně umožnit pracovníkům elektrárenské společnosti bezpečný odchod.

Fraser se na okamžik zamyslel. Kdyby ho okolnosti donutily ke spěšnému ústupu, neměl by čas hrát si se zámkem. Rozhlédl se ve snaze najít řešení nečekaného problému. Zrak mu padl na polici s knihami. Popadl první svazek, na který dosáhl, a položil ho mezi křídlo a rám červených dveří.

Když si zabezpečil únikovou cestu, rozběhl se nejbližší chodbou mezi policemi. Dobře věděl, kam má namířeno.

Terry Ryan se znovu podíval na hodinky. Čtvrt na tři. Naposled kontroloval čas před čtyřmi minutami. Povzdechl si. Bože, při téhle práci se čas neuvěřitelně vleče.

Prověrka stavu: Pracovníci odpovědní za třetí element potvrdili příjem.

Ryan znuděně vyhlížel vysokými a širokými okny atria Newyorské státní knihovny. Na ulici ani noha.

Pohladil pažbu pistole v pouzdru u opasku a hrdelně se uchechtl. Hlídač v knihovně. V knihovně! Proboha, co by tady kdo chtěl ukrást? Ale pak si řekl, že platově to vyjde nastejno, a dokud mu pravidelně chodí výplatní šeky, může mu být celkem jedno, co hlídá.

Pokračoval v obchůzce atria a tiše si pohvizdoval…

Cink. Cink.

Ryan ztuhl.

Co je to za zvuk?

A zase. Odkudsi zleva.

Ryan zatajil dech a vytasil pistoli.

Mike Fraser, přikrčený za pultem informační služby, tiše zaklel a zvedl šroubovák, který mu vypadl z ruky a cinkl o zem. Pak se napřímil a vyhlédl přes pult.

Vlevo? Nikdo. Vpravo taky ne. Vydechl úlevou. Mám ště…

„Ani hnout!“

Fraser se prudce otočil a jeho mozek bleskurychle vyhodnotil situaci. Hlídač. Ozbrojený. Patnáct, nejvýš dvacet metrů daleko. Tak to je průser.

„Říkám ani hnout!“ zařval Terry Ryan, ale to už zloděj vyrazil na panický úprk. Strážný se rozběhl ihned za ním.

Fraser se řítil uličkou tak rychle, až mu knihy na policích splývaly do jednolité barevné šmouhy, a cítil, jak mu srdce buší až v hlavě. V posledním okamžiku si všiml dveří s nápisem SCHODIŠTĚ. Rozrazil je, skočil na zábradlí a sjel po něm k podestě. Hlídač proběhl dveřmi dvě vteřiny za ním a bral schody po třech.

Dolů, pořád dolů! Zloděj prchal, co mu síly stačily. Přeskakoval zábradlí a podařilo se mu zvýšit náskok. Poslední řada schodů, za ní další dveře. Fraser do nich narazil v plné rychlosti a dveře se rozlétly – až příliš lehce. V příští vteřině přistál Fraser na břiše na tvrdé prkenné podlaze.

Za sebou slyšel dusání těžkých kroků po schodech. Natáhl se k nejbližší polici, aby se vzepřel a mohl pokračovat v útěku, ale pravou paží mu projela nesnesitelná bolest. Sklopil oči k zápěstí. Groteskně zkroucené dozadu – bezpochyby si je při pádu zlomil. Se zaťatými zuby se opřel o nezraněnou ruku, postavil se a…

„Zůstaň stát a ani se nehni!“

Důrazný, sebejistý hlas.

Fraser se pomalu otočil.

Ve dveřích stál hlídač a mířil mu pistolí na hlavu.

Ryan vytáhl z kapsy pouta a hodil je zraněnému zloději. „Nasaď si je!“

Fraser znechuceně přivřel oči. „Polib mi prdel,“ zavrčel a pak se nečekaně vrhl na hlídače, hnán zoufalstvím šelmy zahnané do kouta.

Ryan bez mrknutí oka pozvedl hlaveň a stiskl spoušť. Nočním tichem zaburácel výstřel jako hromobití a kulka se zaryla do stropu Fraserovi nad hlavou.

Zloděj se vrhl k zemi a vzápětí se na něj snesly kousky vydrolené omítky.

Ryan sevřel pažbu, postoupil do chodby a znovu zamířil Fraserovi na hlavu.

„Řekl jsem, aby sis je nasadil, tak si je sakra…“ Náhlý zvuk ho přerušil a Ryan se ohlédl k polici vlevo. „Co to bylo?“

Fraser to také slyšel.

A pak se ozvalo dlouhé zachrochtání. Jako prase v chlívku, jenže hlasitější, pomyslel si strážný zděšeně. Mnohem hlasitější.

„Co to sakra je?“ vyhrkl zloděj.

Bum! Hlasité, tupé zadunění.

Podlaha se zachvěla.

„Něco tam je,“ zašeptal Fraser.

Bum! A znovu.

Oba muži stáli jako zařezaní.

Ryan nahlédl přes Frasera do chodbičky mezi policemi, která se táhla kamsi daleko do tmy.

Ticho. Mrtvé ticho. Podlaha se uklidnila.

„Do prdele, vypadněme odsud,“ zasyčel Fraser.

„Pst!“

„Člověče, dyť tam něco je!“ naléhal Fraser hlasitěji.

Bum!

Podlaha se citelně zatřásla a z police vypadla nedbale zasunutá kniha.

„Zdrhejme!“ zařval Fraser bez sebe strachem.

Bum! Bum! Bum!

Knihy už z polic přímo pršely.

Ryan se naklonil, popadl zloděje za límec a postavil ho. „Hergot, drž zobák,“ zašeptal naléhavě. „Nechápeš, že tě je slyšet? Jestli nezavřeš klapačku…“ Zmlkl a zadíval se na Frasera.

Zloděj třeštil oči, spodní ret se mu zimničně chvěl, v obličeji výraz naprostého zděšení.

Ryan cítil, jak mu krev tuhne v žilách.

Ten chlap mi hledí přes rameno.

Při dalším hromovém zachrochtání Ryan ucítil na zátylku závan horkého vzduchu.

To „něco“ je za mnou!

Těsně za mnou!

V příštím zlomku vteřiny zahřměl výstřel, jak Ryan mimoděk stiskl spoušť, když ho obrovská síla zvedla do vzduchu. Fraser se svezl k zemi a třeštil oči na temnou masu, která se před ním tyčila.

Hlídač bezmocně ječel a marně se snažil vyprostit ze sevření mohutných tlap. Obrovské stvoření náhle zařvalo a mrštilo jím proti polici. Knihy se rozlétly na všechny strany a Ryanovo tělo prolétlo do vedlejší chodby, následováno pekelnou příšerou.

Ve žlutavém přísvitu prastarých zářivek Fraser ohromený hrůzou sledoval zježenou tmavou srst na hřbetě vyklenutém jako mostní oblouk, démonicky zašpičatělé boltce, neskutečně silné tlapy se zvlněnými svaly a záblesky gigantických tesáků.

Neznámé stvoření zvedlo hlídače jako hadrovou panenku a vtáhlo jej zpět do chodbičky, odkud ho před okamžikem vyhodilo.

Fraser odhadoval, že si hlídač při pádu musel zlomit páteř, ale teď zjistil, že nešťastník ještě není mrtvý. Když ho příšera zvedla ke stropu, zloděj slyšel, jak zmučeně sténá.

A pak Ryan vykřikl.

Nelidský, nervy drásající řev.

Zloděj si uvědomil, co se v nejbližších vteřinách odehraje, a polomrtvý hrůzou si zakryl dlaněmi obličej. Ozvalo se zlověstné zapraskání a vzápětí Frasera zalil teplý, lepkavý proud.

Smrt uťala Ryanův výkřik a pak už Fraser slyšel jen poslední zachrochtání strašlivé bestie a dunivé, vzdalující se kroky.

Následovalo ticho. Naprosté, hrobové ticho.

Zloděj pomalu spustil ruce na prsa a otevřel oči.

Příšera zmizela. Hlídačovo tělo leželo na podlaze, zkroucená, zohavená, nehybná mrtvola. Police vpravo se uvolnila ze stropního uchycení a hrozivě se nakláněla. A všude krev, samá krev.

Fraser se nedokázal pohnout, hrůzný zážitek ho připravil o veškerou vůli.

A tak seděl sám v chladné prázdnotě podzemí Newyorské státní knihovny a čekal na svítání.

PRVNÍ KOLO

30. listopadu, 13.27 hod.

Nad budovou norwoodské základní školy zářilo slunce a zalévalo svými paprsky rozlehlé travnaté hřiště plné školáků. Byla polední přestávka.

Prověrka stavu: Iniciace elektrifikačního systému.

Norwoodská instituce patří díky své vynikající pověsti k nejprestižnějším a mezi dobře situovanými rodiči k nejvyhledávanějším soukromým základním školám ve státě Connecticut.

Na okraji hřiště se shromáždil hlouček dětí a obklopil dva znesvářené spolužáky – Holly Swainovou a Thomase Jacobse.

„Není, Tommy!“

„A je a je! Je vrah!“

Děti sborově zalapaly po dechu.

Holly zmobilizovala vůli a pokusila se ovládnout. Bílý krajkový límeček školní uniformy jí byl náhle velmi těsný, ale pevně se rozhodla nedat nic najevo. Smutně potřásla hlavou a pozvedla drobný nosík ještě o něco výše.

„Jsi dětinský, Tommy. Jako malý kluk.“

Dívky v hloučku kolem rozhádané dvojice štěbetaly podobné poznámky ve zřejmé snaze podpořit spolužačku.

„Od holky z třetí třídy to fakt sedí,“ ušklíbl se Tommy. „Prý dětinský. Slyšeli jste to?“ obrátil se k chlapcům, kteří do jednoho stáli na jeho straně.

„Nebuď přece tak nedospělý!“ Pěkný výraz, pomyslela si Holly. Teď jsem mu to nandala.

Tommy zaváhal; došly mu argumenty. „Nejde o mě, ale o něho. A on je vrah.“

„Není.“

„Zabil přece člověka, ne?“

„No… Ano, ale…“

„V tom případě je vrah.“ Tommy se rozhlédl a pohledem požádal kamarády o podporu. „Vrah! Vrah! Vrah!“ zaznělo unisono.

„Vrah! Vrah! Vrah!“

Holly cítila, jak se jí vztekem zatínají pěstičky, a límeček ji nesnesitelně škrtil. Pak si vzpomněla na otce. Musíš se chovat jako dáma, kladl jí vždy na srdce.

Prudce se otočila, až jí dlouhý blonďatý ohon poskočil po ramenou. Dívky kolem ní kroutily nad výsměchem chlapců hlavami a Holly se na ně zářivě usmála. Musíš být dáma. Za všech okolností.

Za jejími zády pokračovalo skandování.

„Vrah! Vrah! Vrah!“

Tommy hlasitě zahulákal, aby spolužáky překřičel: „A když je její otec vrah, z Holly Swainové taky vyroste vražedkyně!“

„Jo! Jasně! Vyroste!“ souhlasili jeho fanoušci.

Holly ztuhl úsměv na rtech. Pomalu, velmi pomalu se obrátila, až stála čelem proti Tommymu. Hlouček dětí ztichl.

Holly přistoupila těsně k chlapci. Tommy se přidušeně zasmál a ohlédl se po spolužácích, ale ti mlčeli jako zařezaní.

„Už mě to uráží,“ procedila Holly suše. „Myslím, že bys měl odvolat, co jsi řekl o mém otci. A taky se omluvit.“

„Omluvit se?“ Tommy si nasupeně odfrkl. „To nikdy!“

„Dobře. Jak chceš.“ Holly se na chlapce laskavě usmála, sklopila zrak ke školní uniformě a uhladila si sukni.

A pak ho udeřila.

Vší silou.

Klinika se změnila v bitevní pole.

Zkumavky a lahvičky narážely do stěn jako krupobití, s řinkotem se rozbíjely a sestřičky zděšeně opouštěly bojiště. Naštěstí měly tolik duchapřítomnosti, že prozíravě odsunuly z linie palby diagnostický přístroj v ceně několika milionů dolarů. Z vedlejší ordinace vyběhl MUDr. Stephen Swain a okamžitě začal uklidňovat původce té vřavy – Rosemary Pedermanovou, sedmapadesátiletou stodvacetikilovou obryni s ňadry jako žoky na bavlnu, pacientku Nemocnice svatého Lukáše v centru New Yorku, která ležela na neurologii s podezřením na cerebrální aneurizma.

„Paní Pedermanová! Paní Pedermanová!“ volal doktor Swain. „To je v pořádku! Nic se neděje! Hlavně se, prosím, uklidněte,“ dodal už tišeji. „Copak se vám stalo?“

„Co se mi stalo?“ vyštěkla Rosemary Pedermanová. „Zatím díky bohu nic! Ale upozorňuju vás, mladý muži, že nestrčím hlavu do toho… do té věci, dokud mi někdo přesně nevysvětlí, co to se mnou udělá.“

Svá slova doprovodila trhnutím bradou k obrovskému magnetickému rezonátoru, který zaujímal čestné místo uprostřed sálu.

„Ale no tak, paní Pedermanová!“ okřikl ji lékař přísně. „Tohle už jsme spolu přece několikrát probrali.“

Pacientka se ušklíbla jako rozmazlené děcko a dupla sloní tlapou.

„To vyšetření vám nijak neublíží a…“

„Ty kecy si nechte od cesty, mladý muži, a vysvětlete mi, jak ten krám funguje!“ Swain sevřel rty.

V devětatřiceti se stal nejmladším společníkem v historii firmy Borman & White, která se specializovala na radiologické diagnostické metody. Důvod byl prostý – Swain byl opravdu dobrý. Na rentgenovém snímku nebo záznamu z CT dokázal rozpoznat detaily, které jiným unikly, a této jeho schopnosti už mnoho nemocných vděčilo za svůj život.

V jeho neprospěch mluvila jediná věc – hladce vyholený Swain vypadal díky své atletické postavě, delším pískově žlutým vlasům a nebesky modrým očím nejméně o deset let mladší a nedokázal si prostě získat potřebnou autoritu a respekt u starších pacientů. Nebýt zcela čerstvé narudlé jizvy, která mu hyzdila dolní ret a několik let mu přidávala, snadno byste si ho spletli s třicetiletým rezidentem.

„Chcete vědět, jak ten přístroj pracuje?“ zeptal se vemlouvavě a potlačil nutkání podívat se na hodinky. Čekala ho důležitá schůzka, ale na druhou stranu paní Pedermanová už vystřídala šest radiologů – tohle musí jednou přestat.

„Ano, přesně tak,“ odsekla pacientka paličatě.

„Dobrá, paní Pedermanová, jak si přejete. Vyšetření, které podstoupíte, se jmenuje magnetická rezonance. Podobá se počítačové tomografii, protože i při něm se získají snímky, dalo by se říci řezy, nitra vaší lebky. Tato metoda však nevyužívá fotoelektrický jev, ale řízenou magnetickou energii, která ovlivní elektrostatickou vodivost prostředí crania a umožní nám získat trojrozměrný pohled na váš mozek.“

„Cože?“

„Magnetické pole přístroje ovlivní přirozené elektrické proudy ve vašem těle, paní Pedermanová, a dovolí nám nahlédnout vám do mozku.“

„Ehm… V tom případě…“ Smrtonosný výraz pacientky roztál do mateřského úsměvu. „To mně stačí, mladý muži. Víc toho vědět nepotřebuju.“

O hodinu později se Swain vřítil jako velká voda do šatny lékařů.

„Nejdu pozdě?“ vyhrkl udýchaně.

MUDr. James Wilson, rusovlasý pediatr, který byl Swainovi před deseti lety za svědka na svatbě, k němu rychle přistoupil a podával mu jeho kufřík. „Obři vedou čtrnáct třináct. Když si pospíšíme, ještě u McCaffertyho stihneme poslední dvě čtvrtiny. Dělej! Tam ne! Tudy! Vezmeme to přes pohotovost.“

„Díky, žes počkal.“ Swain rázoval, aby s kolegou udržel krok.

„Hele, je to tvůj zápas, ne?“ prohodil Wilson přes rameno. Věděl, že na střetnutí mezi dlouholetými rivaly, newyorskými Obry a washingtonskými Rudochy, Swain dlouho čekal – jeho otec žil v hlavním městě Unie.

„Co ten tvůj rozbitý ret? Hojí se?“

„Pomalu.“ Swain si pohladil svislou jizvu na dolním rtu. „Pořád je to citlivé. Minulý týden mi vytáhli stehy.“

Wilson se v chůzi otočil. „Vypadáš ještě odpudivěji než normálně,“ zazubil se.

„Díky za poklonu.“

Wilson rozrazil lítačky na pohotovost – a strnul, když se před ním objevila andělská tvář Emmy Johnsonové, bez konkurence nejkrásnější sestřičky v Nemocnici svatého Lukáše.

Oba muži se naráz zastavili.

„Nazdar, Steve. Jak se daří?“ Emma měla oči jen pro Swaina.

„Ujde to,“ zajíkl se Swain. „Co vy?“

„Výborně.“ Odpověď doprovodilo koketní naklonění hlavy a široký úsměv.

„Mně se taky daří celkem fajn,“ vmísil se Wilson. „Ne že by to někoho zajímalo,“ dodal pod vousy.

Emma ho okázale ignorovala. „Měla jsem vám připomenout,“ řekla Swainovi, „dnešní schůzku s detektivem Dicksonem ohledně toho… incidentu. Nezapomněl jste? Máte se u něj zastavit přesně v pět.“

„No jo.“ Swain přikývl a nepřítomně si promnul rozbitý dolní ret. „Žádný problém. Zaskočím tam, až zápas skončí.“

„Ach, teď bych málem zapomněla já,“ zašvitořila Emma. „Před deseti minutami volali z norwoodské základní. Máte tam okamžitě přijet. Holly se prý poprala.“

„Proboha, už zase?“ Swain si povzdechl. „Říkali okamžitě?“

„Přesně tak.“

„Proč zrovna dneska?“ zeptal se Swain kolegy s beznadějí v hlase.

„Proč ne?“ odtušil Wilson sarkasticky.

„Nevíš, jestli náhodou nevysílají ten zápas večer ze záznamu?“

„Jo, myslím, že ano.“

Swain si znovu povzdechl. „Zavolám ti.“

Stephen Swain zabrzdil na červenou, sevřel volant range roveru a ohlédl se na sedadlo vedle sebe. Holly seděla s rukama v klíně, hlavu sklopenou, nožičky, které nedosáhly na podlahu, strnule natažené přes okraj sedačky. Dnes se vesele nekomíhaly jako jindy.

V autě panovalo nepřirozené ticho.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Swain tiše.

„Hmmm.“

Swain se naklonil k dceři.

„Ach, tohle mi nedělej.“ Vytáhl papírový kapesník a něžně stíral slzy, které se kutálely po tvářích jako korálky.

Do školy dorazil v okamžiku, kdy Holly vycházela z kanceláře zástupkyně ředitele. Měla rudé uši a plakala. Že se nestydí, láteřil v duchu, takhle seřvat osmiletou holku.

„To nic není,“ chlácholil dceru. „Zase bude dobře.“

Holly zvedla hlavu a v uslzených očích jí zableskla naděje. Nasucho polkla. „Promiň, tati. Snažila jsem se…“

„Snažila ses?“

„Být dáma. Opravdu. Opravdu jsem se moc snažila.“

Swain se usmál. „Tak snažila, říkáš.“ Swain vytáhl další kapesník. „Paní Ticknerová mi neřekla, proč jsi to udělala. Vím jenom, že tě učitelé o polední přestávce museli odtrhnout od jakéhosi kluka, z kterého jsi údajně chtěla vymlátit duši.“

„Paní Ticknerová mě vůbec neposlouchala. Pořád opakovala, že na důvodech nezáleží, že se pro mladou dívku nehodí rvát se s kluky.“

„Tak co se vlastně stalo?“

Holly zaváhala. „Tommy Jacobs o tobě řekl, že jsi vrah.“

Swain na vteřinku zavřel oči. „To že řekl?“

„Ano.“

„A ty sis to s ním vyříkala a praštila ho?“

„Ne. Nejdřív jsem ho praštila.“

„Kvůli tomu, že o mně prohlásil, že jsem vrah?“

„Jo.“

Swain pohlédl dceři do očí. „Děkuji,“ řekl vážně.

Holly se slabě pousmála.

Naskočila zelená a Swain se rozjel. „Kolik řádků ti napařili?“

„Mám napsat stokrát Nesmím se prát, protože se to pro dívku nehodí.“

„Tak víš co? Je to částečně i moje chyba, a proto se o trest rozdělíme. Ty padesát a já taky padesát. Tvým rukopisem.“

„To budu moc ráda, tati,“ usmála se Holly a oči se jí rozzářily.

„Dobře. Ale příště už se neper, ano? Pokus se vyřešit spor bez násilí. Však ty už něco vymyslíš. Budeš překvapená, až zjistíš, že mozkem dokážeš ublížit víc než pěstmi. A zůstaneš přitom dáma.“ Swain přibrzdil a zadíval se na dceru. „Rána není odpověď. Bojuj až tehdy, když ti nezbývá jiná možnost.“

„Jako ty, tati?“

„Ano. Jako já.“

Holly zvedla hlavu a podívala se z okna. „Kam jedeme?“ zeptala se. Tuhle ulici vůbec neznala.

„Musím na policii.“

„Tati! Už jsi zase něco provedl?“

„Ale ne, zlato,“ uklidňoval ji. „Nic jsem neprovedl.“

„Přejete si?“ zavolala na ně úřednice za přepážkou hlasitě, aby přehlušila lomoz.

Vstupní hala v přízemí budovy 14. okrsku newyorské městské policie šuměla horečným ruchem. Policisté odváděli zadržené drogové dealery, do řinčení telefonů zněly hlasité protesty zatčených. Prostitutka usazená na lavici v rohu laškovně mrkala na Swaina, který způsobně čekal, až na něho přijde řada.

„Jmenuji se Stephen Swain. Mám schůzku s detektivem Dicksonem. Měl jsem přijít až v pět, ale náhodou mám teď chvíli času a říkal jsem si…“

„V pořádku. Mám vás na seznamu. Kapitán Dickson je u sebe v kanceláři. Můžete jít hned nahoru. Dveře číslo 209.“

Prověrka stavu: Elektrifikační systém připraven.

Swain zamířil ke schodišti a Holly se ho chytila za ruku. Blonďatý ohon jí vesele poskakoval a oči jí přetékaly téměř vědeckou zvědavostí, s níž pozorovala chaos vládnoucí na policejní stanici. Nezdolné děvče, pomyslel si a opět si uvědomil, jak se přirozeně světlými vlasy, zvídavýma modrýma očima a knoflíkovitým nosem každým dnem stále více podobá své matce…

Přestaň, okřikl se v duchu a potřásl hlavou, aby zaplašil smutné vzpomínky.

Vyšli do druhého patra, kde sídlí oddělení pro vyšetřování vražd. Za dveřmi s číslem 209 uslyšel Swain známý hlas.

„Ale mě vaše problémy nezajímají! Chci tu budovu uzavřít, jasný?“

„Ale pane…“

„Hele, s tím na mě nechoď, Johne. Radši zmlkni a poslouchej, ano? Tak, výborně. Máme tady nočního hlídače, který leží na podlaze – ve dvou kusech – a vedle něho najdeme tuctového zlodějíčka. Jo, přesně tak. Seděl tam, jako kdyby na nás čekal, a byl celý od krve. Jenže ta krev není jeho, nýbrž toho hlídače. A teď mi řekni, co si o tom mám myslet. Chceš snad tvrdit, že ten chlápek patří k jedné z těch bláznivých sekt? Že zmasakroval strážného, vyválel se v jeho krvi a potom, aby si zkrátil dlouhou chvíli, převrátil pár tři metry vysokých polic plných knih?“

Hlas se na okamžik odmlčel – kapitán nejspíš poslouchal mumlavé námitky.

„Jenže my víme velký kulový, Johne! A dokud něco nezjistíme, zůstane knihovna zavřená. Je to jasné?“

„Jasné, kapitáne,“ vzdal se druhý hlas.

„Výborně,“ následovalo už klidnějším tónem. „Takže zvedni zadek, mazej do centra a přes všechny vchody a východy natáhni žlutou pásku. A dovnitř posaď dva naše lidi, ať to tam přes noc pohlídají.“

Dveře se otevřely. Swain ustoupil a nechal projít podsaditého policistu, který se na něj krátce usmál a spěšně zamířil chodbou ke schodišti.

Prověrka stavu; Elektrifikace bude zahájena za 2 hodiny.

Pozemský Čas: Šestá hodina po průchodu meridiánem.

Swain tiše zaklepal a nesměle nahlédl dovnitř.

Prostorná kancelář, až na psací stůl u okna prázdná. Na otáčecí židli seděl zády ke dveřím muž s mohutným hrudníkem, hleděl z okna, usrkával kávu a očividně si vychutnával vzácný okamžik ticha.

Swain znovu zaklepal.

„Jo, pojď dál.“ Muž se neotočil.

Swain si odkašlal. „Ehm, detektive…“

Kapitán Henry Dickson se otočil. „Promiňte, pane doktore, očekával jsem někoho jiného,“ omlouval se.

Rychle vstal, přešel místnost a podal lékaři ruku. „Jak se daří?“

„Ujde to.“ Swain pokývl hlavou. „Zbylo mi trochu času, a tak jsem přišel o něco dříve, abych to měl co nejrychleji z krku. Doufám, že vám to nevadí.“

Dickson odvedl návštěvníka ke stolu, sáhl do otevřené zásuvky a vylovil z ní složku se spisem.

„Vůbec ne. Posaďte se.“ Kapitán prohrábl papíry ve složce. „Vyřídíme to rychle. Jenom si něco najdu.“

Swain a Holly poslušně čekali.

„Tak, tady to máme.“ Dickson zvedl list papíru. „Tohle je kopie vaší výpovědi, kterou jste učinil krátce po incidentu. Chceme ji zařadit do souhrnného hlášení, ale k tomu potřebujeme váš písemný souhlas.“

„V pořádku.“

„Výborně. Takže teď vám ten záznam přečtu, abyste se ujistil, že je přesný, pak mi to podepíšete a můžete jít.“

Prověrka stavu: Obsluhy všech systémů hlásí připravenost teleportů a očekávají přenos síťových souřadnic labyrintu.

Dickson se v křesle napřímil a začal číst. „Večer dne 2. října 2000 přibližně kolem půl desáté večer jsem pracoval na pohotovosti Nemocnice svatého Lukáše, kam jsem byl přizván jako odborník ke konzultaci střelného zranění příslušníka newyorského policejního sboru. Pacientovi jsem provedl rentgenové vyšetření a CT a právě jsem se vracel s vyvolanými snímky na ošetřovnu, když hlavním vchodem vtrhlo na pohotovost pět mladíků latinskoamerického původu, podle oblečení příslušníků pouličního gangu, kteří okamžitě zahájili palbu z automatických zbraní. Všichni přítomní se vrhli k zemi, aby se kryli před zuřivou střelbou. Členové gangu se rozběhli po sálech a pokřikovali na sebe: „Najděteho a zabijte!“ Dva byli ozbrojeni puškami, tři stříleli z pistolí.“

Swain mlčky poslouchal Dicksonovo líčení událostí osudné noci. Z pozdějších článků v novinách se dozvěděl, že zraněný policista pracoval v civilním převleku mezi drogovými dealery v Queensu a při nezdařeném zátahu bylo jeho inkognito odhaleno. Při přestřelce utrpěl těžké zranění a rozzuření gangsteři ho přišli dorazit, aby se mu pomstili.

Kapitán četl dál: „V okamžiku, kdy ozbrojená pětice vtrhla do nemocnice, jsem stál před pokojem, kde zraněný policista ležel. Propukla panika, lidé ječeli, kulky rozbíjely obrazovky počítačů. Vrhl jsem se za nejbližší roh, když vtom se jeden z útočníků rozběhl přímo k pokoji zraněného. Nevím, co mě přimělo k tomu, co jsem udělal. Viděl jsem, jak gangster otevřel dveře pokoje, a když uviděl policistu, usmál se. Snad to byl ten krutý úsměšek, nevím. Prostě jsem se na něho vrhl a pustil se do něj. Narazili jsme na rám dveří. Mladík mě udeřil loktem do úst a roztrhl mi ret. Oddělili jsme se, a než jsem si uvědomil, co se děje, viděl jsem, jak zvedá ruku s pistolí a míří na mě. Chytil jsem ho za zápěstí a snažil se stočit hlaveň zbraně tak, aby mě kulka nezasáhla, když vtom se před námi objevil další člen gangu. Viděl, jak spolu zápasíme, a chtěl po mně střelit. Nemohl jsem pochopitelně pustit prvního útočníka, a tak jsem se otočil, rozmáchl se volnou rukou a udeřil druhého mladíka do předloktí, abych mu srazil pistoli. Nejspíš jsem zasáhl nerv, protože jeho prsty povolily sevření a zbraň mu vypadla. Zpětným rozmachem jsem ho zasáhl hřbetem ruky do čelisti a srazil ho k zemi. V tom okamžiku muž, kterého jsem držel za zápěstí, stiskl spoušť, ale kulka se naštěstí zaryla do zdi. Věděl jsem, že musím něco udělat. Odrazil jsem se nohou od rámu dveří a strhl soupeře na podlahu. Mladík při pádu zkroutil paži tak, že se mu hlaveň jeho vlastní zbraně dotkla čela. A pak…“

Pak zaburácel výstřel a mladíkova hlava explodovala jako zralý meloun. Swain už nemusel poslouchat, celá scéna se mu promítla před očima, jako kdyby ji znovu prožíval. Viděl, jak krvavý gejzír pokropil dveře policistova pokoje a přímo cítil, jak se pod ním mrtvé tělo bezvládně hroutí.

Dickson zatím dočítal výpověď. Jakmile ostatní členové gangu viděli, co postihlo jejich kamaráda, dali se na útěk. Mám dojem, že jsem právě v tom okamžiku omdlel. Tato výpověď je datována dne 3. října 2000 v jednu hodinu padesát pět minut. Podepsán MUDr. Stephen Swain.

Kapitán vzhlédl od listu papíru.

Swain si povzdechl. „Ano, tak se to stalo.“

„Dobře.“ Dickson mu podal strojopisnou stránku. „Teď pod to napište Četl a souhlasí a podepište se, pane doktore. Tak, výborně. To bychom měli. A dovolte, abych vám ještě jednou jménem celého policejního sboru města New York poděkoval za záchranu života našeho kolegy.“

Prověrka stavu: Síťové souřadnice labyrintu budou odvysílány všem systémům po zahájení elektrifikace.

„Takže se uvidíme až ráno,“ loučil se v majestátním proskleném hlavním vchodu do budovy Newyorské státní knihovny policista Hawkins se svým nadřízeným.

„Jo. Nashle.“ Poručík, kterého kapitán Dickson oslovoval Johne, mu zavřel dveře před nosem.

Hawkins odstoupil od vchodu a pokynul své partnerce. Policistka Parkerová přistoupila se svazkem klíčů k proskleným dveřím, a zatímco zamykala první ze čtyř masivních zámků, její kolega sledoval, jak poručík natahuje přes vchod zářivě žlutou policejní pásku se zákazem vstupu. Podíval se na hodinky. Čtvrt na šest. To nebylo špatné, pomyslel si. Uzavření všech vstupů do budovy jim trvalo pouhých dvacet minut.

Parkerová zamkla poslední zámek a otočila se. „Hotovo,“ ohlásila.

Hawkinsovi proběhlo hlavou, co si o Christine Parkerové povídají ostatní příslušníci sboru – nepřístupná, ale schopná. Byla o tři roky starší než on a sotva by se o ní dalo říci, že je hezká. A křehká už vůbec ne. Snědá, hrubé rysy v obličeji, ruce jako chlap. Ale s pistolí to umí, to musel uznat. Pokrčil rameny. Dokáže se o sebe postarat a na ničem jiném nezáleží.

Hawkins se otočil do rozlehlého atria. „Nevíš, co se tady stalo? Mě sem odpoledne poslali a dohromady mi nicneřekli.“

„Někdo se sem v noci vloupal a zmasakroval hlídače. Hrozný pohled,“ referovala Parkerová věcně.

„Vloupačka?“ Hawkins svraštil obočí. „Když jsme zavírali vstupy, žádných známek násilného vniknutí jsem si nevšiml.“

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 45 minut.

Parkerová schovala klíče do kapsy a pokrčila rameny. „Mě se neptej. Pokud vím, ještě se jim nepodařilo zjistit, kudy zloděj do budovy pronikl. Zítra sem mají přijít technici a pořádně to tady prohlédnout. Ten chlap nejspíš vyháčkoval zámek někde ve skladu. Ty dveře musí být nejmíň čtyřicet let staré.“ Lhostejně pokývala hlavou. „Larry z dispečinku mi řekl, že měli celý den co dělat, aby tam dole uklidili tu spoušť.“

Policistka rozhodným krokem zamířila k informačnímu pultu a posadila se. „V každém případě,“ prohlásila, když si položila nohy na desku stolu, „tohle není špatná služba. Klidně si nechám zaplatit přesčas za to, že prosedím celou noc v knihovně.“

„Pospěš si, tati,“ naléhala Holly netrpělivě. „Zmeškám Pokémony.“

„No jo, vždyť už jdu.“ Swain otevřel přední dveře a dcera kolem něj proběhla do domu. Vytáhl klíč ze zámku a zavolal za ní: „Neuklouzni na koberci!“

Vešel dovnitř v okamžiku, kdy se Holly vyřítila z kuchyně s rohlíkem v jedné ruce a plechovkou koly v druhé. Musel se zastavit, aby do něho při úprku k televizoru nenarazila. Položil na zem kufřík, se založenýma rukama se opřel o jídelní pult, který odděloval kuchyni od obývacího pokoje, a vůbec ho nepřekvapilo, když viděl, jak dcera uprostřed místnosti zakopla, sjela po koberci a zastavila se několik centimetrů před stolkem s televizorem.

„Hej! Co jsem říkal?“

Holly ho obdařila omluvným úsměvem, popadla dálkový ovladač a zapnula televizi.

Swain potřásl hlavou a uchýlil se do kuchyně. Pokaždé ji upozorňoval, aby neuklouzla na koberci, ale zbytečně. Postupem času se z toho stal malý domácí rituál. I Helena dceru vždycky marně varovala. Takto si ji oba připomněli.

Swainovu manželku před dvěma lety srazil opilý řidič, který se v osmdesátce snažil projet křižovatku na červenou. Tragédie se stala koncem srpna kolem půl dvanácté v noci. Došlo jim mléko a Helena se vydala do nedaleké samoobsluhy s celonočním provozem.

Už se nevrátila.

Později té noci viděl Swain její tělo v márnici. Pohled na zakrvácené, zmrzačené tělo mu vyrazil dech. Nehoda ji připravila o všechno, co z ní dělalo lidskou bytost. Široce otevřené oči bez života zíraly ke stropu.

Smrt udeřila rychle, nečekaně, brutálně. Odešla pro mléko a pak najednou nebyla. Zemřela.

Zůstal sám s Holly a oba se snažili žít dál – bez Heleny. A i teď, dva roky po té hrozné události, se Swain občas přistihl, že hledí z okna, myslí na ni a po tvářích mu stékají slzy.

Šel k chladničce a vytáhl si plechovku koly. Když ji otevíral, zazvonil telefon.

Jim Wilson.

„Zmeškal jsi fantastický zápas.“

Swain si zhluboka povzdechl. „No jo, co nadělám…“

„Člověče, tos měl vidět! V poslední čtvrtině se…“

„Ne! Přestaň! Nic mi neříkej!“

Na druhém konci linky se Wilson hlasitě rozesmál. „Proč bych měl mlčet?“

„Drž zobák, jinak je z tebe mrtvola! Nechceš se zastavit a podívat se se mnou na záznam?“

„Jasně, proč ne. Přijdu v šest.“ Wilson zavěsil.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 15 minut

Swain se podíval na hodiny na mikrovlnné troubě. Zelený číselník ukazoval 17:45. Ohlédl se po Holly, která se utábořila třicet centimetrů před obrazovkou, na níž tancovaly barevné figurky. S plechovkou v ruce zamířil do obývacího pokoje.

„Na co se díváš?“

Holly neodtrhla oči od dění na obrazovce. „Pokémoni,“ odpověděla. Nahmatala rohlík, který ležel na koberci vedle ní, a ukousla si.

„Jaké to je?“

Dcera nakrčila nosili. „Nic moc. Dnes tam není Mew. Zkusím, co je na jiném programu.“

„Ne! Počkej!“ Swain se natáhl pro dálkový ovladač. „Na sportovním kanále…“

Na obrazovce se objevil hlasatel. „…fotbalové fanoušky z hlavního města jistě nezklamalo, že Rudoši skalpovali v nastaveném čase Obry čtyřiadvacet ku jedenadvaceti. V Dallasu zatím…“

Swain zavřel oči a zhroutil se do křesla. „Bože můj.“

„Slyšel jsi to, tati? Washington vyhrál. Děda bude mít radost. Bydlí přece ve Washingtonu.“

Swain se tiše zasmál. „Ano, zlato. Slyšel jsem to. Bohužel.“

Prověrka stavu: Pracovníci, kteří mají na starosti pozemského bojovníka, se připraví na příjem zvláštních instrukcí týkajících se teleportace.

Paul Hawkins se volně procházel atriem knihovny a naslouchal ozvěně vlastních kroků, která se dutě nesla rozlehlým prostorem. Zastavil se a vzhlédl ke stropu. Přízemní atrium zabíralo vlastně dvě patra – v úrovni prvního se po obvodu táhl jen podkovovitý ochoz chráněný kovovým zábradlím. Ve večerním soumraku si policista připadal jako v jeskyni lemované vysokými policemi s knihami a kromě lampičky na stole informační služby, kde si Parkerova četla, osvětlené pouze bledým odrazem pouličních lamp.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 3 minuty. Pohotovost pracovníků odpovědných za teleportaci.

Hawkins se ohlédl po Parkerové. Pořád seděla pohodlně opřená, nohy na desce stolu, začtená do latinské knihy, která, jak řekla, jí ve škole unikla.

Božské ticho, pomyslel si policista.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 1 minutu.

Prověrka stavu: Pracovníci na Zemi potvrdí příjem speciálních instrukcí.

Telefon znovu zazvonil. Holly vyskočila z podlahy a popadla sluchátko.

„Haló! Tady Holly Swainová. Ano, je doma.“ Přitiskla sluchátko k hrudi. „Tatííí! Telefóóón!“

Swain vyšel z ložnice a cestou po chodbě si zapínal čistou košili. V rozkroku se mu houpaly konce nezapnutého opasku a vlasy měl ještě mokré ze sprchy. Kysele se na dceru usmál a převzal sluchátko. „Myslím, že všichni sousedé nemusí vědět, že mi někdo volá.“

Holly nezbedně pohodila blonďatým ohonem a odtančila k chladničce.

„Haló,“ ohlásil se Swain do sluchátka.

„To jsem zase já.“ Wilson.

Swain mrkl na svítící hodiny na mikrovlnné troubě. „Kde vězíš? Už je skoro šest.“

„Ještě jsem doma.“

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 46 vteřin.

„Doma?“

„Nemůžu nastartovat auto.“

„Už zase?“ Swain se rozesmál.

Hawkins se nudil,

Nakoukl na centrální schodiště knihovny a rozsvítil těžkou policejní baterku. Bílé mramorové schody lemováné solidním dubovým zábradlím stoupaly v hranaté široké spirále do temnoty. Spokojeně přikývl.

Jedno je těm starým barákům třeba přiznat, pomyslel si. Jsou postavené tak, aby vydržely.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 15 vteřin.

Parkerová vstala ze židle za informačním pultem a s přimhouřenýma očima se líně rozhlédla po atriu. „Co tam děláš?“ zavolala na kolegu. „Jenom se dívám,“ zněla odpověď.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 09 vteřin.

Parkerová zamířila k Hawkinsovi, který stál s baterkou v ruce ve dveřích vedoucích ke schodišti a nahlížel do tmy.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude zahájena za 06 vteřin.

Zastavila se těsně vedle kolegy.

„Hezký starý dům,“ poznamenal Hawkins.

„Jo,“ přikývla policistka, „hezký.“

:04:03:02:01 Elektrifikace zahájena.

V tom okamžiku spatřili Hawkins a Parkerová, jak se u hlavního vchodu do budovy zajiskřilo. Od prosklených dveří vyšlehly oslnivé jazyky blesků a kolem rámů se objevila namodralá záře. Stejné blesky se objevily u každého jednotlivého okna, jehož tabulky se lehce rozechvěly. Na žluté policejní pásce natažené přes vchod naskočily puchýřky, jak se začala pomalu tavit v žáru elektrických výbojů.

Pak náhle zář zmizela, chvění oken ustalo.

Rozhostilo se ticho.

Státní knihovna stála ve své vznešené kráse uprostřed potemnělého New Yorku. Majestátní skleněný vstup postříbřený měsíčními paprsky by náhodnému pozorovateli připadal stejně neporušený jako před několika minutami. Ale kdybyste se podívali zblízka, neunikly by vám slabé namodralé jazýčky, které – stejně jako u všech ostatních vstupů do budovy – v několikavteřinových intervalech olizovaly rámy všech dveřních a okenních křídel.

Prověrka stavu: Elektrifikace ukončena.

Rozešlete síťové souřadnice labyrintu.

Zahajte teleportaci.

Holly se chytila otce za stehno a Swain, který pořád mluvil do telefonu, jí mazlivě odstrčil ruku.

„Stejně už to nebude žádné překvapení. Náhodou jsem ve zprávách zaslechl, kdo vyhrál.“

„Fakt?“

Swain se zamračil na dceru, která se mu hrabala v kapse džínsů. „Bohužel ano.“

Holly vytáhla ruku z otcovy kapsy a zahleděla se na předmět, který držela v drobné dlani.

„Tati, co je to?“

Swain sklopil zrak a překvapeně potřásl hlavou. „Ukaž.“

Holly mu podala malý stříbrný zapalovač.

Swain ho převracel v ruce. „Haló, doktore Wilsone, mohl byste mi prozradit, jak je možné, že moje dcera právě vylovila z mé kapsy váš zapalovač? Z kapsy mých džínsů, které jste si vy ode mě vypůjčil na tu vaši víkendovou kovbojskou akci?“

Wilson zaváhal. „Nemám ponětí, jak se tam dostal.“

„Čím to je, že vám nevěřím, pane doktore?“

„No dobře, dobře. Jenom zase nezačínej,“ chlácholil lékař přítele. „Jakou mám naději, že svůj zapalovač ještě uvidím?“

Swain schoval věcičku do kapsy. „Těžko říct. Tak šedesát na čtyřicet.“

Prověrka stavu: Iniciována teleportační sekvence.

„Šedesát na čtyřicet?“

Holly si přinesla z chladničky další plechovku koly. Swain si přidržel sluchátko ramenem, sklonil se a zvedl dceru do náruče.

„Bože, ty jsi ale těžká!“ zasténal hranou námahou.

Zahajte teleportaci: Země.

„Ale tati, vždyť už je mi osm!“

„Chceš říct, že už jsi dost stará, abych tě choval? No dob…“

V tom okamžiku se prostor kolem nich začal rozjasňovat a obývací pokoj naplnilo záhadné bílé světlo.

„Tati…“ Holly objala otce pevně kolem krku.

Swain se pomalu ohlédl a jako zhypnotizovaný zíral na měkkou bělavou záři, která je pohlcovala.

A sílila.

Světlo nabývalo na intenzitě.

Swain se otočil a přimhouřil oči, které už nedokázaly snášet oslepující žár, jenž jako by vyvěral ze všech stěn a koutů, z podlahy i ze stropu.

Zvedl loket a zastínil si oči.

„Tati! Co se děje?“

Swain si přitáhl dceru k sobě a přitiskl si její hlavu obličejem na prsa. Mrkající oči marně hledaly zdroj intenzivního jasu. Sklopil zrak a strnul – kolem tenisek se mu vytvořil světelný kruh.

A pak jím projelo poznání.

Stojí uprostřed té záře.

To on je zdrojem světla!

Bytem se prohnal prudký závan větru. Swainovi zavířilo kolem hlavy miniaturní tornádo prachu a listů papíru. Objal dceru vší silou a zapřel se nohama do podlahy, aby odolal náporu rozpoutaného živlu.

A pak zaslechl ve skučení větru hlas. Slabý, téměř nesrozumitelný, ale o to naléhavější hlas. „Steve? Jsi tam? Stephene Swaine, ozvěte se…“

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že slyší telefon. Wilson ještě nezavěsil a Swain zapomněl, že pořád ramenem svírá sluchátko.

„Co se děje, Stephene? Ste…“

Linka oněměla.

Rozlehlo se ohlušující zaburácení a Swaina ve zlomku vteřiny obklopila neproniknutelná tma.

DRUHÉ KOLO

30. listopadu, 18.04 hod.

Spousta lidí by vás přesvědčovala, že strach ze tmy je v podstatě jenom pozůstatek obav, který si přinášíme z dětství.

Dítě se bojí tmy, protože zatím nemá dostatek životních zkušeností, aby vědělo, že se v ní neskrývá žádné nebezpečí. Stephen Swain ovšem věděl, že strach z temnoty je vlastní i mnoha dospělým. Vždyť potřeba vidět své okolí je u člověka stejně silná jako potřeba přijímat potravu.

Swaina udivilo, že ve chvíli, kdy stojí uprostřed neproniknutelné černé tmy a nemá ponětí, kde se ocitl, dokáže vzpomínat na univerzitní přednášky z psychologie. Jako kdyby znovu slyšel stařičkého profesora. „Lidský strach je často pouhou iracionální myšlenkovou konstrukcí. Jak jinak byste vysvětlili situaci, kdy metr osmdesát vysoká žena ječí hrůzou při pohledu na bílou myšku, stvořeníčko sotva deset centimetrů dlouhé?“

Ale žádné obavy nejsou považovány za iracionálnější než strach ze tmy, který je člověku nejvlastnější, dalo by se říci přímo vrozený. Ustaraní rodiče dětem a psychiatři svým pacientům už celá staletí opakovaně vysvětlují, že tma neskrývá nic, co by tam nebylo i za světla…

Jenže jim se nestalo to, co teď mně, pomyslel si Swain, když třeštil oči do záplavy absolutně neproniknutelné tmy, která ho obklopovala.

Kde to sakra jsme?

Srdce mu v hrudi hlasitě bušilo, žíly na spáncích divoce pulzovaly a Swain cítil, jak ho pomalu zalévá vlna paniky. Ne, to nesmíš, okřikl se v duchu. Uklidni se a vezmi rozum do hrsti. Musíš se postarat o Holly.

Dcera se k němu tiskla rozklepaná strachem. Swain ji pohladil po hlavě. „Tati…“

Kdybych aspoň něco viděl, pomyslel si a jen s námahou potlačoval rostoucí zděšení. Jediný záblesk světla, malou jiskřičku…

Ale ať kroutil hlavou sebevíc, všude je obklopovala jen nekonečná černočerná temnota.

Strach ze tmy mu najednou vůbec nepřipadal iracionální.

„Tati! Co se stalo?“

Cítil, jak mu dcera tiskne obličej k rameni. „Já nevím, zlato.“ V usilovném přemýšlení svraštil obočí – a pak si vzpomněl.

„Moment.“ Přesunul Holly k druhému rameni, natáhl ruku, zdřevěnělou pod dceřinou tíhou, zatřepal s ní, aby uvolnil strnulé svaly, a sáhl do kapsy. Nahmatal hladký povrch zapalovače a vydechl úlevou. S kovovým cvaknutím odklopil víčko a palcem otočil křesacím kolečkem. Objevila se jiskra, ale plyn nechytil. Další pokus se stejným výsledkem – jiskra bez plamene.

„Panebože,“ ulevil si nahlas. „Wilson je kuřák k pohledání.“

„Tati…“

„Vydrž ještě chvilku, zlato.“ Vrátil zapalovač do kapsy a zahleděl se do tmy. „Zkusíme, jestli nenajdeme nějaké dveře.“

Zvedl nohu a váhavě vykročil. Po několika opatrných krocích pochopil, proč se někteří lidé tak bojí tmy. Pocit naprosté bezmoci, když člověk neví, co se nachází v nejtěsnější blízkosti, dokáže opravdu k smrti vyděsit.

Pod nohama cítil tvrdou, hladkou podlahu. Byla studená jako břidlicová nebo mramorová dlažba. Při dalším kroku však nahmatal špičkou tenisky jen prázdnotu.

„A sakra.“ Panika se rychle vracela. Zatraceně, kde jsme se to ocitli? Na okraji propasti? Jak je hluboká? A obklopuje nás ze všech stran?

Do prdele!

Pomaloučku poklesával v kolenou a tápal špičkou boty přes tupý okraj převisu.

Nic.

Ještě dál. Opatrně! Pořád nic.

Pak se konečně něčeho dotkl. Podlaha jako by pokračovala o něco níže pod místem, kde stál. Situace se opakovala o třicet centimetrů dál a Swain se s úlevou usmál do temnoty.

Schodiště.

S Holly v náručí opatrně scházel po schodech.

„Kde to jsme, tatí?“

Sklopil zrak a zamžikal. Pořád je ještě obklopovala tma, ale už v ní dokázal rozeznat obrys dceřina obličeje. Oční důlky, stín na tváři.

„Nevím,“ odpověděl upřímně.

Chystal se sestoupit ještě níž, ale vtom strnul a znovu se pozorně zadíval na Holly. Stín na tváři…

Stín!

Někde tady musí být světlo!

Sklonil se a napjatě se zadíval na tmavší plošku vedle knoflík ovitého nosánku. A pak to spatřil. Tlumená, sotva rozeznatelná nazelenalá zář, která vyloupla ze tmy rysy milovaného obličeje. Naklonil se ještě níž – a vtom světlo pohaslo.

„Zatraceně!“

Pomalu zvedal hlavu a zelenkavý přísvit se znovu objevil Swain vytřeštil oči. Zakrývám ji vlastním stínem, uvědomil si.

Zdroj světla se nacházel za ním.

Prudce se otočil.

Na pozadí neproniknutelné tmy se ve výšce hlavy necelé dva metry daleko vznášela nazelenalá bludička, nehybně zavěšená v prostoru. Připomínala kontrolku videorekordéru. Swain se na ni pozorně zahleděl.

A pak se ozval tajemný hlas.

„Buďte zdráv, bojovníku.“

Hlas vycházel přímo ze zeleného světélka.

Strojený, upjatý, ale kultivovaný – a současně podivně vysoký a pisklavý. Hlas dítěte.

„Buďte zdráv, bojovníku. Vítejte v labyrintu.“

Swain objal dceru ještě pevněji. „Kdo je to? Kde jste?“

„Tady. Copak mě nevidíte?“

Ten hlas není hrozivý, pomyslel si Swain. Zdvořilý, vstřícný… „Nevidím. Je tady tma.“

„Ach, ano, promiňte,“ ozvalo se omluvně. „Okamžíček, hned to napravíme.“

Světélko se pohnulo vlevo a po několika zhoupnutích se zastavilo.

„Tak. Tady to máme.“

Cvaknutí – a Swainovi se nad hlavou rozblikaly zářivky. V jejich světle viděl, že se nachází na horním konci širokého mramorového schodiště lemovaného na obou stranách nalakovaným dřevěným zábradlím. Řada schodů spirálovitě klesala, až zmizela ve tmě. Za podestou, z níž před několika okamžiky s takovou opatrností sestoupil, se rýsovaly masivní dřevěné dveře. Sklopil oči a spatřil stvoření, které ho před chvílí oslovilo.

Vedle vypínače stál mužíček sotva metr dvacet vysoký, celý v bílém. Bílá kombinéza, bílé boty, bílé rukavice. V jedné ruce držel jakýsi předmět, který Swainovi připomínal velké náramkové hodinky s šedým kovovým páskem. Povšiml si, že zdrojem nazelenalého světla byl ciferník podivných hodinek.

„Vypadá jako vajíčko,“ upozornila ho Holly šeptem na bílou čapku, která trpaslíkovi zakrývala až na obličej celou hlavu.

„Pst.“

Bíle oděný mužíček se vrátil k okraji schodiště, takže mohl Swainovi, který stál o několik stupňů níže, pohlédnout rovnou do očí.

„Vítejte v labyrintu, bojovníku,“ zopakoval mužíček pozdrav dokonalou angličtinou bez sebemenší stopy přízvuku. „Jmenuji se Selexin a jsem vaším průvodcem,“ prohlásil obřadně a napřáhl ruku v bílé rukavici.

Swain, ohromený úžasem, němě zíral na bíle oděného človíčka a bezmyšlenkovitě k němu natáhl pravici.

Trpaslík naklonil hlavu. „Máte zajímavou zbraň,“ poznamenal a ukázal na telefonní sluchátko ve Swainově ruce.

Swain sledoval pohledem směr mužíkova ukazováku. Do té chvíle si neuvědomil, že sluchátko pořád drží. Točená šňůra končila hladce ustřižená několik centimetrů od mluvítka. Rychle předal sluchátko dceři, prkenně stiskl podávanou ruku a oplatil bíle oděnému človíčkovi obřadnou úklonu.

„Poslyšte,“ řekl po krátkém zaváhání, „nemám sebemenší tušení, kdo jste, ale…“

Holly otce neposlouchala, zaujatá sluchátkem, které bez šňůry vedoucí k přístroji vypadalo úplně jako mobilní telefon. Spokojeně ho schovala do kapsy školní uniformy. Konečně mám vlastní mobil, i když nefunguje, pomyslela si a opět věnovala pozornost mužíčkovi v bílém oděvu, který cosi vysvětloval jejímu otci.

„Rozhodně vám nechci ublížit,“ říkal právě.

„Opravdu?“

„Jistě.“ Selexin se odmlčel. „Tedy, já vám nechci ublížit,“ dodal váhavě.

„Výborně. V tom případě byste mi mohl laskavě prozradit, kde jsme se to k čertu ocitli a hlavně jak se odsud dostaneme ven.“ Swain vystoupil o jeden schod výše.

Jeho otázka jako by mužíka šokovala.

„Dostat se ven?“ opáčil dutě. „Ale ven se nedostane nikdo! Alespoň ne hned.“

„Co, tím myslíte, že se nikdo nedostane ven? Kde jsme?“

„V labyrintu.“

Swain přejel pohledem schodiště. „A kde je ten labyrint?“

„Jakže, bojovníku? Přece tady, na Zemi.“

„Poslyšte, ehm…“

„Selexin.“

„Ano, Selexin.“ Swain obdařil trpaslíka neveselým úsměvem. „Poslyšte tedy, pane Selexine. Kdyby vám to nevadilo, já a moje dcera bychom rádi ten váš labyrint opustili. Nevím, co tady provádíte, ale obávám se, že nemáme nejmenší chuť se toho zúčastnit.“

Swain překonal několik posledních schodů a zamířil k těžkým dubovým dveřím. Právě sahal na kliku, když ho Selexin popadl za zápěstí.

„Ne!“ vykřikl a odtáhl Swainovi ruku od kliky. „Jak říkám, prozatím nesmí nikdo odejít. Labyrint je neprodyšně uzavřen. Podívejte se,“ ukázal na mezeru mezi rámem a křídlem dveří. „Vidíte?“

Swain se zahleděl do úzké škvíry. „Nic nevidím,“ odsekl podrážděně.

„Tak se podívejte pořádně.“

Swain se předklonil a z několikacentimetrové vzdálenosti zkoumal temnou mezeru… Temnou? Ze škvíry probleskl namodralý jazýček. Zazářil jen na zlomek vteřiny, ale Swain neomylně poznal stopu elektrického výboje. A podobné se objevovaly po celém obvodu dveří. Pomalu ustoupil ke schodům.

„Co to má k čertu znamenat?“

V atriu Newyorské státní knihovny policista Hawkins rázoval sem a tam před pultem informační služby.

„Říkám ti, že jsem to viděl,“ zopakoval podrážděně.

Parkerová, znovu usazená s nohama na stole, cumlala bonbon a listovala starším vydáním Cosmopolitanu.

„Jasně,“ ucedila a ani nevzhlédla od časopisu.

Hawkinsem už lomcoval vztek. „Ty mě neslyšíš? Viděl jsem to!“

„Tak se tam vrať a zkontroluj to.“ Parkerová mávla pohrdavě rukou. Zatracený zelenáč, pomyslela si. Mladý, nezkušený a nadšený do práce. Nejhorší kombinace. A jako každý policejní nováček má dojem, že se mu přímo před nosem právě odehrává zločin století.

Hawkins odkráčel k polici s knihami a cestou něco zamumlal.

„Co jsi říkal?“ ozvalo se líně za rozloženým časopisem.

„Nic,“ odsekl Hawkins bez ohlédnutí. „Jdu se podívat, jestli se to neobjeví znovu.“

Parkerová přes okraj potištěné stránky sledovala, jak kolega prochází dveřmi na schodiště a zavírá za sebou. Pak zavrtěla hlavou.

Zelenáč.

Hawkins pomalu sestupoval po širokém mramorovém schodišti a nahlížel přes zábradlí v naději, že to znovu spatří. Naklonil se nad šachtici a zvedl hlavu. Věděl, že při vypnutém hlavním osvětlení nedohlédne dál než k nejbližší podestě nad sebou…

Světlo!

Úplně nahoře.

Na samém vrcholu schodiště svítila zářivka, která byla prve zhasnutá!

Hawkins přímo cítil, jak mu do žil proudí příval adrenalinu.

Tam nahoře někdo je!

Co teď? Zavolat Parkerovou? Jistě, záloha se vždycky hodí, jenže… Stejně mně neuvěří, pomyslel si hořce. Znovu se vyklonil do šachty, zadíval se na světlo a pak začal váhavě vystupovat po schodech.

Vtom se to stalo.

Hawkins prudce odskočil od zábradlí. Centrální šachtou schodiště vystřelil oslnivý záblesk světla a oživil částečky prachu poletující vzduchem. Policista vytřeštil oči v šokovaném úžasu. Přesně jako předtím – sloupec třpytivého světla uprostřed točitého schodiště.

A přece poněkud jiný. Zdroj se lišil. Tentokrát záře nevycházela odkudsi shora, ale zezdola.

Opatrně se naklonil přes zábradlí a nahlédl do hlubiny. Světlo jako by vycházelo z nejnižší podesty, ale v oslnivém jasu nerozeznal více než velkou bělostně zářící kouli…

Světlo zmizelo.

Nepohaslo. Nezablikalo. Prostě zmizelo, vystřídáno tmou. Stejně jako prve.

Policista se odvrátil od zející černé díry a ohlédl se k otevřeným dveřím do atria. Za policí s knihami viděl nohy kolegyně spokojeně odpočívající na desce stolu. Myšlenku, že Parkerovou zavolá, okamžitě zavrhl. Polkl a obrátil se k temnému schodišti. Na zářivku, která se rozsvítila nahoře, v té chvíli úplně zapomněl. Vytáhl baterku, rozsvítil ji a rozhodným krokem začal sestupovat do tmy.

Hodinky, které Selexin držel v ruce, byly kvůli masivnímu kovovému řemínku dost těžké. Už abych se jich zbavil. Zadíval se na protáhlý obdélníkový ciferník, na jehož horní straně zářila zelená kontrolka. Druhá vedle ní, červená, byla větší a momentálně zhasnutá. To je dobře, pomyslel si mužíček.

Na úzkém displeji pod kontrolkami svítil text:

NEKOMPLETNÍ-1

Selexin vzhlédl od hodinek. Swain a Holly hleděli z okna, ale dávali si pozor, aby udržovali bezpečnou vzdálenost od šlehajících drobných výbojů mezi rámem a tabulemi.

Mužíček si nešťastně povzdechl, smutně potřásl hlavou a sklopil zrak.

Displej zablikal.

NEKOMPLETNÍ – 1

Slova na okamžik zmizela a pak se text změnil.

NEKOMPLETNÍ – 2

Blikání ustalo. Selexin zamířil k oknu a zastavil se za Swainem.

„Už chápete?“

Swain neodtrhl zrak od okna.

Jakmile si prohlédl elektrifikovaný rám na záhlaví schodiště, vyběhl po schodech k dalším dveřím, kovovým s namalovanou červenou trojkou, a prudce je otevřel. Ocitl se na prahu rozlehlého sálu s nízkým stropem, dobře padesát metrů širokého a dlouhého. Bez váhání se rozběhl na druhý konec. Proplétal se řadami starých kovových psacích stolů a mířil k nejbližšímu oknu. Cestou si všiml, že těch podivných stolků jsou v obrovské místnosti desítky, ne-li stovky. Každý byl vybaven svislou přepážkou, která svírala pravý úhel s horizontální deskou a spolu s ní tvořila velké písmeno L. Uspořádané do čtverců po čtyřech vyplňovaly celý sál.

Teď, když se díval z okna na důvěrně známý park obklopený ztemnělými newyorskými ulicemi, začínal pomalu chápat.

„Kde to jsme, tati?“

Swain se odvrátil od okna a rozhlédl se po záplavě stolů. Vedle dveří v nejbližším rohu visela na stěně tabule s nápisem:

PROSÍME NÁVŠTĚVNÍKY, ABY ZACHOVÁVALI TICHO TENTO SÁL JE URČEN VÝHRADNĚ KE STUDIU ZÁKAZ PŘINÁŠENÍ PŘÍRUČNÍCH ZAVAZADEL

Studovna.

Swain se otočil k Selexinovi. „Jsme v knihovně, zlato. V Newyorské státní knihovně.“

Selexin přikývl. Správně.

„Tohle,“ oznámil slavnostně, „je labyrint.“

„Tohle je knihovna.“

„To je možné,“ pokrčil mužíček rameny, „ale pro vás dva v dané chvíli zcela nepodstatné.“

„Řekl bych, že je to naopak velmi významné,“ ohradil se Swain. „Co tady děláte a co od nás chcete?“

„Inu, především nejde o vás dva,“ začal Selexin a pohlédl Swainovi do očí. „Ve skutečnosti potřebujeme pouze vás.“

„Tak proč jste sem zavlekli i mou dceru?“

„Mohu vás ujistit, že jsme to rozhodně neměli v úmyslu. Bojovníkům je přísně zakázáno přibrat si pomocnika. Vaše dcera se bezpochyby ocitla v dosahu silového pole těsně před vašíteleportací.“

„Teleportací?“

„Ano, bojovníku.“ Selexin si smutně povzdechl. „Byl jste teleportován. A můžete mluvit o obrovském štěstí, že se vaše dcera v té chvíli nacházela v okruhu silového pole celá. Kdyby se totiž částí těla…“

Za oknem hlasitě zaburáceí hrom. Swain si už před chvílí všiml hrozivě se kupících bouřkových mraků, které zakryly měsíc. Venku se úplně setmělo a na skle se objevily první dešťové kapky.

„To bílé světlo, že?“

„Ano,“ potvrdil Selexin. „Silové pole. Vše, co se nachází v jeho okruhu, je teleportováno.“

„Jako třeba to sluchátko,“ poznamenal Swain.

„Ano.“

„Ale telefon zůstal doma.“

„Protože ležel mimo pole. Ve své nejjednodušší podobě,“ vysvětloval mužíček, „je silové pole vlastně jakási mezera kulového tvaru vytvořená v prostoru. Vše, co se v okamžiku teleportace nachází uvnitř této koule, je přeneseno na požadované místo – bez ohledu na to, jestli je k něčemu připevněno, nebo není.“

„A kde jsme se ocitli, to jste rozhodli vy, nemám pravdu?“

„Ano, bojovníku, ale teď…“

Swain zvedl ruku. „Moment. Proč mi stále tak říkáte?“

„Jak?“

„Bojovníku. Proč mě pořád oslovujete bojovníku?“

„Protože přesně to jste. Proto jste byl teleportován do labyrintu,“ prohlásil Selexin, jako kdyby vysvětloval tu nejzřejmější věc na světě. „Budete bojovat. Soutěžit, chcete-li. Budete bojovat v Sedmém presidiánu.“

„Presidiánu?“

Selexin zklamaně nakrčil obočí. „Ano,“ potvrdil sevřeným hlasem. „Ach bože, obával jsem se, že k něčemu podobnému dojde.“ Vyrazil dlouhý povzdech hraničící se zoufalstvím a netrpělivě pohlédl na displej pod zelenou kontrolkou. S úlevou si přečetl:

NEKOMPLETNÍ-2

„Ještě máme čas, takže vám mohu vysvětlit alespoň základy.“

Přistoupila k němu Holly a ukázala na přístroj podobný náramkovým hodinkám. „Co je to?“

Selexin ji sjel přísným pohledem. „Prosím, k tomu se dostaneme. Teď mě oba chvíli poslouchejte.“

Holly se spěšně stáhla a chytila se otce za ruku.

Selexin krátce a ostře dýchal a dával tak najevo své podráždění. Swainovi, který ho pozoroval, bylo stále zřejmější, že ten malý mužíček v bílém by byl nejraději někde úplně jinde.

„Presidián,“ zahájil Selexin přednášku, „se v minulosti pořádal již šestkrát. Dnes je to tedy posedmé,“ dodal celkem zbytečně a rozhlédl se po studovně. „Interval mezi jednotlivými presidiány činí zhruba tisíc pozemských let. Pokaždé se koná v jiném světě a ve všech systémech kromě Země se těší nejvyšší vážnosti.“

„Systémech?“ nechápal Swain.

„Ano, systémech.“ Selexin promluvil tónem znaveného dospělého, který odpovídá na nekonečné otázky pětiletému dítěti. „V jiných světech. Mluvím o inteligentních formách života. Ve známém vesmíru se jich nachází celkem sedm.“

Selexin se odmlčel, zvedl ruku a promnul si obočí. Vypadal jako člověk, který se ze všech sil snaží zachovat klid. „To jste nevěděl, že?“ zeptal se Swaina.

„To o jiných světech a jiných inteligentních bytostech? Jistě že ne.“

„Jsem ztracen,“ vydechl Selexin. „Už teď je ze mě mrtvola,“ zašeptal pro sebe, ale Swain ho zřetelně slyšel.

„Proč?“ zeptal se nevinně. „Proč je z vás mrtvola? Co to je, ten presidián?“

Selexin zvedl ruce dlaněmi dopředu a snad posté si povzdechl.

„Co asi myslíte, že to je?“ vyštěkl ostře a vůbec se nesnažil zamaskovat blahosklonnou povýšenost v hlase. „Je to střetnutí. Souboj. Bitva! Sedm bojovníků vstoupí do labyrintu, ale pouze jeden ho opustí. Nejvýše jeden. Presidián je souboj na život a na smrt.“

Když Selexin viděl, jak se Swainovi po tváři rozlévá výraz nevěřícího úžasu, beznadějně rozhodil rukama. „Při mých bozích, vy snad vůbec nechápete, proč jste tady! Mám pravdu, že?“ V zoufalé snaze vysvětlit problém mužíček naléhavě ztišil hlas a zvolnil tempo.

„Tak znovu od začátku. Byl jste vybrán, abyste reprezentoval lidskou rasu v nejvyšší formě souboje, jaká ve vesmíru existuje. V boji, jehož tradice sahá šest tisíc let do minulosti. V zápase založeném na principech, které dalece přesahují vaši představu sportu. To je presidián. Je to bitva. Bitva, jíž se účastní lovci, sportovci, válečníci, stvoření přicházející ze všech koutů vesmíru, bytosti obdařené odvahou, odhodláním a inteligencí, bytosti připravené vsadit vlastní život na své schopnosti pronásledovat, ulovit a zabít.“ Selexin potřásl hlavou.

„Porážka v presidiánu se nedá odčinit. Možnost odvetného zápasu neexistuje. Porážka v presidiánu neznamená ztrátu důstojnosti, nýbrž ztrátu života. Každý bojovník, který vstoupí do labyrintu, je smířen se skutečností, že jedinou alternativou k absolutnímu vítězství je jistá smrt. Pravidla jsou prostá. Sedm bojovníků vstoupí do labyrintu. Zdatnější vítězí, slabší umírají, dokud nezůstane pouze jeden, ten nejlepší.“ Mužíček se odmlčel.

„Pokud ovšem vůbec přežije. V presidiánu není místo pro obyčejné tvory. Je určen pro mimořádně nadané a schopné, pro ty, kdo jsou připraveni pro získání nejvyšší výhry obětovat absolutně všechno. Tady na Zemi jste zvyklí na souboje, v nichž poražený nic neztrácí. ‚Vítězství není všechno‘, říkáte. ‚Nezáleží na tom, jestli vyhrajete, nebo prohrajete, ale na tom, jak jste hráli.‘“

Selexin si pohrdavě odfrkl.

„Nechápu, jaký má v tom případě vůbec smysl pokoušet se zvítězit. Pokud součástí porážky není žádná ztráta, vítězství je znehodnoceno. Jenže toto poznání lidem zjevně dosud nedošlo. Proto také nejsou schopni pochopit velikost presidiánu, souboje, ve kterém porážka, tedy ztráta, dochází naplnění smyslu své definice. Porážka v presidiánu totiž znamená nejvyšší ztrátu.“

Selexin pohlédl Swainovi upřeně do očí. „Vítězství je skutečně všechno, když můžete všechno ztratit. Jenže tohle lidská rasa nikdy nepochopí, dodal s neveselým úsměvem, sklonil hlavu a ponořil se do pochmurných myšlenek.“

Swain stál jako v transu a užasle zíral na drobného mužíčka před sebou.

Selexin zvedl hlavu. „A proto jsem řekl, že je ze mě mrtvola. Moje přežití totiž závisí na vašem. Provázet bojovníka labyrintem je považováno za mimořádnou čest. Tato pocta je vyhrazena mé rase, protože nám naše nedostatečná tělesná schránka účast v presidiánu znemožňuje. Ale pokud někdo z nás toto vyznamenání přijme, současně také přijímá osud svého bojovníka. Z toho plyne, že když zemřete vy, zemřu i já. A jak to tak vidím,“ pozvedl mužíček hlas, „vzhledem k tomu, že nemáte nejmenší ponětí, co presidián obnáší, nezbývá mi než s lítostí v srdci konstatovat, že naše společné šance na přežití se blíží k nule.“

Selexin si Swaina přeměřil od hlavy k patě a zase vzhůru. Pohled na tenisky, džínsy, volnou košili s vyhrnutými rukávy a vlasy pořád trochu mokré mu na optimismu očividně nepřidal, protože zavrtěl hlavou.

„Jen se na sebe podívejte. Vždyť vy jste se na boj ani nepřipravil,“ ušklíbl se pohrdavě a po chvíli přecházení a mávání rukama v beznadějných gestech spustil žalostnou lamentaci – bez ohledu na to, že ho Swain a Holly slyší.

„Proč já? Proč zrovna já? Proč právě na mě připadl zástupce lidské rasy? Když uvážím, jakou roli sehrála v dosavadních presidiánech…“

„Hej!“ okřikl ho Swain, ale Selexin pokračoval v rozhorlené samomluvě, jako kdyby neslyšel.

„Hej!“

Mužíček se zarazil, svěsil ruce a otočil se ke Swainovi. „Co je?“ odsekl vztekle. Zlost, která z něj čišela, dodala jeho nevinnému vzhledu nevídanou divokost.

„Chcete říct, že lidé se už toho vašeho souboje, toho presidiánu, zúčastnili?“

„Ano. Posledních dvou.“

„A co se s nimi stalo?“

Selexin se smutně zasmál. „Oba vypadli jako první. Neměli nejmenší šanci.“ Přimhouřil oko. „Teď už chápu proč.“

Sklopil zrak k displeji.

NEKOMPLETNÍ – 3

„Jak přesně probíhal výběr?“ zajímal se Swain.

Selexin vysvětlil, že až na jednu významnou modifikaci byl lidský účastník současného presidiánu vybrán podle stejných kritérií jako jeho dva nešťastní předchůdci. Bytosti neschopné smířit se se skutečností, že kromě nich existují ve vesmíru jiné životní formy, by sotva dokázaly samy si zvolit bojovníka ze svého středu, natož docenit myšlenku presidiánu. Koneckonců, vzhledem ke svému opožděnému vývoji byli lidé přizváni až v posledních dvou tisícovkách let.

Všechny ostatní systémy – Selexin zopakoval, že je jich šest – vybírají své reprezentanty na základě vylučovací kvalifikace nebo vyšlou svého nejlepšího sportovce, lovce nebo válečníka. Na planetě Zemi však probíhá dlouhodobé pozorování, jehož cílem je najít vhodného bojovníka.

„Nuže, tentokrát jste se moc nevyznamenali,“ podotkl Swain sarkasticky. „Já jsem se v životě s nikým nepopřál.“

„Ale…“

„Já jsem lékař! Víte, kdo je to lékař? Já lidi nezabíjím, já je…“

„Vím, kdo je lékař,“ skočil mu do řeči Selexin. „A vím přesně, co dělá. Ale vy pořád zapomínáte, co vám říkám. Při volbě pozemského účastníka jsme tentokrát přistoupili k významné modifikaci výběrového procesu. V předchozích případech jsme jako základní a prakticky jediné kritérium použili bojové schopnosti. Ukázalo se, že to byla chyba. Po ubohém výkonu, který oba lidští zástupci předvedli, bylo rozhodnuto nasadit jiná měřítka. Jistě, schopnost obstát v boji je pořád nutno brát v úvahu, ale tentokrát nemá rozhodující vliv. Na základě pozorování vaší planety jsme dospěli k poznání, že lidská rasa bojuje uměle poháněnými zbraněmi – pistolemi, puškami, děly, raketami –, jejichž použití je v presidiánu nepřípustné. V labyrintu jsou povoleny pouze zbraně, které uvede do pohybu ruka bojovníka – vrhací nože, oštěpy a jiné ostré předměty. Především jsme tedy hledali člověka schopného obstát v boji muže proti muži. Takových je mezi vámi pochopitelně mnoho, jenže nám tentokrát šlo o jiné vlastnosti, a ty už jsou mezi lidskými válečníky vzácnější. Na prvním místě jsme požadovali vysokou úroveň mentální přizpůsobivosti, schopnost správně reagovat na krizovou situaci a používat chladnou, racionální úvahu tváří v tvář bezprostředně hrozícímu nebezpečí a zejména pak adaptivní inteligenci.“

„Adaptivní inteligenci?“

„Přesně tak. Jde o schopnost bleskurychle vyhodnotit situaci, zvážit všechny možnosti řešení a pak jednat. Říkáme tomu také reaktivní myšlení. Pod tímto pojmem máme na mysli schopnost jasně přemýšlet i pod silným tlakem a umění použít k řešení problému všechny dostupné prostředky. Na základě předchozích zkušeností jsme očekávali, že lidský zástupce nebude představovat ofenzivní, tedy proaktivní typ bojovníka, že bude spíše reagovat na situaci, kterou vytvoří někdo jiný. Zvolili jsme proto rychle uvažující, přizpůsobivou osobnost. Vás.“

Swain potřásl hlavou. Sám sebe rozhodně za rychle uvažující a přizpůsobivou osobnost nepovažoval. Pokládal se za dobrého lékaře, který má ovšem daleko k dokonalosti. Znal bezpočet kolegů, kteří ho znalostmi a schopnostmi o hlavu převyšovali. Byl prostě dobrý ve své práci, ale rychle uvažující nebo přizpůsobivý? To v žádném případě.

„Nepodceňujte se, bojovníku. Vaše profesní výkony jsme dlouhodobě pozorně sledovali. Racionální, reaktivní uvažování pod silným tlakem, to jste jistě zažil na vlastní kůži.“

„Samozřejmě, mockrát. Ale přesto… Panebože, já se přece v živote nezapletl ani do hospodské rvačky, a teď mám bojovat na život a na smrt?“

„Obávám se, že vám neslouží paměť,“ řekl Selexin. „V konečné fázi jste byl zvolen díky své reakci na situaci, kdy šlo o bezprostřední ohrožení života v boji proti několikanásobné přesile.“

„To je sice pravda,“ připustil Swain a mimoděk si pohladil jizvu na dolním rtu, „ale to rozhodně neznamená…“

„A ještě jedna věc,“ nedovolil mu Selexin dokončit. Zvedl drobnou bílou ruku a podal Swainovi náramek s podivným ciferníkem. „Nasaďte si ho. Budete ho potřebovat. Zejména jestli se rozdělíme.“

Swain náramek převzal, ale nenasadil si ho. „Tak moment. Ještě jsem na nic nepřistoupil.“

Selexin zavrtěl hlavou. „Vy pořád nechápete, co se vám snažím vysvětlit. Výběr lidského účastníka presidiánu byl ukončen. Už nemáte kam couvnout.“

„Jako kdybych někdy měl,“ povzdechl si Swain.

„Podívejte se, prosím, na ten náramek.“

Swain se zahleděl na displej pod zelenou kontrolkou.

NEKOMPLETNÍ-3

„Vidíte to číslo?“ zeptal se mužíček. „Trojka. Brzy tam bude místo ní stát sedmička. Až naskočí, bude to znamenat, že všichni bojovníci byli teleportováni do labyrintu. V tom okamžiku začne presidián. Jste tady, a ať se vám to líbí, nebo ne, stal jste se integrální součástí souboje.“

Selexin ukázal na displej. „Ve chvíli, kdy se objeví sedmička, se stáváte nárokovou kořistí ostatních šesti soupeřů, které požene stejný cíl jako vás – dostat se z labyrintu.“

„Co to má přesně znamenat?“

„Vzpomeňte si na má slova. Sedm vstoupí, ale pouze jeden odejde. Labyrint je kompletně elektrifikován. Kromě teleportace neexistuje žádná cesta ven. A teleportace bude iniciována pouze v případě, že v labyrintu zůstane jediný bojovník. To je východ z labyrintu a může ho použít pouze vítěz. Pokud, jak znovu opakuji, bude nějaký vítěz.“

Selexin teď mluvil s vážnou naléhavostí v hlase. „Pane Swaine, ostatním soupeřům za mák nezáleží na tom, jestli se rozhodnete přijmout status bojovníka, nebo ho odmítnete. V každém případě udělají všechno pro to, aby vás zabili. Jsou si totiž dobře vědomi skutečnosti, že dokud všichni bojovníci až na jednoho nezemřou, nikdo se z labyrintu nedostane.“

Swain na mužíčka jen nevěřícně zíral a dlouze vydechl nosem. „Chcete tím říct, že jsme nejenom uvízli v této díře, ale že se tady za chvíli objeví šest dalších chlapů, kteří se dostanou ven jenom tehdy, až já budu mrtvý?“

„Ano. Taková je situace.“

„No sbohem.“

Swain stál na schodišti u požárních dveří vedoucích do studovny. Vedle něho si Holly žmoulala okraj sukně školní uniformy.

Podíval se na displej náramku, který si pevně připjal k zápěstí. Připadal mu jako pouto od elektrického křesla – pevný, silný, těžký. Údaj pod malým zeleným světélkem se nezměnil.

NEKOMPLETNÍ-3

„Takže zatím jsme jenom tři, že?“ zeptal se Selexina.

„Ano.“

„Znamená to, že se můžeme volně procházet po budově?“

„Obávám se, že vaší otázce nerozumím.“

„No, zatím nejsme v labyrintu všichni,“ vysvětloval Swain. „Řekněme tedy, že bych si to tady chtěl projít a pořádně prohlédnout a při tom narazil na jiného bojovníka. Zatím mě nemůže zabít, nemám pravdu?“

„Máte,“ potvrdil Selexin. „Zabít vás nemůže. Jakýkoliv střet mezi bojovníky je přísně zakázán, dokud do labyrintu nevstoupí všech sedm. Ale rozhodně bych vám žádnou procházku nedoporučoval.“

„Proč? Když nám nesmějí ublížit, můžeme se přece bez rizika pohybovat po celé budově.“

„To je sice pravda, ale hrozí vám, že se na vás soupeř pověsí.“

„Jak pověsí?“

„Jednoduše. Jestli narazíte na některého ze soupeřů, dokud nejste všichni, můžete si být jistý, že vám nic neudělá. Můžete s ním – nebo s ní – klidně pohovořit nebo ho ignorovat. Záleží jen na vás. Ale,“ Selexin zvedl varovně prst, „když se setkáte s jiným bojovníkem, nic mu nemůže zabránit, aby vás sledoval až do okamžiku, kdy dorazí poslední účastník a presidián bude zahájen. Pak na vás zaútočí. V předchozích soubojích celkem běžná – a dodávám, že úspěšná – taktika. Každý bojovník má totiž plné právo chodit vám celou dobu až do zahájení presidiánu za zády a vy se ho nesmíte, stejně jako on vás, dotknout. Ovšem jakmile vám na displeji naskočí sedmička… lnu, v té chvíli byste měl být připraven na nejhorší.“

„No výborně. Teď jste mě fakt uklidnil.“ Swain se ušklíbl a zvedl zápěstí. Displej na okamžik potemněl a pak se číslice změnila.

NEKOMPLETNÍ –4

„Co to znamená?“

„Do labyrintu dorazil další bojovník,“ odvětil Selexin.

Policistka Christina Parkerová sice stále seděla za informačním pultem v atriu Newyorské státní knihovny, ale k blažené spokojenosti měla hodně daleko. Třeštila oči a brada jí poklesla hrůzou.

Zírala na více než dva metry vysokou mohutnou postavu, která se jako kouzlem objevila u hlavního vchodu budovy.

Parkerová si uvědomila, že Hawkins před dvaceti minutami odešel, aby prozkoumal jakési záhadné světlo, které údajně viděl. Vzpomněla si také, jak se mu hlasitě vysmála.

V dané chvíli jí rozhodně do smíchu nebylo.

Před několika vteřinami se před ní vynořila zářící bílá koule dobré tři metry v průměru, osvětlila rozlehlou halu jako gigantická žárovka a stejně náhle zmizela.

Jenže po sobě zanechala tohoto obra – svalnatá postava s dokonalými proporcemi, celá v černém –, vypadal téměř jako člověk. Téměř.

V tlumeném odrazu pouličních lamp dopadajícím zvenčí Parkerová zřetelně viděla, že z obrova temene vyrůstají rohy.

Dva dlouhé, elegantní, postupně se zužující rohy, které se půl metru nad hlavou málem dotýkaly.

Muž stál úplně nehnutě a nebýt rytmicky se zvedajícího a klesajícího hrudníku, mohla ho policistka klidně považovat za sochu. Parkerová sjela pohledem od špiček rohů k obličeji, ale světlo z ulice dopadající zezadu jí nedovolilo rozeznat víc než prázdný, hrozivě černý ovál.

Pak si uvědomila, že dokonalou symetrii postavy něco narušuje. Ano, boule nebo spíše malý hrb na levém rameni. Parkerová mžourala do tmy a snažila se rozpoznat, co ta bělavá vypouklina je.

A pak zděšeně poposedla a zděšeně vytřeštila oči.

Vypadá to jako další člověk!

Velmi malý člověk celý v bílém.

Atrium Newyorské státní knihovny znovu nečekaně zalilo světlo.

Ostré, náhlé, oslepující bílé světlo, ne jedno, čtyři bílé koule, tentokrát asi třetinové velikosti ve srovnání s původní, z níž se vynořil ten obludný rohatý tvor. A v jasu čtyř koulí Parkerová konečně spatřila jeho tvář.

Díval se na ni!

Hrůza! Jejich pohledy se setkaly a Parkerová se zachvěla. Tmavě modré oči na rti hleděly z temného oválu obličeje. Oči prosté jakékoliv emoce. Jenom bez mrknutí zíraly.

Potom znovu zavládla tma, a když se Parkerova ohlédla k místu, kde před okamžikem zářila jedna z menších koulí, zahlédla jen jakési čtyřnohé stvoření s dlouhým černým ocasem prchající za nejbližší polici s knihami.

Atrium naplnilo tajemné, neskutečné ticho a rozlehlou halu opět zaléval jen modravý přísvit z ulice.

A do něj zaburácel hlas.

„Salvě, moňturum es!“

Hluboký, znělý baryton vrátila několikanásobná ozvěna a Parkerova se prudce otočila ke vstupu. Temná silueta promluvila!

„Salvě, moňturum es!“ zopakoval obr ještě hlasitěji. Tvář mu znovu zakrývala maska tmy a Parkerova ani nerozeznala, jestli se mu pohybují rty. Zato jeho slova jí byla vzdáleně povědomá. Tohle se přece učila ve škole, jenže už na to dávno zapomněla.

Hrozivá postava postoupila o krok blíže k ní a na hrudníku ponořeném do stínu se cosi zlatě zablesklo. Teď policistka viděla bílou siluetu na obrově rameni o něco zřetelněji. Ano, rohaté bytosti ležel přes rameno drobný mužíček. Ale na další pozorování jí už nezbyl čas, protože obr rázně vykročil k informačnímu pultu.

Parkerova se i se židlí odsunula od stolu. Ruka jí sjela k pouzdru u opasku, uchopila pistoli a začala ji pomalu, tiše vytahovat.

Obr znovu promluvil.

„Buď pozdraven, vznešený soupeři. Před tebou stojí Bellos, pravnuk Troma, vítěze Pátého presidiánu. A stejně jako jeho praděd a dva Maledonci před ním, i Bellos vyjde z této bitvy vítězně, neporazen žádným jiným bojovníkem ani Karandonem. A kdo jsi ty, můj důstojný, a přesto neštástný protivníku?“

V mrazivém tichu čekal obr na odpověď.

Parkerova zaslechla za levou policí s knihami tiché škrábání. Jako kdyby dlouhé nehty přejížděly po dřevěné desce. Jenže teď nemohla uvažovat, co to znamená. Jako uhranutá pozvedla zrak k Bellosovi, který si ji pátravě prohlížel. Nasucho polkla. „Já nevím, co…“

„Kde je tvůj průvodce?“ zaburácel baryton.

„Můj průvodce?“ zopakovala policistka nechápavě.

„Ano,“ zahřměl Bellos. „Tvůj průvodce. Jak chceš bez průvodce potvrdit úspěšné střetnutí?“

Ruka pod pultem pevně sevřela pažbu pistole. „Žádného průvodce nemám,“ odvětila stroze policistka.

Rohatá hlava se naklonila – obr zřejmě zvažoval, co ta odpověď znamená. Pak sjel pohledem ke kovovému náramku na svém zápěstí, na kterém tlumeně zářilo zelené světélko.

Parkerova slyšela, že škrábání za policí zrychlilo. Připadalo jí jaksi netrpělivé…

Bellos zvedl hlavu a zavrtal se do ní očima.

„Ty nejsi jedním z bojovníků presidiánu, že?“ zeptal se klidně.

Krátce se rozhlédl po atriu a vysokých policích s knihami, a když se nedočkal odpovědi, pokýval hlavou. „No dobře,“ řekl sice s úsměvem, ale z očí mu vyšlehla nepokrytá hrozba. „Kataja!“ vykřikl náhle.

Útok přišel zleva, odkud ho Parkerova nečekala.

Zpoza police vyskočilo s děsivou rychlostí čtyřnohé stvoření s dlouhým ocasem a přistálo na pultu před policistkou. Dvě přední tlapy s hrozivými drápy se zachytily okraje stolu a Parkerova náhle zírala do otevřených čelistí se dvěma řadami dlouhých, jako břitva ostrých zubů. Z rozšklebené tlamy vycházelo syčení připomínající podrážděného hada.

Parkerova v hrůze couvla a nevěřícně zírala na příšernou nestvůru před sebou. Velká jako pes, plece více než metr nad deskou stolu, tvrdá šupinatá kůže ocelově šedé barvy. Čtyři tenké, ale svalnaté tlapy a dlouhý černý ocas, který se táhl za trupem. Ale nejbizarnější byla hlava na úzkém protáhlém krku, jako kdyby kromě obrovitých čelistí sotva zbývalo místo pro černé oči, které mrtvě vystupovaly po stranách oválné lebky.

A to už se po ní obluda ohnala odpornou tlamou.

Parkerová uskočila a ostré zuby cvakly naprázdno. Dokázala se vyhnout dalším rychle po sobě následujícím útokům a v relativně bezpečné vzdálenosti od pultu pozvedla ruku s pistolí, aby zvíře zastavila, než na ni skočí. Střelila pohledem k tlapám zarytým do stolu – a strnula. V náhlém okamžiku poznání si uvědomila, že příšera útok jenom předstírá, aby upoutala její pozornost…

Z boku do ní jako rozzuřený býk narazila druhá obluda. Policistka upustila zbraň a zalapala po dechu. A to už ji třetí zvíře srazilo zezadu obličejem na podlahu. Parkerová se v mžiku překulila na záda, ale do hrudi se jí zaryly dvě tlapy a přišpendlily ji k zemi. Vzápětí uslyšela vzteklé zasyčení a přímo před očima se jí otevřely děsivé čelisti.

Stojí přímo na mě! projelo jí hlavou.

Parkerová zavřeštěla bolestí, když šupinatá příšera z jiného světa zvedla tlapu a jediným máchnutím ostrých drápů jí rozpárala břicho. Pak obluda sklonila hlavu…

V posledním okamžiku před smrtí, když ležela bezmocně na podlaze a čtyři krvelačné šelmy jí zaživa požíraly vnitřnosti, si policistka Christina Parkerová – zcela nepochopitelně a iracionálně – vzpomněla, co znamenají slova, která vyřkl černý rohatý obr.

Latinská věta se podobala té, kterou římští gladiátoři pronášeli před bojem ke řvoucím davům shromážděným v cirku a zejména k císaři. „My, kdo jdeme na smrt, tě zdravíme.“

Ale pod tíhou čtyř těl, která ji tiskla k podlaze, a s posledními jiskřičkami života si Parkerová uvědomila, že Bellos význam klasické věty lehce pozměnil.

„Salvě, moriturum es!“ zní v překladu: „Buď pozdraven, kdo jdeš na smrt.“

„Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad,“ ozval se Selexin, když následoval Swaina a Holly požárními dveřmi na schodiště.

Swain jeho námitku ignoroval a nahlédl do tmavé šachty.

Zato Holly se zvědavě zeptala: „Když jste z jiné planety, jak je možné, že mluvíte tak dobře anglicky?“

„Moje mateřština je založena na abecedě, která má sedm set šedesát dva různé symboly,“ vysvětloval Selexin. „Při pouhých šestadvaceti znacích vaší abecedy je váš jazyk mimořádně snadný – až na ty otřesné idiomy.“

„Aha.“

Swain dál hleděl do tmavé šachty schodiště.

„Říkám,“ zopakoval Selexin jeho zádům, „že si nejsem jistý, jestli je to dobrý nápad. Čím více bojovníků vstoupí do labyrintu, tím vážnější je nebezpečí, že se na vás pověsí.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil lékař a otočil se k mužíčkovi. „Jenže na druhou stranu, jestli mám v této budově bojovat o život, nerad bych se pohyboval místnostmi a chodbami, které neznám. Když už nic jiného, můžeme takto zjistit, kam a kterým směrem utíkat, kdyby nás někdo pronásledoval. Nevím, jak vy, ale já rozhodně nechci skončit někde ve slepé uličce s pološíleným zabijákem za zády. Kromě toho,“ dodal, „třeba najdeme nějakou skrýš, kam se můžeme v případě nouze zavrtat.“

„Zavrtat?“

„Jo, zavrtat. Vypařit se. Prostě se schovat. Možná bychom tam mohli dokonce počkat, až se ostatní mezi sebou vyvraždí.“

„To je málo pravděpodobné,“ zchladil jeho nadšení Selexin.

„Proč,“ nevzdával se lékař. „Tohle mi připadá jako nejlepší způsob, jak tu vaši zatracenou hru přežít. Prostě se někam schováme, necháme ostatní, ať se navzájem pozabíjejí, a třeba se…“

Ale Selexin neposlouchal. Jenom stál a čekal, až Swain domluví.

„Co je?“

Mužíček naklonil hlavu na stranu. „Kdybyste si pamatoval má slova, pochopil byste.“

„Cože? Jaká slova?“

„Hned na začátku jsem vám řekl, že labyrint opustí pouze jeden bojovník. Nebo taky žádný.“

Swain přikývl. „To si pamatuju. Ale to přece není možné, Když v bludišti zůstane poslední bojovník, může klidně najít východ a odejít, protože už není nic, co by mu v tom bránilo. To mi teda vysvětlete.“

Selexin neodpověděl.

Swain si povzdechl. „Takže je tady ještě něco, že?“

Selexin přikývl. „Přesně tak. Třetí element presidiánu.“

„Třetf element?“

Selexin se vrátil do studovny a usedl za jeden ze starodávných psacích stolů ve tvaru písmene L. Swain a Holly ho váhavě následovali.

„Ano. Vnější činitel. Proměnná, která může v jediném okamžiku změnit podmínky souboje, změnit vítězství v porážku, život ve smrt. Třetím prvkem presidiánu je zvíře. Obrovské zvíře, známé v galaxii pod jménem Karandon.“

Swain zděšeně mlčel.

„Je to nejsilnější známý tvor ve vesmíru,“ pokračoval Selexin. „Vysoký až do stropu, v ramenou mohutný jako tři muži dohromady a silný jako dvacet. A jeho neuvěřitelné síle se vyrovná pouze jeho nespoutaná agresivita, takže…“

„No dobře, dobře,“ přerušil málo povzbuzující líčení Swain. „Myslím, že jsem v obraze. To znamená, že tahle bestie je tady uvězněná spolu s námi, je to tak? Zavřená v labyrintu jako ostatní.“

„Ano.“

„A co dělá? Prochází se jen tak chodbami jako bludný Holandán a zabíjí, koho potká?“

„Především se jen tak neprochází…“ začal Selexin.

Swain vydechl úlevou.

„…alespoň ne celou dobu,“ dokončil mužíček.

Swain zasténal.

„Ale podívejte se na svůj náramek a já vám rád všechno vysvětlím.“

Swain zkontroloval displej. Údaj o čtyřech přítomných bojovnících se nezměnil.

„Jistě si vzpomínáte, že když jsem vám ho dával, řekl jsem, že pro vás bude životně důležitý. Měl jsem pravdu, a to doslova. Bez toho náramku presidián v žádném případě nepřežijete. Je to víceúčelový přístroj. Jednou z jeho mnoha funkcí je identifikovat vás jako bojovníka. Bez toho náramku nemůžete v presidiánu zvítězit – prostě vám bude odepřen přístup, až se otevře výstupní teleportační zařízení. Ostatní bojovníci ve vás poznají kolegu, protože ho uvidí na vašem zápěstí, což vás ochrání až do okamžiku zahájení souboje. Potom jim ovšem prozradí, že vás musí zlikvidovat jako svého konkurenta.“

Selexin se nadechl a pokračoval: „Ovšem kromě vizuální identifikace plní náramek řadu jiných, mnohem důležitějších funkcí. Jistě jste si už všiml toho zeleného světélka. Odpovídá na vaši otázku: ne, Karandon se jen tak ‚neprochází‘. Když svítí zelená kontrolka, znamená to, že v dané chvíli je Karandon neškodný, ‚zavrtaný‘, jak říkáte, někde v labyrintu. Jednoduše řečeno spí. Momentálně vám tedy od něj nehrozí žádné nebezpečí.“

„Ten náramek mi prozradí, že Karandon spí?“ zapochyboval Swain.

„Ano. Zvíře má v hrtanu voperováno čidlo, které zaznamenává frekvenci dechu. Když klesne pod určitou hranici, znamená to, že Karandon spí, když stoupne, je vzhůru. To zařízení ovšem není pouhý senzor, ale umožňuje zvíře do jisté míry ovládat. Na oficiální příkaz vedoucích presidiánu obsluha uvede v činnost buď injekci s uspávacím prostředkem, nebo naopak s hormonem, který Karandona okamžitě probere.“

„A to se někdy stane? Opravdu je někdy potřeba tu bestii probouzet?“

„Samozřejmě,“ odvětil Selexin. „V okamžiku, kdy v labyrintu zůstane poslední bojovník. Vysvětlím to jinak. Jak víte, dosud proběhlo šest presidiánu. Ve třech zvítězil Maledonec, v jednom Konda a v jednom Křís.“

„No dobře. A dál?“

Selexin ostře pohlédl na Swaina. „Dál nic. To je všechno. Vám to nedošlo?“

„Co mi mělo dojít?“

„Konalo se šest presidiánu, ale bylo jen pět vítězů.“ Mužíček si povzdechl. „S vámi je těžká práce. Snažím se vám vysvětlit, že presidián nemusí mít vítěze. Když není nejlepší jeden, není nejlepší nikdo. Poslední presidián skončil bez vítěze, protože Karandon zabil poslední tři zbylé bojovníky, kteří na něj čirou náhodou narazili a vzbudili ho. Během dvou minut bylo po všem.“

„Ach, bože můj.“

„Pokaždé, když v labyrintu zůstane poslední bojovník,“ pokračoval Selexin v Jobových zvěstech, „a otevře se výstupní teleport, je Karandon probuzen. V tom případě máte dvě možnosti. Buď se snažíte zvířeti vyhnout a objevit východ, nebo, když se odvážíte, pokusit se ho zabít.“

„A už se to někomu podařilo?“ zeptal se Swain. „Myslím zabít Karandona.“

Selexin se na něho podíval, jako kdyby právě slyšel ten nejpitomější dotaz na světě. „V presidiánu? Dosud ne. Nikdy.“ Když mužíček viděl výraz beznaděje v lékařově obličeji, přispěchal s pochybným uklidněním. „Ale doufám, že budete mít to štěstí a dožijete se okamžiku, kdy se zelené světélko změní v červené. To znamená, že zvíře je vzhůru.“

„Díky za dobré zprávy. A tahle bestie, tenhle Karandon byl do knihovny teleportován současně s námi?“

„Ne,“ odpověděl Selexin. „Podle tradice je Karandon dopraven do labyrintu nejméně čtyřiadvacet hodin před zahájením presidiánu. Ale to není tak důležité, protože stejně celou dobu spí. Samozřejmě pokud ho někdo nebo něco nevyruší. Ale to je málo pravděpodobné,“ použil mužíček svůj oblíbený výraz.

„Dobře. Mám ještě jednu otázku.“

„Prosím, ptejte se.“

„Co když se někdo z toho vašeho bludiště dostane? Ano, teď už vím, že podle vás to není možné, ale přece jenom, co když se to někomu podaří? Co se stane potom?“

„Vaše otázka je oprávněná a já na ni rád odpovím. Tak především to není tak nemožné, jak se domníváte, a já jsem nic takového neřekl. V minulosti nastaly případy, kdy jeden z bojovníků – ať už záměrně, nebo dílem náhody – pronikl mimo prostor labyrintu.“

„Aco sestálo?“

„I tyto situace řeší váš náramek,“ vysvětloval Selexin. „Jak víte, labyrint je neproniknutelně obklopen elektrickým polem. V náramku je čidlo, které toto pole registruje. Jakmile se dostanete mimo jeho hranice, čidlo automaticky uvede v činnost časovač samo destrukčního zařízení.“

„Časovač samo destrukčního zařízení?“ zopakoval Swain. „Chcete tím říct, že vybuchne?“

„Ano, ovšem ne hned, ale až po uplynutí časového limitu. Máte k dispozici patnáct minut, během kterých…“

„Kristepane!“ vybuchl lékař. „To snad není možné! Vy jste mně připnul na zápěstí bombu! Proč jste mi to neřekl dřív?“ Swain nevěřícně mrkal a horečně se snažil náramek sundat.

„To se vám nepodaří,“ prohodil Selexin nevzrušeně. „Těmi marnými pokusy jenom ztrácíte čas.“

„Do prdele!“ zamumlal Swain, ale neustále škubal náramkem.

Holly káravě zahrozila prstíkem. „Co je to za slovo, tati?“

„Jak říkám, kdybyste se náhodou dostal mimo labyrint, máte přesně patnáct minut na to, abyste se vrátil. Jinak dojde k výbuchu.“ Selexin smutně pohlédl na lékaře usilovně zápasícího s náramkem a čekal, až ho zbytečná snaha unaví. „Ale nemusíte si dělat starosti. K detonaci dojde pouze tehdy, když proniknete ven z labyrintu, a i když uznávám, že k tomu v minulosti již došlo, dodávám, že se to nestává často. Průnik polem totiž musí být prudký a bleskurychlý. Ale jistě už chápete, že máte jedinou možnost, jak opustit labyrint a zůstat naživu – zvítězit v souboji.“

Hawkins stál u paty schodiště osvětleného pouze jeho policejní baterkou. Níž už nemohl. V betonové stěně se rýsovaly ocelové protipožární dveře s bílým nápisem na červeném podkladě. DRUHÉ PODZEMNÍ PATRO.

Jsem na dně, pomyslel si dvojsmyslně a opatrně přistoupil ke dveřím. Klika snadno povolila a Hawkins posvítil dovnitř. Vzápětí měl žaludek až v krku. Spěšně odvrávoral ke schodišti a opřený o zábradlí dávivě zvracel.

Za několik minut, když si nejdřív kapesníkem očistil ústa, znovu nahlédl do dveří.

Nekonečné řady polic s knihami se ztrácely v temnotě sálu, s níž sváděly marný boj zašlé zářivky pod stropem. Policistovu pozornost ovšem neodolatelně přitahovala nejbližší chodba hned u dveří.

Levá police – čtyři metry vysoká a šest široká – visela vytržená ze stropního uchycení a nebezpečně se opírala a stěnu vedlejší chodby. Jako dvě obrovské dominové kostky, kdy ta vzpřímená podpírá nešťastnou družku, pomyslel si Hawkins.

Pravá řada zůstala stát, zato v ní zela obrovská roztříštěná díra; za ní hromada vypadaných knih. Jako kdyby… Ale ne, uvažoval policista. To přece není možné. Jenže si nemohl pomoci, scéna opravdu vypadala, jako kdyby jakási tajemná síla něco prohodila přímo přes masivní dřevěnou polici plnou knih.

Ale nejhorší byla ulička mezi zničenými policemi.

Obrovská kaluž krve sice za posledních čtyřiadvacet hodin téměř vyschla, ale nesnesitelný nasládlý pach se stále vznášel ve vzduchu. Mrtvolu samozřejmě odvezli, ale množství krve, které zůstalo, Hawkinse šokovalo. Na stropě, na dveřích, na policích a knihách, všude zaschlé střikance. Policista nasucho polykal, když si všiml šmouh, které v kaluži na podlaze napovídaly, že někdo něco táhl po zemi z jedné uličky mezi policemi do druhé. Hrůza, nevídaná, krutá, brutální hrůza. Znovu se mu zvedl žaludek.

Takhle tedy vypadá místo činu, pomyslel si, když překonal nevolnost. Rozhlédl se po nekonečných řadách polic, které tvořily druhé podzemní patro.

Tady dole někdo… něco… je.

Zvedl baterku a opatrně, krok za krokem, se vydal na obchůzku.

„Tati,“ ozvala se Holly, která následovala otce ke schodišti.

„Hned, zlato,“ odbyl ji Swain a obrátil se k Selexinovi. „Opravdu jste přesvědčen, že už mi nechcete nic říct, než se vydáme dál? Žádné další obludy, žádné dodatečné bomby?“

„Tati!“

„Ehm, jedna věc by tady byla,“ začal Selexin nesměle.

„Tati!“

Swain se ohlédl. „Co se děje, zlato?“

Holly mu s nejnevinnějším úsměvem podala sluchátko. „Pro tebe.“

Swain s vážnou tváří převzal sluchátko, přitiskl si ho k uchu a předstíral hovor. „Haló? Ahoj. Jak se máš? Fakt? No, víš, mám teď trochu napilno. Zavolám ti později, ano? Fajn. Ahoj,“ a vrátil sluchátko s utrženým drátem dceři. Ta vzala spokojeně otce za ruku a srovnala krok s ním a s podivným bílým človíčkem s vejčitou čepicí na hlavě.

„Vaše dcera je skutečně okouzlující,“ ocenil Selexin tiše.

„Díky,“ odvětil Swain.

„Jenže její přítomnost pro vás představuje obrovské dodatečné riziko. Měl byste to ještě zvážit.“

„Cože?“ vyjel Swain.

„Chci pouze naznačit, že bez ní by vaše šance podstatně vzrostly. Nejrozumnější by bylo, kdyby se, jak říkáte, zavrtala. Prostě se po dobu konání presidiánu někam schovala. Jestli přežijete, můžete se pro ni vrátit. Pokud ovšem vám na ní opravdu tak záleží.“

„Jistě že záleží.“

„Jestli naopak prohrajete,“ pokračoval Selexin, „vaše dcera zemře. V každém případě mi připadá nerozumné, abyste kromě starostí o vlastní život chránil ještě ji. Pokud budete chtít zabránit, aby se jí něco stalo, můžete…“

„Ohrozit vlastní život,“ skočil mu do řeči lékař, „a tím pádem i váš. Proboha svatého! Je to moje dcera! Kam jdu já, půjde i ona. Konec diskuse.“

Selexin beze slova přikývl.

„A ještě jedna věc,“ pokračoval Swain. „Kdybychom se náhodou rozdělili, očekávám, že se o ni postaráte vy. A ne že ji někam zavrtáte a budete doufat, že ji nikdo nenajde. Zajistíte, že se jí nic, vůbec nic nestane. Je to jasné?“

Selexin sklopil hlavu. „Promiňte. Bylo to ode mne netaktní a já se z celého srdce omlouvám. Neuvědomil jsem si, jak silný cit ke své dceři chováte. Udělám vše, co bude v mých silách, abych splnil vaše přání, pokud by eventualita, o níž jste mluvil, skutečně nastala.“

„Děkuji. Vážím si toho. Ale chtěl jste mě o něčem informovat. Měl bych ještě něco vědět?“

„Ano. Týká se to souboje, respektive konce každého individuálního střetnutí. Kdykoliv jeden z bojovníků porazí, tedy zabije, druhého – v přímém střetnutí, pomocí nastražené léčky, prostě jakkoliv –, musí být jeho vítězství potvrzeno. A k tomu sloužím já.“

„Vy potvrzujete, když někoho zabiju? Jako svědek?“ zeptal se Swain.

„Ne tak docela. Já nejsem svědek, ale poskytnu okno pro svědka.“

„Okno?“

Selexin se zastavil a otočil se ke Swainovi. „Ano. A okno může být otevřeno pouze na váš příkaz. Řekněte prosím slovo ‚iniciovat‘.“

„Iniciovat? Proč…“

A vtom se to stalo. Nad mužíčkovou vejčitou čapkou se objevila zářící světelná koule asi třicet centimetrů v průměru a ozářila schodiště.

„Co je to?“ vyhrkl Swain.

„Vychází to z vajíčka,“ vydechla Holly užasle.

Selexin se na ni překvapeně zadíval. „Ano, máš pravdu. Moje pokrývka hlavy, která vám oběma jistě připadá podivná, je vlastně malé teleportační zařízení. A teď kdybyste, pane Swaine, laskavě proneslo slovo ‚zrušit‘, aby si moji nadřízení nemysleli, že jste skutečně někoho zabil.“

„No dobře. Ehm… Zrušit.“

Světlo okamžitě zmizelo.

„Říkáte, že to zařízení slouží k teleportaci? Jako v našem případě?“

„Přesně tak. Prostě a jednoduše vytvoří díru ve vzduchu. Přirozeně mnohem menší. Na druhé straně teleportačního tunelu sedí řídící pracovník a dívá se. Právě on je váš svědek.“

Swain jenom nevěřícně zavrtěl hlavou a zamířil dolů po chodech.

Telefonistka v ústředně elektrárenské společnosti užasle zírala na panel před sebou. Kristepane, to je blázinec, pomyslela si při pohledu na řadu naléhavě blikajících tlačítek, která naznačovala množství přicházejících hovorů, na které bude muset odpovědět. Zhluboka se nadechla, stiskla namátkou první – označené devítkou – a pustila se do práce.

„Dobrý večer. Společnost Consolidated Edison, linka služeb pro zákazníky, u telefonu Sandy. Mohu vám nějak pomoci?“

Ve sluchátkách se ozval nevrlý hlas dalšího podrážděného Newyorčana. Když skončil, dívka vyťukala do počítačové klávesnice sekvenci 4-0-1. Tak to je jenom u mě za hodinu čtrnáctý, pomyslela si. A všechny stížnosti přicházejí ze čtverce dva-dvanáct. Centrální Manhattan.

Kód 401 znamená výpadek elektřiny, pravděpodobná příčina: zkrat v hlavním přívodním vedení.

Nejnižší patro Newyorské státní knihovny nazývají jeho zaměstnanci „Zásobník“. Nenašli byste tam žádné kanceláře, žádné psací stoly ani počítače, dokonce ani toalety. V Zásobníku se nacházejí pouze knihy. Spousty, obrovské spousty knih.

Newyorská státní knihovna – podobně jako jiné velké instituce tohoto typu – neslouží v první řadě jako půjčovna knih, ale především jako informační centrum. Zdrojem poskytovaných informací je zejména internet, mikrofiše a encyklopedie na CD-ROM. Počítačová technika nahradila tištěné slovo.

Pokud se týká knih, v hlavním sále v přízemí se nacházejí pouze nejnovější vydání a nejpopulárnější publikace. Pokud si návštěvník přeje vypůjčit knihu, která do této kategorie nespadá, zaměstnanci mu ji vyhledají právě v Zásobníku v druhém podzemním patře, který obsahuje několik milionů svazků.

Tyto publikace jsou uloženy na nekonečných policích, uspořádaných do pravoúhlé sítě. Jejím základem je dvaadvacet dlouhých řad, přerušených v šestimetrových intervalech kolmými průchody. Výsledkem je gigantické bludiště chodeb a navazujících odboček, zatáček, rohů a slepých uliček.

Obrovské bludiště, pomyslel si příslušník newyorské městské policie Paul Hawkins, když procházel Zásobníkem. Pohyboval se zaprášenými chodbami mezi policemi již asi deset minut a zatím nic neobjevil.

„Co sakra…“ Vydechl a obrátil se ke schodišti.

Tichý zvuk. Odkudsi zprava.

Hawkinsova ruka sjela k pouzdru s pistolí.

Znovu. Tichý škrabavý zvuk.

Policista napjatě naslouchal. Ne, to není dýchání, uvažoval. Spíš jako… Drsný klouzavý zvuk… Ano, jako smeták na hrubé prkenné podlaze. Vytasil pistolí a zatajil dech. Opravdu to přichází zprava, z nitra bludiště. Hawkins polkl.

Něco tam je!

Policista sáhl pro vysílačku zavěšenou na opasku.

„Parkerová! Parkerová, slyšíš mě?“

Žádná odpověď.

A sakra.

„Parkerová! Co je s tebou?“

Hawkins zasunul vysílačku zpátky za opasek a zhluboka se nadechl. A pak s pistolí sevřenou oběma rukama přímo před sebou zamířil do dlouhé chodby lemované policemi plnými knih.

Hawkins postupoval křížem krážem bludištěm a snažil se vypátrat zdroj záhadného hluku. Na každém rohu se zastavil a potom bleskurychle skočil s namířenou zbraní do chodby nebo průchodu. Teď stál u police plné zaprášených svazků a se zatajeným dechem čekal…

Tam!

Prudce se otočil vlevo.

Znovu ten škrabavý zvuk.

Hlasitější.

Přihořívá, pomyslel si policista a skočil do průchodu vlevo. Nic. Doprava. Zase nic. Hawkins rychle postupoval průchody z uličky do uličky a pomalu ztrácel orientaci. Každá chodba vypadala stejně jako předešlá. Znovu se zastavil a naslouchal. Šustění smetáku znělo ještě hlasitěji. Blízko, velmi blízko.

Proběhl dalším kolmým průchodem – a zastavil se před neprostupnou stěnou knih na dřevěných regálech, l<terá se bez přerušení táhla na obě strany. Pochopil, že se dostal k dlouhé stěně obrovského obdélníku, který tvoří druhé podzemní patro Newyorské státní knihovny.

Zvuk se tentokrát ozval za ním.

Policista se otočil jako blesk a namířil pistoli.

Nic. Ticho. A pak se zdroj hluku posunul doleva.

Hawkins postupoval podél nepřerušené řady knih. Pět metrů před ním se vpravo rýsoval otvor dalšího průchodu. Opatrně do něj nahlédl a potichu zaklel. Tato křižovatka neměla tvar písmene T jako všechny dosavadní. Chodba před ním končila další stěnou z knih.

Neuvědomil si, jak daleko se vzdálil od centrálního schodiště, a teď stál v rohu obrovského sálu!

Zaposlouchal se do ticha, které ho obklopovalo, a pak začal uvažovat. Následoval šustivý zvuk. Ten, kdo ho vydával, o jeho přítomnosti zřejmě nevěděl. Ale jeho poslední pohyby byly podivné. Vypadalo to, že zabloudil a začal chodit v kruhu. V kruhu? Vědomě přece nikdo nechodí kolem dokola. Leda že by… V kruhu se pohybuje pouze ten, kdo se ztratil – nebo ten, kdo ví, že ho někdo sleduje!

Hawkinsovi ztuhla krev v žilách. Přitiskl se zády do rohu a pátravě hleděl do dlouhé chodby před sebou. Cítil, jak mu po čele stékají krůpěje ledového potu. Zatraceně, nechal jsem se zahnat do kouta jako ten největší blbec, pomyslel si hořce. Kam teď? Můžu jen rovně nebo vlevo. Sakra práce! Jsem v pasti.

A pak to spatřil.

Z nejbližšího průchodu vlevo se pomalu vynořilo strašidelné stvoření.

Hawkins vytřeštil oči. „Ach, panebože,“ vydechl. Nic podobného v životě neviděl.

Po zemi lezl ještěr, dinosauru podobný netvor s černozelenou hrbolatou kůží, nízký trup podpíraný čtyřmi krátkými, ale silnými končetinami a zakončený postupně se zužujícím ocasem, vyvažujícím dlouhý krk s hlavou, jíž chyběly oči i tlama a jejímž dominantním rysem byla dvě protáhlá tenká tykadla, která se rytmicky kývala ze strany na stranu.

Trvalo dlouho, než se příšera vynořila z průchodu celá. Jenom délku ocasu odhadoval Hawkins na dobré dva metry, a jak jím obrovský plaz pohyboval ležérně ze strany na stranu, vydával onen zvuk, po jehož zdroji policista pátral. Od ostré špičky ocasu k hlavě měřilo zvíře alespoň čtyři metry.

Hawkins zamrkal. Na okamžik se mu zdálo, že za ještěrem vidí dítě, celé v bílém…

Vtom netvor pomalu zvedl hlavu. Záhyby kůže povolily a odhalily strašlivou hranatou tlamu, která se s hrozivým zasyčením otevřela a za uslintanými pysky se objevily čtyři řady zubů.

„Ježíšikriste,“ zasténal policista, když netvor pomalu zamířil k němu. Jeho pozornost na okamžik upoutalo drobné zelené světélko, které zářilo na silném šedém kovovém pásku navlečeném na přední noze zvířete, ale pak už jen s očima upřenýma na dvojici tykadel kývajících se jako metronom v hrůze pozoroval, jak se slintající příšera hrozivě sune blíž a blíž.

Tři metry.

Dva.

Z jakéhosi nepochopitelného důvodu nedokázal Hawkins pohnout jediným svalem. Už by se dávno dal na panický úprk, ale nohy jako by mu vrostly do země. Byl by na netvora vystřelil, ale ruka s pistolí odmítla poslušnost a visela mu volně podél boku.

Půí metru.

Neschopen pohybu zíral policista jako omámený na dvě pohupující se tykadla. Zbraň mu vyklouzla z ochromených prstů a s hlasitým žuchnutím spadla na podlahu.

Čtvrt metru…

Hawkins krátce a trhaně dýchal a celé tělo měl zmáčené potem. Nedokázal odtrhnout pohled od tykadel, která se krouživě kývala v dokonalém, nádherném rytmu. Děsivá příšera se blížila, ale policista byl úplně paralyzovaný, spojení mezi mozkem a svaly jako by se přerušilo, a nepohnul se, ani když ucítil, jak se odporná hlava dotkla jeho kolena.

A pak sebou dva metry dlouhý ocas švihl vzhůru jako útočící kobra a jeho špičatý zrohovatělý konec hrozivě zamířil jako žihadlo škorpiona Hawkinsovi přímo na kořen nosu.

Policista si uvědomil, co ho čeká, a chtěl zavřít oči, aby tu hrůzu neviděl, ale už nedokázal ani to…

„Hej!“

Příšera švihla hlavou na stranu.

V tom okamžiku se Hawkins probral z transu a opět se mohl pohybovat. Ohlédl se a spatřil neznámého muže. Stál nedaleko, ale policista si neuvědomoval, že by ho viděl nebo slyšel přicházet. Džínsy, tenisky, bílá košile s vyhrnutými rukávy, mokré vlasy.

„Pojďte sem,“ vyzval ho neznámý.

Hawkins sjel očima na plaza u svých nohou, ale zvíře strnulo s hlavou otočenou k neznámému muži a jeho si nevšímalo. Kdyby ta potvora měla oči, zírala by na něho jako prve já na ni, pomyslel si policista a nejistě se po muži v teniskách ohlédl.

„Tak pojďte, nebojte se,“ uklidňoval ho neznámý. „Pistoli nechte ležet a pomalu se přesuňte ke mně.“

Hawkins se váhavě odlepil od zdi.

Netvor se naštěstí stále soustředil na cizince. Vydával sice výhružné hrdelní vrčení, ale nehýbal se.

Policista šťastně překonal několik metrů, které ho dělily od jeho zachránce, a spolu s ním pozpátku ustupoval do bezpečnější vzdálenosti. Když se ohlédl přes rameno do chodby, spatřil asi patnáct metrů za sebou dvě postavy. Neobyčejně malý chlapík celý v bílém a – Hawkins údivem zamrkal – asi osmileté děvčátko.

„Nezastavujte se,“ vyzval ho neznámý a strkal ho zády napřed dál od netvora.

Swain se při ústupu díval na knihy srovnané v policích a kývající se tykadla vnímal jen koutkem oka.

Oba muži se vzdalovali od obludy, která se však náhle pohnula a rychlým krabím pohybem se přesunula blíže k nim.

„Jděte,“ postrčil lékař policistu. „Nezastavujte se.“

„Co sakra…“

„Běžte!“

Swain ustupoval pozadu, tváří stále otočený k příšeře, která se dalším přískokem, podivuhodně rychlým na svou velikost a zdánlivou neohrabanost, znovu přiblížila, na okamžik se zastavila a pak zaútočila.

„Panebože.“

Plaz se řítil úzkou uličkou mezi policemi a Swain se marně rozhlížel, kam utéci. Od nejbližšího průchodu do bludiště ho dělily dobré tří metry. Podlaha se lehce chvěla pod dusotem těžkých nohou. Proboha, ta potvora váží aspoň dva metráky, pomyslel si zděšeně.

Hawkins se otočil a přes Swainovo rameno viděl, co se na ně valí. „Do prdele.“

Lékař se rozkročil a rozpřáhl ruce, takže zabral celou chodbu.

„Jde po nás. Takto ho nezastavíte,“ zaječel policista.

„Ale ano,“ křikl Swain. „Musíse zastavit!“

Odporný plaz se řítil na Swaina jako lokomotiva, ale sotva metr od něj se náhle zapřel tlapami s ostrými drápy do podlahy, prudce zabrzdil a pak se vztyčil na zadních, takže strašlivá hranatá tlama se čtyřmi řadami zubů, z nichž kapaly sliny, se s hrozivým syčením a vrčením ocitla Swainovi těsně před obličejem.

Lékař odvrátil pohled k nejbližší polici a dával si pozor, aby se nedíval na kývající se tykadla zvířete, které se nad ním tyčilo jako ztělesnění pekelného zla. Pak na plaza namířil prst. „Tak pozor, potvoro. Nedotýkat se, jasné?“ a začal pomalu ustupovat.

Hawkins kráčel před ním a neustále se bojácně ohlížel přes rameno. Tentokrát je příšera nepronásledovala – alespoň ne hned. Došli až k dívce a drobnému mužíkovi a od netvora je dělilo asi deset metrů, když se plaz zase pohnul směrem k nim.

„Nalepila se na nás!“ vyhrkl zděšeně mužíček v bílém. „Chce nás sledovat.“

Muž ve volné košili, která mu plandala z džínsů, se zadíval na Hawkinse, který stál vedle něho v bezvadně nažehlené policejní uniformě. „Teď není čas na vysvětlování. Jmenuji se Stephen Swain a řeknu vám jen tolik, že se momentálně nacházíme ve velmi prekérní situaci. Jste připraven utíkat?“

„Jo, jasně,“ odpověděl policista bez váhání.

Swain se ohlédl po příšeře. Šest metrů. Zvedl Holly do náruče. „Znáte cestu ke schodišti?“

Mladý policista přikývl.

„Tak běžte první. Ale ne přímo, kličkujte. My poběžíme hned za vámi.“

Hawkins se rozběhl, následován v těsném závěsu ostatními. Zvíře je dlouhými přískoky začalo pronásledovat a Swain, který tvořil zadní voj ustupující jednotky, slyšel, jak se otřásá podlaha. Několikrát odbočili v pravém úhlu a po chvíli doběhli k betonovému bloku centrálního schodiště. Lékař však nikde neviděl dveře.

Proboha, jsme na opačné straně, zasténal v duchu.

„Tati! Dohání nás!“ zaječela Holly.

Černozelené monstrum cválalo chodbou, slintající tlama byla široce otevřená.

O sebe si Swain starosti nedělal. Selexin měl pravdu. Ta obluda, ať už je to cokoliv, je další bojovník a v dané chvíli – dokud na displeji nenaskočí sedmička – se ho nesmí dotknout. Ale co Holly? Viděl, jak policista obíhá roh betonové šachty a v patách za ním Selexin. Vyrazil za nimi. Konečně dveře! Slyšel, jak se příšera přibližuje. Přitiskl si dceru k hrudi a nedbaje bodavé bolesti v plicích, kterým se nedostávalo vzduchu, ještě zrychlil.

„Pospěšte si!“ volal policista z otevřených dveří.

Swain za sebou slyšel hlasité syčení a náraz ocasu do police, z níž se sesypaly knihy. Ale to už doběhl ke dveřím a zachytil se policistovy natažené ruky. Hawkins ho vtáhl do šachty tak prudce, až se lékař zapotácel a upadl.

Selexin za nimi přibouchl dveře a vydechl úlevou. „Zvládli jsme to.“

Mohutný náraz; dveře se zachvěly.

Swain se rychle zvedl a hlasitě lapal po dechu. „Pojďte, musíme nahoru!“

Vyběhli po schodišti o patro výš, když se dveře pod nimi s třeskotem rozletěly.

NEKOMPLETNÍ-6

Swain zamrkal na displej a zamračil se. Zcela propásl příchod dalších dvou bojovníků a teď nemohl ani odhadovat, kdy se do knihovny dostaví sedmý a poslední soupeř a kdy začne presidián.

Čtyřčlenná skupinka vyběhla po schodech do prvního podzemního patra a teď se skrývala v jedné z kanceláří, která byla stejně jako ostatní vymezena dřevěnou přepážkou ve výši pasu, nad níž se ke stropu zvedala skleněná stěna. Všichni se krčili pod úrovní průhledných stěn, aby je nebylo vidět.

Cestou objevil Swain na zdi schodiště orientační tabulku. Strhl ji a teď ji studoval, zatímco Selexin se krčil pod psacím stolem a tiše vysvětloval situaci policistovi. Holly seděla na podlaze vedle otce, tiskla se k němu a cucala si paleček; ještě se neprohrála z šoku, způsobeného srážkou s předpotopní příšerou.

Orientační tabule znázorňovala svislý řez budovou Newyorské státní knihovny. Čtyři nadzemní patra a dvě podzemní. Ta byla vyšrafována šedě a označena nápisem VEŘEJNOSTI VSTUP ZAPOVĚZEN, patra nad nimi byla vybarvena jasnými barvami.

TŘETÍ PATRO – STUDOVNA DRUHÉ PATRO – ČÍTÁRNY, POČÍTAČOVÉ SÁLY, PRACOVNÍ PROSTORY

PRVNÍ PATRO – ON-LINE INFORMACE, CD-ROM, KOPÍRKY, MIKROFIŠE PŘÍZEMÍ – INFORMAČNÍ SLUŽBA,

KATALOGY, CD-ROM, ODKAZY, NOVINKY

Swain si pamatoval na studovnu v nejvyšším podlaží a snažil se zapamatovat si další prostory. Modré obdélníky s postavičkami muže a ženy v každém druhém patře označovaly toalety a jiná značka v prvním podzemním podlaží, tentokrát se symbolem osobního automobilu, bezpochyby představovala parkoviště. Podíval se na náramek.

Stále nás je jenom šest, pomyslel si s ulehčením. Pak se ohlédl po bílém mužíčkovi a Hawkinsovi a potřásl hlavou v nevěřícím úžasu.

Skutečnost, že mladý policista přežil střetnutí s hrozným plazem, byla sama o sobě malý zázrak. Za svůj život vděčil ryzí náhodě, která mu seslala Swaina na pomoc. Sestupoval spolu s Holly a Selexinem po schodech a na odpočívadle pod sebou spatřil dlouhý stín. Pozorovali, jak se strašné stvoření – Selexin oznámil, že se jmenuje Reese – pomalu posunuje, doprovázeno svým průvodcem. Zastavilo se u nejvyššího schodu a sklonilo dinosauří hlavu k podlaze, jako by ji očichávalo, a pak zamířilo dolů. Něco zjevně upoutalo jeho pozornost.

Zvědavě ho následovali do Zásobníku a v bezpečné vzdálenosti šli několik minut za ním, když cílevědomě postupovalo mezi policemi s knihami. Když došli do poslední uličky, Swain konečně spatřil, jakou kořist netvor sleduje – v rohu stál osamělý policista zahnaný do pasti. Okamžitě vyrazil bližnímu na pomoc, vybaven Selexinovou radou vyhýbat se za každou cenu pohledu na dvojici kývajících se tykadel.

Lékař se obrátil ke svému průvodci a rádci. „Řekněte mi něco víc o Reeseovi.“

„Tak především je Reese podle vašich pozemských měřítek samice. Má ocas zakončený ostrou špičkou, zatímco samci jejího druhu jej mají tupý. V jejich komunitě plní samice úlohu lovců a ocas je jejich hlavní zbraň. Jistě jste si všiml, že když se Reese přiblížila tady k vašemu příteli,“ Selexin ukázal palcem k policistovi, „zvedla ocas v širokém oblouku nad hlavu a zamířila mu mezi oči, zatímco on se nemohl ani pohnout. Právě proto jsem vás varoval, abyste se vyhýbal delšímu pohledu na její tykadla. Ten totiž způsobuje nervosvalovou paralýzu a kořist je potom zcela bezmocná. Reese pak zaútočí Špičkou ocasu přesně na kořen nosu.“

Mužíček se usmál. „Řekl bych, že se značně podobá samicím lidské rasy. Jedná agresivně a pudově. Souhlasíte se mnou?“

„Hele, pozor na jazyk,“ ohradila se Holly. Swain poznámku ignoroval. „Povězte mi více o tom, jak pronásleduje kořist a jak loví.“

Selexin se nadechl. „Inu, jak jste si bezpochyby povšiml, Reese nemá oči. Důvod je prostý: žádné nepotřebuje. Atmosféru jejich planety tvoří hustá neprůsvitná vrstva inertních plynů a všechny organismy se postupně přizpůsobily životu v absolutní tmě. Postrádají zrak, ale zato se u nich mimořádně vyvinuly ostatní smysly. Dokonalý sluch jim například umožňuje vnímat slabé vibrace způsobené tlukotem srdce vyděšené a omámené kořisti. Ale nejvyvinutější mají čich, který tvoří jejich nejdůležitější pomůcku při lovu.“

„Moment,“ vyhrkl Swain zděšeně. „Chcete říct, že nás cítí?“

„V této chvíli ne. Její čich má velmi omezený dosah. Nejvýše dva tři metry.“

Swain s Hawkinsem vydechli úlevou.

„Ale uvnitř tohoto omezeného pásma je její čich neskutečně pronikavý.“

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, že vašeho přítele sledovala podle pachu.“

„Ale sám jste řekl, že dosah jejího čichu je omezený. Jak je možné…“

Swain se odmlčel, protože Selexin opět nasadil svůj známý vyčkávavý výraz, kterým jako by se ptal: „Už jsi skončil?“

„Správně,“ souhlasil mužíček, „ale jenom do jisté míry. Věc se má tak, že Reese necítila přímo jeho, ale pachové stopy, které po sobě zanechával. Sledovala ho podobně jako sledují kořist lovečtí psi na vaší planetě.“

„Aha.“ A pak to Swainovi došlo. „Proboha!“

Zvedl hlavu, aby nahlédl skleněnou přepážkou mezi jednotlivými kancelářemi – a hleděl přímo do otevřené hranaté tlamy, z níž kapaly hnusné sliny, opřené o sklo jen asi půl metru od jeho hlavy. Zděšeně zavrávoral a zalapal po dechu. Hawkins, který postřehl, že se něco děje, vyskočil a čelist mu poklesla zděšením.

Reese udeřila hlavou do přepážky tak prudce, až se její odporné sliny rozstříkly na všechny strany. Sklo naštěstí odolalo.

„Sklopte oči!“ zařval Swain a popadl dceru do náruče.

Obluda znovu udeřila hlavou do skla a celá stěna se povážlivě otřásla.

„Nedívejte se na ni! Zdrháme!“ vykřikl Swain a s Holly přitisknutou k hrudi vyrazil k proskleným dveřím na druhé straně. Následován Selexinem a Hawkinsem vběhl do sousední kanceláře, proklouzl kolem psacího stolu a otevřel další dveře. „Zavírejte za sebou!“ křikl přes rameno.

„Nebojte se, taky mě to napadlo,“ zavolal za ním policista.

V té chvíli se za nimi ozval řinkot rozbitého skla.

Swain vyběhl z poslední kanceláře a zarazil se před modře natřenými těžkými dveřmi zasazenými do kovového rámu v betonové stěně.

„Blíží se,“ zaječel Hawkins. „A vypadá pořádně naštvaně!“

Swain se rozhlédl. Dveře před ním vypadaly pevně a byly vybaveny hydraulickým zavíracím mechanismem. Krátká chodba vpravo vedla k prosklenému výklenku s dvojicí výtahů. Bez váhání stiskl kliku, otevřel a spatřil betonové schody vedoucí dolů. Stáhl Selexina za sebe, otočil se a čekal na policistu, který právě ze všech sil sprintoval poslední kanceláří, pronásledován ze vzdálenosti několika metrů hrozivě vztyčeným špičatým ocasem. A to už policista proběhl kolem něho a Swain přitáhl hydraulické dveře, které se s tupým zaduněním přibouchly. Výborně, pomyslel si. Tohle bytu potvoru mělo chvíli zdržet.

Skupinka – v čele Swain s dcerou v náručí – rychle seběhla po betonových schodech a prchala šedivě natřenou chodbou, pod jejímž stropem se táhlo několik řad potrubí a elektrických kabelů. Po dvaceti metrech se chodba ostře stáčela a vyústila do otevřeného prostoru.

Swain se zastavil a rozhlédl se kolem sebe. Podzemní parkoviště, očividně dokončené teprve nedávno. Čerstvě položená betonová dlažba, bílé čáry svítící novotou, pod stropem panely se zářivkami – moderní přístavba k historické budově.

Ale bohužel ani jedno auto, skutečnost, kterou Swain kvitoval tichým zaklením.

Asi dvacet metrů daleko uprostřed plochy se rýsoval otvor pro sjezdovou rampu, která vedla do nižšího podlaží, a lékař usoudil, že výjezdová rampa do ulice se nachází někde vzadu na opačné straně parkoviště.

A pak se za nimi ozvalo hlasité zadunění a Swain se prudce otočil.

Reese překonala hydraulické dveře!

Rychle odváděl ostatní ke sjezdové rampě, dostatečně široké, aby se na ní mohla míjet dvě auta. Doběhli právě k jejímu okraji, když za sebou zaslechli vzteklé zasyčení. Swain se ohlédl.

U vstupu na parkoviště stála Reese a za ní její průvodce.

Swain nasucho polkl a pak se zarazil. Uslyšel další zvuk. Kroky. Pomalé kroky znějící ozvěnou na opuštěném parkovišti.

Čtveřice se otočila za zvukem, který vycházel z podzemí.

Po rampě pomalu, ale velmi odhodlaně stoupala lidská postava. Metr osmdesát vysoký vousatý muž oblečený do kabátu ze zvířecí kůže, tmavých kalhot a holínek, které mu sahaly až po kolena. A za ním další bíle oděný průvodce. Muž vyšel nahoru a zastavil se.

Swain postavil dceru na zem a stoupl si před ni. Všiml si, že Reese také zaregistrovala příchod dalšího bojovníka, protože její sykot zesílil v podrážděné chrčení. Podíval se na displej na náramku.

ZAHÁJENO – 7

Sedm!

Swain pomalu zvedl hlavu.

Začal Sedmý presidián.

TŘETÍ KOLO

30. listopadu, 18.39 hod.

Parkoviště ztichlo.

Zleva doléhal ke Swainovým uším hluk večerního velkoměstského provozu – hukot motorů, vřeštění automobilových houkaček, zvuky normálního světa.

Přistoupil k němu Selexin, pohled upřený na vousáče. „Dívejte se rovně před sebe,“ zasyčel. „To je Baltazar. Křís. Krísové jsou technologicky poněkud zaostalí, ale dokonale ovládají bodné, sečné a vrhací zbraně a při svých loveckých schopnostech žádné technologie…“ Selexin se zarazil.

Vousáč, který dosud hleděl Swainovi upřeně do očí, se pootočil a u jeho pasu se v pronikavém světle zářivek hrozivě zalesklo dlouhé, zakřivené ostří. Mimozemská šavle.

Swain pozvedl zrak. Baltazarovi visel přes rameno silný kožený bandalír upevněný k opasku, na něm jedna pochva za druhou a v nich sbírka vrhacích nožů.

„Vidíte to?“ zašeptal Selexin.

„Jo, vidím.“

„Krísové,“ vysvětloval mužíček hlasem plným uctivého respektu, „nemají s bodnými zbraněmi konkurenci. Jsou úžasně rychlí a přesní. Stačí na zlomek vteřiny odvrátit pohled a máte v srdci nůž.“ Když Swain neodpovídal, Selexin se po něm ohlédl. „Promiňte, to jsem asi neměl říkat.“

„Tati,“ ozvala se Holly roztřeseně. „Co se děje?“

„Čekáme, zlato.“

S jedním okem stále zavrtaným do Baltazara se Swain pokoušel najít na opuštěném parkovišti něco, co by jim pomohlo, únikovou cestu…

Tam!

V rohu betonové plochy asi dvacet metrů daleko spatřil za skleněnou přepážkou nevelkou halu, v jejíž zadní stěně se rýsovaly dveře dvou výtahů. Nespouštěje zrak z vousáče se pomalu sklonil pro dceru, podal ji Hawkinsovi a současně vytáhl z jeho opasku velkou policejní baterku. „Ať se tady stane cokoliv,“ oslovil strážníka, „chci, abyste se ve vhodném okamžiku co nejrychleji rozběhl tamhle k těm výtahům. Rozumíte?“

„Ano.“

„Jakmile budete uvnitř a dveře se za vámi zavřou, vyjeďte kousek nahoru a nouzovým tlačítkem zastavte klec mezi patry. Tam byste měli být v bezpečí. Nemyslím, že by tihle vetřelci uměli ovládat naše výtahy.“

Hawkins horlivě přikyvoval.

Selexin zatím těkal ustaraným pohledem k Swainovým soupeřům.

„Co bude teď?“ zeptal se ho lékař.

Selexin se naposled nešťastně rozhlédl po parkovišti. „Cokoliv,“ odpověděl.

Reese se pohnula jako první a dunivě vyrazila k Swainovi.

Lékař cítil, jak mu do žil proudí adrenalin. Polkl a sevřel v dlani policejní baterku. Napnul svaly, připraven k útěku, ale ucítil, že ho Selexin chytil za loket.

„Stůjte,“ zašeptal mužíček. „Ještě ne.“

„Co…?“ Swain bezmocně sledoval, jak se obluda rychle blíží.

„Důvěřujte mi,“ sykl Selexin ledově.

Swain jedním okem sledoval Reese, jejíž dračí nohy tepaly betonovou podlahu, a druhým Baltazara, který vytáhl z pochvy dva vrhací nože. Celou bytostí toužil dát se na útěk, když v tom Reese změnila směr.

Prudce a nečekaně.

Odvrátila se od Swaina a jeho skupiny!

Otočila se k Baltazarovi.

„Ha! Vidíte?“ zašeptal Selexin pyšně. „Věděl jsem to. Typické chování lovce…“

Lékař zachytil koutkem oka pohyb. Obě vousáčovy paže švihly vzduchem a vyslaly do prostoru dva hvízdající stříbrné blesky.

Do betonového pilíře se mezi Swaina a policistu zaryla ocelová čepel vrhacího nože, který jen o vlásek minul oba muže!

Druhá futuristicky vyhlížející zbraň byla určena Reese, ale ta na rozdíl od Swaina byla na útok připravena a bleskurychle se vrhla stranou, když její vysoce citlivý sluch postřehl svist letícího předmětu. Ostří vykrojilo v betonu hlubokou brázdu a zastavilo se v téměř svislé poloze.

„Říkám vám, typické chování lovce,“ velebil Selexin své taktické rozhodnutí. „Nejdřív vyřídit nebezpečnějšího soupeře, zastihnou kořist nepřipravenou.“

„To si povíme později,“ přerušil ho Swain a vytřeštěnýma očima sledoval, jak Reese prudce narazila do Baltazara a strhla ho k zemi. Pak postrčil Hawkinse k výtahu. „Běžte!“

Policista s dívkou v náručí vyrazil přímou čarou k výtahům.

Lékař se ho chystal následovat, ale pak se ohlédl, aby se podíval na své protivníky.

Reese držela vousáče pod sebou, její přední tlapy mu tiskly paže k podlaze. Baltazar bojoval a zoufale se snažil vyprostit. Sahal po šavli, která ležela půl metru od něho, ale proti takové tíze neměl šanci. Obludě kanuly z otevřené tlamy slizovité vodopády slin a třísnily soupeři obličej. A pak se do něj pustila předními tlapami a její ostré drápy vytrhávaly z Baltazarovy hrudi cáry masa.

Nechutné! Swain se otřásl odporem. Nechutné, brutální, nelidské…

Lékař strnulý hrůzou sledoval, jak se Baltazar křečovitě zmítá, křičí bolestí a hází hlavou ze strany na stranu, aby se vyhnul pohledu na hypnotizující tykadla a zbavil se slin, které ho oslepovaly, a současně se pokouší chránit si hrudník před krutými údery. Zoufalý obrázek člověka, který marně bojuje o holý život.

A Stephen Swain cítil, jak v něm při pohledu na tu pobuřující scénu kypí nekontrolovatelný vztek. Ohlédl se a viděl, že Hawkins s Holly dosáhli bezpečí výtahové haly a policista právě tiskne přivolávači tlačítko pro jízdu vzhůru, zabudované do panelu na stěně. Dveře se zatím neotevíraly, oba výtahy stály někde nahoře.

Budou v bezpečí, pomyslel si lékař a otočil se zpátky k bojující dvojici.

Zuřivý vztek v něm bublal jako v přetopeném kotli. Baltazar se ještě nevzdával, ale jeho pohyby už byly malátnější a výkřiky nesnesitelné bolesti dusila záplava odporných lepkavých slin proudící mu do úst. Reese se na něm pevně usadila a oháněla se strašlivými drápy na sudovitých končetinách. A pak Swain spatřil, jak se její ocas v majestátním oblouku pomalu a tiše zvedá do výšky jako žihadlo gigantického škorpiona.

Ten pohled ho definitivně přiměl k rozhodnutí.

MUDr. Stephen Swain se rozběhl.

Přímo k bojujícím soupeřům.

Reesein ocas se zhoupl nad dinosauřím tělem, ostrá špička zamířila dolů připravená k úderu…

Baltazarovy zpola oslepené oči postřehly hrozbu, z hrdla se mu vydral výkřik smrtelné hrůzy.

S Hawkinsovou policejní baterkou před sebou jako štítem narazil Swain v plném běhu do obludy a srazil ji z Baltazara. Všichni tři se roztáhli na podlaze jak dlouzí tak širocí.

Reese přistála na zádech a lékař se svalil na ni. Vyrazila nervy drásající jekot a za pronikavého syčení a chrčení se začala ohánět tlapami v usilovné snaze setřást soupeře ze svého břicha.

Swain se náhle ocitl ve vzduchu a před očima se mu mih! kaleidoskop Šedých stěn, oslnivě bílých zářivek a betonové dlažby. Dopadl na hrudník tak tvrdě, že si málem vyrazil dech, a překulil se na záda…

A zaječel hrůzou, protože ostrá špice ještěřího ocasu mu svištěla přímo do obličeje.

Prudce ucukl hlavou a hrot ocasu se s tupým žuchnutím zaryl do dlažby. Střelil očima na místo, kde před zlomkem vteřiny spočívala jeho lebka, a spatřil rozdrcené kousky betonu obklopující malý kráter velikosti tenisového míčku.

Kristepane!

Swain se rychle převalovala po dlažbě a Reese ho krabími přískoky stejnou rychlostí pronásledovala; její ocas bušil do podlahy jako beranidlo. Údery pršely jeden za druhým těsně vedle jeho hlavy a lékař se horečně snažil najít východisko z hrozivé situace. Jeho mozek horečně zvažoval všechny možnosti.

Utéct nemohl, protože by se nestihl včas postavit a rozběhnout. A bojovat s tou obludou? Panenko skákavá, když proti ní nezmohl nic ani tak zkušený válečník a lovec jako Baltazar, jak bych asi obstál já? Ale nějak se odsud dostat musím, uvažoval. A aby se mi to povedlo, musím nějak získat čas.

A tak doktor Stephen Swain udělal jedinou věc, která mu zbývala.

Rozmáchl se baterkou jako baseballovou pálkou a švihem udeřil ze strany do nejužší části ocasu, do hrotu zarytého do dlažby.

Těžká baterka tvrdě zasáhla cíl. Hlasité prasknutí zlomené kosti, ocas se zkroutil…

Reese zavyla bolestí a odskočila.

Swain bez váhání využil nabízenou šanci. Vyskočil na nohy a otočil se k chodbě s výtahy.

Levé dveře se právě otevřely. Hawkins stále s Holly v náručí vkročil do kabiny, ale pak se váhavě ohlédl.

„Běžte!“ zařval Swain. „Já si vás najdu!“

Policista už na nic nečekal. Stiskl tlačítko a dveře se začaly zavírat.

Lékař přelétl očima bojiště. Reese ustoupila o několik kroků a věnovala se zlomenému ocasu. Baltazar se namáhavě vzepřel na ruce a potřásal hlavou, aby si pročistil oči od nánosu lepkavých slin. Pak se s obličejem zkrouceným bolestí a zakrváceným hrudníkem, z něhož visely cáry kůže a masa, vrávoravě postavil.

Swain k němu přistoupil a uchopil ho za paži. „Pojďte se mnou,“ vyzval vousatého siláka.

Baltazar neodpověděl, ale nechal se poslušně táhnout k výtahům.

Selexin stál jako socha s užasle otevřenými ústy.

„Jdeme,“ křikl na mužíčka Swain, když ho s Baltazarem míjel.

Otřesený Selexin sjel pohledem na Baltazarova průvodce, který jen nechápavě pokrčil rameny, potom na Reese a nakonec k výtahům. A pak se rozběhl za Swainem.

Lékař prošel skleněnými dveřmi do haly a stiskl přivolávači tlačítko. Baltazar se mu mrtvě opíral o rameno, jeho průvodce stál těsně za ním vedle Selexina. Swain se ohlédl po Reese, která bušila ocasem do dlažby. Jednou, podruhé… Třetí úder doprovodilo srdcervoucí bolestné zavytí, následované vzteklým syčením – a Swain pochopil, co to znamená.

Obludě se podařilo srovnat zlomenou kost, a jakmile pomine bezprostřední bolest, znovu zaútočí.

Taky že ano. Příšera se kývavě rozběhla k výtahům.

Swain zaryl prst do tlačítka. „Tak dělej! Dělej!“

Reese se hrozivě přibližovala, hlava skloněná k podlaze čenichala na všechny strany.

A pak se zastavila. Zastavila se asi patnáct metrů od výtahů a Swain si všiml, že tentokrát sebou ocas nemrská výhružně ze strany na stranu, ale leží nehnutě na zemi.

Reese syčela do ticha parkoviště, rozkývaná tykadla se jí pohupovala nad hlavou jako dva metronomy odměřující poslední vteřiny života. Swain se na ně díval jako omámený a žasl nad elegancí toho pohybu…

Selexin do něj prudce strčil, až lékař zavrávoral. „Nedívejte se na ta tykadla!“

Swain zamrkal, aby si pročistil hlavu. Vůbec si nepamatoval, že by se na ta dvě kyvadla díval…

Za jeho zády se ozvalo cinknutí a dveře výtahu se otevřely. „Dovnitř!“ vyzval Swain, už zase plně při smyslech, a spíše vnesl než odvedl Baltazara do kabiny. Pak stiskl jedničku a hned nato tlačítko zavírání dveří.

Nic se nestalo.

Vyhlédl z kabiny. Reese se rozběhla k prosklenému výklenku s výtahy.

Swain zuřivě mačkal tlačítko.

Dveře zůstávaly otevřené.

Obluda se rychle blížila.

Dveře se začaly zavírat.

Prásk!

Ve vodopádu skleněných střepin z rozbité stěny vpadla Reese do haly. Přistála na všech čtyřech. Nohy jí na kluzkých střepech okamžitě podjely a po břiše klouzala k výtahům.

Dveře se pomalu zavíraly…

A pak – ke Swaínově nevýslovné hrůze – se příšera zastavila přímo před výtahem a začala se zvedat.

Mezi křídly dveří zbývala pěticentimetrová škvíra.

Reese už stála na nohou a napínala svaly ke skoku.

Obě křídla se spojila a výtah se rozjel vzhůru. Swain vydechl úlevou a…

Bum!

Strašlivý náraz, jak se Reese vrhla celou svou dvousetkilogramovou masou proti vnějším dveřím výtahové šachty. Obě křídla se prohnula dovnitř a rázem se mezi nimi rozšklebila mezera. Kabina výtahu se zakymácela a s hlasitým skřípáním se zastavila sotva půl metru nad úrovní podlahy.

Obluda narazila do dveří podruhé a kabina se povážlivě rozhoupala. Selexin se chytil Swaina za nohu, aby vůbec udržel rovnováhu. Baltazar seděl ve vzdálenějším rohu a hlava se mu kývala ve stejném rytmu jako kabina. Nárazem se mezera mezi křídly rozšířila na čtvrt metru.

Pořád je to příliš úzké, pomyslel si Swain. Tím neproleze.

Další úder – další zhoupnutí kabiny, další rozšíření zející mezery.

Swain zuřivě mačkal tlačítka všech pater, ale výtah odmítal zamířit vzhůru, vnější dveře vmáčknuté dovnitř mu bránily v pohybu. Dokud se nezavřou, kabina se nerozjede.

Reese už prostrčila mezerou hlavu s dvojicí tykadel, která vztekle bičovala vzduch. Její čelisti zuřivě cvakaly na všechny strany a kropily vnitřek kabiny sprškou odporných slin.

Swain sevřel policistovu baterku a odhodlaně k ní vykročil.

Příšera náhlým pohybem rozhoupala výtah, lékař uklouzl na mokré podlaze a spadl na záda. Baterka mu vyklouzla z ruky a širokým obloukem dopadla do rohu kabiny. Zděšeně uhýbal před mávajícími tlapami, jimiž se ho Reese, stále naštěstí zadržovaná vnějšími dveřmi, snažila zasáhnout, její slintající čelisti cvakaly pár centimetrů od jeho nohou. Swain se odvrátil, protřel si oči a pak se rozhodl. To snad není možné, já jsem se musel zbláznit, zasténal v duchu a vší silou kopí bestii do tlamy. Podrážky tenisek dopadly na děsivou čelist a vylomily tři přední zuby.

Reese zavyla, ucukla, ztratila rovnováhu a spadla.

Swain se rozehnal nohama podruhé, tentokrát proti vmáčknutým dveřím, v marném pokusu je vyrovnat. Iři mocné kopance měly na dvojitý kovový plášť pramalý účinek. Vtom na ně s mocným zaduněním dopadla velká kožená bota a vypouklina se znatelně zmenšila.

Baltazar.

Připlazil se k Swainovi a navzdory zranění teď kopal vší silou do dveří. Po dvou dalších dopadech tvrdé podešve se obě křídla srovnala a spojila. Výtah se rozjel a Baltazar se vyčerpaně svalil k zemi.

„Čtverec dva-dvanáct,“ oznámil asistent s pohledem upřeným na nástěnnou mapu Manhattanu. „Oblast ohraničená v severojižní ose Čtrnáctou ulicí a Delanceyovou. Mírně zvlněný terén, běžná komerční a rezidenční čtvrť. Několik budov v národním registru památek, pár parků. Nic zvláštního.“

Jeho nadřízený Robert Charlton praštil dlaní do stolu. „Nic zvláštního,“ zopakoval otráveně. „Jo, až na to, že za poslední dvě hodiny odtamtud přišlo sto osmdesát stížností na výpadek proudu. Z oblasti, o které jindy vůbec nevíme,“ dodal důrazně a podal asistentovi list papíru. „Podívej se na tohle. Záznam z ústředny. Jediná telefonistka zaznamenala jedenapadesát – teď už jich možná bude víc – čtyřistajedniček. A všechno ze čtverce dva-dvanáct.“

Bob Charlton, čtyřiapadesátiletý lehce obézní muž, který věnoval snad až příliš mnoho času jediné profesi, sloužil té noci jako dozorčí technik společnosti Consolidated Edison, hlavního dodavatele elektřiny pro New York. Jeho svatyně, která se nacházela přímo nad ústřednou, by se sotva dala označit za honosnou. Její vybavení tvořil zatahovací psací stůl s počítačem a řada béžově natřených registratur, jaké najdete v kancelářích pracovníků středního článku řízení na celém světě.

„A víš, Rudy, co to znamená?“ položil Charlton asistentovi řečnickou otázku.

„Nevím, šéfe,“ odpověděl asistent.

„Znamená to, že se někdo dostal k hlavnímu rozvodu a vypnul ho. Nebo zkratoval. Nebo přetížil. Do prdele práce! Zaběhni na dispečink a zjisti, jestli dnes v tom čtverci nebyl někdo od nás. Já zavolám policajtům a zeptám se, jestli tam nedopadli nějaké zloděje kabelů.“

„Už běžím, šéfe,“ a Rudy vyšel z kanceláře.

Charlton se na kolečkové otáčecí židli přesunul k nástěnné mapě. Pro něj Manhattan vypadal jako pokřivený diamant – tři dokonale rovné strany, jen ta severovýchodní klikatá a rozeklaná. Schéma elektrifikační sítě mu vždycky připomínalo nalajnované fotbalové hřiště. Pohledem vyhledal plochý obdélník označený číslem 212, který se nacházel blízko jižního cípu ostrova nad Dvojčaty Světového obchodního centra.

Vzpomněl si na slova svého asistenta. Běžná komerční a rezidenční čtvrť. Několik budov v národním registru památek, pár parků.

Národní registr památek.

Charlton se zamyslel.

Kancelář newyorského starosty nedávno tvrdým nátlakem donutila společnost Consolidated Edison napojit několik starých městských budov na nové přípojky a rekonstruovat vedení. Ani se starostovi nedivil, protože starší zástavba byla zdrojem neustálých problémů. Elektroinstalace v některých domech pocházela z období před první světovou válkou, v jiných zcela chyběla. Rekonstrukce ovšem představovala téměř nadlidský úkol a občas se stávalo, že některá z budov přetížila vedení a v celé oblasti došlo k výpadku.

Charlton zapnul počítač a vyvolal si na obrazovku databázi chráněných památkových objektů. Nebyla úplná, obsahovala pouze budovy, kam společnost Consolidated Edison dodávala elektřinu. Vložil do vyhledávače kód 212. Pět objektů. Najel myší na ikonu ZOBRAZIT. Obrazovka mu nabídla detailní seznam a Charlton se naklonil, aby si ho přečetl, když vtom zazvonil telefon.

„Charlton.“

„To jsem já, šéfe,“ ohlásil se Rudy.

„Ano?“

„Jsem na dispečinku. Říkají, že ve čtverci dva-dvanáct nebyl od nás nikdo už skoro dva týdny.“

Charlton se zamračil. „Víš to jistě?“

„Můžu přinést disketu se záznamy.“

„To nebude nutné.“ Charlton zavěsil. „Zatraceně,“ ulevil si. Doufal, že výpadek má na svědomí odflinknutá práce jednoho z montérů – v tom případě by se porucha dala snadno identifikovat. Takto neměl tušení, kde ji hledat. Zkraty ve vedlejších přípojkách by počítače společnosti dokázaly vystopovat, ale tato operace vyžadovala, aby byl hlavní přívod pod proudem. Ovšem při jeho výpadku se příslušný čtverec stal pro počítače nepřístupnou černou dírou. Průšvih spočíval v tom, že porucha se nacházela uvnitř této díry, a Charlton se mohl o jejím původu jen dohadovat. Otráveně si povzdechl. Bude to dlouhá noc. Sáhl po telefonu a vytočil policejní stanici.

„Dobrý večer. Tady Bob Charlton, dozorčí technik Consolidated Edison. Mohl bych prosím mluvit s poručíkem Petersem? Děkuji, počkám si.“

Čekal, až ho přepojí na poručilo, a klouzal pohledem po nástěnné mapě. Zářící obrazovky počítače si nevšímal, a tak mu unikl poslední řádek na seznamu historických budov, na kterém stálo:

ČTVEREC 212:

POLOŽKA ČÍSLO 5 NEWYORSKÁ STÁTNÍ KNIHOVNA (1897)

PŘIPOJENÍ K SÍTI: 17. ÚNORA 1995

Za necelou minutu už Charlton mluvil s policejním důstojníkem.

Swain stiskl červené nouzové tlačítko – výtah se s trhnutím zastavil – a pak se natáhl k poklopu ve střeše kabiny.

Baltazar, který spotřeboval poslední zbytky sil na opravu vnějších dveří, seděl zcela vyčerpaný v rohu a se skloněnou hlavou bolestně sténal.

Lékař právě otevíral poklop, když druhý průvodce vyzval svého kolegu: „No tak, Selexine, skončete to.“ Kývl na Baltazara a dodal: „Dorazte ho.“

Swain se zarazil uprostřed pohybu a Selexin důstojně namítl: „Rozhodnutí, jak sám dobře víš, nezáleží na mně.“

Druhý průvodce se otočil ke Swainovi: „Tak se na něj podívejte,“ ukázal bradou k Baltazarovi. „Už nemůže bojovat. Nemůže se bránit. Skončete to. Hned.“

Swain několikrát polkl. Malý průvodce ve svém vzdoru prokázal značnou dávku odvahy – sílu muže, který věděl, že zemře. „Ano,“ řekl lékař tiše sám k sobě. „Ano.“ Podíval se na Baltazara a teprve teď si pořádně všiml, jak je urostlý. Jenže mohutná postava a síla mu teď byly málo platné.

Baltazar zvedl hlavu a pohlédl na Swaina. Měl krví podlité oči, celé ulepené slinami, a hrudník strašlivě potrhaný.

Swain k němu pomalu přistoupil a zastavil se nad ním.

Selexin vycítil jeho váhání. „Musíte,“ řekl naléhavě. „Opravdu je to nutné.“

Obrovský vousatý muž nespouštěl z lékaře oči. Zhluboka se nadechl, když se k němu Swain naklonil, a pomalu, velmi pomalu vytahoval z pouzdra, upevněného na bandalíru zavěšeném přes prsa, dlouhou dýku. Pak zavřel oči a poddal se svému osudu – nemohl na svou obranu ani zvednout ruku.

S dýkou v ruce se Swain tázavě otočil na svého průvodce a Selexin vážně přikývl.

Lékař položil špičku ostří Baltazarovi na srdce a pak vsunul dýku zpátky do pouzdra, vrátil se ke stropnímu poklopu kabiny a snažil se ho zvednout. Baltazar jen nechápavě zíral a Selexin obrátil oči v sloup.

Vousáčův průvodce očividně prožíval těžký šok.

„To nemůže,“ řekl Selexinovi a obrátil se vyčítavě na Swaina: „To nesmíte udělat.“

„Právě jsem to udělal,“ prohodil lékař konverzačním tónem a poklop se otočil v pantech a s bouchnutím spadl na střechu kabiny. Pak uchopil Hawkinsovu baterku, rozsvítil ji, vystrčil hlavu otvorem a nahlédl do šachty. Doufal, že policista poslechl jeho příkaz a zastavil výtah, a nezklamal se. Druhá kabina stála o něco výš a sotva metr od jejich. Swain namířil kužel světla vzhůru do výtahové šachty. Naolejovaná lana mizela ve tmě, dveře přízemí se rýsovaly asi dva a půl metru nad nimi. „Holly, Hawkinsi,“ zašeptal Swain do ticha, a když uslyšel dceřin tichý hlásek, pocítil neskutečnou úlevu. „Tady jsme, tati.“

„Jsme ve výtahu, pane,“ ozval se Hawkins. „Jste v pořádku?“

„Tady je to dobré. Co vy dva?“

„Taky dobré. Máme jít za vámi?“

„Ne, zůstaňte, kde jste. Náš výtah je trochu poničený, hlavně dveře. Už asi nepůjdou otevřít, takže přejdeme k vám. Zkuste otevřít poklop ve stropě.“

„Jo.“

Swain vklouzl zpátky do kabiny a rozhlédl se po skupince, která ho obklopovala. Baltazar a dva průvodci. Hmmm. „Teď mě dobře poslouchejte. Přelezeme do vedlejšího výtahu. Vy dva mrňousi půjdete první. O toho velkého chlapíka se postarám sám.“ Uchopil Selexina v pase a zvedl ho k otvoru ve stropě. Mužíček zmizel ve tmě a Swain vystrčil hlavu, aby se podíval, jak přelézá na střechu druhého výtahu, kde už policista uvolnil přístupovou cestu.

Lékař pokynul druhému průvodci. „Teď je řada na vás.“

Bíle oděný mužík se obezřetně ohlédl po Baltazarovi a něco hrdelně zašeptal jazykem, jemuž Swain nerozuměl. Vousáč odpověděl mávnutím ruky a neurčitým zabručením a jeho průvodce se nechal zvednout na střechu kabiny a zmizel v šachtě.

Swain se obrátil k Baltazarovi. Mohutný vrhač nožů seděl opřený v koutě a pomalu zvedl hlavu. Lékař věděl, že je těžce zraněný. „Nechci vás zabít. Naopak, chci vám pomoct.“

Baltazar zavrtěl hlavou, že nerozumí, a Swain k němu natáhl ruku. „Pomůžu vám. Chápete?“

Vousáč sáhl pro dýku, kterou mu lékař prve zasunul do pouzdra, pomalu ji vytáhl – a pak ji otočil, položil rukojetí napřed Swainovi do natažené dlaně a sevřel mu ruku. Hrot mu mířil na prsa a Baltazar si začal zbraň přitahovat k tělu.

Lékař kladl odpor, ale vousáč náhle dýku stočil a vrátil ji zpět do pouzdra. Pak pohlédl Swainovi do očí a pokýval hlavou.

Dveře výtahu se otevřely v prvním patře Newyorské státní knihovny a Stephen Swain vyhlédl do tichého a prázdného potemnělého prostoru. Okamžitě ho zarazilo podivné uspořádání. Podlaží tvořilo vlastně obrovský ochoz ve tvaru písmene U, který obklopoval prázdnou propast uprostřed a otevíral tak výhled do atria v přízemí. Výtahy byly situovány v jihovýchodním rohu patra u základny oblouku, který tam balkon vytvářel. Naproti, kde se nožičky obrovského U otevíraly, byl vidět majestátní prosklený hlavní vchod do budovy. Vlevo Swain zaregistroval místnost s kopírkami a na jejím konci dveře s nápisem INTERNETOVÉ SLUŽBY. Jinak bylo toto podlaží prázdné, osvětlené pouze měsíčním svitem a odrazem pouličních lamp, který sem vnikal okny a hlavním vchodem.

Lékař odtáhl Baltazara k zábradlí ochozu nad přízemím a právě ho o ně opíral, když se k němu připojili ostatní.

„Co uděláme s výtahem?“ Hawkins v šeru instinktivně ztišil hlas a ukázal na otevřenou kabinu.

„Zhasněte to světlo. Když nenajdete vypínač, vytáhněte zářivkovou trubici. Jinak nevím.“ Lékař pokrčil rameny. „Nechte kabinu tady, aby výtah nemohl použít někdo jiný.“ Policista odběhl zpět k výtahu a Swain si všiml, že se Selexin rozhlíží po rozlehlém stropě. „Co hledáte?“

Mužíček si dramaticky povzdechl. „Ne všechna stvoření v tomto vesmíru chodí po podlaze, pane Swaine.“

„Ach, bože můj.“

„Pátrám po bojovníkovi, který se jmenuje Rachnid. Tento živočišný druh loví ze zálohy. Je velký a vypadá asi jako pozemský pavouk – ovšem stonásobně větší. Není nijak zvlášť silný, zato nesmírně zákeřný. Skrývá se ve vyvýšených dutinách nebo otvorech, kde dokáže dlouho vyčkávat, až se kořist zastaví pod ním. Pak se na ni vrhne, sevře ji dlouhýma nohama a zardousí.“

„Tak zardousí, říkáte.“ Swain se neklidně rozhlédl po stínech členitého stropu. „Nádhera. Prostě nádhera,“ ušklíbl se sarkasticky.

„Tati,“ zašeptala Holly.

„Copak, zlato?“

„Já se bojím.“

„Já taky,“ řekl Swain tiše.

„Co se ti stalo, tati?“ Holly se dotkla jeho tváře.

Když odtáhla prst, Swain viděl, že jeho špička je červená od krve. Sáhl si na lícní kost a nahmatal nehluboký, ale dlouhý škrábanec. Sklopil zrak – od límce dolů měl na košili krvavou skvrnu. Uvažoval, kdy se mu to mohlo stát. Vůbec nic necítil a ani si nepamatoval, že by se řízl. Nejspíš zranění utrpěl při potyčce s ještěrem. „To nic není,“ uklidnil dceru.

Holly ukázala na Baltazara, který se ztěžka opíral zády o kovové zábradlí balkonu. „Co bude s ním?“

„Právě jsem ho chtěl prohlédnout.“ Swain poklekl vedle vousáče a sklonil se k němu. „Podrž mi to,“ podal dceři baterku.

Holly ji rozsvítila a přes otcovo rameno namířila kužel světla Baltazarovi do obličeje.

Vousáč zamrkal.

„Ne, nezavírejte oči.“ Swain mu přidržel levé víčko a zadíval se na krví podlitou bulvu. „Dej to světlo blíž,“ požádal dceru.

Holly se o krok přiblížila a Swain viděl, jak se zornice v ostrém světle roztahuje. Tady něco nehraje, pomyslel si. Vypadá přece úplně jako člověk – hlava, obličej, končetiny, pět prstů. Dokonce má hnědé oči. Jenže jejich zornice by se měly účinkem světla zužovat.

To nejsou lidské oči!

„Vypadá jako člověk,“ otočil se Swain k Selexinovi, „ale člověk to není, že?“

Mužíček přikývl. „Není. Podobá se lidské rase, to je pravda, dokonce velmi podobá, ale člověk rozhodně není.“

„A co tedy je?“

„Vždyť už jsem vám to řekl. Je Křís.“

„Ale jak je možné, že vypadá tak… lidsky? Pravděpodobnost, že se nějaký vetřelec z cizí planety vyvine do lidské podoby, je tak milion ku jedné.“

„Miliarda ku jedné,“ opravil ho Selexin. „A poprosil bych vás, abyste nepoužíval termín vetřelec. Takové škaredé slovo! Kromě toho tady mají mimozemšťané za dané situace většinu.“

„Promiňte, neuvědomil jsem si, že asi znáte naše filmy.“

„Známe. Nicméně máte pravdu, Baltazar skutečně vypadá jako člověk, i když jím není. Dokáže ovšem – stejně jako ještě jeden bojovník, který se jmenuje Bellos – libovolně měnit formu svého těla. Je amorfní.“

„Mění tvar těla?“

„Ano. Dokáže změnit svůj vnější vzhled. Podobně, jako váš chameleón mění barvu, aby splynul s okolním prostředím, dokážou Baltazar a Bellos nabývat libovolné tělesné formy. A je pochopitelné, že když měli bojovat v pozemském labyrintu, vzali na sebe lidskou podobu, protože dveře, kliky, rukojeti a potenciální zbraně jsou zde uzpůsobeny člověku.“

„Aha,“ pochopil lékař a zase se věnoval prohlídce Baltazarových zranění.

Od výtahu se vrátil Hawkins. „Chvíli to trvalo, ale nakonec se mi podařilo tu trubici vytáhnout z toho…“

„Z čeho?“ zeptal se Swain, který teď ve světle baterky nahlížel Baltazarovi do druhého oka a neotočil se.

Hawkins neodpovídal.

Swain se po něm ohlédl „Co se…“ Nedopověděl, když spatřil, jak policista zírá přes zábradlí do atria v přízemí. Sledoval jeho pohled a zalapal po dechu. „Ach, panebože. Rychle, vypni to,“ zasyčel na Holly.

V náhlém šeru nahlédl doktor Swain přes zábradlí.

Ten muž tam prostě stál. Vysoký, úžasně vysoký, mohutný jako dům a celý černý. Z hlavy mu vyrůstaly dva dlouhé špičaté rohy a od zlatého plátu na jeho prsou se odrážely paprsky měsíčního světla. Stál vedle prosklené vitríny s ukázkami vzácných tisků a hleděl do chodby, která zůstala očím pozorovatelů v prvním patře skryta.

Swain se zachvěl. On se jen tak nedívá, on pozoruje kořist.

Přistoupil k němu Selexin. „To je Bellos,“ zašeptá! s pohledem upřeným na rohatého obra, v hlase jasně patrný úžas a obdiv. „Maledonský bojovník. Maledonci jsou nejlepší lovci galaxie. Sbírají trofeje. Vyhráli více presidiánů než zástupci ostatních systémů dohromady. Uspořádali šestikolový vyřazovací lov, aby mohli vyslat do boje skutečně toho nejlepšího. Nezapomeňte, že je amorfní. Teď na sebe vzal podobu tělesně velmi vyvinutého člověka.“

Swain chtěl něco říct, ale Hawkins mu přerušil nit myšlenek: „Proboha, kde je Parkerová?“ Lékař si vzpomněl, že mu policista něco říkal o své partnerce, která spolu s ním měla hlídat přes noc knihovnu.

„Salvě, moriturum es!“ zaburácelo atriem.

Swain sebou trhl a krev mu ztuhla v žilách. Viděl nás.

„Buď pozdraven, vznešený soupeři. Před tebou stojí Bellos…“

Swain horečně uvažoval, kam utečou. Budou mít celkem slušný náskok, protože stojí o patro výš.

„…pravnuk Troma, vítěze Pátého presidiánů. A stejně jako jeho praděd a dva Maledonci před ním i Bellos vyjde z této bitvy vítězně, neporazen žádným jiným bojovníkem ani Karandonem. A kdo jsi ty, můj důstojný, a přesto nešťastný protivníku?“

Swain polkl, zhluboka se nadechl a chtěl se napřímit a odpovědět, když vtom z přízemí zaslechl zasyčení. Rychle se zase přikrčil. Bellos je neviděl.

Oslovil svou výzvou někoho jiného.

A pak se zleva v lékařově zorném poli objevil další bojovník. Temný stín se pomalu posunoval mezi skříňkami s knihami a mířil k Bellosovi. Byl ohromný, měřil na délku téměř dva metry, ale vyzáblý, s tenkýma nohama, které připomínaly obrovskou kobylku. Swain neviděl tvorovi do obličeje, ale všiml si, že má na hlavě upevněnou jakousi kovovou masku. Jeho pohyby doprovázel podivný mechanický syčivý zvuk.

„Co je to?“ zeptal se šeptem Selexina.

„Konda,“ odpověděl mužíček. „Velmi krvelačný bojovník ze vzdáleného okraje galaxie s pozoruhodně vyvinutou hmyzoidní tělesnou schránkou. Podle sázkařů velký favorit na vítězství v tomto presidiánů. Dávejte si pozor na jeho přední končetiny. Špičaté drápy jsou uvnitř duté a vylučují smrtelný jed. Kdyby se Kondovi podařilo vás jenom škrábnout, zemřete za strašlivých bolestí. Má jedinou slabinu. Pro jeho plíce je pozemská atmosféra jedovatá, a proto musí nosit dýchací přístroj.“

Konda se hrozivě přibližoval k soupeři, ale Bellos jen klidně stál a vyčkával – a pak náhle zvedl ruku.

Kobylce podobný Konda se zastavil a Swain koutkem oka zahlédl, jak se objevilo další neznámé stvoření. Pružně jako kočka přeskakovalo z jedné skříně na druhou a zezadu se blížilo ke Kondovi. Druhé, identické stvoření postupovalo z jiného směru.

I Selexin je spatřil. „Ach, pro smilování boží,“ zasténal. „Hodani.“

Swain se po něm ohlédl. Mužíček zíral vytřeštěnýma očima do atria a obličej měí hrůzou bílý jako svůj oděv.

Když se Swain podíval zpátky do přízemí, po skříních už skákala čtyři stejná zvířata velikosti vzrostlého psa. Ocelově lesklé černé hlavy, zuby tenké a ostré jako jehly, tlapy obalené mocnými svaly, dlouhé hrozivě švihající ocasy.

„Ach, bože můj, hodani. Jsme ztracení,“ bědoval Selexin tiše a pak dodal rozhorleně: „To se přece nesmí. Nesmí!“

Čtyři zvířata – Swain předpokládal, že právě to jsou hodani, kteří vyvolali v jeho průvodci takovou hrůzu – se rozestavila do čtverce nad uličkou mezi skříněmi, kde stál Konda, který si jich dosud nevšiml.

Bellos spustil ruku a odvrátil se.

V tom okamžiku čtyři hodani vyrazili nervy drásající zavytí a mohutným skokem se snesli do uličky. Jedna ze skříní se převrátila a skupince přitisknuté k zábradlí se naskytla odporná podívaná.

Konda vyrážel pod maskou dýchacího přístroje strašlivé skřeky a divoce se zmítal, aby setřásl přesilu útočníků. Dva hodani mu tiskli k zemi roztažené přední končetiny se smrtonosnými drápy, další mu trhal nechráněné břicho na cáry, čtvrtý mu právě strhl masku. Skřeky přešly v zoufalé lapání po dechu, které záhy utichlo. Hmyzí tělo bezvládně strnulo.

Aíe hodani nepolevovali. Swain viděl, jak se jehlovité zuby zakusují do kůže a vytrhávají kusy masa. Všude stříkala krev; krvelačné příšery si za neustálého vytí porcovaly kořist.

Pak se pod ochozem ozvaly cupitavé kroky. Jedna z šelem je zaslechla. Seskočila z mršiny, na které hodovala, a vyrazila směrem ke schodišti. Strašlivý, tentokrát lidský výkřik smrtelné agónie. Swain zprvu nechápal, co se děje, ale napověděl mu Selexinův srdceryvný povzdech.

Kondův průvodce neměl sebemenší šanci.

„Selexine?“

Žádná odpověď. Selexin zíral do prázdna strnulý děsem.

„Selexine,“ zasyčel Swain důrazně, aby mužíčka probral z omámení.

„C-co?“

„Rychle. Řekněte mi něco o těch hodanech nebo co je to sakra zač.“

Selexin se zničeně nadechl. „Jsou to zvířata využívaná k lovu. Jako vaši honicí psi. Bellos je lovec. Loví s jejich pomocí. Toť vše.“

„Hej, to mi nestačí! Povídejte dál.“

„A proč? Vždyť už na tom nezáleží. Teď už na ničem nezáleží.“

„Proč ne?“

„Zasloužíte uznání, pane Swaine. Vaše dosavadní počínání ve mně vyvolalo jistou naději na přežití. Už teď jste překonal oba své předchůdce v minulých presidianech. Ale teď vás musím ke své hluboké lítosti upozornit, že jste právě viděl, jak byl podepsán váš rozsudek smrti.“

„Cože?“

„Nemůžete zvítězit. Presidián v podstatě skončil. Bellos porušil pravidla. Bude-li odhalen, bude diskvalifikován a okamžitě zabit. Ale to se nestane, protože Bellos je moc chytrý na to, aby se nechal přistihnout. A jestli mí nadřízení na jeho podvod nepřijdou, Bellos zvítězí. Když má s sebou své hodany, nikdo mu nemůže uniknout. Hodani jsou nejdokonalejší loveckou pomůckou ve vesmíru. Krvelačné, nelítostné bestie. S nimi po boku je Bellos neporazitelný.“ Selexin potřásl zoufale hlavou. „Vzpomínáte si, co jsem vám říkal o Karandonovi?“ zeptal se a ukázal na zelené světélko na Swainově zápěstí.

„Ano,“ zalhal lékař, protože nechtěl svého průvodce dále deprimovat přiznáním, že Karandona úplně pustil z hlavy.

„Karandona se ve volné přírodě podařilo zabít jedinému lovci. Víte komu?“

„Nevím.“

„Bellosovi. Spomocíhodanů.“

„Výborně,“ ušklíbl se Swain ironicky. „A jak je sem dostal? Jestli jste ho sem teleportovaíi jako mě, proč jste se sakra nepostarali, aby si ty bestie nemohl vzít s sebou?“

„Asi přišel na nějaký způsob, jak to tajně zařídit. Nevím. Prostě je nějak teleportovaí…“

„Hele.“ Hawkins zatahal Swaina za ruku. „Něco s ním dělá.“

Bellos se skláněl nad Kondou, ale lékař neviděl, co provádí. Když se pak černý obr zvedl, držel v ruce dýchací masku. Trofej. Připevnil si ji k opasku a vyštěkl ostrý povel na šelmy, které stále ještě trhaly mrtvolu. Tři hodani okamžitě zanechali hnusných hodů a přiskočili k Bellosovi, čtvrtý přispěchal od schodiště, v tlamě krvavé cáry bílé látky. Potom Bellos přistoupil k půlkruhovému pultu uprostřed atria, na kterém Swain sotva rozeznal cedulku s nápisem INFORMACE.

Hawkins se trhaně nadechl.

Swain viděl, jak se Bellos sklonil za pult, uchopil mohutnou černou dlaní jakýsi předmět a odnášel ho k mrtvému soupeři. Okamžitě poznal, co to je. Bezvládné tělo celé v bílém – Bellosův průvodce.

Rohatý obr křikl na šelmy další povel a hodani zaběhli za dlouhou skříň s knihami. Pak si přehodil bílou mrtvolku přes rameno a zvolal: „Iniciovat!“

Nad průvodcovou hlavou se objevila světelná koule a Swain s ostatními se instinktivně přikrčili. Světlo zářilo asi pět vteřin a zase zmizelo. Bellos potvrdil své první vítězné střetnutí.

Swain se otočil ke skupince, která ho obklopovala. „Myslím, že je nejvyšší čas odsud vypadnout.“

„Počítám, že máte pravdu,“ souhlasil Hawkins a odlepil se od zábradlí.

Lékař se sklonil ke zraněnému Baltazarovi, pomohl mu vstát a položil si jeho paži kolem krku. „Jdeme,“ zašeptal. „Rychle k výtahu. Sjedeme mezi patra a zastavíme. Bezpečnější úkryt stejně nevymyslíme.“

Všichni zamířili k výtahu, ale vtom se dveře začaly zavírat.

Hawkins se k nim vrhl, ale než doběhl, obě křídla se spojila. „Sakra!“ zaklel policista a bezmocně zíral na světelný indikátor nad dveřmi. Než se k němu Swain se zraněným Baltazarem dostal, na panelu postupně naskočilo P a pak –1.

„Kristepane,“ zasténal lékař. „Přišli na to, jak ovládat výtah.“

„Jsou inteligentní,“ poznamenal Selexin.

„Jsou to zvířata, proboha svatého!“ vybuchl policista nebezpečně hlasitě.

„Mimozemšťané, žádná zvířata,“ ohradil se Selexin tiše. „Podle mého názoru svědčí skutečnost, že někdo pochopí ovládání tak složitého zařízení, jako je výtah, o vysoké inteligenci.“

Hawkins se chystal něco odseknout, ale Swain ho přerušil: „Přestaňte se hádat. Najdeme si jiný úkryt a…“

„Tati,“ přerušila otce Holly, „to přece nemusíme. Já ten výtah zase přivolám.“

Swain vytřeštil oči hrůzou. „Holly! Ne!“ vyjekl, ale už bylo pozdě. Než k ní stačil přiskočit a zastavit ji, Holly stiskla tlačítko s šipkou směřující vzhůru.

Lékař zavřel oči a sklopil hlavu – tlačítko povolávající výtah pro jízdu nahoru vesele zářilo do šera na ochozu prvního patra. To je konec, pomyslel si hořce. Mimozemský bojovník, který nastoupil do výtahu, nebude muset dlouze přemýšlet, kde své soupeře hledat. Nebude muset ani uvažovat, jak se výtah obsluhuje. Kabina automaticky zastaví v prvním patře.

„Tati?“ ozvala se Holly zaraženě, když viděla, jak se otec tváří. „Provedla jsem něco?“

„Ne,“ povzdechl si Swain. „Udělalas to správně. Děkuju ti.“ Předal Baltazara Hawkinsovi a vrátil se k zábradlí.

Bellos právě ukládal mrtvého průvodce zpátky za pult; očividně o jejich přítomnosti zatím nevěděl.

Aspoň že tak, pomyslel si Swain a otočil se zpátky k výtahu, hlavu skloněnou v hlubokém zamyšlení. Kam teď? Musí se rozhodnout, a to rychle. Za okamžik se z výtahu něco vynoří a v té chvíli by už měli být pryč. Zvedl hlavu a zadíval se na své druhy v neštěstí. Stáli jako sochy, oči vytřeštěné, ústa otevřená, ztělesnění němého úděsu. Všichni – až na Baltazara.

Vousáč se levou paží opíral o Hawkinse, ale v pravé ruce držel smrtonosně vyhlížející lesklý nůž a právě se rozmachoval k hodu.

Swain nechápal, co se děje. Baltazar se ho chystá zabít a ostatní nehnou prstem, aby mu v tom zabránili?

Nůž zasvištěl vzduchem a Swain se v duchu obrnil proti nárazu. Každým zlomkem vteřiny se mu čepel zaryje do srdce a už zvedal ruku v posledním zoufalém gestu…

Stříbřitý blesk prolétl těsně kolem něho a zabodl se do ocelového zábradlí balkonu!

A pak Swain zaslechl zavytí. Dlouhé zmučené zavytí nesnesitelné bolesti. Ohlédl se.

Baltazarův nůž přibodl k zábradlí přední tlapu hodana, který šplhal na balkon a chystal se Swaina napadnout!

Zvíře pronikavě vřeštělo a Swain neodolal, aby si ho zblízka neprohlédl. Čtyři svalnaté tlapy, dlouhé ostré drápy, hlava… Hlavu jako by tvořily jen gigantické čelisti, teď široce otevřené. Šelma musela mít někde oči, ale ty lékař neviděl, vnímal jen strašné jehlovité zuby. A pak mu zrak padl do přízemí. Bellos stál u informačního pultu, hleděl na ochoz a usmíval se. Celou dobu o nich věděl!

Swain vrávoravě couval od zábradlí a od bestie, která šílená bolestí cloumala tlapou přišpendlenou k oceli. Vtom vzduchem zasvištěla další čepel a zabodla se těsně nad první. Musela projet kostí, protože zvíře se náhle utrhlo a s ohlušujícím zavytím se zřítilo do atria. „Sem! Za námi!“ křičel Hawkins na Swaina. Lékař se ohlédl. Vyděšená skupinka spěchala k místnosti s kopírkami. Rozběhl se za nimi a u dveří se krátce ohlédl – zábradlí právě přelézal další hodan. Zabouchl za sebou a spěchal za ostatními. Policista podpírající Baltazara už otevřel dveře s malým proskleným okénkem, zabudované do betonové stěny na protější straně kanceláře, a s Holly a oběma průvodci v patách zmizel za nimi. Swain se zastavil na prahu – jeho pozornost upoutal zaprášený cár papíru na podlaze s rukou psaným upozorněním, že internetová informační služba knihovny je z důvodu opravy výpočetní techniky dočasně mimo provoz.

„Nevím, jestli to byl nejlepší nápad,“ utrousil, když přirazil dveře a otočil klíčem v zámku. Hlasité zadunění ho přimělo vyhlédnout okénkem do místnosti s kopírkami. Hodani doráželi na zavřené dveře z ochozu. Otočil se ke svým druhům.

Internetový sál Newyorské státní knihovny – relativně nová přístavba staré budovy – byl úplně prázdný! Žádné stoly, žádné počítače, obnažené dráty trčící ze zásuvek a ze stropu, dokonce místo vypínače jen otevřená krabice s holými vodiči. Rohová místnost s okny ve dvou sousedních stěnách a s jedinými dveřmi, kterými vešli.

Ocitli se v pasti.

Nádhera, pomyslel si Swain. Bušení neustávalo. Vyhlédl okénkem. Dveře do místnosti s kopírkami zatím odolávaly, ale pravidelně se otřásaly pod nápory hodanů. Hawkins a Holly stáli u okna a bezradně vyhlíželi do parku. Swain dceru odtáhl do bezpečnější vzdálenosti. „Nepřibližujte se k nim,“ nabádal a ukázal na jazýčky elektrických výbojů kolem rámu.

„Promiňte, ale domnívám se, že bychom měli řešit naléhavější problém než okno,“ řekl Selexin netrpělivě do dunění vnějších dveří, které vedly do místnosti s kopírkami.

„To je pravda.“ Swain se rozhlédl po něčem, co by mohl použít, ale žádnou vhodnou pomůcku nebo nástroj neviděl. Vůbec nic, jen holé stěny a visící dráty.

Pak se dveře pod útoky hodanů s hlasitým rachotem prolomily.

„Jsou uvnitř!“ zvolal policista a přiskočil k okénku v okamžiku, kdy první šelma narazila do dveří počítačového sálu.

„Ustupte!“ varoval Hawkinse lékař. „Půjdou po okně.“

V tom okamžiku druhý hodan narazil do okénka. Sklo se s řinkotem rozsypalo a zvíře máchlo tlapou s ostrými drápy dovnitř. Ostatní šelmy se neúnavně vrhaly proti dveřím.

„Co teď?“ křikl policista. „Tyhle dveře taky dlouho nevydrží!“

„Já vím.“ Swain horečně uvažoval. Závěsy povážlivě skřípaly a šelma zavěšená na rozbitém okénku se s zuřivým vrčením snažila vsunout do místnosti hlavu.

„Všichni tam do toho rohu!“ zvolal lékař. „Chci…“ Zaraženě se odmlčel. Do náhlého ticha znělo jen šumění deště zvenčí. Co se děje? Nárazy do dveří ustaly. Swain se k nim otočil – a strnul. Klika se pomalu pohybovala dolů! Přiskočil ke dveřím, ale už bylo pozdě. Cvok.

Swain vydechl úlevou. Zamčeno! Ale pak proklouzla rozbitým okénkem černá tlapa a sunula se ke klíči. Swain si uvědomil, co má zvíře v úmyslu, a ohlédl se po Baltazarovi v naději, že se mohutný mimozemšťan chystá opět hodit nožem. Jenže vousáče předchozí námaha tak vyčerpala, že teď seděl se sklopenou hlavou a jeho smrtonosné zbraně zůstávaly nečinně zasunuté v pochvách na bandalíru.

Swain uvažoval, že jednu z nich použije, ale neodvážil se natolik přiblížit k útočící šelmě, aby ji mohl ohrozit.

„Hoďte mi pouta,“ křikl na Hawkinse. „Rychle!“ Policista nechápal, ale poslušně odepnul pouta od opasku a podal je lékaři.

Swain se je pokusil otevřít. „Jsou zamčená!“

„Jasně, sakra.“ Hawkins vylovil z kapsy svazek klíčů. „Ten nejmenší.“

Roztřesenýma rukama se Swain snažil vsunout klíček do zámku. Tlapa už sahala na kliku zevnitř. Jakmile ji stiskne, dveře se otevřou.

„Dělejte!“ Selexinovi se rozčilením třásl hlas. Lékař konečně pouta otevřel a po čtyřech rychle lezl ke dveřím. Jeden konec zacvakl do kovové krabice vypínače a druhým zachytil kliku, na níž už spočívala tlapa s dlouhými drápy a úplně ji stiskla. Dveře se otevřely, ale policejní pouta je naštěstí udržela. Patnáct centimetrů širokou mezerou mezi křídlem a rámem se zvířata protáhnout nemohla.

„Dobrá práce,“ ocenil Hawkins.

„I když se jim nepodaří dveře otevřít,“ zchladli jeho nadšení Swain, „brzy je vyrazí z pantů. Musíme se odsud dostat ven.“

Hodani za zuřivého syčení a vrčení útočili na dveře.

Lékař se otočil po dceři. Stála u okna a opírala se o parapet, jako kdyby byla zraněná. „Stalo se ti něco? Co tam děláš?“

„Hraju si s elektrikou.“

Swain k ní přiběhl a nahlédl jí přes rameno. Holly držela sluchátko pět centimetrů od okenního rámu, a jakmile je přiblížila, vidlicovité záblesky se vějířovitě oddalovaly – sluchátko je odpuzovalo! Lékař nechápal fyzikální příčinu tohoto jevu, ale nemohl o ní dlouho uvažovat, divoké nápory na dveře neustávaly. „Dej mi to,“ požádal dceru, a když mu sluchátko podala, ohlédl se k východu z místnosti.

Dveře se nehýbaly a do náhlého ticha zněly pouze rychlé zvířecí skoky.

„Co se děje?“ vyhrkl Hawkins.

„Nevím,“ odpověděl Swain, přiběhl ke dveřím a vyhlédl okénkem.

„Vracejí se?“ zeptal se Selexin.

„Nevím. Nevidím je,“ odpověděl lékař. „Proč utekli?“ Rozbitým okénkem viděl přes sál s kopírkami až k výtahům. A pak pochopil, proč šelmy tak rychle odběhly. S tichým cinknutím se dveře vzdálenější kabiny začaly otevírat.

Čeká mě fakt dlouhá noc, pomyslel si Bob Charlton otráveně, když vstoupil do budovy 14. okrsku newyorské městské policie. Již ji několikrát navštívil, ale dnes se v hlavní hale zdaleka nepohybovalo tolik lidí jako jindy. Přistoupil k recepčnímu pultu a hlasitě se představil: „Bob Charlton. Jdu za kapitánem Dicksonem.“

„Pan Charlton? Já jsem Henry Dickson.“ Detektiv podal návštěvníkovi ruku. „Co pro vás mohu udělat?“

„Máme v centru jistý problém a doufal jsem, že mi ho možná pomůžete vyřešit.“

„Ano? O co jde?“

„Někdy během posledních čtyřiadvaceti hodin došlo ke zkratu na hlavním vedení v jednom z jižních čtverců na Manhattanu. Poručík Peters mě informoval, že jste v těch místech zadrželi jakéhosi muže.“

„Kde přesně se ta vaše porucha nachází?“

Charlton popsal hranice dotyčné oblasti a kapitán se zadíval na nástěnnou mapu centra města. „Jo, máte pravdu. Skutečně jsme tam dnes ráno zadrželi jednoho chlápka. Obávám se však, že vám moc nepomůže. Sbalili jsme ho ve staré státní knihovně.“

„Co tam dělal?“

„Kradl počítače, které tam nedávno přivezli. Jenže náš zlodějíček narazil na něco velkého.“

„Něco velkého?“ nechápal Charlton.

„Našli jsme ho celého od krve.“

Charlton zamrkal.

„Ta krev nebyla jeho,“ pokračoval policista. „Patřila nočnímu hlídači.“

„Proboha.“ Charlton se naklonil k detektivovi. „Jak se dostal dovnitř? Myslím do knihovny.“

„To zatím nevíme. Posadili jsme tam přes noc dvoučlennou hlídku a ráno vyšleme na místo činu techniky, kteří odhalí, kudy pachatel pronikl do budovy.“

„A máte toho zloděje ještě tady?“ zeptal se Charlton.

„Jistě. Sedí v cele předběžného zadržení dole ve sklepě.“

„Můžu s ním mluvit?“

Dickson pokrčil rameny. „Proč ne? Ale na vašem místě bych si nedělal moc velké naděje. Ten chlap celou dobu jenom nesmyslně blábolí.“

„Přesto bych to rád zkusil. Tyhle staré budovy mívají někdy hlavní rozvod situovaný na dost nemožných místech. Při násilném vniknutí mohl zloděj poškodit kabel nebo skříň.“

Oba muži vstali a zamířili ke dveřím.

Pak se detektiv zastavil. „Měl bych vás varovat, pane Charltone. Nebude to pěkný pohled. Jestli máte slabý žaludek, raději si to ještě rozmyslete.“

Charlton se zadíval na černocha, který se krčil v cele, zíral do betonové stěny a něco nesrozumitelně drmolil, a zalapal po dechu. Policajti, co ho měli umýt, se nejspíš pozvraceli, pomyslel si a zachvěl se odporem při pohledu na zaschlou krev, která na obličeji zadrženého zloděje vytvořila bizarní válečné pomalování.

„To je on. Jmenuje se Mike Fraser,“ oznámil Dickson. „Panebože,“ ulevil si Charlton. „Ten ale vypadá.“

„Mluví do té zdi od okamžiku, kdy jsme ho do cely posadili. Musíme počkat, až bude natolik při smyslech, aby se dokázal sám umýt. Zuřil jako šílenec a vůbec jsme ho nedostali do sprchy.“

„Jmenuje se Fraser, ano?“

„Jo. Michael Thomas Fraser.“

Charlton přistoupil těsně k mřížím. „Michaeli,“ zavolal na zadrženého.

Žádná reakce. Fraser drmolil do zdi.

„Michaeli? Slyšíte mě?“

Bez odpovědi.

Charlton se otočil k detektivovi. „Říkáte, že se vám nepodařilo zjistit, jak se dostal do knihovny?“

„Zatím ne. Ráno to tam prohlédnou technici.“

„Ach jo…“

„Vidíte sám, z toho chlapa nic nedostanete. Za celý den s nikým nepromluvil. Nejspíš vás vůbec neslyší.“

„Chudák…“

„Slyší váš hlas,“ sykl Mike Fraser Charltonovi do ucha.

Charlton polekaně odskočil od cely. Vůbec si nevšiml, že zadržený došel až k mřížím.

„Nevím, kdo nebo co to je,“ pokračoval Fraser hysterickým šepotem, „ale slyší vás. Když nepřestanete mluvit…“ Černoch se tiskl k ocelovým prutům a snažil se dostat co nejblíže k Charltonovi. Zaschlé krvavé stříkance na obličeji mu dodávaly neskutečně pekelný vzhled. „Když nepřestanete mluvit, dostane vás,“ syčel jako šílenec. „Proboha svatého! Už je tady! Jde po mně! Je tady! Pomozte mi! Pomozte mi někdo!“ Zalomcoval mřížemi a zhroutil se na betonovou podlahu. Pak zvedl zrak k Charltonovi. „Nechoďte tam,“ zašeptal.

Charlton se naklonil k mříži. „Proč? Proč tam nemám chodit? Co je tam?“

Fraser se za krvavou maskou chytrácky ušklíbl. „Když půjdete, vaše věc. Ale živý se nevrátíte.“

„Je blázen. Přišel o rozum,“ konstatoval Dickson, když se vraceli do kanceláře.

„Myslíte, že toho strážného zabil?“ zeptal se Charlton.

„On? Kdepak. Ale možná narazil na chlapa, který to udělal.“

„A ten ho podle vás tak zřídil? Vyválel ho v krvi oběti, a tím ho vyděsil tak, že ten chudák zešílel?“

„Tak nějak.“

Charlton si za chůze promnul bradu. „No, já nevím. Asi bych měl prověřit instalaci v budově knihovny. Ten šílený vrah nejspíš rozbil rozvodnou skříň, a tím vyřadil hlavní přívod.“

Došli ke dveřím.

„Díky, kapitáne,“ řekl Charlton na rozloučenou. „Byl to zajímavý zážitek.“

Stephen Swain nahlížel dveřmi intemetového sálu Newyorské státní knihovny. Výtah stál otevřený na patře, ale nic se nedělo. Hodani zmizeli z dohledu. Teď číhají někde na balkoně, pomyslel si a čekal, jestli z výtahu něco vyleze.

„Třeba je prázdný,“ poznamenal Hawkins.

„Je to možné,“ souhlasil Swain.

„Pst,“ sykl Selexin. „Někdo vychází.“

Otočili se zpátky k výtahu a policista tiše zasténal.

„A sakra,“ povzdechl si Swain. „Ta potvora si nedá a nedá pokoj.“

Nejdřív se vynořil ocas vzepjatý v širokém oblouku a směřující špičkou napřed, za ním tykadla nad tupým rypákem a pak celé ještěrovité tělo.

„Nechápu, že se jí podařilo zjistit, jak ovládat výtah. A jak nás našla?“ zeptal se policista, když pozorovali, jak Reese sklání hlavu a čenichá po podlaze.

„Domnívám se,“ řekl Selexin, „že ucítila zbytkový pach pana Swaina na tlačítku a…“

Reese náhle zvedla hlavu a otočila se k nim. Swain a Hawkins se svižně přikrčili za dveřmi, ale Selexin zůstal klidně stát.

„Co děláte?“ zašeptal mužíček. „Říkal jsem vám přece, že nás nevidí. Může vás jenom ucítit. To, že si vlezete za dveře, vaši pachovou stopu neodstraní. Kromě toho,“ dodal kysele, „už o nás jistě ví.“

Oba muži se zahanbeně narovnali.

„Tak proč na nás nezaútočí?“ zajímal se Hawkins.

„Upřímně řečeno nechápu, proč se ještě obtěžuju vám něco vysvětlovat,“ naježil se Selexin. „Domníval jsem se, že důvod, proč se na nás Reese hned nevrhne, je každému zcela jasný.“

„Mně teda ne,“ ohradil se policista.

Bíle oděný mužíček nasadil výraz andělské trpělivosti. „Ucítila něco jiného. Stvoření, která pro ni znamenají mnohem vážnější hrozbu než my. Ucítila…“

„Hodany,“ dopověděl Swain s očima upřenýma na obludu, která stála nehybně jako strašlivá socha u výtahu.

„Správně. Jejich pach musí být velmi silný, protože se v těch místech pohybovali před několika vteřinami. Soudím, že Reese je teď hodně znepokojená.“

Dínosauří příšera se nepohnula ani o centimetr, hrozivě vztyčený ocas připravený k útoku.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Hawkins.

Swain se krátce zamyslel. „Vypadneme odsud.“

„Cože?“ vyhrkli Selexin s Hawkinsem současně.

Lékař už odemykal pouta. „Tady v té pasti zůstat nemůžeme. Dřív nebo později jedna z těch potvor tyhle dveře vylomí. Jakmile se situace změní, dáme se na útěk.“

„Jakmile se situace změní?“ zopakoval Selexin pochybovačně. „To je dost neurčitý plán, mohu-Ii se tak vyjádřit.“

Swain schoval pouta do kapsy. „Cítím v kostech, že se tam něco stane. A v tom okamžiku bychom měli být připraveni vyrazit.“

Za minutu již Swain podepíral Baltazara, který mu visel na rameni, Hawkins držel Holly za ruku a dveře internetového sálu zely dokořán.

Reese stála bez hnutí před výtahem, napjatá, číhající.

Čekali.

Reese se nehýbala. Uplynula další minuta.

Swain se otočil ke svým společníkům. „Teď mě dobře poslouchejte. Na můj povel vyrazíme všichni ke schodišti a poběžíme nahoru. Nikdo se nebude ohlížet ani zastavovat. Ve třetím patře na mě počkejte, někam vás zavedu. Je to jasné?“

Odpovědělo mu souhlasné pokyvování.

„Výborně.“

Po další minutě se ozval Selexin: „Nevypadá to, že by se situace měla v dohledné době změnit.“

„Má pravdu,“ řekl Hawkins. „Neměli bychom ty dveře zase zajistit?“

„Ještě ne.“ Swain napjatě sledoval ještěra. „Jsou tam hodani a Reese to ví. Už je to tady!“

Reese se prudce otočila doprava; něco upoutalo její pozornost.

Swain pevněji podepřel Baltazara. „Připravte se. Na tohle jsem čekal.“ Následován ostatními pomalu prošel sálem s kopírkami až ke dveřím, pohled stále upřený na zdvižený ocas. V duchu se úpěnlivě modlil, aby se obluda neotočila a nezaútočila na ně. Opatrně proklouzl vyvrácenými dveřmi. Vlevo viděl schodiště. Vpravo stála Reese asi šest metrů daleko a za ní se otevíral prostor atria. Zvedl nohu a chystal se zamířit ke schodům…

Reese se náhle otočila.

Swain strnul a srdce se mu zastavilo. Cítil se, jako kdyby ho někdo přistihl s rukou v kostelní pokladničce.

Ale obluda se otáčela dál, až opsala úplný kruh.

Swain se konečně nadechl a srdce se mu zase rozběhlo. Uvědomil si, že Reesein pohyb nebyl útočný, ale obranný. Je vyděšená, bojí se, protože cítí, že jí hrozí nebezpečí. Ví o nás, ale starosti jí dělají jiní nepřátelé. Nesmíme ztrácet čas, tohle je naše šance, uzavřel své úvahy a šeptem vyzval ostatní: „Jdeme! Ke schodům!“

Skupinka ho předběhla, protože s Baltazarem nemohl postupovat tak rychle. Sotva se dobelhal ke schodům, hodani zaútočili. Přeskočili zábradlí balkonu a s vyceněnými tesáky skočili na oběť, která divoce mávala ocasem a vyrážela strašlivé skřeky. Swain stoupal po schodech a jen letmo se ohlédl přes rameno. Šelmy rvaly Reese z těla kusy masa.

S bušícím srdcem a hlasitým oddechováním se Swain konečně zastavil u požárních dveří ve třetím patře, kde na něho ostatní čekali, a předal Baltazara Hawkinsovi.

„Proč se zastavujeme?“ vyhrkl mladý policista. „Neměli bychom jít dál nahoru?“

„Výš už to nejde,“ odpověděl lékař zadýchaně. „Dveře na střechu jsou elektrifikované.“

„Co budeme dělat, tati?“ zeptala se Holly.

Swain pootevřel požární dveře. „Najdeme si nějaký úkryt, zlato.“

„A kde jsou ty strašné příšery, tati?“

„Nevím. Doufám, že tady nahoře ne.“

„Tati…“

„Pst. Počkej tady.“ Holly ustoupila a Swain nahlédl za dveře. Ano, přesně tohle potřeboval. Rozlehlý sál studovny s nízkým stropem, prostor vyplněný bludištěm pracovních stolů ve tvaru L, osvětlený jen odrazem pouličních lamp, který pronikal okny ve vzdálenější stěně. Lékař opatrně nahlížel pod stoly, mezi jejichž nohami viděl až na druhý konec místnosti. Neviděl žádné tlapy – nebo co to ta stvoření k čertu mají.

Studovna byla prázdná.

„Všichni dovnitř. Rychle!“ vyzval Swain své společníky, kteří poslušně vklouzli do sálu. Vzal dceru za ruku a procházel mezi stoly.

„Tati, mně se tady nelíbí.“

Swain se rozhlížel místností. „Jo, mně taky ne,“ odvětil nepřítomně.

„Tati?“

„Copak je?“

„Nemohli bychom teď…“

Swain ukázal do kouta u okna. „Tam je to.“ Přidal do kroku a táhl dceru za sebou.

Hawkins kráčel hned za nimi. „Co je to?“ Neviděl nic než tabuli s nápisem:

PROSÍME NÁVŠTĚVNÍKY* ABY ZACHOVÁVALI TICHO TENTO SÁL JE URČEN VÝHRADNĚ KE STUDIU ZÁKAZ PŘINÁŠENÍ PŘÍRUČNÍCH ZAVAZADEL

„Vedle tabule,“ upozornil ho lékař.

Policista si teprve nyní všiml širokých plných dveří. Swain vzal za kliku a pomalu otevřel. Ozvalo se zasyčení hydraulického ventilu, které lékaře nepřekvapilo – všechny těžké dveře v nemocnicích mají hydraulické ovládání, aby se s nimi pacientům a personálu snadněji manipulovalo. Sáhl po vypínači, ale pak si to rozmyslel. Světlem by na sebe jen zbytečně upozornili.

Rozhlédl se. Úklidová místnost, jak předpokládal. Holé betonové stěny, police plné čisticích prostředků a plechovek s voskem na podlahy, vozík s kbelíkem a mopem, závěsy, za nimiž se bezpochyby skrývají další potřeby pro úklid a údržbu. Drátěná přepážka s rezavou brankou rozdělovala místnost od stropu k podlaze na dvě poloviny.

Skupinka se shromáždila a Swain zavřel dveře.

Holly se posadila uprostřed místnosti a opřela se zády o pletivo přepážky.

Hawkins složil Baltazara pod okno, rozhlédl se a pokýval hlavou. „Tady bychom měli být v bezpečí.“

„Alespoň na chvíli,“ souhlasil Swain.

„Jak dlouho se tady chcete zdržet?“ zajímal se Selexin.

„Co nejdéle to půjde.“

„Hurá!“ zajásal policista tiše.

„Ale jak dlouho přesně?“ naléhal mužíček.

„Nevím. Třeba až do konce. V dané chvíli to přesněji odhadnout nedokážu.“

„Nezapomeňte, že tam za dveřmi na nás pořád bude něco číhat. I kdyby byli všichni ostatní bojovníci mrtví, pořád by na vás čekal Karandon, s kterým se budete muset vypořádat.“

„Já se nemusím vypořádat s nikým a s ničím,“ odsekl Swain popuzeně.

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že tady nejsem proto, abych bojoval. Nejsem tady proto, abych se snažil zvítězit v tom vašem pitomém souboji. Záleží mi pouze na tom, abych odsud dostal svou dceru a vás ostatní živé.“

„Ale to se vám nepodaří, pokud nezvítězíte,“ vyhrkl Selexin zlostně.

Swain si mužíčka ostře přeměřil. „Tím bych si nebyl tak jistý,“ zašeptal spíše pro sebe.

„Cože?“ Selexin se opravdu zlobil.

„Říkám, že bych si tím nebyl tak jistý.“

„A vy si myslíte, že se z labyrintu dostanete?“ Selexinovi přeskočil rozčilením hlas.

Swain mlčel s pohledem upřeným na dceru, která seděla u přepážky a cucala si paleček.

„Opravdu bychom se podle vás odsud mohli dostat ven?“ zašeptal Hawkins.

Swain se zahleděl na okno pod stropem. „Ano,“ odpověděl po krátkém zamyšlení.

„Vyloučeno,“ namítl Baltazarův průvodce vehementně. „Absolutně vyloučeno.“

„Ty se do toho nepleť!“ okřikl ho Selexin hrubě.

Swain se na mužíčka překvapeně zahleděl. Už ho zažil znepokojeného i pohoršeného, ale teď přímo sršel vztekem.

Vousáčův průvodce se stáhl a Selexin vyštěkl na lékaře: „Jak?“

„Jak?“

„Ano, jak. Jak si představujete, že se odsud dostaneme?“

„Dostaneme?“ Swain nevěřil svým uším. „Vy taky chcete pryč?“ Tak vida, pomyslel si. Po všech těch řečech a kázáních o tom, jaká čest je s účastí v presidiánu spojená, si to chlapec zřejmě rozmyslel.

„Přiznávám, že chci.“

„Nepovídej,“ ozval se znovu Baltazarův průvodce. „Nerad ti to připomínám, Selexine, ale to prostě nemůžeš.“ A když Selexin neodpověděl, pokračoval: „Presidián začal a neskončí, nemůže skončit, dokud jeden z bojovníků nezvítězí. To je jediný čestný způsob. Jiná cesta odsud nevede.“

„Domnívám se, že se o žádné cti nedá mluvit od okamžiku, kdy si váš přítel Bellos přivedl ty své krvežíznivé bestie,“ namítl Swain.

„Souhlasím,“ řekl Selexin a sežehl Baltazarova průvodce nenávistným pohledem. „Bellos porušil pravidla. A se svými hodany je neporazitelný. Musíme odsud.“

„A co potom?“ ušklíbl se Baltazarův průvodce. „Zavolat prostřednictvím našich svědeckých teleportů o pomoc? Uvědom si, Selexine, že ty přenášejí jen obraz, nikoli zvuk.“

„Jestliže dva bojovníci opustí labyrint, uvedou do chodu své svědecké teleporty a zamávají do kamery, rozhodčí presidiánu si jistě uvědomí, že něco není v pořádku.“

„Obávám se,“ odsekl druhý mužíček, „že naši dva bojovníci mimo labyrint dlouho nepřežijí.“

„Jakto?“

Baltazarův průvodce se potměšile zakřenil. „Řekl bych, že budou žít přesně patnáct minut.“

„Ach ano.“ Selexin se zachmuřil. „Zapomněl jsem.“

Swain užasle těkal očima z jednoho bíle oděného človíčka na druhého. Jako kdyby ti dva mluvili cizím, jemu neznámým jazykem. „Co to má znamenat?“ zeptal se Selexina.

„Vzpomínáte, co jsem vám řekl o vašem náramku?“ Swain se zadíval na těžký kovový pásek. Pod zelenou kontrolkou stálo na displeji:

ZAHÁJENO-6

Šest? A pak si Swain uvědomil, že jednoho z bojovníků, Kondu, zabili hodani. V přízemí. Displej teď odpočítává zbývající soupeře, až zůstane pouze jeden. A potom přijde na řadu Karandon, o kterém Selexin pořád mluví.

„Už chápete?“ naléhal mužíček,

„Ano, už si vzpomínám!“ potvrdil Swain.

„Víte tedy, že pokud váš náramek zaznamená, že se ocitl mimo elektrické pole obklopující labyrint, automaticky se aktivuje samodestrukční zařízení?“

Swain se zamračil. „Ano. A pak mám patnáct minut na to, abych se vrátil.“

„Přesně tak,“ zavrčel Baltazarův průvodce. „Takže i kdyby se vám podařilo opustit labyrint, stejně zemřete.“

„Díky,“ ušklíbl se lékař.

„Moc jste nám pomohl,“ prohodil Hawkins k mužíčkovi. „Zasloužil byste pár facek.“

„Já alespoň vidím naši situaci realisticky,“ bránil se Baltazarův průvodce.

„No dobře,“ přerušil jejich výměnu názorů Swain. „Uklidněte se. Musíme hledat cestu, jak z té šlamastyky vyváznout, ne se mezi sebou hádat. Neexistuje nějaký způsob, jak ten zatracený krám sundat?“ zeptal se Selexina.

„Bohužel ne,“ odvětil mužíček smutně.

„Nedalo by se to rozbít?“ ozval se Hawkins s nadějí v hlase.

„Kdepak,“ zchladil ho Baltazarův průvodce. „Náramek je úžasně pevný.“

V tichu, které se rozhostilo, se Swain posadil vedle Holly a opřel se o drátěnou přepážku. Ostatní se rozesadili kolem Baltazara pod vysokými okny. „Tak co, jak se cítíš?“ zeptal se otec dcery.

Holly neodpověděla.

Ach jo, povzdechl si Swain v duchu. Dívka s ním občas nekomunikovala, když se jí zdálo, že se jí dostatečně nevěnuje. Byla dost paličaté dítě. „No tak, Holly, na tohle teď opravdu nemám čas ani náladu.“

„Tiše, tati. Nemluv.“

„Proč…“

„Pst! Slyšíš to?“

„Ne.“

„Tak poslouchej!“

Swain se zaposlouchal to ticha… Ano, téměř neznatelný, ale nezaměnitelný zvuk. Dlouhé, pomalé oddechování.

Něco tady dýchá!

A není to daleko.

Pak se ozvalo zachrochtání, které uslyšel i Selexin. Zvedl hlavu a pak se po čtyřech tiše přiblížil ke Swainovi. „Musíme pryč,“ zašeptal mu do ucha. „Okamžitě.“

Další zachrčení.

„Je tady,“ vydechl Selexin. „Ukažte mi náramek.“

Swain nastavil předloktí. Zelené světýlko pořád klidně svítilo. „Co je tady?“

„Za námi, tati,“ zašeptala Holly.

„Ach, panebože…“ Hawkins na druhé straně místnosti zalapal po dechu, postavil se a vytřeštěnýma očima zíral do prostoru za přepážkou. „Myslím, že bychom měli vypadnout. A zatraceně rychle.“ Stephen Swain se pomalounku ohlédl…

Leželo to v druhé polovině oddělené pletivem pod policemi a v šeru to vypadalo jako hromada přikrytá plachtou.

Jenže se to hýbalo…

Pomalý, rytmický pohyb v souladu se zvuky oddechování.

Selexin zatahal Swaina za rukáv. „Na co čekáte? Pojďme!“

Lékař vstal, zvedl dceru z podlahy a zamířil ke dveřím, když vtom jeho náramek zapípal. Sklopil zrak. Zelené světélko blikalo.

Selexin vytřeštil oči hrůzou. „Probouzí se!“ zaječel. „Musíme pryč!“ Proběhl kolem policisty, otevřel těžké dveře a vystrčil Swaina z místnosti. „Ven! Ven! Ven!“ opakoval roztřeseným hlasem.

Swain a Holly už stáli v rozlehlé studovně. Z úklidové místnosti vyšel Hawkins podpírající Baltazara, za nimi druhý průvodce. Selexin běžel mezi stoly a volal na ně: „Nezastavujte se! Utíkejte! Musíme utéct co nejdál!“ Ohlédl se, jestli ho ostatní následují, a křikl na Swaina: „Náramek! Podívejte se na náramek!“

Pípání zesílilo a zrychlilo se a zelené světélko…

Zhaslo.

Rozsvítila se červená kontrolka!

„Proboha,“ zasténal Swain.

Dostihl ho policista supící námahou. „Co se děje?“

„Jsme v pořádném průšvihu,“ opáčil lékař.

V tom okamžiku mohutný náraz vyrazil těžké hydraulické dveře z pantů. Těžké kovové křídlo prolétlo do studovny a cestou pokácelo několik stolů. A potom se z úklidové místnosti ozvalo strašlivé zařvání.

„Pohyb!“ Swain se rozběhl uličkami mezi stoly ke schodišti na protější straně studovny a ohlédl se přes rameno…

Bylo to obrovské, nepředstavitelně mohutné zvíře. Muselo se sklonit, aby prošlo rámem.

I Selexin se ohlédl. „To je Karandon!“

Byli asi uprostřed sálu, když se Karandon vztyčil do plné výšky. Temenem se téměř dotýkal stropu.

Swain přidal do kroku a nesl Holly ke schodům. Hawkins za ním ztrácel, zdržován bezmocným Baltazarem. Vousáčův průvodce do něj zezadu strkal a za neustálého ohlížení se zoufale snažil přimět dvojici k rychlejšímu postupu. Karandon naštěstí stál ve dveřích a nepronásledoval je. Zdálo se, že si jich – navzdory hluku, který při panickém úprku způsobovali – dosud nevšiml.

Swain oběhl další stůl; od schodiště ho dělilo ještě dvacet metrů. Ohlédl se. Panebože, to je King Kong! Gorile podobné zvíře měřilo dobré čtyři metry. Obrovské tělo pokrývala hustá černá srst a z širokých ramenou visely k zemi dlouhatánské svalnaté paže. Tričtvrtěmetrová hlava připomínala Swainovi šakala – vztyčené špičaté uši, černé nehybné oči a hrozivé psí tesáky trčící pod svraštělým černým čenichem.

Pak se obluda pohnula.

Karandon zařval a s ohromující rychlostí je začal pronásledovat. Skočil na dveře a ty se pod úderem tlapy zlomily vedví.

Swain si přitiskl Holly k hrudi a sprintoval ke schodišti. Baltazarův průvodce bušil Hawkinse do zad a ječel na něho, aby si pospíšil.

Karandon si razil cestu mezi stoly jako ledoborec prorážející zamrzlou hladinu. Odhrnoval je předními tlapami a zadními je drtil na třísky. Jeho kroky duněly sálem jako kanonáda. Swain a ostatní museli kličkovat, obluda se za nimi hnala přímou čarou.

Selexin už stál u schodiště.

Swain, kterému chybělo ještě deset metrů, se v běhu ohlédl. Karandon se rychle dotahoval na Hawkinse s Baltazarem. Nezvládnou to. Měl bys něco rychle vymyslete, Steve. Položil dceru na zem a rozhlédl se.

Studovna měla obdélníkový půdorys. Stál s Holly u schodiště na západní straně. Zhruba naproti se v severovýchodním rohu nacházela úklidová místnost, v jihovýchodním výtahy.

„Rychleji!“ ječel Baltazarův průvodce na Hawkinse. „Dohání nás!“

Karandon rozdrtil další stůl.

A vtom Swain postrčil Holly od schodiště směrem k výtahům. „Utíkej, zlato! Zkusíme doběhnout k výtahům. Tudy!“ křikl na Selexina.

„Proč?“ zařval mužíček. „Co schody?“

„Neptejte se a poběžte!“

Karandon už dostihl trojici opozdilců. Vztyčil se nad nimi jako skála a máchl po Baltazarově průvodci. Ten se sklonil a dlouhá gorilí paže mu švihla nad hlavou, narazila do nejbližšího stolu a rozbila ho. Průvodce zavrávoral, klopýtl o policistovu nohu – všichni tři se svalili na jednu hromadu. Vespod Hawkins, na něm bezvládný Baltazar, u jejich nohou průvodce.

Následovalo děsivé ticho.

Karandon se zastavil.

Hawkins zbrocený potem sebou zoufale mrskal, aby se vyprostil, ale Baltazar mu ležel na pravé paži a tiskl ji pod sebe, zatímco levá ho vůbec neposlouchala. Při pádu si vykloubil rameno.

Baltazarův průvodce se ho křečovitě držel za nohavici a pokoušel se vstát. „Pomozte mi,“ sténal polomrtvý děsem.

A pak se najednou mužíček ztratil policistovi z očí.

U protější stěny Swain s hrůzou sledoval, jak jeho tři společníci spadli na zem a zmizeli pod úrovní stolů. Karandon se zastavil metr za nimi, pak se sklonil, a když se zase narovnal, svíral v pracce bílou postavičku. Průvodce mával rukama a divoce na obludu vřeštěl.

Karandon si ho přitáhl k čenichu a zvědavě si prohlížel to hlučné mrňavé stvoření, které právě polapil. Pak natáhl chlupatou paži a druhou tlapou s ostrými drápy sekl průvodce do břicha.

Swainovi poklesla brada.

Bílá tunika se v mžiku zbarvila krví a drobné tělíčko v gorilí tlapě ochablo.

Ve studovně se rozhostilo ticho.

Karandon zatřepal mrtvolkou, a když nezareagovala, odhodil ji jako nepotřebnou hračku.

Swain se sklonil a mezi nohami stolů spatřil Hawkinse. Policista ležel rozpláclý na podlaze a marně se pokoušel setřást ze sebe Baltazara.

Kristepane, co pro něho můžu udělat?

Hawkins ucítil, jak podlaha zaduněla a otřásla se. Ztuhl, pak zvedl hlavu a pomalu se ohlédl…

Rozevřená tlama s dlouhými tesáky se řítila rovnou na něj!

Zavřel oči. To je konec…

„Hejl“

Karandon se zarazil a škubl hlavou.

„Jo, správně! Mluvím s tebou!“

Hawkins otevřel oči.

Coto mák čertu…

Karandon se pomalu otočil ke Swainovi. Zvědavě naklonil hlavu a zadíval se na opovážlivce, který si dovolil ho vyrušit.

Lékař mával rukama a vztekle pokřikoval na čtyřmetrovou bestii, která se tyčila sotva patnáct metrů daleko. „Vstaňte!“ vyštěkl a vztekle zavrčel. A pak ještě zvýšil hlas. „Hoďte sebou! Ta potvora čumí na mě! Utíkejte ke schodišti!“ pokřikoval jako na psa. Usoudil – správně, že Karandon bude vnímat jen tón slov, ale jejich smyslu neporozumí.

Policistovi trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že Swain mluví na něj a že se mu jako zázrakem otevřela cesta k záchraně. S vypětím všech sil se vymanil zpod Baltazara a táhl ho po podlaze ke schodům, pryč od obrovské gorily.

Zdálo se, že Karandon je přímo ohromený skutečností, že se někdo odvážil s ním takto jednat. Otevřel tlamu a vztekle na Swaina zařval.

„Klidně si hulákej!“ oplatil mu lékař stejně zuřivě. „A polib mi prdel!“ Koutkem oka zahlédl, jak Holly a Selexin dobíhají k výtahům u jižní stěny. Na opačném konci studovny už Hawkins a Baltazar dosáhli schodiště. Sám však stál na půl cesty mezi schody a výtahy, zcela bezbranný, vystavený obludě na milost a nemilost. Sakra, zaláteřil v duchu. Pěkně sis to nadrobil, Steve, jen co je pravda.

Karandon vykročil k němu. Třemi skoky zkrátil vzdálenost na polovinu, dalšími dvěma se přiblížil na dosah dlouhých chlupatých paží…

„Hejl“ ozvalo se od výtahů.

Karandon se prudce otočil k Selexinovi a Holly

„Jo, správně! Mluvím s tebou!“ zařval mužíček pisklavě.

Obluda vztekle zařvala.

„Klidně si hulákej!“ Selexin si stoupl na špičky a namířil na gorilu prstem. „A polib mi prdeli“

Swain se chtě nechtě musel zasmát, ale vzápětí mu úsměv ztuhl na rtech, protože Karandon se s zuřivým rykem rozběhl k výtahům.

Vtom se ozval třetí hlas: „Hejl“

Karandon se prudce zastavil.

„Jo, ty!“ hulákal Hawkins.

Swain v úžasu kroutil hlavou a těkal očima od výtahů ke schodišti a zase zpátky.

Totálně zmatený Karandon se otočil k policistovi.

Swain využil nabízenou šanci. Doběhl k výtahům a stiskl přivolávači tlačítko.

Hawkins divoce mával na přibližující se bestii. Když Karandona dělilo od schodů asi pět metrů, vložil se znovu do hry Swain: „Haló, kamaráde! Nezapomínáš na mě?“

Karandon se zastavil, pomalu se otočil, zavrčel a vracel se k výtahům.

Swain zvedl zrak k ukazateli nad levou kabinou a strnul. Zhasla jednička a rozsvítilo se Pí Levý výtah sjížděl dolů! Pravý, který stál s promáčklými dveřmi mezi přízemím a prvním patrem, zjevně nefungoval. Co to má k čertu znamenat?

Karandon se rychlými skoky řítil k výtahům.

„Hej!“ zaječel znovu Hawkins, ale tentokrát se už obluda nedala zmást a pokračovala směrem ke Swainovi.

„Jsme v průšvihu,“ ucedil Selexin suše.

„Ve velkém,“ souhlasil lékař a divoce se rozhlížel. Jak z toho? Žádná úniková cesta se nenabízela. Levá kabina stála v přízemí, pravá se nehýbala. A pak dostal Swain nápad. „Rychle!“ křikl na Holly a Selexina a přiskočil k pravému výtahu. „Chyťte druhou půlku dveří a táhněte! Musíme je otevřít!“

Bum! Bum! Bum!

Podlaha duněla pod těžkými skoky ve stále kratších intervalech.

Dveře se pootevřely. „Táhněte!“ supěl Swain, a to už se před ním otevřela temná propast výtahové šachty. „To je ono!“ otočil se čelem do studovny, roztáhl nohy a držel tak dveře otevřené.

A pak postřehl ticho.

Dunění ustalo.

Swain pomalu zvedl hlavu…

Karandon se tyčil metr před ním!

„Holly, Selexine,“ zašeptal lékař, aniž pohnul rty. „Chyťte se mě za nohy. Každý za jednu. Rychle.“

„Tati…“ zakvílela Holly.

„Mlč a chyť se mě za nohu, zlato.“

Karandon napjal svaly, sklonil hlavu a chystal se k útoku.

„Pevně se držte,“ sykl Swain, když cítil, že jeho nohy sevřely drobné ruce.

Karandon se rozmáchl.

Tlapa se řítila na oběť jako blesk, ale přesto ne dost rychle. Švihla naprázdno vzduchem, když se Swain otočil dozadu a skočil do výtahové šachty.

Lano bylo silně namazané, ale Swain se naštěstí udržel. Visel na prostředním ze tří a slyšel, jak se dveře výtahu automaticky zavřely. Obklopila je neproniknutelná tma.

„Selexine,“ promluvil Swain do ticha. „Chyťte se druhého lana.“

Mužíček nahmatal lano, pevně je sevřel a pustil se Swainovy nohy.

„Výborně. Teď sjeďte dolů na střechu kabiny.“

„Ano.“ V příštím okamžiku už Selexin klouzal do hloubi šachty.

„Holly, jsi v pořádku?“

„Jo,“ hlesla dívenka.

„Dobře. Tak, teď je řada na tobě. Pokus se nahmatat lano.“

„A… ano.“

Třesoucí se rukou sevřela Holly mastné ocelové lano, když vtom se dveře s hlasitým rachotem otevřely a v matném světle se rýsovala obrovská gorilí silueta.

Swain visel na laně přímo před ní, na nohavici se mu houpala dcera.

Karandon zařval a ohnal se po něm.

Swain neviděl jiné řešení. Povolil sevření a sklouzl do šachty.

Padal jako kámen do tmy. Kolem uší mu hvízdala lana a k levé noze se mu křečovitě tiskla Holly. Sevřel dlaně, aby zmírnil rychlost, a jen silné vrstvě vazelíny na oceli mohl děkovat za to, že si nespálil ruce. Vzápětí dopadl na střechu výtahu vedle čekajícího Selexina. Viděl, že poklop zůstal otevřený a uvnitř kabiny se svítilo.

„Slezeme dolů a zkusíme se dostat na jiné patro.“ Uchopil Holly za ruku a spustil ji do kabiny. Počkal, až sleze Selexin, a seskočil za ním.

„Kam teď?“ zeptal se mužíček.

„Myslím, tati, že bychom se měli vrátit domů,“ pípla Holly.

„Dobrý nápad.“

„Měli bychom vymyslet, jak…“ začal Selexin, ale kabina se náhle prudce zhoupla.

„Proboha,“ zakvílel Swain. „Škube za lano!“

Výtah se divoce otřásal a poskakoval nahoru dolů. Selexin narazil bokem do stěny a spadl. Swain se pokusil dostat k tlačítkům, ale při dalším škubnutí ztratil rovnováhu, udeřil se hlavou o vzpříčené dveře a několik vteřin viděl před očima jen mžitky.

Šílené houpání ustalo a kabina se uklidnila. Holly se krčila v koutě a usilovně si cucala paleček. Selexin ležel na podlaze jako hromádka neštěstí. Swain si mnul bouli na hlavě a zaklonil se, aby se podíval otevřeným poklopem.

A pak se výtah znovu zhoupl, ale tentokrát byl pohyb jiný, ne tak divoký, pravidelnější. Swainovi se podlomila kolena – uvědomil si, že kabina stoupá vzhůru!

Karandon si je přitahoval k sobě!

„Tak z tohohle se těžko vyhrabeme,“ utrousil lékař s úšklebkem, když se výtah s dalším hrozivým zaskřípěním o kovové průvodnice posunul o kus nahoru. Poklopem viděl chlupaté tlapy škubající lanem.

„Přece musí existovat nějaká možnost. Musí!“

Kabina stále stoupala. Karandon vítězoslavně zařval. Kořist už je na dosah.

Lano, napadlo Swaina.

Několik vteřin tu myšlenku zvažoval. Ano, je to nebezpečné. Ale mohlo by to vyjít. Stejně nemám moc na výběr. Pokrčil rameny. K čertu, lepší něco než nic. Ohlédl se po Holly. Pořád se krčila v koutku s palcem v puse.

Ano. Vyjde to.

Musí!

Stephen Swain uzavřel své úvahy, natáhl ruce do otevřeného poklopu a vyšvihl se na střechu kabiny.

Studovna byla blíž, než si myslel. Od dveří ve třetím patře, v nichž stál Karandon, ho dělily sotva dva metry.

Gorila ho spatřila a strnula, ale pak se po něm ohnala volnou tlapou; v druhé stále svírala lano.

Swain uskočil z dosahu strašlivých drápů a zařval: „To se na nic lepšího nezmůžeš?“

Karandon se ohnal ještě zuřivěji. Minul, ale tlapa narazila do jednoho z lan.

Silné ocelové lano prasklo jako nitka. Kabina se zahoupala, ale zůstala viset na zbývajících dvou.

Další rozmach gorilí tlapy přesekl druhé lano.

Ještě jedno, pomyslel si Swain, když znovu hbitě uskočil. „No tak, opičko!“ křikl na obludu. „Naposled se ožeň, ať odsud můžu vypadnout!“

Karandon zvedl tlapu, ale nemáchl jí.

Místo toho skočil na střechu kabiny!

Swain neměl ani čas, aby nevěřícně zamrkal. Výtah se řítil za ohlušujícího skřípotu v roji sršících jisker volným pádem do šachty!

Obrovská bestie stála na druhé straně otevřeného poklopu a zírala na kořist, lhostejná k tomu, co způsobila.

Jen debil může skočit na výtah, který drží v ruce! zanaříkal Swain v duchu a rovnýma nohama se vrhl poklopem do kabiny. S žuchnutím dopadl na podlahu a z plných plic, aby přehlušil skřípání kovu o kov, zaječel na Holly: „Lehni si! Na břicho! Opři si hlavu o ruce!“

Kabina se řítila šachtou.

Holly bez váhání poslechla a Swain zalehl vedle ní. Objal ji jednou rukou, o předloktí druhé opřel čelo a roztáhl nohy. Poslední lano prasklo, pomyslel si a každým okamžikem očekával strašlivý náraz

Karandon strčil ohavnou hlavu do poklopu, ale otvor byl příliš malý.

Kabina dopadla na dno.

Náraz byl omračující.

Swain cítil, jak se mu celé tělo prudce otřáslo, když se kabina z rychlosti dobrých šedesát kilometrů za hodinu ve zlomku vteřiny zastavila. Svaly na předloktí ztlumily úder do hlavy jako polštář a díky šťastně zvolené poloze přestál pád bez větší úhony. Viděl, že i Holly měla štěstí, a jen doufal, že Selexin také vyvázl, protože i on ležel na podlaze. Ale jeho radost neměla dlouhého trvání.

Při dopadu střecha kabiny nevydržela, prolomila se a obrovská obluda propadla do výtahu. Přistála v oblacích prachu na zádech těsně vedle Swaina.

Lékař zvedl hlavu a první, co uviděl, byl tmavý vrásčitý čenich a obrovské tesáky. Trhl sebou, ale Karandon se nepohnul. Podíval se na displej na náramku – červené světélko zhaslo, zase svítilo zelené. Vstal a setřásl ze sebe trosky stropu a střepy roztříštěných zářivek. Jako kdyby tady vybuchla bomba, pomyslel si a potřásl hlavou. „Holly, jsi v pořádku?“ zašeptal.

Dívka se zavrtěla. „Co?“

Swain ulehčením přivřel oči, sklonil se a políbil ji na čelo.

Na druhé straně kabiny zasténal Selexin. Pomalu zvedl hlavu a nevidomýma očima zíral na Swaina. Pak se rozhlédl a jeho zrak padl na nehybné, ale živé obrovské chlupaté tělo. „Proboha, kde to jsme?“

„Na dně výtahové šachty. Vzali jsme to hopem.“

„Aha,“ zahučel Selexin nepřítomně a zdálo se, že si momentálně nedělá žádné další starosti.

Swain s ním v duchu souhlasil. Koneckonců, řekl si, klidně tady můžeme chvilku zůstat. Karandon se hned tak nevzbudí a nikdo nás tu nenajde. Sedl si, položil si Holly do klína, opřel se a nevesele se usmál na spoušť kolem sebe.

Bob Charlton zastavil na červenou a spojil se mobilním telefonem se svou kanceláří. Rudy zvedl sluchátko po prvním zazvonění. „Kancelářpana Charltona.“

„Rudy?“

„Ano, šéfe. Kde jste?“

„Stojím na křižovatce. Objevím se asi za pět minut.“

Rudy Baker se na druhém konci linky odmlčel a nervózně se rozhlédl po místnosti.

„Jistě, šéfe. Mám zatím něco zařídit? Vyhledat vám nějaké informace?“

„Dobrý nápad,“ odpověděl Charlton. „Než přijedu, podívej se do počítače a zjisti, jestli byla Newyorská státní knihovna připojena k hlavnímu vedení až potom, co jsme se před několika měsíci babrali s tím národním registrem historických památek. A jestli ano, zaběhni do archivu, sežeň plány té budovy a najdi, kde přesně leží hlavní rozvodna.“

„Ehm…“ Další zaváhání. „Provedu, šéfe.“

„Cojes tebou, synku?“ zeptal se Charlton. „Stalo se něco?“

„Ne, šéfe,“ lhal Rudy. „Vůbec nic. Seženu vám ty plány.“

„Jo, najdi je.“ Charlton přerušil spojení.

Rudy v kanceláři natáhl ruku a vypnul reproduktor telefonu.

„Zvládls to dobře, chlapče,“ ozval se hlas za ním. „A teď se s námi pěkně posaď a společně si počkáme, až se šéf vrátí.“

Charlton vyšel z výtahu a spěchal chodbou ke své kanceláři. Pohled na hodinky mu prozradil, že je za pět minut osm. Doufal, že Rudy našel plány Newyorské státní knihovny. Při troše štěstí by závada mohla být do půlnoci odstraněna. Otevřel dveře a zarazil se na prahu.

Rudy seděl za jeho psacím stolem a vyslal k němu bezmocný pohled plný zoufalství.

A před stolem stály vyrovnané čtyři židle a na nich čtyři muži v tmavých oblecích. Jeden z nich, zrzek s mohutným mrožím knírem, vstal a přistoupil k němu.

„Pane Charltone, já jsem zvláštní agent John Levine z Národní bezpečnostní agentury,“ představil se a otevřel náprsní tašku se služebním průkazem opatřeným fotografií.

Charlton si doklad prohlédl a horečně uvažoval, co může NBA chtít od společnosti Consolidated Edison.

„Co od nás potřebujte, agente Levine?“ Charlton si unaveně povzdechl a zadíval se na návštěvníky. Všichni byli ramenatí a svalnatí a dva měli navzdory pozdní večerní hodině na očích sluneční brýle se zrcadlovými skly. Působili dost hrozivě.

„Posaďte se, prosím, pane Charltone. Rádi bychom vám položili několik otázek, které se týkají vašeho zájmu o Newyorskou státní knihovnu.“

„Nejde mi o instituci jako takovou,“ vysvětloval Charlton a posadil se na volnou židli naproti Levineovi. „Hledám poruchu v hlavním elektrickém vedení. Celý večer nám sem volají lidé z té oblasti a stěžují si na výpadky proudu.“

Levine přikývl. „Aha. A existuje nějaké jiné spojení mezi těmito stížnostmi a Newyorskou státní knihovnou – kromě toho, že se nacházejí ve stejné oblasti?“

„No, knihovna patří do seznamu národních kulturních památek, tedy mezi historicky chráněné budovy…“

„To vím,“ přerušil Charltona Levine.

„Před několika měsíci jsme ji připojili k novému rozvodu. Jenže se brzy ukázalo, že když v těch starých barácích dojde k nějaké poruše, často to má za následek výpadek v celém uzlu.“

Levine znovu přikývl. „Chápu. Ale proč jste se zaměřil právě na knihovnu? V té oblasti se jistě nachází řada jiných historických budov.“

„Poslyšte, agente Levine, já dělám tuhle práci už přes deset let a vím, že porucha v hlavním přívodu může způsobit zatraceně velkou hromadu problémů. To znamená, že musím prověřit úplně všechno. Každou maličkost. Někdy kluci vezmou tátovu pilku na železo a přeřežou nám kabel, jindy jde o běžné přetížení sítě. Roky zkušeností mě naučily, že je vždycky rozumné zeptat se na policii, jestli v dotyčné oblasti nezatkli nějakého pobudu.“

„Vy jste byl na policii?“ Levine nakrčil obočí.

„Ano.“

„A zjistil jste něco?“

„Zjistil. Právě kvůli informacím od policie jsem se na knihovnu soustředil.“

„Mohl byste mi říct, o kterou stanici se jedná?“

„Čtrnáctý okrsek,“ odpověděl Charlton.

„A co jste se dozvěděl?“

„Včera v noci v knihovně zadrželi v souvislosti s vraždou nočního hlídače zloděje, který se pokoušel ukrást počítače. Viděl jsem toho chlápka a…“

Levine se předklonil. „Vražda hlídače?“

„Ano.“

„Hlídače z Newyorské státní knihovny?“

„Ano.“

„A podle policie k zločinu došlo včera v noci?“

„Jo, včera v noci,“ potvrdil Charlton. „Zloděje našli vedle zavražděného. Byl celý od krve, která patřila oběti.“

„Pachatelem je ten zloděj?“

„Podle policie ne, ale nejspíš se s vrahem setkal.“

Levine se krátce zamyslel a pak vážným tónem položil další otázku: „Nechali policisté někoho v knihovně na hlídce?“

„Detektiv, s kterým jsem mluvil, mi řekl, že tam mají dva své lidi. Prý to tam mají přes noc pohlídat, než ráno pošlou techniky ohledat místo činu.“

Levine pokynul nejbližšímu kolegovi, který okamžitě vstal. „Čtrnáctý okrsek,“ začal, ale pálí se obrátil k Charítonovi. „Pane Charltone, vzpomenete si na jméno detektiva, s kterým jste mluvil?“

„Jistě. Kapitán Henry Dickson.“

Levine pokynul agentovi, který beze slova vyšel z kanceláře.

„Hodně jste nám pomohl, pane Charltone,“ řekl Levine. „Děkuji vám za spolupráci.“

„Není zač.“ Charlton vstal. „Jestli už nic nepotřebujete, pánové, mám na krku poruchu, kterou musím najít a opravit, takže bych se s vaším dovolením odebral do knihovny a…“

Levine mu položil ruku na rameno a zastavil ho. „Promiňte, pane Charltone, ale tady vaše starost o Newyorskou státní knihovnu končí.“

„Cože?“

„Od tohoto okamžiku přebírá tu záležitost Národní bezpečnostní agentura.“

„Jenže co poruchy v dodávce elektřiny?“ namítl Charlton. „Musím se postarat…“

„To počká.“

„Houby počká!“ vybuchl Charlton a zlostně vykročil ke dveřím.

„Posaďte se, pane Charltone.“

„Ne, neposadím se. Tohle je závažný problém, který nesnese odklad. Chci mluvit s vaším nadřízeným.“

„Říkám vám, abyste se posadil!“ rozkázal Levine důrazně. Dva agenti vstali a postavili se vedle Charltona. Nedotkli se ho, ale jejich postoj byl dostatečně výmluvný.

Charlton si zamračeně sedl.

„Pro vaši informaci mohu uvést jen tolik,“ začal Levine, „že před dvěma hodinami se Newyorská státní knihovna stala předmětem důležitého vyšetřování NBA. A toto vyšetřování neskončí jen proto, že se pár stovek Newyorčanů nebude moci jeden večer dívat na televizi. Včas vám oznámíme, kdy budete smět do budovy vstoupit. Zatím zůstanete tady.“

S těmito slovy Levine v doprovodu jednoho ze svých agentů zamířil ke dveřím.

„Hej! To přece nemůžete, držet mě tady jako v kriminále!“ křikl za ním Charlton.

Levine se na prahu zastavil. „Ale můžu, pane Charltone, a taky to udělám. Podle federálního zákona má každý agent, který vede vyšetřování, právo zadržet z důvodu ochrany národní bezpečnosti kohokoliv, kdo se na případu nějak podílí. Proto zůstanete i se svým asistentem ve své kanceláři, dokud nebude naše šetření skončeno. Ještě jednou vám děkuji za spolupráci.“

Agent Levine vystoupil v přízemí z kabiny výtahu a vylovil z kapsy mobilní telefon.

„Marshall,“ zaznělo ve sluchátku do praskotu statické elektřiny.

„Tady Levine, pane.“

„Ano, Johne? Co se děje? Jak to šlo?“

„Dobře i špatně, pane.“

„Tak nejdřív tu dobrou zprávu.“

„Víme určitě, že jde o Newyorskou státní knihovnu.“

Krátká odmlka. „A dál?“

„A Charltona jsme zastihli v poslední chvíli. Právě se tam chystal vyrazit.“

„Výborně.“

Levine se odmlčel a nervózně si prohrábl mroží knír.

„A ta špatná zpráva?“ naléhal Marshall.

Levine se kousl do rtu. „Museli jsme ho zadržet. Neměli jsme na vybranou, pane Marshalle. Nesmíme připustit, aby se dostal do knihovny.“

Muž jménem Marshall se na chvíli zamyslel a pak promluvil spíše pro sebe než ke svému podřízenému. „jistě. To je v pořádku, Johne. Charltona zvládneme. A kdyby operace skončila fiaskem, jeho případná stížnost nebude ničím proti tomu, co se na nás sesype. Ještě něco?“

Levine se zhluboka nadechl. „V budově jsou dva policisté.“

„A sakra. Tak to je průser.“ Marshall se opět zamyslel a pak pokračoval už klidněji: „Budeme je muset vzít s sebou.“

„Policajty? To snad ne, pane.“

„Jsou kontaminováni. Bohužel nemáme na vybranou.“

Levine si povzdechl. „Jak mám v této fázi postupovat?“

„Přemístěte se ke knihovně, ale prozatím se držte stranou. Chlapci ze Sigmy se objeví co nevidět. Já za pár minut přistanu a u ranveje na mě čeká auto. Přijedu tam asi za třicet minut.“

„Ano, pane,“ řekl Levine do cvaknutí ve sluchátku.

James A. Marshall seděl ve velitelské kabině služebního tryskáče ředitele Národní bezpečnostní agentury. Letoun právě zahájil sestup na letiště v Newarku.

Jako vedoucí divize Sigma, nejtajnější součásti NBA, sídlil Marshall oficiálně v Marylandu, ale v poslední době trávil stále více času v západních státech Nové Mexiko a Nevada.

Byl to vysoký dvaapadesátiletý muž s téměř holou hlavou, bílým plnovousem a dravčím obočím, které se nad nosem sbíhalo a dodávalo mu smrtelně vážný výraz. Elitní divizi Sigma, která se zabývala výzkumem nejpokročilejších technologií, vedl už šest roků.

V sedmdesátých a osmdesátých letech byla NBA pýchou a chloubou amerických rozvědek. Shromáždila miliardy kódovacích algoritmů, které se staly základem programů pro světově proslulé šifrovací a zejména dešifrovací stroje. Její sláva dosáhla vrcholu počátkem let devadesátých, kdy odborníci agentury vyvinuli s využitím polovodičové mikrotechnologie první kvantový počítač na světě.

Ale s oteplováním mezinárodních vztahů po ukončení studené války ustoupilo dešifrování nepřátelských kódů do pozadí a vláda Spojených států začala směrovat peníze do jiných složek armády a výzvědných služeb. NBA si musela s drasticky omezeným rozpočtem najít jiné pole působnosti, jinak jí hrozil zánik.

Během několika týdnů se James Marshall a jeho divize Sigma museli přeorientovat na zcela jinou oblast výzkumu. Nešlo už o vytváření nové technologie, ale spíš o hledání, nalezení a posléze rozluštění vysoce vyvinuté technologie, takové, jakou člověk dosud neznal a ani znát nemohl. Sigma začala pátrat po mimozemských technologiích, které by se staly výlučným vlastnictvím NBA, jež by je jako jediná dokázala díky svým kvantovým počítačům využít.

Marshall pochopitelně věděl, že armádní letectvo vybudovalo v Nevadě a Novém Mexiku rozsáhlá podzemní skladiště a výzkumná centra, ale na rozdíl od televizních diváků a laické veřejnosti věděl také to, že obrovské prostory zejí prázdnotou a že pověsti o tom, že se tam už léta zkoumá zachycený mimozemský dopravní prostředek, který se stal základem pro vývoj neviditelných bombardérů Stealth, se v žádném případě nezakládají na pravdě. Jedním slovem, armádní letectvo neobjevilo vůbec nic, což za situace neustálého boje o každý dolar z vládního rozpočtu nabízelo Národní bezpečnostní agentuře jistou šanci…

Jako třeba dnes, pomyslel si Marshall a snad podesáté se začetl do hlášení, které měl před sebou.

Před dvěma hodinami – přesně v 18.01 – jeden ze satelitů NBA při průletu nad severovýchodním cípem Spojených států zaznamenal a vyhodnotil neobyčejně silné vyzařování elektrického náboje nad centrálním Manhattanem. Při předchozím průletu nebyl tento jev zaznamenán. Naměřená velikost proudu se nebezpečně přibližovala hodnotám používaným libyjskými teroristy pro rušení radiových a telekomunikačních signálů. Po neblahých zkušenostech z minulosti NBA neponechala nic náhodě a okamžitě zareagovala. Kromě jiného byla nad New York přesměrována další družice vybavená přístroji pro elektronické sledování. Naměřené hodnoty byly okamžitě předávány krizovému štábu v marylandské centrále NBA, jehož členem byl i James Marshall.

Již první výsledky byly natolik zarážející, že bylo vyhlášeno přísné informační embargo, veškeré záznamy komunikace mezi centrálou a satelity byly zničeny a zodpovědnost za další vývoj převzala divize Sigma. Marshall neztrácel ani minutu a okamžitě vyrazil na letiště.

Teď tedy seděl v tryskovém letounu, který se chystal na přistání, a studoval záznam údajů, které naměřily přístroje umístěné v satelitu.

ČÍSLO ČAS MÍSTO ZÁZNAM

1. 18:03:48 CT. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trváni: 0.00:09

2. 18:03:58 N. V. Izolovaný energetický pulz/Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:06

3. 18:07:31 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:05

4. 18:10:09 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:07

5. 18:14:12 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:06

6. 18:14:37 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02

7. 18:14:38 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02

8. 18:14:39 N. V. Izolovaný energetický pulz /Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02

9. 18:14:40 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02

10. 18:16:23 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:07

11. 18:20:21 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:08

12. 18:23:57 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:06

13. 18:46:00 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trváni: 0.00:34

Marshall se mračil na list papíru, který mu v dané chvíli neříkal vůbec nic. Dvanáct pulzů neznámé energie z neznámého zdroje, k nimž došlo nad New Yorkem v časovém rozmezí třiačtyřiceti minut, kterým předcházel první výboj nad územím státu Connecticut. Poslední údaj se od ostatních lišil několikanásobně delší dobou trvání – nemluvě o čtyřech dvouvteřinových pulzech těsně za sebou, které si Marshall podtrhl.

Těžká hádanka, která teprve čeká na rozřešení.

Levine měl opravdu dobré zprávy. Odposlech telefonů společnosti Consolidated Edison, i když sotva legální, se ukázal jako velmi užitečné opatření. Teorie, že energetické výboje takové síly ovlivní elektrické rozvody, byla správná, a Robert Charlton je dovedl přímo ke zdroji – k budově Newyorské státní knihovny.

Lokalitu tedy mají, a ať už se tam skrývá cokoliv, muži z divize Sigma se toho zmocní za každou cenu.

James Marshall v radostném očekávání roztáhl rty do širokého úsměvu. V tom okamžiku dosedla kola tryskáče na betonovou přistávací dráhu letiště v Newarku.

Hawkins položil Baltazara na zem, opřel ho zády o betonovou zeď úklidové místnosti a pak se bez dechu sám posadil vedle něho.

„Ty jsi ale pořádně těžký parchant, víš to?“ zamumlal.

Rozhlédl se po spoušti, kterou po sobě zanechal Karandon, ale pak se zase věnoval mohutnému vousáči. Baltazar nevypadal dobře. Zasténal, opřel se o ruku a pokusil se vstát, ale hned se zase bezvládně zhroutil. Budeme se tady muset na chvíli zakopat, uvažoval policista. To znamená, že ze všeho nejdřív musím zajistit dveře.

Trvalo dlouho, než Selexin konečně vstal a přistoupil ke Karandonovi. Sklonil se nad mohutným tělem a zvědavě zkoumal vyčnívající tesáky. Pak se zhnuseně ušklíbl. „Odporné. Vskutku odporné zvíře.“

„Už jste ho viděl takhle zblízka?“ zeptal se Swain, který držel na klíně spící Holly.

„Ne. Nikdy.“

Swain přikývl a oba mlčky zírali na obrovskou chlupatou obludu. „Co teď? Zabijeme ho? Dá se Karandon vůbec zabít?“

Selexin pokrčil rameny. „Já nevím. Těžko říct.“

Swain se usmál. „Ještě jsem vám nepoděkoval za pomoc. To od vás vyžadovalo opravdu kus odvahy, zařvat na takovou příšeru Polib mi prdel!“

„Něco jsem říct musel. Můj život byl taky v sázce.“

„No, každopádně ještě jednou děkuju. Mimochodem, je to dovoleno? Můžete mně pomáhat?“

„Inu, podle pravidel ne. Nesmím vám fyzicky pomáhat v boji s jiným soupeřem nebo s Karandonem, ale když uvážím, co provedl Bellos, když si přivedl hodany, řekl bych, že obvyklá pravidla již neplatí.“

Swain se zadíval na oddechující hromadu kostí a svalů. „Tak jak ho sprovodíme ze světa?“

„Myslel jsem, že bezbranné oběti nezabíjíte,“ poznamenal Selexin.

„To platí jen pro lidi.“

„Baltazar není člověk, a taky jste ho nezabil. Opakuju, že je amorfní a může na sebe vzít libovolnou podobu. Myslím, že byste byl hodně překvapený, kdybyste viděl, jak vypadá ve skutečnosti.“

„Tak dobře. Platí to pro bytosti, které vypadají jako lidi. Což zajisté není Karandonův případ. Co tedy s ním? Zabijeme ho?“

„Nevidím důvod, proč bychom nemohli. Jenže čím to chcete udělat?“

Oba se rozhlédli po kabině poseté troskami. Swain uchopil dlouhý špičatý kus plastu ulomený z krytu zářivky pod stropem. Ubohá zbraň…

„Snad by to šlo,“ přemýšlel Selexin nahlas. „Ovšem taky byste ho mohl jen probudit, aniž byste mu vážněji ublížil.“

„Hmmm.“ Ta představa se Swainovi vůbec nelíbila. Karandon zatím leží v bezvědomí, uvažoval, ale jak dlouho? Na druhou stranu se mi nezdá moc pravděpodobné, že bych dokázal zabít holýma rukama – jen s kusem plastu – zvíře třikrát větší a silnější než medvěd grizzly.

V tom okamžiku se Karandon ze spánku ohnal tlapou, zachrčel a převrátil se na bok.

„Po zralé úvaze se nedomnívám, že zabít ho je dobrý nápad.“ zašeptal Selexin.

„Taky mě to právě napadlo,“ opáčil Swain. „Pojďte, zmizíme odsud.“ S Holly v náručí vstal. „Vzbuď se, zlato. Musíme pryč.“

Dívka se s trhnutím probudila. „Bolí mě hlava,“ zasténala.

„Kam?“ zeptal se Selexin stručně.

„Nahoru,“ odpověděl lékař a ukázal na zničený strop kabiny.

S vynaložením jisté námahy se Swainovi podařilo roztáhnout vnější dveře výtahu v druhém podzemním patře. Za nimi se ve žlutavém světle táhly na obě strany nekonečné police s knihami.

Ocitli se v Zásobníku.

Stáli na rozbité kabině, jejíž strop se nacházel půldruhého metru pod úrovní podlahy. Dno výtahové šachty je nezvykle hluboko, pomyslel si Swain. Vzepřel se na rukou a vylezl ven. Okamžitě poznal, že právě v tomto podlaží objevil mladého policistu a poprvé spatřil Reese, před níž pak utekli. Otočil se, vytáhl z šachty Holly a Selexina a společně se pak vydali vlevo podél jižní stěny. V rohu odbočili v pravém úhlu doprava a asi po dvaceti metrech narazili na červeně natřené dveře, které nebyly úplně dovřené.

„Zaměstnancům knihovny vstup zakázán,“ přečetl Selexin tabulku na dveřích.

Swain ho však neposlouchal. Poklekl a zkoumal něco na zemi. „Podívejte se,“ ukázal na knihu vklíněnou v rámu.

„Vypadá to, že drží dveře otevřené,“ poznamenal mužíček.

„Nevypadá. Ta kniha je skutečně drží otevřené – přesněji řečeno brání, aby se zavřely.“

„Proč?“ zeptala se Holly.

„To nevím,“ odpověděl jí otec. „Podívejte se. Z této strany mají kliku a zámek, ale ten na druhé straně chybí. A nahoře je samozavírací mechanismus. Tak proto tam někdo položil tu knihu. Asi se potřeboval odsud dostat a neměl klíč.“

„Ale proč je tam zaměstnancům vstup zakázán?“ nechápal Selexin.

„Ty dveře nejspíš nemají s provozem knihovny nic společného. Možná je za nimi hlavní uzávěr plynu nebo elektrický rozvod.“

„Mohli bychom se tudy dostat ven?“ zeptala se Holly.

„Já nevím.“ Swain se obrátil na svého průvodce. „Mohli?“

„V okamžiku elektrifikace měly být všechny vstupy do labyrintu uzavřeny. Nedokážu přesně říct, co by se stalo, kdyby některý z nich zůstal otevřený. Můžu jenom hádat.“

„Tak hádejte.“

„Nevidím tady žádné známky elektrifikace.“ Selexin ukázal na rám dveří. „Pokud za těmito dveřmi nejsou další, které byly v daném okamžiku zavřeny, znamenalo by to, že jsme našli cestu z labyrintu.“

„Cestu z labyrintu?“ Holly zazářila očka novou nadějí.

„Přesně tak.“

„Jste si jistý?“ vydechl Swain nevěřícně.

„Inu, existuje jediný způsob, jak to zjistit,“ řekl Selexin. „Musíme se podívat, jestli jsou za těmito dveřmi ještě nějaké další.“

„Opravdu?“

„Jistěže. Napadlo vás snad něco jiného?“

Swain přikývl a prostrčil levou ruku s připevněným kovovým náramkem do mezery mezi dveřmi a rámem. Okamžitě se ozval hlasitý pípavý zvuk a lékař ruku stáhl. Pípání ustalo a všichni tři se podívali na displej, na němž stálo:

ZAHÁJENO – 6

ZAHÁJENA DETONAČNÍ SEKVENCE

DETONAČNÍ SEKVENCE ZASTAVENA * 14:57 *

RESET

Číslice 14:57 blikaly.

Swain se usmál na svého průvodce. „Žádné další dveře tam nejsou. Tyhle jsou poslední.“

„Jak to víš, tati?“ vyhrkla Holly.

„Protože čidlo v náramku tvého otce pozná,“ odpověděl jí Selexin, „že se nachází mimo dosah energetického pole labyrintu, a automaticky spustí odpočítávání.“

„Cože?“ nechápala dívka.

„Chce tím říct,“ vysvětloval Swain, „že když opustím tuto budovu, náramek vybuchne, pokud se do patnácti minut nevrátím.“

„Vidíš?“ ukázal Selexin na blikající časový údaj. „Sekvence se spustila, když tvůj otec prostrčil ruku dveřmi.“

„To znamená, že když projdeme těmi dveřmi, dostaneme se mimo energetické pole a tím pádem i ven z labyrintu.“

„Přesně tak,“ potvrdil Swainova slova mužíček.

„Hurá!“ zajásala Holly. „Tak pojďme! Já chci domů!“

„Nemůžeme,“ povzdechl si lékař. „Nebo alespoň já ne.“

„Jakto?“

„Kvůli náramku. Nemůžu ho sundat. Vidíš, jak je pevný? Potřeboval bych majzlík a kladívko a někoho hodně silného, aby ho dokázal rozbít.“

„Tak řekni Baltazarovi! Ten je jako obr a určitě má velkou sílu. Vsadím se, že ten by to dokázal.“

„Jenže když jsme ho viděli naposled, byl tak zesláblý, že se neudržel na nohou,“ poznamenal Selexin kysele.

„A kromě toho nevíme, jestli ještě vůbec žije. Ne, musíme vymyslet něco jiného.“

„Nemají tady někde svěrák? Tlakem by snad náramek povolil.“

„V knihovně? To těžko. K čemu by potřebovali svěrák?“

Selexin se zničeně posadil vedle pootevřených dveří. Swain usedl vedle něho a v hlubokém zamyšlení zíral na východ, který nemohl použít. Holly si dřepla a pevně se ho chytila za ruku.

„Tak především musíme vás dva dostat ven,“ přerušil dlouhé mlčení lékař. „Já se pak pokusím nějak toho krámu zbavit, a až se mi to podaří, přijdu za vámi.“ Nevesele se usmál. „Třeba bych mohl poprosit Bellose, jestli by to nechtěl zkusit. Ta myšlenka by ho určitě nadchla.“

„Což o to, síly by měl dost,“ řekl Selexin.

„Ale udělá to?“

„S radostí,“ zabručel kdesi za nimi sytý baryton.

Swain se otočil a strnul.

V chodbičce mezi policemi s knihami, která vedla kolmo od západní stěny Zásobníku, stál Bellos. Tělo, obličej, špičaté rohy – všechno černé, jen na prsou lesklý plát vytepaný z ryzího zlata. A byl mnohem vyšší, než se lékař původně domníval. Měřil určitě přes dva metry dvacet.

„Buď pozdraven, vznešený soupeři. Před tebou stojí Bellos…“

„Já vím, kdo jsi,“ přerušil oslavnou tirádu Swain.

Obr naklonil hlavu v němém úžasu.

„Kde máš své hodany?“ pokračoval lékař klidně, zatímco Selexin a Holly za ním pomalu vstali. „Bez nich přece nebojuješ, nebo snad ano?“

Bellos se pohrdavě usmál a Swain viděl, že mu na opasku visí Kondova dýchací maska. Zamrazilo ho, když si vzpomněl na Selexinova slova, jimiž charakterizoval Maledonce. Sbírají trofeje. A pak si všiml dalšího předmětu upevněného k opasku. V matném světle zašlých zářivek se stříbřitě leskl a Swain vytřeštil oči, když poznal, co to je.

Odznak příslušníka newyorské městské policie.

Hawkinsova partnerka…

„Snažíš se ukázat odvahu, kterou nemáš, človíčku,“ přerušil jeho neveselé myšlenky obr. „Žádní hodani zde nejsou. Jenom ty a já.“

„Nepovídej,“ odsekl Swain. „Nevíš, proč ti nevěřím?“

„Silná slova na člověka, který stojí tváří v tvář smrti,“ ušklíbl se Bellos.

Swain těkal očima kolem sebe; každou vteřinou očekával, že se z přilehlých chodeb vyřítí hodani. Nenápadně vykopl knihu vklíněnou do rámu a rukou schovanou za zády zachytil dveře, které se okamžitě začaly zavírat. „Až zaútočí,“ sykl koutkem úst na Selexina a Holly, „vyběhněte těmi dveřmi. O mě si nedělejte starosti.“

„Ale…“

„Udělejte to,“ zašeptal lékař naléhavě, nespouštěje oči z Bellose.

Obr se zazubil. „Budeš tam jenom stát jako ovce, človíčku, nebo hodláš bojovat?“

Swain neodpověděl, protože v tom okamžiku se na něho vrhl hodan. Ne ze strany, z chodby, jak očekával. Vynořil se za Bellosem a s vyceněnými zuby skočil na kořist.

Lékař se ohnal volnou rukou a jejím hřbetem srazil šelmu v letu. „Běžte!“ zaječel a škubnutím otevřel červeně natřené dveře. „Utíkejte!“

Druhá šelma na něho skočila zleva a srazila ho k zemi.

Swain pustil dveře a chytl hodana pod krkem. Mohutné čelisti cvakaly naprázdno v marné snaze zakousnout se do živého masa. Tlapy zvířete byly kratší než natažená paže, která mu svírala hrdlo – ostré drápy sice nedosáhly Swainovi do obličeje, ale vyrývaly mu na předloktí krvavé šrámy.

„Utíkejte!“ zařval lékař, když si v zápalu boje všiml, že se dveře zavírají.

Holly a Selexin však stáli jako sochy a nehýbali se, pohledy upřené podél západní stěny podzemního sálu s knihami.

Swain zoufale sledoval, jak se dveře už už dovírají. V posledním okamžiku natáhl nohu a zastavil je špičku tenisky. „Běžte!“ vykřikl a škubnutím nohy dveře zase otevřel.

Selexin a Holly však vnímali jen to, že z chodby vyběhli zbylí dva hodani a chystají se zaútočit.

Swain si klekl na jedno koleno a pozvedl zvíře za krk. Šelma zkusila novou taktiku. Přestala se divoce svíjet a předními tlapami mu sevřela předloktí, aby ho tak donutila uvolnit stisk.

„Kristepane! Na co čekáte?“ ječel lékař s nohou zaklíněnou ve dveřích. „Už je dlouho neudržím!“ Pak si konečně všiml, na co se Holly a Selexin dívají, a hlavou mu bleskla myšlenka, co se asi stalo s prvním hodanem, který na něho zaútočil…

Šelma mu v plné rychlosti narazila do prsou a strhla ho i s druhým hodanem, kterého stále držel pod krkem, do temné chodby za červenými dveřmi.

„Ne!“ zanaříkal Swain, když viděl, jak se dveře zavírají. Rozmáchl se a několikrát brutálně udeřil hlavou s široce otevřenými čelistmi plnými jehlovitých zubů o betonovou podlahu. Ozvalo se křupnutí rozdrcené lebky – šelma byla mrtvá. Lékař mršinu odhodil a vrhl se ke dveřím. Prolétl vzduchem a po břiše a rukou doklouzal k prahu.

Pozdě.

Dveře se přibouchly, cvakl zámek a kolem rámu a kliky vyšlehly namodralé jazýčky elektrických výbojů. Do náhlého ticha, které vystřídalo Hollyin křik a zuřivé vytí hodanů, teď znělo jen naléhavé pípání náramku. Swain se podíval na displej.

ZAHÁJENO – G

ZAHÁJENA DETONAČNÍ SEKVENCE

* 14:55 *

OOPOČÍTÁVÁNÍ POKRAČUJE

ČTVRTÉ KOLO

30. listopadu, 20.41 hod.

Selexin držel Holly za ruku a oba běželi uličkou mezi knihami v druhém podzemním patře. Běželi o život. Odbočili vlevo do průchodu mezi policemi, pak vpravo a kličkovali ke schodišti.

V okamžiku, kdy Holly viděla, jak hodani strhli otce do chodby za červenými dveřmi, se dívka rozkřičela, ale Selexin bleskurychle zareagoval a strhl ji za ruku do nejbližší chodby.

Utíkali, co jim síly stačily, ale stále za sebou slyšeli dusot tlap, který se rychle přibližoval. Mužíček ještě přidal a táhl Holly za sebou.

Swain se rozhlédl úzkou chodbou, osvětlenou nažloutlými zářivkami s kryty porostlými letitou plísní. U nohou mu ležel mrtvý hodan, druhý kamsi zmizel.

Na displeji náramku pokračovalo hrozivé odpočítávání:

14:30

14:29

14:28

Musím si pospíšit, pomyslel si. Jestli se do čtrnácti minut nevrátím, výbuch mě roztrhá na tisíc kousků. A co bude s Holly?

Kopl do mršiny a za hlasitého tikotu náramku se vydal chodbou směrem od elektrifikovaných dveří. Po několika desítkách kroků se ocitl v malé místnosti plné elektrických stykačů a měřicích přístrojů. Hlavní rozvod proudu, usoudil a pokračoval k temnému otvoru na opačném konci rozvodny. Prošel jím a zamrkal, když zjistil, že stojí v tunelu metra. Lampy rozmístěné asi v patnáctimetrových intervalech ozařovaly prázdné kolejiště a oblé černé stěny. V rámu visely na petlici visacího zámku dřevěné dveře. Neměl však čas uvažovat, kdo je vysadil z pantů, protože za sebou zaslechl šustivý zvuk.

Otočil se.

Hodan stál tři metry daleko otočený zadkem k němu, pohazoval hlavou a v tlamě svíral mrtvou krysu. Swain se odvrátil a chystal se ustoupit, když se z tunelu ozvalo hučení a koleje u jeho nohou začaly vibrovat. Ze zatáčky se vynořil vlak metra a řítil se na něj. Hodan vyrušený hlukem zvedl hlavu a v kuželu světla z čelního reflektoru spatřil Swaina.

Lékař zalehl do špíny vedle kolejiště. Souprava mu prohřměla nad hlavou a vzdušný vír mu vrhl do obličeje a do hlubokých škrábanců na předloktí ostré částečky písku a prachu. Přimhouřil oči a vlak vzápětí zmizel na druhém konci tunelu. Sykl bolestí, pomalu zvedl hlavu a ohlédl se k místu, kde stála před okamžikem šelma se zadávenou krysou v tlamě. Hodan zmizel, a ani když se Swain rozhlédl na všechny strany, nikde ho neviděl.

13:42

13:41

13:40

Lékaři vyvstal na čele pot. Překuli se a něco ho zatlačilo do boku. Sáhl do kapsy a nahmatal utržené sluchátko, které mu dala Holly a na které úplně zapomněl. Z druhé kapsy vylovil policejní pouta a nefungující zapalovač Jima Wilsona. S tím si tak pomůžu. Pohlédl na displej.

13:28

ODPOČÍTÁVÁNÍ POKRAČUJE

Slova blikala stejně jako časový údaj. Kristepane, zasténal v duchu. Já vím, že odpočítávání pokračuje. Sakra! Čas se krátí…

Tvrdý náraz do zad ho srazil k zemi, jak hodan bez varování zaútočil. Pouta a zapalovač mu vypadly z ruky. Šelma mu skočila na šíji, ale Swain se mrštně překulil a odhodil ji stranou. Hodan dopadl jako kočka na všechny čtyři a znovu zaútočil. Lékař zopakoval osvědčenou taktiku – sevřel mu úzké hadí hrdlo a padl na záda mezi koleje. Zvíře se divoce svíjelo a vztekle prskalo, ostré drápy se míhaly vzduchem všemi směry. Jednou prackou roztrhl Swainovi košili na prsou – ze škrábanců vytryskla krev –, druhou mu drásal zraněné předloktí. Lékař si ho držel na délku paže od sebe. Raději ať mi zmrzačí ruku, než bych si ho pustil k tělu.

A pak se znovu ozvalo vzdálené hučení a Swain si uvědomil, že se mu do zad zarývají betonové pražce a že kolej vedle jeho hlavy se začíná chvět.

Ne!

Zrak mu padl na silný zahnutý hák, který přidržoval kolejnici k pražci. Zvíře sebou mrskalo jako šílené a pokoušelo se vyprostit. Swain se stočil na bok a jeho oči horečně pátraly v prachu.

Kde můžou být?

Hukot znatelně zesílil.

Hledej! Kde sakra jsou?

Hučení přijíždějícího vlaku přerostlo v kovový rachot. Každou vteřinu je tady…

Tam!

Pouta ležela v kolejišti hned vedle dalšího háku. Swain je popadl volnou rukou a bleskurychle zacvakl jeden náramek hodanovi kolem vyzáblého krku.

Ze zatáčky se vynořilo oslňující světlo a koleje duněly jako zběsilé tympány.

Swain strhl zvíře k zemi a v ohlušujícím skřípotu upevnil druhý konec pout k háku. Pak uchopil zvíře za ocas a přehoupl se mimo trať. Pouta se okamžitě napjala a hodan ležel s hlavou připoutanou zevnitř k pražci a tělem nataženým přes kolejnici.

V burácení projíždějící soupravy Swain ani neslyšel, jak ocelové kolo rozdrtilo zvířeti páteř a oddělilo hlavu od trupu. Vlak se ztratil v tunelu a do nastalého ticha znělo jen rytmické pípání náramku.

11:01 11:00 10:59

Necelých jedenáct minut.

Swain zvedl zapalovač a rozběhl se do tunelu.

John Levine seděl na pravém předním sedadle černého sedanu značky Lincoln zaparkovaného u chodníku před hlavním vchodem Newyorské státní knihovny. Budova vypadala opuštěně. Tichá. Mrtvá. Podíval se na hodinky. Půl deváté. Už tady měli být.

Zapípal mobil.

„Levine,“ ohlásil se agent.

„Tady Marshall, Johne. Jste u knihovny?“

„Ano, pane.“

„Nějaké známky nebezpečí?“

„Vůbec žádné, pane. Ticho jako v kostele.“

„Dobře. Zásahová jednotka je na cestě a dorazí asi za pět minut. Já za dvě. Nechte po celém obvodu knihovny vytyčit třicetimetrové bezpečnostní pásmo. A Johne…“

„Ano, pane?“

„Za žádných okolností se nepřibližujte k budově.“

Selexin a Holly uviděli třicet metrů před sebou schodiště a z posledních sil se k němu rozběhli, ale vtom z boční chodbičky vyskočil hodan s vyceněnými zuby a zablokoval jim cestu.

Mužíček zadržel dívku a otočil se, ale za nimi stála druhá šelma.

Swain vyběhl ze zatáčky tunelu do osvětlené stanice metra. Odrazil se a vyskočil na nástupiště. Cestující, kteří čekali na vlak, zděšeně ustupovali z cesty špinavé zakrvácené postavě. Lékař se mezi nimi proplétal, nevšímaje si polekaných výkřiků a vytřeštěných očí.

10:00

9:59

9:58

Schody na konci nástupiště bral po třech a vřítil se do vestibulu.

„Co teď?“ zašeptala Holly polomrtvá hrůzou.

„Nevím. Opravdu nevím,“ odpověděl Selexin stejně tiše.

Hodani blokovali chodbu před nimi i za nimi a oba malí uprchlíci – Selexin měřil sotva metr dvacet, dívka asi stejně a šelmy se jim výškou téměř vyrovnaly – se ocitli v pasti mezi policemi s knihami, které se zvedaly od podlahy ke stropu a tvořily pevnou stěnu.

Jedno zvíře se pohnulo směrem k nim, ale to, které jim odřízlo ústup, se nehýbalo. Holly viděla, že má místo přední tlapy jen pahýl, následek zásahu Baltazarova nože při souboji u zábradlí balkonu na ochozu v prvním patře. Dloubla do Selexina loktem a mlčky namířila prst na zmrzačenou pracku.

Selexin pomalu ustupoval ke zraněnému zvířeti a znovu se zadíval na police. Moment, zarazil se v duchu. Ty stěny nemusí být tak neproniknutelné, jak se zdají.

„Rychle,“ vyhrkl. „Popadni ty knížky,“ ukázal na spodní polici, „a začni je házet.“ Sehnul se, vytáhl tlustý výtisk v tvrdé vazbě a mrštil jím na zdravého hodana. Kniha zasáhla zvíře do čenichu, hned nato druhá. Další dvě letěly na opačnou stranu. „Házej dál!“ křikl mužíček na dívku, když viděl, že obě šelmy o krok ustoupily.

Holly vytahovala jeden svazek za druhým a knihy pršely na hodany jako krupobití. A pak si děvče uvědomilo, že Selexin nejen udržuje hrozbu v bezpečné vzdálenosti, ale současně tak vytváří otvor ve stěně, kterým již bylo vidět do vedlejší paralelní chodby.

„Připravená?“ sykl Selexin a dobře mířeným hodem zasáhl zlomený pahýl.

„Jo,“ odpověděla dívka.

„Tak běž!“

Nemusel ji pobízet. Holly viděla, že zdravý hodan se připravuje ke skoku. Vklouzla mezi knihy a vynořila se na druhé straně přepážky. „Utíkej,“ zavolala na Selexina, který stál před otvorem.

„Ještě moment.“ Mužíček nespouštěl zrak z přibližujících se zvířat a dál na ně házel uskladněné svazky.

Holly se ohlédla… A strnula.

Z druhé strany chodby se dlouhými kroky blížil Bellos.

„Selexine! Skoč! Dělej!“

„Ještě nejsou dost blízko.“

„Ale on je blízko.“

„On?“ nechápal v prvním okamžiku Selexin, ale pak mu došlo, o kom děvče mluví. „Ach bože!“ vyjekl a prosmýkl se do sousední chodby. Holly mu pomohla vstát a oba se rozběhli ke schodišti.

Za nimi duněly Bellosovy kroky

Řítili se po schodech nahoru, pronásledováni škrábáním drápů po mramoru. Pak se ozvalo zavrčení a tupý náraz – šelma uklouzla a spadla. Bez dechu spěchali dál, když vtom šachta schodiště zaburácela dunivou ozvěnou.

„Jen utíkej, trpaslíku,“ křikl za nimi Bellos posměšně. „Však my si tě najdeme. Lov začal a ty jsi kořist. A až tě chytím, trpaslíku, budeš litovat, že ses narodil.“

„Už jsou tady,“ poznamenal Levine k Marshallovi, který stál vedle něho opřený o kapotu auta.

Za rohem se vynořila velká modrá dodávka a zabrzdila vedle jeho lincolnu. Vypadala jako televizní přenosový vůz. Na střeše se otáčely disky satelitních antén a blikal policejní majáček. Dveře na boku se otevřely. Vyskočil z nich muž v neprůstřelné vestě pod modrou kombinézou a srazil podpatky před Marshallem.

Levine poznal Harolda Quaida. Plukovníka Harolda Quaida. V Národní bezpečnostní agentuře se nepoužívaly vojenské hodnosti, ale legendární velitel zásahové jednotky divize Sigma si mohl dovolit ledacos. Proslýchalo se, že kdysi omylem zabil nevinného civilistu, když jeho tým pronikl do podezřelého domu, ale nadřízení zametli incident pod koberec.

„Hlásím příchod, pane.“

„Slušný čas, Hany,“ ocenil Marshall.

„Jako vždy, pane.“

„Zabezpečili jste budovu?“ obrátil se Marshall na Levinea.

„Moji lidé právě končí. Páska je natažená v třicetimetrovém okruhu, jak jste si přál, pane. I v parku,“ dodal agent.

„Budovy se nikdo nedotkl?“

„Vydal jsem přísný zákaz, pane.“

„Výborně.“ Při posledním průletu zaznamenal satelit silný výboj elektromagnetické energie vycházející přímo z Newyorské státní knihovny a Marshall nechtěl nic riskovat. Otočil se ke Quaidovi: „Doufám, že vaši muži jsou připraveni. Tohle je opravdu velká věc.“

Plukovník se chladně usmál. „Moji lidé jsou vždycky připraveni.“

„Měli by. Protože jakmile vymyslíme způsob, jak překonat elektrické pole, které ten barák obklopuje, proniknete dovnitř.“

Swain vyšel ze stanice metra a poprvé toho večera spatřil Newyorskou státní knihovnu zvenčí – krásná čtyřpodlažní budova obdélníkového půdorysu s plochou střechou a šesti korintskými sloupy, které se tyčily od vstupního schodiště až k okapům, zasazená do městského parku na pozadí mrakodrapů. Těžce oddechoval a rány na pažích a na prsou ho pálily, jak do nich stékal pot.

Náramek stále pípal.

7:58

7:57

7:56

Čas se krátil a situace nevypadala dobře.

Přístup ke knihovně uzavírala žlutá policejní páska natažená ve vzdálenosti několika desítek metrů kolem celé budovy. Před hlavním vchodem stálo v půlkruhu pět nebo šest neoznačených automobilů s rozsvícenými reflektory a před nimi velká policejní dodávka s otáčejícím se talířem antény na střeše.

Zatraceně, zaklel Swain v duchu. V posledních dvou hodinách ze všeho nejvíce toužil po tom, aby se i s Holly dostal ven z té elektrifikované klece, pryč od Bellose, Reese a Karandona, a teď?

Nevesele se usmál.

Teď se potřebuje dostat dovnitř. Vrátit se, aby bomba, která mu tiká na zápěstí, nevybuchla. Vrátit se do klece k mimozemským příšerám, které se nemohou dočkat, až ho zabijí. Ale musí zpátky hlavně proto, aby zachránil dceru. Při pomyšlení, co teď Holly prožívá a co by ji čekalo, kdyby zemřel, se mu zatočila hlava a zvedl žaludek.

Musím nějak překonat to elektrické pole.

Jenže jak? A co je to za lidi?

Pohled na temnotu, která halila prostor za budovou, inu vlil do žil novou naději. Přeběhl ulici.

Newyorskou státní knihovnu obklopoval ze tří stran příjemný park s vysokou trávou a rovnoměrně vysázenými duby, mezi nimiž teď byla natažena žlutá páska. Na východ od budovy stál na palouku mimo vyznačené pásmo altánek kruhového půdorysu s kupolovitou stříškou na šesti štíhlých sloupech a dřevěným zábradlím. Rotunda, jak altánku obyvatelé New Yorku říkali, byla oblíbeným místem dostaveníček. Konaly se zde svatby a v létě divadelní nebo loutková představení pro děti.

Swain se krčil za vyvýšeným pódiem a vzpomínal, že vloni tady s Holly viděli Čaroděje ze země Oz, představení plné barevného kouře a šikovného používání padacích dveří uprostřed jeviště.

Od nejbližšího dubu ho dělilo dvacet metrů a pak dalších třicet k budově. Už se chtěl rozběhnout, když vtom mu zrak padl na popelnici vedle altánku. Jestli natáhli pásku, uvažoval, jistě kolem obcházejí i hlídky, aby zadržely případného narušitele. Otevřel popelnici a začal se prohrabávat odpadem. Vylovil několikerý zmačkané noviny a pak učiněný poklad – nedopitou láhev vína. Otevřel ji a vylil si alkohol na ruce. Rány nepříjemně zaštípaly.

7:14

7:13

7:12

S lahví a novinami v ruce se rozběhl ke stromu a přikrčil se za mohutným kmenem. Poplácal se po kapsách, jestli neztratil sluchátko a zapalovač, a litoval, že musel pouta nechat v metru. V modrém blikajícím světle policejního majáčku se třicet metrů od něj rýsoval roh budovy.

Swain se zhluboka nadechl a vyrazil.

Levine zívl a opřel se o střechu auta. Marshall s Quaidem odešli zkontrolovat parkoviště a jeho zde nechali, aby hlídal hlavní vchod.

Zapraskala vysílačka.

„Ano?“

„Jsme u západní stěny budovy. Čistý vzduch,“ oznámil Higgs, vedoucí skupiny, kterou Levine pověřil hlídáním okolí.

„Výborně. Obejděte to ještě jednou, a kdybyste něco našli, okamžitě se ohlaste.“

„Rozumím, pane.“

Swain doběhl k jihovýchodnímu rohu budovy a přikrčil se ve stínu. Srdce mu bušilo až v hlavě a sotva popadal dech.

7:01

7:00

6:59

Zahleděl se podél jižní zdi do tmy. Tam! U vzdálenějšího rohu. Sprintem vyrazil a u cíle zalehl do trávy.

„Blížíme se k jihozápadnímu rohu, pane,“ zakrákalo z vysílačky. „Nicpodezřelého nevidím.“

Levine stiskl hovorové tlačítko „Děkuji, Higgsi. Pokračujte.“

Swain ležel v trávě s lahví od vína a novinami v rukou a hleděl na dřevěné okénko zasazené do stěny těsně nad zemí nedaleko rohu budovy. Zpuchřelý rám, zaprášené tabulky, jistě ho už řadu let nikdo neotevřel. Podíval se pozorněji a spatřil drobné záblesky elektrických výbojů. Pohlédl na pípající náramek.

6:39

Pak kdesi blízko praskla zlomená větvička.

Swain se překulil těsně ke zdi, rozložil noviny a přitáhl si je k tělu. Pak zastrčil levé zápěstí pod sebe, aby ho tikající náramek neprozradil, a přimhouřenýma očima sledoval, jak se za rohem vynořují tři páry vojenských kanad a míří k němu.

Alan Higgs, zvláštní agent NBA, sklonil hlaveň opakovači pušky a zamrkal na postavu ve špinavých hadrech schoulenou u zdi a přikrytou novinami. Další ožraly vandrák, pomyslel si znechuceně, když jeho nos ucítil pach zvětralého vína. Kdybychom ho nenašli, určitě by zmrzl. Zvedl vysílačku. „Tady Higgs.“

„Co je?“

„Našli jsme bezdomovce, Leží těsně u zdi. Není divu, že ho kluci předtím neviděli.“

„Nějaký problém?“

„Ne. Je na mol. Žádný strach, hned ho odneseme. Konec.“ Sklonil se ke Swainovi a zatřásl mu ramenem. „Vstáváme, kamaráde.“

Lékař zasténal.

Higgs pokynul svým společníkům. Oba muži v modrých kombinézách si přehodili pušky přes rameno a shýbli se pro bezvládné tělo.

Swain si tiskl levé zápěstí přikryté novinami k břichu a nechápal, jak je možné, že ti dva, co ho nesou, neslyší pípání náramku. Při pomyšlení na nemilosrdně ubíhající čas mu vyrazil po celém tele ledový pot hrůzy. Jak se dostanu zpátky?

„Do sanitky?“ zeptal se jeden z nosičů.

„Ne,“ odpověděl muž, který kráčel za nimi, bezpochyby nadřízený. „Stačí, když ho vynesete mimo oblast. Položte ho do trávy, policie se už o něho postará.“

Swain vydechl úlevou.

Ozbrojení muži podlezli pásku a odnášeli opilého bezdomovce k rotundě.

Jo, to by stačilo, zvolal Swain v duchu. Tady mě položte a mazejte. Trvá vám to moc dlouho! Co je to za chlapy? Saniťácito nejsou, policajti taky ne…

Po dřevěných schůdcích altánku zaduněly těžké podrážky a nosiči položili břemeno na beton kruhového jeviště.

Tak běžte už! Ještě to stihnu.

„Moment,“ ozval se jeden z ozbrojenců. „Ten chlap krvácí.“

Panebože, zaúpěl Swain neslyšně.

„To nic nebude. Nejspíš se odřel, když spadl. Ohlásím to, ať se na něho někdo přijde podívat. Ten nám hned tak neuteče. Jdeme, máme jiné starosti.“

Swain pod přivřenými víčky sledoval, jak se trojice vzdaluje a míří k hlavnímu vchodu. Zvedl hlavu a podíval se na náramek.

2:25

2:24

2:23

„Příště si dejte víc záležet,“ zabručel, uklidněn, že má ještě trochu času. Ty čtyři minuty, kdy o něho neznámí ozbrojenci pečovali, mu připadaly jako celá věčnost. Ale už nesmí ztratit ani vteřinu. Opřel se o zábradlí, vstal a seběhl ze schodů.

2:05

Swain přikrčený za kmenem dubu natáhl ruku a uchopil uschlou svěšenou větev. Ulomil ji a rozběhl se přes travnaté prostranství k budově Newyorské státní knihovny.

1:51

1:50

1:49

Chráněn stínem jižní zdi doběhl k okénku a klesl na kolena. Pak pevně uchopil pahýl větve a modlil se, aby okno povolilo. Rozmach, zařinčení skla…

Ach bože, tone!

Z rámu vyšlehly modravé blesky a vytvořily v rozbitém okně neprostupnou mříž.

1:36

Swain nasucho polkl. Tak s tímhle nepočítal. Doufal, že mezera bude dostatečně široká, aby výboj nemohl přeskočit z jedné strany rámu na druhou. Zíral na křižující se blesky.

1:20

1:18

1:19

Zbývá minuta.

Mysli, Steve! Mysli! Nějak to musí jít!

Jenže mozek ochromený panikou nedokázal vyprodukovat kloudnou myšlenku. Dostal se tak daleko, a teď toto! Swainovi se před očima míhaly zážitky posledních dvou hodin.

Setkání s Reese. Záchrana Hawkinse. Parkoviště. Baltazar. Cesta do prvního patra. Bellos a hodani. Konda v atriu…

1:01

1:00

0:59

Internetový sál a dveře zajištěné pouty. Třetí patro. Úklidová místnost. Karandon. Výtahová šachta. Zpátky v podzemí. Červené dveře. Střetnutí s hodany. Chodba. Tunel metra.

0:48

207

0:47

0:46

Moment!

Swain cítil, že mu něco osudově uniká. Detail, který by mohl znamenat záchranu.

0:37

0:36

0:35

Co to je? Mysli, ty hlavo skopová! Kde se to stalo? Dole? Ne. Nahoře? Taky ne. Mezi tím. V prvním patře.

Co se stalo v prvním patře?

Setkali se s Bellosem a viděli, jak hodani zaútočili na Kondu. Pak hodil Baltazar nožem a přišpendlil jednu bestii k zábradlí…

0:29

0:28

0:27

Pak Holly stiskla přivolávači tlačítko. Útěk po schodech, internetový sál…

Holly…

Potom dveře. Pouta.

0:20

0:19

0:18

Co to bylo?

Holly…

Spásná myšlenka ne a ne opustit přítmí mozku, ale Swain věděl, že tam někde je. Proč si nemůžu vzpomenout?

0:14

Mysli! Pro smilování boží, uvažuj!

0:11

Swain nadlidským úsilím svraštil obočí a zkřivil rty.

0:09

Trhl hlavou zleva doprava. Jiný vchod do budovy tady není!

0:08

Mysli. První patro. Bellos. Hodani.

0:07

Baltazar. Nůž.

0:06

Baltazar. Holly mačká tlačítko. Holly…

0:05

Holly. Něco s Holly.

0:04

Něco, co řekla?

0:03

Něco, co udělala?

0:02

Jsem mrtvý, pomyslel si Stephen Swain s hrůzou v poslední vteřině odpočtu.

PÁTÉ KOLO

30. listopadu, 20.56 hod.

Paul Hawkíns seděl vedle Baltazara v úklidové místnosti ve třetím patře a spokojeně pokývl hlavou.

Mezi ním a otevřenými dveřmi se na podlaze leskla kaluž vysoce hořlavé směsi metanolu. V ruce držel krabičku zápalek. Policista vyslal k nebi děkovnou modlitbu.

Poprvé od setkání s dinosauřím ještěrem v podzemí se cítil relativně bezpečně. Jestli sem někdo zkusí proniknout, čeká ho velké překvapení.

Okno nad jeho hlavou slabě zadrnčelo a podlaha se citelně zachvěla.

Hawkins netušil, co se stalo. Znělo to jako tlumená exploze…

Selexina s Holly zastavil na schodišti zvuk výbuchu.

„Slyšelas to?“ zeptal se Selexin nervózně.

„Cítím to,“ odpověděla dívka s rukou položenou na roztřeseném dřevěném zábradlí.

„Venku něco vybuchlo…“ Pak se zarazil. „Ach, to ne!“

„Cesta je volná!“ konstatoval Harry Quaid. Krčil se s Marshallem a několika agenty NBA za rohem u záhlaví příjezdové rampy. Kolem nich se k zemi snášel oblak zvířených trosek, které síla exploze vymrštila do ulice spolu s kovovými úlomky – pozůstatky ocelové mříže uzavírající parkoviště. Počkali, až se usadí prach, a vyrazili

Když skupinka sešla po rampě do podzemí, Marshall údivem zalapal po dechu. Kruhový otvor, který trhavina vyrazila v ocelové mříži, vyplňovaly žhavé prskající prsty vysokonapěťových elektrických výbojů, které přeskakovaly z jedné části kovové konstrukce na druhou.

„To se dalo čekat,“ poznamenal Quaid.

„Dalo,“ opáčil Marshall a založil paže na prsou. „Takže elektrifikovali celou budovu a kompletně ji odřízli od světa. Nikdo nemůže dovnitř ani ven. Otázka zní proč. Co v tom baráku skrývají, že to nesmíme vidět?“

Holly netrpělivě dupala nožkou. Čekala na konci schodiště ve třetím patře, zatímco Selexin opatrně nahlížel požárními dveřmi do studovny.

Rozlehlá místnost skýtala obraz naprosté zkázy. Napříč se mezi stoly táhla od vzdáleného rohu ke schodům široká brázda rozbitých stolů, které rozdrtily Karandonovy sloní tlapy, podlaha kolem byla pokrytá třískami. V tlumeném osvětlení Selexin sotva dohlédl na dveře do úklidové komory v protější stěně. Zdálo se, že je prázdná, a mužíček uvažoval, jaký osud asi Hawkinse a Baltazara postihl.

Přes otevřený vstup do místnosti s čisticími prostředky se nečekaně mihl stín. Temný obrys velký jako dospělý člověk – ovšem člověk velmi hubený, přímo chorobně vyzáblý – se kradl mezi stoly ke komoře.

Selexin uskočil za požární dveře a jen doufal, že ho ten stín nepostřehl. Pak vzal Holly za ruku a vydal se po schodech dolů.

Hawkins se znaveně opíral o betonovou stěnu a pozoroval Baltazara, který se belhal po místnosti. Konečně si pročistil oči od zbytků Reeseiných slin a zdálo se, že se mu vracejí síly. Před několika minutami se sám bez pomoci postavil a teď už dokázal udělat několik kroků. Policista se zadíval přes kaluž hořlaviny ke studovně a uklidněn, že v ní nikoho nevidí, věnoval opět pozornost vousáči. Zprvu proto nepostřehl, že do komory zcela nehlučně nahlédla podivná hlava trojúhelníkového tvaru. Když ji spatřil, zatajil dech.

Ostrý rovnoramenný trojúhelník postavený na špičku. Žádné oči, žádné uši, žádná ústa, jen tmavá neporušená plocha visící v prostoru dveří. Tělo vidět nebylo, ale policista zřetelně rozeznal tenký „krk“ podivného stvoření. Vše, co dosud viděl, byť to bylo sebepodivnější, mělo podobu člověka nebo zvířete. Tento tvor se však vymykal jakékoliv představě. Skutečný vetřelec, mimozemšťan.

Krk připomínal drát s navlečenými bílými perlami, který visel z ploché, v podstatě dvourozměrné špičaté hlavy, a podle všeho navazoval na tělo zatím skryté za zárubní. Jak to tělo vypadá, to Hawkins netušil, jen tupě zíral na to zjevení.

„Kodex,“ zabručel chraplavý hlas.

„Cože?“ vyhrkl Hawkins.

„Kodex,“ zopakoval Baltazar a ukázal na vetřelce.

Stvoření se pohnulo, bez zjevného úsilí jako by proplouvalo vzduchem. Vklouzlo do komory a policista vytřeštil oči, když viděl, že nemá vůbec zádnétě\o. Perlový řetízek visící od hlavy byl půldruhého metru dlouhý. Dolní konec se nedotýkal podlahy a pohupoval se asi půl metru nad zemí dopředu a dozadu. Celek připomínal dětského draka, který má na špičce ocasu navlečený těžký náramek s jasným zeleným světélkem.

Další bojovník, uvědomil si Hawkins. Třesoucí se rukou sáhl po krabičce, vylovil zápalku s fosforovou hlavičkou a rozškrtl ji o drsnou podlahu.

Kodex se zastavil přímo nad kaluží s hořlavinou.

Hawkins zvedl zápalku a na okamžik zaváhal. Plamínek pomalu pohlcoval tenké dřívko. „Ale co, k čertu,“ zabručel a hodil sirku do kaluže.

Levine se zastavil na úpatí schodiště před hlavním vchodem do budovy a zvedl vysílačku.

„Pane! Slyšíte mě? Vidíme světlo! Opakuji, vidíme světlo! Vypadá to na požár. Třetí patro, okno v severovýchodním rohu.“

„Už běžím.“ Levine přepnul vysílačku na druhý kanál. „Pane?“

„Co se děje, Levine?“ zapraskal podrážděně Marshallův hlas.

„Zachytili jsme známky aktivity uvnitř budovy. Opakuji, známky aktivity uvnitř budovy.“

„Kde?“

„Severovýchodní roh, třetí patro.“

„Jděte tam! Hned jsme u vás.“

Z kaluže vyšlehl ohnivý závoj a zahalil podivné stvoření. V náhlém jasu odrážejícím se od stěn si Baltazar s Hawkinsem zaclonili oči, ale svého soupeře neviděli.

A pak se Kodex vynořil z plamenné stěny. Proplul výhní, jejíž žár mu nijak neublížil!

„Proboha,“ zasténal policista a vrávoravě ustoupil.

Baltazar znovu promluvil – jediné slovo, pronesené monotónním chraplavým hlasem. „Jděte.“

„Cože?“

„Jděte,“ zopakoval vousáč tlumeně.

Hawkins nevěděl, jak se zachovat. Kodex se vznášel přímo před nimi, a i kdyby ho obešel, pořád zůstával problém, jak překonat plameny. Požár založil proto, aby zabránil vetřelci vstoupit do místnosti. Ve snu ho nenapadlo, že by oheň mohl zadržet někoho uvnitř.

Jít? A kam? Z komory nebylo úniku.

„Jděte! Nezdržujte se!“ a s těmito slovy se vousáč vrhl na protivníka.

Hawkins s úžasem sledoval, jak dlouhý krk – nebo tělo – natřikrát obtočil Baltazarův krk. Mohutný vrhač nožů sevřel svíjejícího se hada oběma rukama a zoufale se snažil uvolnit smrtící skrtidlo. Zavrávoral, narazil zády do zbytku pletiva, které původně rozdělovalo místnost na dvě poloviny, a spadl za polici s uskladněnými čisticími prostředky. „Jděte!“ křikl na Hawkinse, který stál jako přikovaný a nemohl se pohnout.

Policista zamrkal, otočil se – a zalapal po dechu.

Plameny se rychle šířily po podlaze směrem k láhvi s hořlavinou a v příští vteřině ji olízly.

To nestihnu, blesklo Hawkinsovi hlavou, když skočil za nejbližší hromadu dřevěných bedniček.

Sklo nevydrželo a v intenzivním žáru láhev, dosud do poloviny plná, vybuchla jako Molotovův koktejl a vyslala do prostoru ohnivou salvu skleněných střepů.

Za pletivem zatím Baltazar bojoval o holý život. Podařilo se mu vstát, ale vzápětí se těžce svalil na dřevěnou polici a poslal ji k zemi. Vysypala se z ní hromada skleněných lahví s hořlavinou, plastových kanystrů s odmašťovací a kovových nádobek s aerosoly.

„Kristepane!“ zaječel Hawkins. I kdyby si nic nepamatoval ze školy, varovné nápisy na lahvích mu stačily. NEMÍCHAT S DETERGENTY ANI JINÝMI CHEMIKÁLIEMI! A k tomu spreje pod vysokým tlakem! Hromada vysypaná na podlahu vytvořila výbušnou směs nepředstavitelné síly a teď se k ní hladově natahovaly plamenné jazyky! Policista se otočil, aby varoval Baltazara.

Mohutný vousáč stále zápasil se smyčkou Kodexová těla kolem svého krku a pohlédl Hawkinsovi upřeně do očí. Jeho pohled byl dostatečně výmluvný a Hawkins pochopil, že Baltazar si je vědom nebezpečí, které mu hrozí, ale že se rozhodl zůstat a vzít s sebou na onen svět i svého soupeře.

„Ne!“ zaječel Hawkins. „To nesmíte!“

„Jděte,“ zasípal Baltazar.

„Ale to přece…“ Policista se odmlčel, pohled upřený na rozlévající se ohnivou řeku. Musí se rozhodnout, a to velmi rychle.

„Jděte,“ křikl vousáč z posledních sil.

Hawkins se vzdal. Baltazar má pravdu. Nesmím ztratit ani vteřinu. „Děkuji,“ zašeptal. Otočil se, zakryl si obličej předloktím a skočil do plamenů.

Levine doběhl k severovýchodnímu rohu budovy současně s Marshallem a Quaidem.

Higgs už na ně čekal. „Tam nahoře,“ ukázal na dvě okna ve třetím patře těsně pod střechou, za nimiž poskakovaly oranžové jazyky.

„Kristepane!“ Marshall nevěřícně potřásl hlavou. „Ten zatracený barák hoří. To nám ještě scházelo!“

„Co teď?“ zeptal se Levine.

„Jdeme dovnitř,“ odvětil rozhodně Quaid. „Dokud tam ještě něco zůstalo.“

„Správně.“ Marshall se zamyslel. „Levine.“

„Ano, pane?“

„Zavolejte hasiče. Ale až přijedou, řekněte jim, že musí počkat se zásahem, dokud to tam neprozkoumáme. Ať jsou připravení, kdyby se požár dostal ven…“

„Hej! Co to sakra je?“ přerušilo ho Quaidovo zaklení. Plukovník stál skloněný u malého okénka vsazeného do jižní zdi těsně nad zemí asi o dvacet metrů dál. „Do prdele! Agente Higgsi, vy máte dnes na starosti zajištění objektu?“

„Ano, pane.“: „A neviděl jste někoho tady u té zdi?“

„Ehm… Tedy… Ano, pane. Tam, kde stojíte, jsme našli spícího vandráka. Není to tak dlouho. Byl opilý a…“

„Přesně na tomto místě? U tohoto okna?“

„Ano, pane.“

„A můžete mně říct, Higgsi, kde je ten váš opilý vandrák teď?“

To už oba agenti a Marshall došli ke Quaidovi.

Higgs se v rozpacích ošíval. „Uložili jsme ho tamhle v tom altánku, pane,“ ukázal přes rameno a polkl. „Chtěl jsem to ohlásit, ale domníval jsem se, že to tak nespěchá.“

„Agente Higgsi, teď pohněte zadkem a okamžitě mi toho opilce přiveďte.“

Higgs odběhl a plukovník se otočil k oběma mužům, kteří si zamyšleně prohlíželi rozbité okno, v němž se nad střepy skla křižovaly modravé záblesky. Poklekl a pozorně zkoumal rám. Ano, člověk by se tudy protáhl. Ale proč? Leda že by někdo chtěl…

„Pane, ten opilec zmizel,“ vyhrkl udýchaný a v dané chvíli velmi nešťastný zvláštní agent Higgs.

Hawkins prolétl plameny a dopadl na podlahu za dveřmi do studovny. Posadil se, otřepal a jal se kontrolovat škody. Uniforma přestála incident bez poškození, ale bůhvíproč ho pálila hlava. Sáhl si na čupřinu a zděšeně ucukl, když ucítil sálavý žár.

Hoň mi vlasy!

Horečně strhl policejní blůzu a zabalil si do ní hlavu. Plamínky zhasly a Hawkins se zhluboka nadechl. To bylo o chlup…

Požár zuřící v úklidové komoře osvětlil studovnu oranžovou září a ohnivé jazyky už šlehaly do místnosti. Každým okamžikem to vybuchne, pomyslel si Hawkins, odsunul se dál od dveří a přitiskl se zády ke zdi.

Jeho předpověď se naplnila v několika vteřinách. Žár roztrhl první nádobku s aerosolem a řetězová reakce se v mžiku rozšířila na ostatní chemikálie. Tlaková vlna se opřela plnou silou do betonové stěny za Hawkinsovými zády, dveřmi vyšlehl kulový blesk následovaný plamenným gejzírem.

Znělo to jako zaburácení hromu a celá budova se otřásla v základech.

Holly a Selexin zoufale viseli na zábradlí na podestě druhého patra Newyorské státní knihovny a měli co dělat, aby se udrželi.

Dominantu tohoto podlaží tvořily dva rozlehlé sály s dlouhými dřevěnými stoly, na nichž stály řady počítačů. Pod stropem vedly hliníkové vzduchovody klimatizačních jednotek, které zajišťovaly tolik potřebnou stálou teplotu a vlhkost vzduchu. Po obvodu obou počítačových sálů byly umístěny prosklené čítárny.

Tlaková vlna šířící se ze třetího patra nabývala na síle a teď se opřela do skleněných přepážek jako ničivý uragán. Oběma malým uprchlíkům přeletěla nad hlavou vichřice střepin. Monitory, počítače a klávesnice padaly ze stolů, obrazovky praskaly za hlasitých výbuchů implozí. Selexin stáhl Holly pod stolek v rohové čítárně a teď tam oba leželi schoulení k sobě, zakrývali si uši a sténali.

Chaos. Absolutní chaos.

Hawkins si tiskl dlaně k uším. Ze dveří do úklidové komory šlehal jeden mohutný ohnivý jazyk za druhým. Nejbližší stoly ve studovně už hořely. Výbuchy burácely stále silněji. To přece není možné, uvažoval policista. Tolik chemikálií tam zase nebylo…

Vtom mu padl zrak na trubku umístěnou pod stropem. Vycházela z komory, v rohu se stáčela dolů a podlahou mizela v nižším patře.

Plynové potrubí!

V úklidové místnosti je určitě nějaký plynový spotřebič, kterého jsem si nevšiml, zabědoval Hawkins v duchu. Ohřívač vody nebo…

Nedomýšlel. Po trubce se rozběhl žlutomodrý plamínek. Výbuchy v komoře konečně ustávaly, ale policista věděl, že to je jenom slabá útěcha. Požár se rozšíří plynovým potrubím do celé budovy.

Musí najít cestu ven, než ho oheň uvězní a zaživa upeče.

Otřesy doprovázející výbuchy vnímal i muž krčící se na malé toaletě v prvním podzemním patře Newyorské státní knihovny.

Ke stěně obložené bílými kachlíky se za dveřmi označenými nápisem DÁMY, vedle mísy, v níž divoce šplouchala voda, tiskl zády MUDr. Stephen Swain.

Další exploze otřásla budovou, i když už ne tak silně.

Lékař se podíval na displej.

ZAHÁJENO – 6

DETONAČNÍ SEKVENCE ZASTAVENA * 00:01 *

RESET

V tom okamžiku horní řádek zablikal a číslice 6 se změnila na pětku.

Oknem nad hlavou, v kterém praskaly drobné elektrické výboje, Swain slyšel hlasy agentů Národní bezpečnostní agentury. Přitiskl se ke zdi a zhluboka vydechl.

Byl zpátky v labyrintu.

Nikdy by to nedokázal, nevzpomenout si na Holly.

Holly v pustém internetovém sále, skloněná u elektrifikovaného okna s utrženým telefonním sluchátkem v ruce. Když ho přiblížila k rámu, jazýčky výbojů se kruhovitě rozestoupily, jako kdyby je sluchátko odpuzovalo.

Tehdy lékař příčinu jevu neznal, ale teď už věděl, že za svou záchranu může děkovat magnetickému poli. Součástí každého reproduktoru je silný magnet, a sluchátko je vlastně miniaturní reproduktor.

Jako radiolog Swain pochopitelně magnetismus studoval. Jeho profesi si nezasvěcení laikové obvykle spojují s rentgenem, ale v posledních letech došlo na poli radiologie k nebývalému rozvoji nových vědeckých poznatků, na jejichž základě byly vyvinuty metody, které umožňují lékařům nahlédnout hluboko do nitra lidského těla. Patří mezi ně počítačová tomografie a zejména magnetická rezonance, která, jak Swain vysvětlil neodbytné paní Pedermanové, pracuje na principu interference elektrického a magnetického pole. A přesně k tomuto jevu došlo, když Holly přiblížila sluchátko k okennímu rámu. Magnetické vlny narušily strukturu elektrických vln, které se oddálily od magnetu, aby si udržely svou frekvenci.

V poslední vteřině před výbuchem Swain vytrhl sluchátko z kapsy a strčil ho levou rukou do okna. V elektrickém poli vznikl půlmetrový kruhový otvor, kterým vsunul dovnitř náramek na zápěstí. Čidlo rozeznalo, že se nachází uvnitř labyrintu, a odpočet se automaticky zastavil.

Právě včas.

Asi po minutě opatrného kroucení a plazení, aby se jeho tělo neocitlo mimo otvor mezi šlehajícími výboji, proklouzl Swain okénkem na toaletu. Sotva jeho pravá noha zmizela uvnitř, elektrická mřížka se s hlasitým zapraskáním vrátila na své místo a lékař dosedl na prkénko.

Byl uvnitř.

Výbuchy ustaly.

Paul Hawkins se nacházel zhruba uprostřed studovny, osvětlené šlehajícími plameny, když za sebou zaslechl tříštivý zvuk. Otočil se. Ve dveřích úklidové komory, osvětlené šlehajícími plameny, se v prostoru vznášel Kodex. Neklidně se zakymácel, jako kdyby vrávoral, a pak se trojúhelníková hlava zřítila na rozbitý psací stůl a zůstala bez hnutí ležet.

Hawkins vydechl úlevou a chtěl se zase rozběhnout ke schodišti, ale koutkem oka zahlédl na podlaze nedaleko dveří něco bílého.

Kodexův průvodce – lépe řečeno to, co z něho zbylo. Ležel v kaluži krve k nepoznání znetvořený. Obličej, paže a hrudník rozryté hlubokými škrábanci do beztvaré masy, poškrábané dlaně svědčily o marné obraně. Oči a ústa zůstaly široce otevřené, jak je zastihl okamžik strašlivé smrti. Policista se zadíval pozorněji a strnul. Tržné rány tvořily shluky rovnoběžných krvavých čar…

Drápy!

Nešťastníka zabili Bellosovi hodani!

Musím okamžitě pryč, blesklo Hawkinsovi hlavou. Otočil se ke schodišti…

Černá pěst, která mu vylétla proti obličeji, byla posledním zrakovým vjemem policisty Paula Hawkinse.

Stephen Swain opatrně vyšel z dámského záchodku a rozhlédl se po již známých prosklených kancelářích prvního podzemního patra. Pohlédl na displej; údaj se opět změnil.

ZAHÁJENO-4

Lékař uvažoval, kterého soupeře postihl krutý osud a hlavně který z nich zůstal naživu. Pak v duchu mávl rukou. Znal jen Baltazara, Bellose a Reese. Spolu s ním možná tvoří onu čtveřici.

Musím najít Hollyí

Vstoupil mezi kanceláře. Za skleněnými přepážkami viděl výklenek s výtahy a vedle nich modře natřené dveře na parkoviště. Byly vyražené ze závěsů – pravděpodobně dílo Reese, když je pronásledovala. Swain vzpomínal na děsivé okamžiky, když po rampě z nižšího podlaží vyšel Bellos…

Vyšel z druhého podzemního patra, kde ho útok hodanů oddělil od Holly a Selexína. Pátrání by měl začít právě tam.

Po schodech?

Ne, existuje jiná, lepší cesta.

Šikmá rampa vede na spodní parkoviště, odkud přece musí existovat přístup do Zásobníku. Swain se rozběhl k těžkým modrým dveřím.

Zvenčí to vypadalo jako scéna z katastrofického filmu. Z nejvyššího patra budovy Newyorské státní knihovny uprostřed krásného parku šlehaly dlouhé plamenné jazyky, okolní okna byla osvětlená oranžovou září požáru.

John Levine se vrátil před hlavní vchod a díval se, jak se oheň prokousává do nižších podlaží.

Za ním se ozval zvuk startovaného motoru. Velká modrá dodávka se přehoupla přes obrubník a ujížděla po trávě přes park k západní straně budovy. Vzápětí zmizela za rohem a Levine se otočil k ulici, kterou přijíždělo několik hasičských vozů, následovaných kavalkádou osobních aut a mikrobusů, z nichž vyskákali reportéři a kameramani. Jedna z nich, odvážná mladá žena, podlezla žlutou policejní pásku a strčila agentovi Národní bezpečnostní agentury pod nos mikrofon.

„Pane, můžete nám říct, co přesně se tady děje? Jak došlo k požáru?“

Levine neodpověděl, jenom si ji přeměřil vražedným pohledem.

„Pane, ptám se vás…“

Levine zvedl ruku a promluvil. Díval se sice novinářce do očí, ale jeho slova platila třem agentům NBA, kteří stáli opodál.

„Pánové, doprovoďte prosím tuto mladou dámu za uzávěru a informujte ji, že pokud ona – nebo kdokoliv jiný – ještě jednou vstoupí do zakázaného pásma, bude okamžitě zatčen a obviněn z ohrožení národní bezpečnosti Spojených států. Za tento zločin hrozí trest odnětí svobody v rozmezí od deseti do dvaceti let. Výše trestu závisí na tom, jakou budu mít momentálně náladu.“

Tři agenti obklopili reportérku, která s otevřenými ústy lapala po dechu, a nekompromisně ji eskortovali za pásku.

Levine se díval na její nohy, ale vyrušilo ho zapraskání vysílačky.

„Ano, pane?“

„Stojíme s Quaidem u vjezdu do podzemního parkoviště. Už dorazila televize?“

„Bohužel ano.“

„Nějaké problémy?“

„Zatím ne.“

„Dobře. Pokusíme se proniknout do budovy. Požár nám značně zkomplikoval situaci. Musíme se dostat dovnitř, než to všechno shoří. Dodávka už je na cestě?“

„Právě odjela,“ odpověděl Levine. „Za okamžik je u vás.“

Rampa, po níž se z ulice sjíždělo do podzemního parkoviště, se nacházela na západní straně budovy. Marshall stál dole u mříže, která uzavírala vjezd. Mezi ocelí a betonovou podlahou prošlehávaly modravé elektrické výboje napříč širokým kruhovým otvorem. Za ním se za rohem vynořila velká modrá dodávka Národní bezpečnostní agentury a couvala po rampě dolů.

„Jo,“ řekl Marshall do vysílačky, „už je tady. Za chvíli se ozvu. Prozatím držte hasiče a reportéry z dosahu, ano?“

Dodávka zastavila. Zadní dveře se prudce otevřely a vyskočila z nich čtveřice mužů v kuklách, neprůstřelných vestách a bojových kombinézách. První z nich, mladý technik, přistoupil ke Quaidoví a něco mu tiše řekl. Pak horlivě přikývl a vrátil se k autu, odkud vytáhl velkou kovově lesklou bednu.

Quaid se připojil k Marshallovi u elektrifikované mříže.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Marshall.

„Za chvíli jsme uvnitř,“ odvětil Quaid klidně. „Jenom to nejdřív musíme proměřit a spočítat.“

„Koho tam pošlete?“

„Sebe.“

Technik položil těžkou bednu na zem, sklonil se a odklopil stříbřité víko. Objevily se tři digitální číselníky rudé barvy, všechny se stejným údajem: 000000,00.

Quaid zatím vylovil z bedny zelený kabel s ocelovou baňkou na konci a natáhl ho k mříži. Agent v bojové kombinéze mu podal silné gumové rukavice a dlouhou ocelovou tyč se smyčkou.

Plukovník upevnil do smyčky baňku kabelu, dlouze se nadechl a natáhl tyč ke křižujícím se elektrickým výbojům v kruhovém otvoru mříže. Ocelová baňka začala jiskřit.

Muži zatajili dech a napjatě pozorovali tyč přibližující se k mříži. Nikdo nevěděl, co se v příštím okamžiku stane.

Baňka se dotkla elektrického pole.

Čísla na digitálních displejích bláznivě letěla vzhůru a po několika vteřinách naskočily na dvou krajních samé devítky. Napětí překročilo rozsah měřicích přístrojů.

Holly a Selexin se krčili pod dlouhým stolem v jednom z počítačových sálů v druhém patře Newyorské státní knihovny. Podlaha kolem nich byla posetá troskami rozbité výpočetní techniky. Skleněné přepážky, které před několika minutami oddělovaly jednotlivé čítárny, padly za oběť výbuchu a přispěly k nepořádku hromadami skleněných střepů.

Ve dvou kójích u východní zdi začalo hořet.

Selexin ztrápeně vzdychal, Holly tiše pofňukávala.

„Nejsi zraněná?“ zeptal se mužíček dívky.

„Ne,“ vzlykla Holly. „Chci tátu.“

Selexin se ohlédl k zavřeným dveřím vedoucím ke schodišti. „Ano. Já taky.“

Dívka k němu pozvedla uslzené oči, z nichž Selexin vyčetl děsivý strach. „Co se mu stalo?“ zakňourala.

„Já nevím.“

„A ty hrozné věci, které ho shodily do té díry. Já je nenávidím! Doufám, že jsou mrtvé!“

„Věř mi,“ odpověděl mužíček, „že já je nenávidím stejně silně jako ty.“

„Myslíš, že se táta vrátí?“ zeptala se Holly s nadějí v hlase.

„Určitě se vrátí,“ odpověděl Selexin přesvědčivě, i když tomu sám nevěřil. „Vsadil bych se, že v tuto chvíli je už zpátky v budově a hledá nás.“

Holly přikývla a utřela si oči, zjevně povzbuzená. „Jo. Taky si to myslím.“

Selexin se nevesele pousmál. Přestože si nesmírně přál uvěřit, že Stephen Swain je ještě naživu, hluboce o tom pochyboval. Labyrint byl neprodyšně elektrifikován proto, aby ho bojovníci nemohli opustit. Jakýmsi nevysvětlitelným nedopatřením zůstal v okamžiku aktivace elektrického pole jeden ze vstupů otevřený, ale bylo vysoce nepravděpodobné, že by existoval ještě další takový.

A kromě toho slyšel na vlastní uši výbuch. Šance, že Stephen Swain ještě žije, je minimální.

Selexin koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb.

Dveře na schodiště se otevíraly.

Swain proběhl dlouhou chodbou na jasně osvětlené parkoviště, stejně tiché a opuštěné, jak si ho pamatoval. Spěšně zamířil k rampě a začal po ní sbíhat, když zaslechl výkřik.

„HejíVytam!“

Swain se zmateně zastavil.

„Ano, vy u té rampy.“

Lékař se otočil. V mříži uzavírající vjezd od ulice zel kruhový otvor vyražený výbuchem, vyplněný šlehajícími blesky. A za mříží stál muž v modré bojové kombinéze a křičel na něj.

Holly seděla jako socha pod dlouhým dřevěným stolem; Selexin zíral na otevírající se dveře. Kromě praskotu plamenů panovalo ve druhém patře Newyorské státní knihovny naprosté ticho.

Křídlo dveří se zastavilo a za ním se vynořila velká černá vysoká bota.

Bellos.

Byl sám, dva zbývající hodani se zatím neobjevili.

Selexin přiložil prst ke rtům a dívka, oči vytřeštěné hrůzou, poslušně přikývla.

Obrovy podrážky zaskřípaly na skleněných střepech a zastavily se půl metru od stolu, pod nímž se krčili malí uprchlíci.

Holly bez dechu sledovala, jak se černé nohy pokrčily v kolenou, a málem vykřikla, když pochopila, že se Bellos chystá nahlédnout pod stůl.

Nejdřív se objevily dlouhé špičaté rohy, hned za nimi obličej, otočený čelem dolů.

A pak se Bellos téměř uličnicky zazubil.

Swain pomalu kráčel parkovištěm k výjezdu. „Haló!“ zavolal na něj muž za mříží. „Slyšíte mě?“ Swain neodpověděl a beze slova se blížil ke svalnaté postavě za šlehajícími výboji, oblečené jako příslušník policejní zásahové jednotky. „Tak slyšíte mě?“

Lekar se zastavil dvacet metrů před mříží. „Slyším.“

Při zvuku jeho hlasu se svalovec otočil k jinému muži, kterého Swain neviděl, a něco mu řekl. Pak zvedl ruku dlaní napřed a prohlásil: „Nechceme vám ublížit.“

„Jo. A já přicházím v míru,“ ušklíbl se Swain. „Kdo sakra jste?“

Muž pokračoval pomalu a zřetelně, tónem, jakým se mluví s dítětem – nebo mimozemšťanem: „Jsme zástupci vlády Spojených států amerických. Jsme,“ rozpřáhl ruce, „přátelé.“

„Dobrá, příteli. Jak se jmenujete?“

„Harold Quaid,“ zněla odměřená odpověď.

„A pro které ministerstvo pracujete, Harolde?“

„Žádné ministerstvo. Národní bezpečnostní agentura.“

„Aha. No, bohužel mám pro vás špatné zprávy, Harolde Quaide z Národní bezpečnostní agentury. Nejsem mimozemšťan, kterého hledáte. Jsem obyčejný člověk, který se ocitl v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

Quaid svraštil obočí. „A kdo teda jste?“

Vnitřní hlas Swaina nabádal, aby na tuto otázku neodpovídal.

„Normální chlap.“

„A odkud jste?“

„Tady z okolí.“

„A co děláte v budově, jejíž stěny jsou pod napětím vyšším než sto tisíc voltů?“

„Jak říkám, Harolde. Nesprávná doba, nesprávné místo.“

Quaid změnil taktiku. „Můžeme vám pomoct. Dostaneme vás ven.“

„Díky, ale nechci,“ odpověděl lékař. „Už jsem venku byl. Ohrožuje to mé zdraví.“

Quaid se chvíli tiše radil se svým společníkem. „Co jste to říkal? Poslední slova jsem neslyšel. Něco o vašem zdraví?“

„Zapomeňte na to.“ Swain rychle ztrácel zájem a chuť v rozhovoru pokračovat. Národní bezpečnostní agentura neměla pověst charitativní organizace, která by vážila cestu z takové dálky, aby zachraňovala nevinné civilisty uvězněné v elektrifikované budově. Těm lidem jde o něco jiného, mnohem většího. NBA sem přispěchala kvůli kontaktu s mimozemskou civilizací. Nějak zjistili, že se v knihově děje něco podivného, a teď chtějí polapit vetřelce.

A nejspíš i každého, kdo s těmito vetřelci přišel do styku.

„Ne, myslím to vážně. Pojďte blíž a zopakujte, co jste říkal.“

Swain o krok ustoupil. „Myslím, že to neudělám, chlapci.“

„Ne! Ne! Prosím vás, vyslechněte mě. Nic se vám nestane. Máte moje slovo. Pojďte sem a…“

Swainovi hvízdla nad hlavou šipka a o vlásek ho minula. Vystřelil ji muž, který se přikradl za Quaida, využil situace a prostřelil šipku otvorem v elektrickém poli.

Lékař se rozběhl ke sjezdové rampě uprostřed parkoviště. Poslední, co slyšel, když sbíhal do druhého podzemního patra, byl vzteklý hlas Harolda Quaida, nevybíravě spílající nešťastnému podřízenému.

„Do prdele!“ hulákal Quaid. „Už jsme ho měli! Co jste sakra dělal?“ zařval na technika, který stál jako zmoklá slepice s puškou vystřelující šipky s uspávacím prostředkem v ruce. „Nedokážu pochopit, že se netrefíte na…“

„Zadržte, Quaide,“ vmísil se Marshall a položil plukovníkovi ruku na rameno. „Chlapa jsme ztratili, ale možná nám padl jackpot. Podívejte se.“

„Na co se mám podívat?“ odsekl Quaid.

Marshall natáhl ruku k parkovišti.

Plukovník se otočil a poklesla mu čelist. „Co to sakra je?“

„Nevím,“ odpověděl Marshall, „ale rozhodně to chci.“

Oba muži užasle sledovali předpotopní příšeru, která se pomalu šouraía parkovištěm a mířila k rampě. Ještěr podobný dinosaurům z Jurského parku měřil od špičky ocasu k hlavě, na níž se rytmicky pohupovala dvě tykadla, hodně přes čtyři metry. U, sjezdu do nižšího podlaží se obluda zastavila, chvíli čenichala po podlaze a pak se jim ztratila z dohledu.

„Ale, ale. Copak to tady máme?“ křenil se Bellos s hlavou pod stolem.

Selexin mobilizoval vůli, aby zabránil horečnému chvění, ale moc se mu to nedařilo, protože se třásl jako osika. Holly ztuhla jako solný sloup.

„Vidím, trpaslíku, že tvoje paměť je stejně krátká jako tělo. Přece jsem ti řekl, že tě najdu. Zapomněls?“

Selexin polykal, až mu poskakoval ohryzek, Holly strnule zírala.

„Tvoje paměť potřebuje trochu osvěžit.“ Bellos se narovnal. „Okamžitě vylezte!“ zahřměl.

Dívka a bíle oděný mužíček se zdráhavě vynořili zpod stolu na druhé straně.

„Kam chceš utéct teď, trpaslíku?“ zeptal se Bellos výsměšně a pohodil hlavou.

Selexin se ohlédl ke schodišti. Před dveřmi se výhružně hrbili dva hodani a odřezávali jim jedinou únikovou cestu. Zadíval se na černého obra, na jeho průvodce, který mu bezvládně visel přes rameno, na zlatý plát na jeho prsou potřísněný zaschlou krví, na masivní kovový náramek…

Zelená kontrolka zablikala a zhasla, rozsvítila se červená.

Bellos se zvolna vydal na druhou stranu stolu. Očividně si vychutnával okamžik vítězství nad nicotným soupeřem a varování náramku přehlédl.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Selexin.

„Co jako?“

„Porušil jsi pravidla presidiánu. Podváděl jsi.“

„Podvádí jenom ten, kdo je při podvodu přistižen,“ řekl Bellos a pokračoval kolem stolu. „A já nemám v plánu nechat se nachytat.“

„Ale stejně na tebe přijdou.“

„Ano? A jak?“ zeptal se Bellos jako někdo, kdo zná předem odpověď.

„Může tě odhalit kterýkoliv bojovník. Stačí mu iniciovat teleport a ukázat rozhodčím, že máš s sebou hodany.“

„Musel by to být velmi odvážný bojovník, který by si tohle dovolil, když prchá, aby zachránil holý život,“ poznamenal výsměšně rohatý obr. „Mimo to nikdo neví, že tady hodany mám.“

„Já to vím.“

„Ale tvůj pán se dostal ven z labyrintu a kromě něho nemůže teleport na tvé hlavě iniciovat nikdo jiný.“

Selexin se zamyslel. „Reese to taky ví.“

„No a? I kdyby ještě žila, což ty nemůžeš vědět, myslíš, že bych se napřed nepostaral o jejího průvodce?“

Bellosovo přiznání Selexinem otřáslo. „Tys zabil Reeseina průvodce, ještě než jsi zaútočil na ni?“

„V lásce a v boji je dovoleno vše,“ zapitvořil se Bellos.

„Ale co hodani?“ nevzdával se mužíček. „Jistě je nechceš nechat v labyrintu.“

„Bez obav, trpaslíku. Hodani odsud zmizí dávno před tím, než se odsud nechám po svém vítězství teleportovat já.“

Selexin svraštil obočí. „Ale jak? Jak je chceš odsud dostat?“

„Stejným způsobem, jakým jsem je dopravil sem.“

„Ale k tomu potřebuješ teleportační zařízení,“ namítl Selexin, „a taky bys musel znát souřadnice labyrintu. Jenže ty znají jen pořadatelé presidiánu.“

„Mýlíš se.“ Bellos si ze své výšky Selexina pohrdavě přeměřil. „Znají je i průvodci. I ty. Musíte, jinak byste nemohli být teleportováni do labyrintu se svým bojovníkem.“

Selexin musel uznat, že Bellos má pravdu. Každý průvodce je dopraven na planetu bojovníka, který mu byl přidělen. Jakmile oba vstoupí do teleportačního zařízení, průvodce zadá souřadnice a dvojice je přenesena do labyrintu. V jeho případě se postup přirozeně lišil. Lidská rasa není do tajemství presidiánu a teleportace zasvěcena a Selexin a Swain vstoupili do labyrintu odděleně.

„Nicméně pořád potřebuješ teleportační zařízení,“ řekl Bellosovi, „a to na Zemi není k dispozici.“

Obr lhostejně pokrčil rameny. „To opravdu není.“

„Takže ty pořád vycházíš z předpokladu,“ pokračoval Selexin rozzlobeně, „že zůstaneš v labyrintu jako poslední živý bojovník. A to vůbec není jisté.“

„Tohle riziko jsem ochoten podstoupit.“

„Tvůj prapředek zvítězil v Pátém presidiánu, aniž byl nucen uchýlit se k podvodu. Co by si o tobě asi pomyslel?“

Bellos mávl rukou. „Ty to pořád nechápeš, trpaslíku. Můj lid ode mě očekává vítězství, stejně jako ho očekával od mého praděda.“

„Ten byl na rozdíl od tebe poctivý bojovník.“

Bellos přimhouřil oči. „Na někoho, kdo se za okamžik odebere ke svému stvořiteli, trpaslíku, mluvíš až příliš drze. Můj praděd udělal vše, co bylo nutné k tomu, aby v presidiánu zvítězil. Já se zachovám stejně. Jistě, dosáhnu svého cíle jinými metodami, ale účel světí prostředky, ne?“

„Ale…“

„Dost těch řečí!“ přerušil další námitku obr. „Připrav se na smrt.“ Pomalu obešel vzdálenější roh stolu a zamířil přímo k Selexinovi a Holly.

Mužíček se zoufale rozhlížel kolem sebe. Nemají kam utéct, nemají kde se skrýt. Stál před dívkou, jako by ji chtěl chránit svým tělem, a zděšeně pozoroval, jak se hrozivý černý anděl smrti každým krokem přibližuje. A pak upoutal jeho pohled nepatrný pohyb nahoře za Bellosem.

Od hliníkového klimatizačního potrubí se po obrovi naprosto tiše natahovaly čtyři páry tři metry dlouhých tenkých nohou.

Selexin strnul.

Byl to Rachnid.

Poslední, sedmý účastník presidiánu vypadal jako gigantický pavouk a teď se vznášel nad Bellosem, aniž si ho obr všiml. A pak Rachnid zaútočil. Vyzáblé kostnaté končetiny bleskurychle uchopily soupeře a zvedly ho do vzduchu.

Hodani okamžitě přispěchali svému pánovi na pomoc. Vyskočili na stůl – ten zraněný jen o vteřinku později – a s vyceněnými zuby začali chňapat po pavoucích nohách.

Výhoda překvapení nebyla Rachnidovi k užitku. Pod náporem hodanů se neudržel u stropu. Zřítil se na stůl a zoufale odrážel trojnásobný útok.

Selexin a Holly na nic nečekali a rozběhli se ke schodům.

„Nahoru, nebo dolů?“ vyhrkla dívka.

„Dolů,“ odpověděl Selexin rozhodně. „V třetím patře je další bojovník.“

Seběhli sotva pět schodů, když zezdola zaburácelo ohlušující – ale známé – zařvání.

„Karandon,“ vyjekl mužíček. „Probudil se. Viděl jsem červené světlo na Bellosově náramku. Pojď,“ popadl Holly za ruku. „Musíme nahoru.“

Když běželi kolem dveří, Selexin se zastavil a opatrně nahlédl do sálu.

Bellos klečel na soupeři a drtil koleny objemné, ale křehké hmyzí tělo. Jeden hodan mu právě odtrhl nohu, druhý trhal na kusy nešťastného průvodce. Rachnid vydával bolestné skřeky, ale vtom ho Bellos uchopil za malou hlavu a brutálně jí škubl. Ozvalo se zapraskání lámaných kostí a jekot ustal, jako když utne.

Černý obr vstal z poraženého protivníka a křikl na hodany, kteří poslušně odběhli pod stůl. Pak namířil hlavu svého průvodce na mrtvolu a hlasitě zvolal: „Iniciovat!“

Bílá světelná koule jako by Selexina hypnotizovala. Holly ho musela zatahat za rukáv. „Pojď. Musíme pryč.“

Selexin uskočil za dveře a oba se rozběhli po schodech nahoru.

Prvni, co Swaina na parkovišti v druhém podzemním patře zaujalo, byla jeho velikost. Bylo totiž mnohem menší než to ve vyšším podlaží. Navíc nikde neviděl přímou cestu na povrch – kdo zde parkoval, musel vyjet stejnou rampou, po které přijel.

Z parkoviště vedly troje tvoře. Ty zasazené do východní zdi nesly nápis NOUZOVÝ VÝCHOD, na protějších stálo ZÁSOBNÍK a na nejstarších v jižní stěně KOTELNA – VSTUP ZAKÁZÁN.

A v severozápadním rohu stála opuštěná honda civic!

Swain strnul při myšlence, že v knihovně zůsta! ještě někdo jiný, ale pak si uvědomil, že to není možné – dávno by na toho člověka narazil. A pak mu srdce poskočilo nadějí a už se viděl, jak s Holly na zadním sedadle proráží v malém autíčku elektrifikovanou mříž a uniká z labyrintu. Ti lidé z NBA by ho jistě náramku zbavili. Rozběhl se k autu, ale hned se zklamaně zastavil, když viděl, že svůj sen neuskuteční. Vozidlo parkovalo na místě vyhrazeném pro invalidy, a protože nemělo příslušné označení, nějaký horlivý strážce pořádku nasadil na přední kolo botičku.

Zklamaně si povzdechl. Našel zbraň, ale bohužel jí chyběly náboje.

Trhl sebou, když zaslechl zasyčení, a otočil se.

„Ty se nikdy nevzdáš, co?“

Na úpatí rampy stála s prohnutým ocasem, kývajícími se tykadly a široce rozevřenou nechutně slintající hranatou tlamou Reese.

Holly a Selexin se zastavili u zavřených dveří studovny ve třetím patře. Zezdola znovu zaburácel děsivý ryk a mužíček se otřásl. Dole Karandon, nahoře Kodex.

„Ty dveře jsou zavřené,“ zašeptala Holly.

„Ano,“ souhlasil Selexin nepřítomně. „To vidím.“

„Ale my jsem je přece nezavřeli. Jenom jsme jimi proběhli, vzpomínáš?“

Selexin si na to nepamatoval, ale v dané chvíli mu to bylo jedno. „Asi máš pravdu.“ Stiskl kliku. „Ale stejně jinam nemůžeme,“ dodal a otevřel.

Hned nato uskočil jako uštknutý hadem.

Holly dávivě zvracela.

„Přineste to sem!“ rozkázal Quaid. Vůbec si nevšiml, že se rozpršelo a že mu na hlavu dopadají studené kapky. Znovu se nevěřícně zadíval na prostřední displej pod stříbřitým víkem. Červené číslice ukazovaly 120485,05. Sto dvacet tisíc voltů nespoutané elektrické energie.

Čtveřice agentů NBA vedle něj s hekáním položila těžkou, přes metr vysokou olověnou krychli. Původně to byl kontejner určený k přepravě radioaktivního materiálu, od kterého technici odřízli dno a odstranili víko.

„To nemůže fungovat,“ poznamenal Marshall pochybovačně.

„Uvidíme,“ opáčil Quaid.

„Elektrické pole vjede do olova jako nůž do másla.“

„Jistě, ale třeba ne hned. Při troše štěstí vydrží dost dlouho, aby pár chlapů mělo čas proniknout za mříž.“

Marshall se zamračil. „No, já nevím. Mně se to moc…“

„Vám to může být jedno,“ přerušil ho plukovník. „Vy dovnitř nepůjdete.“

Selexin nedokázal odtrhnout oči od hrůzné podívané. Holly se slzami v očích se za ním držela za břicho, skloněná nad loužičkou zvratků.

Ze stropu viselo za nohy strašlivě zmrzačené tělo příslušníka newyorské městské policie Paula Hawkinse, zalité vlastní krví.

V podzemním parkovišti zatím doktor Stephen Swain upíral zrak na špičku zvednutého ocasu a vyhýbal se pohledu na pohupující se tykadla.

Reese se pomalu pohnula k němu, ale vtom se jí podlomily nohy, zavrávorala a lékaře napadlo, že v potyčce s hodany jistě utrpěla vážné zranění. Podíval se na displej na svém náramku.

ZAHÁJENO – 3

Další soupeř mrtvý. Zůstali jen tři. Presidián se blíží ke svému závěru a zbývající bojovníci jsou zranění a unavení. Zvítězí ten, kdo prokáže nejdelší výdrž.

Vpravo zaplápolal žlutý plamínek a rozběhl se po trubce plynového potrubí. Swain střelil očima po Reese, která se k němu vrávoravě belhala, pak na auto s botičkou a zase zpátky na hořící trubku. Jazýček ohně rychle postupoval po natřené oceli k místu, kde potrubí mizelo ve zdi nad dveřmi s nápisem

KOTELNA – VSTUP ZAKÁZÁN.

Kotelna…

Panebože!

Výbuch, který vyrazil staré dřevěné dveře a rozbil je na třísky, zazněl jako rána z obrovského děla. Tlaková vlna zvedla Swaina do vzduchu a mrštila jím na kapotu auta.

Quaid cítil, jak se mu pod nohama zakymácela zem. Někde něco vybuchlo.

„Vyrazíme,“ oznámil Marshallovi.

„Kolik…?“

„Co nejvíc.“

„Jak víte, že projdete?“

„Jak víte, že ne?“ odpověděl Quaid otázkou.

Marshall svraštil obočí. „Tohle ještě nikdy nikdo před vámi nezkusil.“

Plukovník jen stál a čekal na rozkaz.

„No dobře.“ Marshall přimhouřil oči. „Jděte na věc.“

Swain sklouzl z kapoty hondy a ohlédl se po Reese. Obluda stála otočená k plamenům šlehajícím z kotelny. Z hasicího zařízení pod stropem proudily vodopády a pleskaly na podlahu a Swain si připadal jako v tropické bouři – burácení výbuchů z kotelny a hustý déšť ze sprinklerů. Protřel si oči zalévané proudy vody a podíval se, co dělá Reese. Zrak mu padl na dveře v západní stěně. Právě tyto dveře potřeboval. Vedly do Zásobníku.

„Připraveni? Tak tlačte!“ rozkázal Quaid.

Agenti NBA se opřeli do olověné schránky, která ležela na boku a bez víka a dna tvořila masivní tunel, a posunovali ji k elektrifikované mříži uzavírající parkoviště. Když se ústí tunelu přiblížilo na dvacet centimetrů, plukovník, který si zatím nasadil přilbu, muže vyzval, aby zastavili. Marshall mu podal automatickou pušku, vybavenou posledním výkřikem zbrojařské techniky pro boj zblízka. Zařízení namontované pod hlavní připomínalo běžný granatomet, ale místo široké trubice z něj trčely dva dlouhé hroty. Jmenovalo se Taser a nahrazovalo klasický bajonet, ale místo ocelového ostří využívalo vysokonapěťový elektrický výboj.

„Pořádná palebná síla,“ poznamenal Marshall.

„Bez ní nikdy nevycházím z domu.“ Quaid převzal zbraň.

„Ještě něco.“ Marshall sáhl do kapsy saka a vytáhl list popsaného papíru se záznamem výskytu a doby trvání energetických pulzů. „Máte kopii?“

Plukovník poklepal na náprsní kapsu. „Už to znám nazpaměť. Třináct výbojů. Od nich se vše odvíjí. Musíme najít třináct subjektů.“

„Pokud se dostanete dovnitř,“ neodpustil si Marshall.

„Dostaneme,“ opáčil Quaid nekompromisně. „Vy se hlavně připravte, ať jste nachystaní na to, co přinesu.“

„Budeme,“ ujistil ho Marshall.

„To doufám. Tak jo, chlapi,“ otočil se k agentům u kontejneru. „Jdeme na to.“

Muži znovu zatlačili. Quaid se pomalu sunul těsně za olověným tunelem a skloněný hleděl otvorem na křižující se blesky v otvoru mříže.

Přední část krychle se dotkla elektrického pole.

Vylétl roj jisker a plukovník teď viděl otvorem přímo na parkoviště. Výboje olovem nepronikly!

Agenti NBA zatlačili ještě jednou. Kontejner se ocitl přesně uprostřed a cesta tunelem byla volná.

Quaid se s puškou v ruce vrhl do otvoru. Za okamžik už se vynořil za mříží a vítězoslavně zvedl palec.

„Další!“ křikl na čekající agenty.

První v řadě, mladý Latinoameričan jménem Martinez, skočil do tunelu, aíe sotva v něm zmizely jeho nohy, ozvalo se hrozivé zapraskání.

„Rychle!“ zařval Marshall. „Než to povolí!“

Martinez se vynořil na druhé straně v okamžiku, kdy olověný kontejner povolil pod silou elektrického pole a zhroutil se. Stěna z blesků zaujala své původní místo, o vlásek minula agentovy prsty svírající zbraň a přeřízla pušku těsně za hlavní.

„Jste v pořádku?“ křičel Marshall.

„Jasně. Jedna puška v háji, ale jinak je to dobré.“ Plukovník podal agentovi vlastní automatickou pistoli značky SIG Sauer. „Teď je to na nás.“

Oba muži se rozběhli přes parkoviště a Marshall se spokojeným úsměvem sledoval, jak sbíhají po rampě.

O patro níž se na kůži promočený doktor Swain krčil v koutě parkoviště. Na druhé straně šlehaly ze dveří kotelny ohnivé gejzíry, které s převahou vítězily nad snahou hasicího zařízení.

Nezdolná Reese se odhodlaně přibližovala, očividně rozhodnutá dostat se navzdory bolesti a poranění k soupeři a zlikvidovat ho.

Lékař horečně uvažoval. Holýma rukama Reese zabít nedokáže, na to je obluda příliš velká a silná. I zraněná a zesláblá by ho v přímém střetu roztrhala na kusy. Ne, musí utéct. O krok ustoupil a narazil zadkem do plechu karoserie. No nazdar. Teprve teď si uvědomil, že stojí v rohu. Oběhl auto a podél stěny postupoval ke dveřím.

Reese se rychle přesunovala rovnoběžně s ním a odřezávala mu únikovou cestu.

Swain se zastavil pět metrů od hondy zády ke zdí. Do hlavy mu bubnovaly husté proudy vody. Sklopil zrak ke kaluži, která se mu vytvořila u nohou. Hladina sahala sotva centimetr vysoko, ale rozlévala se přes celé parkoviště jako jezero, napájená vodopády ze sprinklerů, a rychle se blížila ke dveřím označeným

NOUZOVÝ VÝCHOD.

Swainovi se rozběhl mozek na plné obrátky. Nouzový východ. Východ! To znamená, že ty dveře vedou přímo ven! Vnější dveře! Vnější dveře jsou určitě pod napětím! A až sek nim voda dostane…

„Kristepane!“ vykřikl s pohledem jako přikovaným k hladině jezírka, v němž stál a které se nezadržitelně šířilo všemi směry. „Kristepane!“

Utíkej! zaječel na něho vlastní mozek. Zdrhej, než bude pozdě!

„Ani hnout!“ zaburácel známý hlas.

Reese se otočila a Swain trhl hlavou.

U rampy uprostřed parkoviště stáli dva muži – Harold Quaid z Národní bezpečnostní agentury a další agent, oba v neprůstřelných vestách a kombinézách, na hlavě přilby. Quaid držel v rukou pušku, jeho společník automatickou pistoli.

Swain strnul a jenom oči mu těkaly od nouzového východu ke sprinklerům chrlícím záplavy vody a zpátky na rychle postupující okraj jezera.

Chybí necelý metr, zasténal v duchu a napjal svaly.

Quaid si toho musel všimnout, protože zařval: „Myslím to vážně. Ani hnout!“

Reese začala ustupovat. Oba muži se odpoutali od rampy a vstoupilí do vody.

Hladina sahala půl metru od nouzového východu.

Sprinklery dál chrlily vodu.

Swain přešlápl.

„Stůjte!“ štěkl Quaid a namířil mu puškou na prsa. „Jdu k vám.“

Dvacet centimetrů…

Kašlu na to, pomyslel si Swain. Jestli mám zemřít…

„Nehýbejte se!“ zařval Quaid, když lékař vystartoval k autu v rohu parkoviště a s každým krokem rozstřikoval vysoké gejzíry vody.

Zaburácela dávka.

Swain sprintoval podél zdi několik centimetrů před řadou střel, které se za ním zarývaly do betonu.

Nezvládnu to, honilo se mu hlavou, když běžel v hustém dešti k hondě. Nezvládnu…

Odrazil se a skočil.

Voda se dotkla dveří.

Swaln přistál s tupým žuchnutím na kapotě auta a zakryl si rukama hlavu.

V tom okamžiku střelba ustala a rozhostilo se ticho, rušené jen šuměním vody proudící ze stropu. Lékař netušil, co se stalo. Očekával něco jako výbuch nebo alespoň praskání elektřiny ve styku s vodou, která je přece vodivá, výkřiky obětí zasažených proudem, ale rozhodně ne klid a mír.

Zvedl hlavu.

Quaid a další agent NBA stáli ve vodě nedaleko rampy a nechápavě na něho hleděli, jak sedí na kapotě mokrý jako myš.

Reese se kamsi ztratila.

Hladina dosáhla nouzového východu a nerušené proudila pod prahem. Swaina napadlo jediné vysvětlení – tohle nejsou vnější dveře, protože nejsou elektrifikované. Za nimi musí být ještě jedny…

Vtom se za oběma muži náhle vynořila Reese a zběsile zaútočila na Quaidova kolegu. Z nešťastníkovy hrudi vytryskl proud krve a mezi rozdrcenými žebry se objevila zahrocená špička ocasu.

Quaid se prudce otočil, ale byl příliš pomalý.

Reese škubla ocasem a Martinezova mrtvola se svezla na mokrou podlahu jako hadrová panenka. Obluda se přes ni přehnala jako parní válec a zaútočila na Quaida, nabrala ho čenichem a srazila k zemi.

Určitě obešla rampu, pomyslel si Swain, přikradla se za muže, kteří mě ohrožovali, a napadla je. Napadla je, aby ji nepřipravili o vítězství!

Plukovník Quaid se ovšem tak snadno nevzdával a rozhodně ne bez boje. Překulil se na záda, a když mu Reese skočila na prsa a zkropila ho sprškou odporných slin, zvedl pušku. Salva minula cíl a zaryla se do stropu.

Swainovi se zdálo, že zahlédl bělavý záblesk, který prošíehl mezi hroty neznámého futuristického zařízení upevněného pod hlavní, a fascinovaně sledoval nerovný souboj.

Proti mohutnému dinosaurovi neměl člověk žádnou šanci. Mohutná tlapa těžce dopadla Quaidovi na pravou paži a za praskotu drcených kostí, pří kterém se Swainovi zvedl žaludek, oddělila ruku v lokti od zbytku těla. Plukovník zařval strašlivou bolestí. Zbraň mu vypadla z bezvládných prstů a klouzala po mokré podlaze k autu, zatímco on se s obličejem zalitým slinami marně pokoušel udržet zbylou rukou příšeru od sebe.

A pak lékař spatřil, jak se Reesein ocas zvedá v majestátním oblouku do výše, a než se zmohl na jediný pohyb, špička se zaryla Quaidovi do čela. Lebka praskla, šedá mozková hmota smíšená s krví se rozstříkla po podlaze, tělo se křečovitě zachvělo a zvadlo.

Reese stáhla ocas dozadu, zvedla hlavu a divoce zasyčela na Swaina.

Teď je rada na tobě.

Swainovi se zdálo, že vítězná bitva dodala Reese nových sil. Seskočil z kapoty a zoufale uvažoval, co dál. Pak si vzpomněl na Quaidovu pušku. Ležela metr od auta, opuštěná, jako bez života. Bleskurychle k ní přiskočil, zvedl ji a v pokleku se otočil k obludě, která se na něj řítila jako tank. Stiskl spoušť. Cvak!

Zásobník byl prázdný! Quaid vystřílel všechny náboje!

To není fér, zanaříkal v duchu lékař.

Reese dusala v neustávajícím dešti. Dva metry od Swaina se odrazila a s nataženými předními tlapami a otevřenou hranatou slintající tlamou se na něho vrhla jako útočící aligátor.

Lékař se v posledním okamžiku skulil stranou a Reese dopadla v gejzíru vody na místo, kde ještě před vteřinkou klečel. Vyškrábal se na nohy a ohlédl se po ní…

Obluda ho nabrala ramenem a vyhodila do vzduchu.

Swain ztěžka dopadl na kapotu hondy, až se auto pod ním zakymácelo. Než si uvědomil, co se děje, zaburácel mu v uších nejstrašnější řev, jaký v životě slyšel. Když otevřel oči, zíral ze vzdálenosti patnácti centimetrů do široce rozevřených ještěřích čelistí.

Swain ležel s roztaženýma rukama na zádech jako ukřižovaný.

Reese se tyčila nad ním, opírala se předními tlapami o kapotu a jezdila mu čenichem po obličeji a hrudníku, jako kdyby ho očichávala a vychutnávala si tak své vítězství.

Lékař se vyhýbal pohledu na rozhoupaná tykadla a ucukával hlavou před kapajícími slinami. Zrak mu padl na groteskní stín, který na zdi vykreslily zářivky – moderní motorové vozidlo a nad ním druhohorní příšera slintající nad kořistí. A pak strnul. Zahrocený ocas se pomalu vztyčoval do hrozivého oblouku a Reese vítězoslavně zasyčela.

To je konec, pomyslel si a bezděčně zaťal ruce v pěst.

Co to? Prsty pravé ruky sevřely chladivý kov pušky, kterou jako zázrakem v souboji nepustil, a nahmataly druhou spoušť. Záblesk poznání prozářil Swainovu mysl jako úsvit nového dne po dlouhé noci, když si vzpomněl na bělavý jazýček, který přeskočil mezi dvěma hroty pod hlavní.

„Promiň,“ utrousil mrazivě a pohlédl Reese do obličeje bez očí. Pak sklonil hlaveň k podlaze zalité vodou a stiskl spoušť.

Z hrotů elektrického bajonetu vyšlehl blesk a uhodil do jezera pod koly hondy.

Parkoviště se rozzářilo vidlicovitě rozeklanými ohnivými jazyky a Reese zařvala v agónii, když mohutný pulz energie, který jí do těla vyslal přes nohy stojící v kaluži tisíce voltů, změnil její dinosauří tělo v divoce se otřásající huspeninu. Z tlamy v předsmrtné křeči vytryskl proud zeleného slizu, obluda se vztyčila na zadní a s posledními záblesky výboje padla na záda do vody.

Mrtvá.

Swain se posadil na kapotě auta, jehož gumové pneumatiky ho zachránily před účinky vysokého napětí, a zadíval se na poraženého protivníka. Ve smrti mu Reese připadala ještě mohutnější než zaživa. Vedle ní leželi na mokré podlaze mrtví agenti Národní bezpečnostní agentury. Nevěřícně potřásl hlavou – stále nemohl pochopit, že z tohoto souboje vyvázl živý.

Náramek zapípal a místo trojky naskočila dvojka.

Musí tedy vyřídit ještě jednoho soupeře a především najít Holly. Zhluboka se nadechl, seskočil z kapoty a se šplouchnutím dopadl do kaluže.

Ještě není konec.

„Musíme,“ naléhal Selexin.

„Ty si klidně jdi, ale já zůstanu,“ odsekla Holly.

„Přece tě tady nenechám.“

„Tak tady zůstaneme oba.“ Dívka rezolutně založila paže na prsou.

Stále ještě stáli na schodech před studovnou v třetím patře.

Když Holly uviděla zohavené Hawkinsovo tělo zavěšené pod stropem, pozvracela se a pak se složila vedle stěny a dlouho nepřítomně hleděla do prázdna. Na Selexinovo naléhání vstala, ale kategoricky odmítala vstoupit do studovny. Znamenalo by to projít kaluží krve kolem mrtvoly

Mužíček se nervózně rozhlížel. Pod sebou viděl otevřené dveře do druhého patra a za sebou Hawkinsovo tělo. Ten, kdo ho zabil – Selexin nepochyboval, že to byl Bellos –, vyrval neštástníkovi paže z kloubů a utrhl mu hlavu, což vysvětlovalo záplavu krve na zemi. Kůže na břiše a hrudi visela v cárech, rozrytá hlubokými šrámy – stopy hodaních drápů. Odporný, pekelný pohled na pozadí žlutavého odlesku požáru.

„Můžeš zavřít oči,“ navrhl dívce.

„Ne.“

„Ponesu tě.“

„Ne.“

„Uvědom si, že tady zůstat nemůžeme.“

Holly mlčela.

Selexin zničeně potřásl hlavou. Došly mu argumenty. Pak se podíval pod schody a ztuhl.

Dveře v nižším podlaží se otevřely a v obdélníku světla před nimi se objevil čtyřnohý stín. Popadl Holly do náruče a zvedl ji. „Jdeme, ať se ti to líbí, nebo ne,“ sykl jí do ucha.

„Co to děláš?“

„Tiše.“

„Ne! Říkám, že nechci…“ další protesty odumřely Holly na rtech. Ve dveřích v druhém patře stál hodan a upřeně na ni hleděl.

Swain odhodil pušku – bez nábojů a s vybitým elektrickým bajonetem mu byla k ničemu – a sklonil se nad mrtvoly. Ireba najde něco, co by se mu mohlo hodit.

První si všiml pistole, respektive toho, co z ní zbylo. Ve vodě ležela kovová placka, která vzdáleně připomínala zbraň. Reese na ni dupla, pomyslel si lékař a začal mužům z NBA prohledávat kapsy. Nalezené předměty skládal vedle sebe na hromádku.

Dvě miniaturní vysílačky. (K čemu mi asi tak budou? Že bych si objednal pizzu?) Náhradní zásobník do pistole. (Ten je mi moc platný.) Dva obušky. (Na Bellose vskutku účinná zbraň!) Dva granáty, podle označení se slzným plynem. (Působil by slzný plyn na Karandona? Asi ne, spíš bych paralyzoval sám sebe.)

Podtrženo a sečteno, nenašel u agentů nic, co by mohl použít ke své a Hollyině záchraně, a začal uvažovat, jak asi pronikli dovnitř. Nejspíš přes parkoviště. Ale pak se asi něco zvrtlo, protože jinak by sem nepřišli tak chabě vyzbrojení a jenom dva. Jistě se nechystali porazit mimozemšťany pouze s jednou puškou a jednou pistolkou.

Pak sáhl do náprsní kapsy Quaidovy kombinézy a vytáhl složený list papíru. Pod údaji v záhlaví, které mu nic neříkaly, stálo:

ČAS MÍSTO ZÁZNAM

18:03:48 CT. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:09 18:03:58 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trváni: 0.00:06 18:07:31 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trváni: 0.00:05 18:10:09 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:07 18:14:12 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trváni: 0.00:06 18:14:37 N. V. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ /Trvání: 0.00:02 18:14:38 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02 18:14:39 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02 18:14:40 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:02 18:16:23 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:07 18:20:21 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:08 18:23:57 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:06 18:46:00 N. Y. Izolovaný energetický pulz / Zdroj:

NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ / Trvání: 0.00:34

Swain v úžasu hleděl na čísla.

Časové údaje. Místa. A neustále se opakující slovo NEZNÁMÝ. Určitě to má něco společného s knihovnou. Tak znovu. Třináct energetických pulzů. Jeden v Connecticutu, dvanáct v New Yorku.

Dobrá. Tak si to shrneme. První pulz krátce po šesté večer, doba trvání devět vteřin. Přesně o deset vteřin později druhý, tentokrát už v New Yorku. Řešení je zřejmé, pomyslel si Swain. Moje a Hollyina teleportace z našeho domu v Connecticutu do Newyorské státní knihovny na Manhattanu.

Šest dalších pulzů s délkou trvání od pěti do osmi vteřin odpovídá šesti bojovníkům dopraveným do labyrintu z různých částí vesmíru spolu s průvodci k účasti na presidiánu.

Ale co těch pět zbývajících?

Swain prošel seznam ještě jednou a zastavil se u pořadových čísel šest až devět. Čtyři dvouvteřinové pulzy v rychlém sledu za sebou, navíc podtržené.

V 18.14:12 šestivteřinový energetický pulz. Nic divného. Prostě bojovník a jeho průvodce. Ale krátce nato ty čtyři podezřele krátké a rychlé.

Swainovi se rozsvítilo. Hodanií Jsou relativně malí, takže jejich teleportace nevyžadovala tolik času. Dvě vteřiny na každého. To také vysvětluje proměnlivou dobu trvání ostatních pulzů, která závisí na velikosti přenášeného subjektu. Lékař se usmál. Všechno do sebe krásně zapadlo.

Ale počkat! Co ten poslední pulz? Objevil se až skoro půl hodiny po předchozích dvanácti, které se vměstnaly do dvaceti minut. Navíc trval třicet čtyři vteřiny, zatímco nejdelší z dosavadních pouze devět. Že by organizátoři presidiánu zapomněli a na poslední chvíli do labyrintu něco poslali? Karandon to nebyl – Selexin přece řekl, že ten byl do knihovny dopraven celý den před zahájením presidiánu.

Lékař si s tímto problémem nemohl lámal hlavu, protože čas neúprosně běžel. Schoval papír do kapsy a s posledním pohledem na mrtvou Reese zamířil ke dveřím označeným ZÁSOBNÍK.

Studovnu zalévaly odlesky zuřícího požáru. Ve vzdálené stěně se černaly dveře úklidové komory, kde už oheň spotřeboval veškerou potravu a uhasí.

Když ji Selexin vedl pod zavěšenou mrtvolou, Holly zavřela oči. Nohy jí podklouzly v kaluži krve, ale mužíček ji včas zachytil, aby nespadla.

Ze schodiště k nim doléhalo vrčení hodanů a škrabot jejich drápů.

Selexin přidal do kroku a táhl dívku mezi stoly.

„K výtahu!“ zašeptala Holly. „Utíkejme k výtahu!“

„Dobrý nápad,“ ocenil Selexin a neúnavně se prodíral spouští, kterou za sebou zanechal Karandon. Z dobré stovky stolů ve studovně stála sotva polovina.

Blížili se k výtahům. Levé dveře zůstaly otevřené, za nimi zela temná propast výtahové šachty. Karandon je rozrazil tak prudce, že se zasekly. Selexin v běhu stiskl přivolávači tlačítko, narazil do zdi a otočil se.

V blikotavém světle plamenů se pod Hawkinsovou znetvořenou mrtvolou objevil hodan a opatrně strčil čenich do studovny.

Selexin s Holly dřepěli u výtahů a mezi nohami stolů pozorovali oba hodany, kteří pomalu a systematicky prohledávali studovnu. Jejich postoj jako by říkal: Hra skončila, nastal čas zabíjet.

Holly se ohlédla k otevřené šachtě výtahu. Karandon přerval lana, která teď ležela na dně jámy, takže tentokrát už po nich sklouznout nemůžou. Nad zavřenými dveřmi se pomalu rozsvěcoval a zhasínal ukazatel polohy. Kabina vyjela do přízemí, pak zazářila jednička…

Selexin ji zatahal za loket. „Pojď. Tady zůstat nemůžeme.“

„Ale výtah…“

„To už bude pozdě. Jdeme!“ Táhl dívku vpravo od výtahů a ohlížel se po hodanech, kteří se blížili z druhé strany s neochvějným odhodláním loveckých psů, když cítí, že je kořist na dosah.

Pět metrů. Selexin překročil rozbitou desku stolu a zastavil se před úklidovou komorou v rohu.

Slepá ulička.

I šelmy se zastavily, pořád ve vzdálenosti pěti metrů, a planoucíma očima nad tlamami s vyceněnými jehlovitými zuby si měřily směšnou kořist. A pak se pohnuly – každá jiným směrem.

Rozdělily se!

„To není dobré,“ zasténal Selexin. Dokud byli hodani pohromadě, viděl je oba najednou a mohl se účinněji bránit. Takto… „Rychle! Vyskoč na stůl!“ sykl na Holly.

„Cože?“

„Vylez si na stůl. Tam nás neuvidí! Nebudou vědět, kde jsme.“

Dívka vyšplhala jako opička na nejbližší stůl a Selexin se hbitě vyšvihl za ní. „Jdeme,“ zašeptala nadšeně, jako by se najednou ocitla ve svém živlu, a přeskočila na sousední stůl.

„Opatrně!“ varoval Selexin a následoval ji. „Ať nespadneš!“

Holly lehce přeskakovala mezery mezi stoly a nesla se vzduchem ladně jako tanečnice, doprovázena vrčením zmatených hodanů.

Cink.

Selexin se ohlédl přes rameno k výtahům. Přes moře stolů viděl horní polovinu dveří.

Otevíraly se.

I Holly je spatřila. „Stihneme to?“

„Musíme!“

Holly změnila směr a širokým obloukem zamířila zpátky k výtahům. Právě se chystala překonat širokou mezeru, když před ní nečekaně vyskočil hodan s vyceněnými zuby a zatarasil jí cestu. Dívka leknutím uklouzla a spadla zády na stůl; šelma dopadla zpátky na podlahu.

Doběhl k ní Selexin. „Stalo se ti…“

S hlasitým zavytím se hodan znovu odrazil, dopadl na desku sousedního stolu a sekl po Holly tlapou.

Dívka vykřikla, ucukla a skutálela se na zem!

„Ne!“ zaječel Selexin, když mu zmizela z očí, ale to už se šelma odrazila a řítila se na něho. Uskočil a hodan narazil v plné rychlosti na svislou nástavbu nad deskou. Síla nárazu stůl naklonila a mužíček ke své nejvyšší hrůze cítil, jak se s ním převrací svět. Vzápětí těžce žuchl zády na podlahu.

Holly zděšeně sledovala, jak se stůl, na kterém stál Selexin s hodanem, převrací a jako ve zpomaleném filmu kácí k zemi.

Mužíček dopadl první – tak tvrdě, že mu bílá čepice spadla z hlavy – ale rychle se vzpamatoval a odkulil se stranou, aby ho padající nábytek nezavalil.

Hodan sklouzl po desce a přistál na všech čtyřech jako kočka přímo před Selexinem. Nahrbil se, připravený skočit na zcela bezbrannou kořist, když vtom se mu deska stolu zaryla do prohnutého hřbetu a přibila ho k podlaze. Šelma zavyla a začala se svíjet jako šílená v zuřivé snaze vysvobodit se.

Selexin se odstrkoval po zadku z dosahu cvakajících zubů a míhajících se drápů. Na čele mu vyvstal ledový pot, protože hodan už se soukal zpod závalu.

Holly se vší silou svých osmi let opřela o vedlejší stůl a podařilo se jí ho převrátit. Hrana desky dopadla na hodanovu hlavu a rozdrtila křehkou lebku. Vrčení utichlo. Poslední křečovitý záchvěv, a šelma ztuhla.

V tichu, které nastalo, uslyšela Holly další cinknutí. Dveře výtahu se začaly zavírat! Poklekla vedle Selexina a rychle se rozhlížela všemi směry. „Kde je ten druhý?“

„Já… já nevím,“ zamumlal otřesený mužíček. „Může být kdekoliv.“

Teď byla řada na Holly. Popadla Selexina za ruku a zvedla ho na kolena. „Ujel nám výtah. Pojď, musíme pryč.“

„Ale… ale…“ blekotal mužíček omámeně.

„Tak vstávej! Pohni se!“

„Ale můj… můj klobouk!“ Selexin si sáhl rukou na holou hlavu. „Potřebuju svůj klobouk!“

Holly se ohlédla. Bílá polokoule vykukovala za překoceným stolem. Po rukou a kolenou k ní zamířila, natáhla se pro ni… a ztuhla.

Za vejčitou pokrývkou hlavy vyrůstala ze země tlapa, druhá, zakončená krvavým pahýlem, visela ve vzduchu. Pomalu zvedala hlavu, sledovala tlapy očima a zastavila pohled až u ohavné tlamy.

Druhý hodan.

Šelma vycenila zuby a zaslintala očekávanou hrůznou rozkoší.

Selexin z podlahy jen bezmocně přihlížel. Byl příliš daleko, aby mohl zasáhnout.

Holly, pořád na všech čtyřech, byla hodanovi vydána na milost a nemilost.

Šelma pokročila k ní a zastavila se nad Selexinovým kloboukem. Byla tak blízko, že Holly neviděla nic než tenké, jako jehly ostré zuby potřísněné krví. V horkém dechu, který jí vanul do obličeje, cítila odporný zápach shnilého masa. Zavřela oči a polomrtvá děsem čekala se zaťatými pěstičkami, až zvíře zaútočí.

Hodan zasyčel.

Hollyina hrůza dostoupila vrcholu a každým okamžikem očekávala konec, když vtom k ní jako ze sna dolehl hlas jejího otce.

„Iniciovat!“

Holly cítila, jak jí přes pevně sevřená víčka proniká do očí ostrý jas.

Šelma za vřeštěla.

Holly otevřela oči a vzápětí je zase přimhouřila, oslepená září bělostné koule nad Selexinovou pokrývkou hlavy.

Zvířecí vřeštění utichlo a dívka znovu zaslechla otcův hlas.

„Zrušit.“

Oslepující světlo okamžitě zhaslo a dívka měla několik vteřin jen mžitky před očima. Pak ji náhle sevřely dvě silné paže a Holly, stále oslepená, se prudce zavrtěla, aby se vysvobodila…

Sevření bylo pevné, ale současně něžné. Jako kdyby ji někdo objímal.

Dívka usilovně mrkala. Oči konečně prohlédly – a spočinuly na otcově laskavé tváři.

Holly se rozplakala.

Stephen Swain s dcerou v náručí hlasitě vydechl. Holly je živá a jsou zase spolu. Už ji nikdy neopustí. Ohlédl se po posledním hodanovi. Silové pole rozřízlo zvíře na dvě části a z obou vytékala hustá černá krev.

Selexin se dobelhal k lékaři a ušklíbl se na ohavnou mršinu. Pak se tiše zasmál. „Iniciovat. Zrušit. Jsem rád, že jste nezapomněl úplně všechno, co jsem vám řekl.“

„Všechno ne.“

Holly se podívala na otce. „Věděla jsem, že se pro mě vrátíš.“

„Ty můj malý blázínku,“ Swainovi se zachvěl hlas. „Snad sis nemyslela, že bych tě v tom nechal samotnou.“

„Ehm.“ Selexin si odkašlal. „Promiňte, ale ta mladá dáma nebyla tak úplně sama.“

„Co prosím?“

„Byl velmi statečný, tati,“ vyhrkla Holly. „Moc mi pomohl.“

„Ale? Nepovídej. To od něj tedy bylo šlechetné. Měl bych mu poděkovat, že?“

Selexin se skromně uklonil.

„Upřímně vám děkuji,“ řekl Swain mužíčkovi tiše.

Selexin, náhle v roli hrdiny, velkoryse mávl rukou. „Není zač. Poradíme, posloužíme, jak si račte přát.“

Swain se rozesmál.

„Věděla jsem, že přijdeš. Věděla.“ Holly se pohodlně uvelebila otci na klíně. Pak zvedla oči a nasadila vážný výraz. „Kde jsi vůbec celou tu dobu byl? A jak jsi nás našel?“ zeptala se tónem dospělého člověka.

Za to, že dceru a Selexina nakonec našel, mohl Swain děkovat pořádné dávce štěstí.

Z parkoviště vběhl do Zásobníku a zastavil se u červených dvířek, kde viděl Holly naposled. Nikoho tam nenašel, a když uvažoval, kam dál, zaslechl v tichu cinknutí výtahu. Kabina stála v druhém podzemním patře, když ji někdo shora přivolal. Lékař doběhl k výtahu těsně před tím, než se dveře zavřely. Skočil dovnitř a usoudil, že se nechá vyvézt tam, kde někdo stiskl tlačítko. Třeba to byla právě Holly – nebo jeho průvodce. Jistě, výtah mohl přivolat i Bellos, ale Swain byl ochoten to riskovat.

Kabina zastavila až ve třetím patře a dveře se otevřely do hořící studovny. Po čtyřech vylezl z výtahu a držel se z dohledu. Pak zaslechl lidské hlasy a vrčení hodanů, rachot padajícího stolu, hned nato další. Vyskočil, běžel za zvukem a vzápětí spatřil dceru klečící tváří v tvář hodanovi. Byl příliš daleko, aby jí mohl nějak pomoci, ale naštěstí si všiml Selexinova vejčítého klobouku a vzpomněl si na jeho poučování, jakou má ta pokrývka hlavy funkci.

„Pořád nic?“ zeptal se Marshall obsluhy radiostanice v modré dodávce Národní bezpečnostní agentury.

„Ne, pane. Nehlásí se. Ani plukovník Quaid, ani agent Martinez.“

„Zkuste to ještě jednou.“

„Můžu, ale obávám se, že je to marné. Slyším jen statickou elektřinu. Plukovník Quaid si vůbec nezapnul vysílačku.“

Prověrka stavu: Stanice 4 hlásí kontaminaci labyrintu.

Očekáváme potvrzení.

„Zkoušejte to dál. Kdyby něco, okamžitě mě informujte.“ Marshall seskočil z dodávky na rampu parkoviště a zahleděl se na mříž se šlehajícími elektrickými výboji a na zničený olověný kontejner.

Co se k čertu Quaidovi stalo?

Swain vstal, stále s Holly v náručí, a rozhlédl se po studovně. „Měli bychom jít.“

Selexin si urovnal na hlavě vejčitý klobouk, jehož bělobu narušovaly skvrny od černé krve. „Asi ano,“ souhlasil. „Bellos určitě není daleko.“

„Bellos,“ uvažoval Swain nahlas. „Ano, musí to být on.“

„Cože?“ nechápal Selexin. „O čem to mluvíte?“

„Bellos je ten druhý,“ vysvětloval lékař. „Druhý zbývající bojovník.“

„V presidiánu jste zůstali už jenom dva?“

„Ano,“ potvrdil Swain a ukázal mužíčkovi displej.

Selexin se na okamžik zamyslel a pak s vážnou tváří oznámil. „Máme vážný problém.“

„Jakto?“

„Podívejte se.“ Selexin zvedl Swainovi ruku s náramkem.

ZAHÁJENO-2

PROVĚRKA STAVU: STANICE 4 HLÁSÍ

KONTAMINACI LABYRINTU. OČEKÁVÁME POTVRZENÍ.

„Co to má sakra znamenat?“ vyjel Swain.

„To znamená,“ konstatoval Selexin, „že objevili hodana.“

„Jakého hodana? A hlavně kdo ho objevil?“

„Toho, kterého jste právě zabil pomocí teleportačního zařízení v mém klobouku.“

„Atekdo?“

„Dozorčí na druhém konci teleportu. Asi prožili pořádný šok, když jim hodan spadl do klína. Je to stanice číslo čtyři, ta která monitoruje čtvrtého bojovníka, tedy vás.“

„A co přesně ta zpráva znamená?“

„Presidián je určen pouze pro sedm bojovníků. Je to souboj na život a na smrt mezi sedmi inteligentními bytostmi, vybranými ze sedmi planetárních systémů v celém vesmíru. Jakákoli pomoc z vnějšku je zakázána. Hodani jsou jako vaši psi. Nejsou to inteligentní tvorové, a tudíž se do presidiánu nesmějí zapojit. Na zemi samozřejmě nežijí, takže když dozorčí zjistili přítomnost hodana v labyrintu, který se nachází na vaší planetě, poznali, že presidián byl kontaminován vnějším zásahem.“

„A co s tím teď udělají?“ zeptal se Swain po krátkém zamyšlení.

„Počkají na potvrzení.“

„Jak to potvrzení proběhne?“

„Na stanici číslo čtyři se musí dostavit rozhodčí a vizuálně potvrdit, že ke kontaminaci skutečně došlo.“

„A potom?“

„Nevím. Tento případ dosud v historii presidiánů nenastal.“

„Nemůžete alespoň hádat?“

Selexin se kousl do rtu. „Presidián bude pravděpodobně anulován.“

„To znamená, že ho zruší?“

Mužíček se zachmuřil. „Ne tak docela. Nejspíš…“

„Tati…“ zakňourala Holly v otcově náručí.

„Moment, zlato,“ přerušil ji Swain. „Co udělají?“ zeptal se Selexina.

„Myslím, že…“

„Tati!“ zašeptala Holly naléhavě.

„Copak, zlato?“

„Tam někdo je,“ pronesla tak tiše, že ji otec sotva slyšel.

Swain sklopil zrak. Holly mu hleděla přes rameno, v očích výraz děsivé hrůzy. Pomalu se otočil.

U dveří na opačném konci studovny, hned vedle zohavené mrtvoly, stál Bellos.

Tělo zavěšené pod stropem se zahoupalo a Swain pocítil vlnu lítosti, když spatřil potrhanou policejní uniformu.

Hawkins.

Bellos beze slova zamířil mezi rozbitými stoly k nim.

„Utečme,“ vyhrkla Holly otci do ucha.

Swain začal ustupovat podél stěny doleva, aby mezi nimi a Belíosem stálo co nejvíce překážek. Černý obr spěšně postupoval širokým obloukem a lehce si razil cestu mezi troskami. Přes rameno měl stále ještě přehozenou bezvládnou bílou hromádku – svého průvodce.

Swain s dcerou v náručí a Selexinem po boku couval k výtahům.

„Nemáte kam utéct!“ zaburácel Bellos přes celou studovnu. „Nemáte kde se skrýt!“

„Už to zjistili!“ křikl na něho Swain. „Odhalili tě. Vědí, že sis přivedl hodany.“

„Vám třem to stejně nepomůže.“

Swain se ohlédl přes rameno na temnou propast levého výtahu a zavřené dveře pravého. „Presidián skončil, Bellosi. Už nemůžeš vyhrát. Vědí, žes podváděl.“ Za zády nahmatal přivolávači tlačítko a stiskl je.

„Možná vědí,“ odsekl rohatý obr, „možná ne. Stejně na tom nezáleží.“

„Ztratil jsi čest,“ řekl Selexin vážně. „Zneuctil jsi sám sebe.“

„Na to kašlu,“ štěkl Bellos výsměšně. „Udělal jsem všechno pro to, abych zvítězil. A i kdyby přišli na ten trik s hodany, pořád můžu dokázat, že jsem tento presidián vyhrál.“

„A jak to chceš dokázat?“ zeptal se Selexin.

Swain se ušklíbl – odpověď znal.

„Tak, že zůstanu jediným žijícím bojovníkem.“

Lékař zasténal.

„Už je tady výtah, tati,“ ozvala se Holly současně s cinknutím a dveře kabiny se otevřely.

„Rychle dovnitř,“ pobídl Swain svého průvodce a pozadu vešel do výtahu. Selexin přiskočil k ovládacímu panelu a stiskl tlačítko.

Dveře se začaly zavírat, ale Bellos vůbec nezareagoval a dál klidně postupoval mezi stoly, jako kdyby měl k dispozici všechen čas ve vesmíru. Jako kdyby věděl něco, co my ne, napadlo Swaina.

Dveře se zavřely a kabina se rozjela dolů. Nesvítilo se v ní – obě zářivkové trubice ležely na zemi, jak je tam policista položil, když se skupinka skrývala v prvním patře. Swain jednu z nich nasadil na místo a kabinu zalilo žluté světlo.

„Vyvázli jsme poměrně snadno,“ podotkl mužíček.

„Až příliš snadno,“ řekl lékař starostlivě.

„Proč za námi neběžel, tati?“ zeptala se Holly. „Předtím nás honil po celém domě, a teď nás nechal.“

„Já nevím, zla…“

Na střechu kabiny hlasitě žuchlo cosi těžkého. Trojice uprchlíků ztuhla a pak zvedla hlavy ke stropu.

Bellos skočil do šachty a teď stojina výtahu!

Swain si okamžitě uvědomil, jaké chyby se dopustil. „Zatraceně!“

„Co se stalo?“ vyhrkl Selexin.

„Chytli jsme sami sebe do pasti.“

Stropní poklop se otevřel; za dlouhými rohy následovala hlava a výhružně rozšklebený obličej.

Swain odtáhl Holly a Selexina do vzdálenějšího rohu kabiny.

Bellos se stáhl, ale vzápětí seskočil otvorem do kabiny. „Konečně vás mám,“ procedil zlověstně.

Swain odsunul Holly za sebe. Selexin stál vedle něho a černý obr na druhé straně kabiny u panelu s tlačítky. Průvodce už u sebe neměl.

Lékař doufal, že Selexin stiskl nejbližší patro, protože tak by měli ještě šanci na útěk, ale srdce mu pokleslo zklamáním, když viděl, že na panelu svítí –2. Nejnižší patro. Zásobník. Než tam sjedou…

„Proč jste nás poslal až úplně na dno?“ ucedil k mužíčkovi.

„Chtěl jsem, abychom se dostali co nejdál,“ zašeptal Selexin. „Jak jsem mohl vědět, že za námi skočí?“

„Ticho!“ vybuchl Bellos.

„Neřvi tady,“ odsekl Swain.

„Jo. A polib mi prdel,“ přidal se mužíček.

Bellos se při té urážce vztekle zamračil a vykročil k nim.

Swain žasl nad jeho mohutnou postavou a výškou – obr se musel sklonit, protože jinak by se mu špičky rohů zaryly do stropu. Viděl, že si Bellos upevnil k opasku další trofeje. Vedle Kondovy dýchací masky a policejního odznaku visela podlouhlá hmyzí hlava a v koženém pouzdře lahvička se sprejem obsahující slzný plyn. Památka na Hawkinse, uvědomil si lékař.

Bellos si všiml, kam se dívá, a poplácal nádobku. „Podivná zbraň,“ ušklíbl se pohrdavě. „V posledním okamžiku svého života mi tvůj společník něco stříkl do očí, ale vůbec si tím nepomohl. Lidé jsou velmi křehká stvoření, když jim něco tak směšného dokáže ublížit.“

„Jsi zbabělec, Bellosi,“ zavrčel Selexin.

Obr se po něm ohnal, ale Swain mu srazil ruku stranou. „Nech ho na pokoji!“

Zdálo se, že odvážný výpad na Bellose zapůsobil, protože poslušně svěsil paži, ale v příštím okamžiku se nečekaně znovu rozmáchl, vší sílou udeřil Swaina pěstí do obličeje a srazil ho na zem. Pak se k němu sklonil, popadl ho za límec a mrštil jím o protější stěnu kabiny.

Lékař se zhroutil na podlahu a Bellos k němu přiskočil. „Ty ubožáku!“ zaburácel. „Jak ses mohl opovážit na mě sáhnout? Můj prapředek taky zabil člověka. V jiném * presidiánu. Před dvěma tisícovkami let. Ten člověk naříkal a žebral o milost.“ Chytil Swaina za vlasy, postavil ho a opřel o stěnu. „I ty budeš naříkat, človíčku? Taky budeš žadonit, abych se nad tebou slitoval? Abych byl milosrdný?“

Další úder odhodil Swaina na dveře kabiny. Lékař se vzepřel na rukou do sedu a opřel se zády o dveře. Rána na rtu se mu při pádu otevřela a silně krvácela.

„Tak co?“ vysmíval se mu obr. „Budeš skučet a žadonit o milost?“ Pak se otočil k Holly. „Nebo bys chtěl raději žebrat o její život?“

„Pojď sem,“ vyzval ho Swain klidným, vyrovnaným tónem.

„Cože?“ Bellos jako by nevěřil svým uším.

„Jsi hluchý? Říkám pojď sem,“

„Kdepak,“ obr se usmál. „Nejdřív se seznámím tady s tou mladou dámou,“ a vykročil k Holly.

Selexin mu odvážně zastoupil cestu. „Ne,“ prohlásil pevně.

Podivná scéna – metr dvacet vysoký bíle oděný průvodce a nad ním se tyčil více než dvoumetrový obr celý v černém.

„Sbohem, trpaslíku,“ ucedil Bellos a udeřil pěstí do vejčitého klobouku jako do kovadliny. Ubohý Selexin se rozplácl na podlaze a rohatý tvor natáhl ruku k Holly. „Tak, a teď…“

„Ty jsi opravdu hluchý,“ zasyčel za ním nenávistný hlas.

Bellos se otočil, ale nestačil ani zamrkat. Swain se rozmáchl skleněnou trubicí jako baseballovou pálkou a praštil soupeře do obličeje. Zářivka se roztříštila v dešti střepin a zanechala na černé tváři bělavý poprašek.

Obr ucukl, ale kromě leknutí mu rána nijak neublížila.

Swain zasténal zklamáním, ale to už ho Bellos udeřil pěstí a poslal vzduchem ke dveřím. Ty se právě začaly otevírat – kabina zastavila v druhém podzemním patře – a lékař jimi proletěl zády napřed a přistál na podlaze Zásobníku.

Bellos vyšel z výtahu a zvedl ho za vlasy. „Ano, ten člověk žadonil o slitování. A víš, co udělal můj praděd?“

Lékař neodpověděl.

„Srazil mu hlavu.“ Bellos naklonil práškem pokrytý obličej ke Swainovi. „Potom mu utrhl ruce a nohy. A vzal mu tohle.“ Obr udeřil do zlatého plátu na svých prsou. „Neslavný soupeř, ale nádherná trofej.“

Swain zamrkal. Opravdu, vypadá to jako… takovou výzbroj nosívali legionáři! Prsní plát byl ze zlata, to znamená, že ho nosil nějaký důstojník. Před dvěma tisíci lety chránil hruď římského centuriona, který byl donucen bojovat v presidiánu!

Bellos lékaře zvedl – špičky tenisek se bezmocně houpaly půl metru nad zemí – a odnesl ho k rozbitým vnějším dveřím levého výtahu. Když se Karandon probral z bezvědomí na dně šachty, jednoduše je vyboural a vylezl, pomyslel si Swain, ale to už prolétl jámou a přistál na střeše zničené kabiny půldruhého metru pod úrovní podlahy Zásobníku.

Obr seskočil za ním. „Tak co, človíčku? Prosíš o milost?“

„To si počkáš,“ odsekl lékař.

Bellos jím mrštil o betonovou stěnu. Swain se svezl na kolena, kašlal a lapal po dechu a obr se nad něho sklonil. „Myslíš teď na sebe, človíčku, nebo na to, co udělám, až tě zabiju? Co je horší? Pomyšlení na jistou smrt, nebo na to, co provedu tvé maličké, až budeš mrtvý?“

Swain zaťal zuby, ústa plná krve. Mysli! Udělej něco! Pozvedl hlavu. Nad ním se černalo dno druhé kabiny. Možná by… Vymrštil se, skočil a prudce narazil do obra.

Belíos zavrávoral a strhl ho s sebou do vedlejší šachty pod fungující výtah.

Obr dopadl tvrdě na dno a zůstal omráčený ležet.

Lékař přistál na něm. Okamžitě vyskočil a rozhlédl se kolem sebe. Ze dvou stran betonové zdi, podél jedné z nich řada šesti lan pohánějících kabinu a protizávaží výtahu. Naproti lanům rozbitá stěna zničené kabiny, vpravo…

Dveře! Další patro! Swain horečně uvažoval. Kdyby výtah sjel dolů, mohl bych…

„Holly! Selexine!“ zvolal zoufale. „Jste tam ještě? Jestli ano, podívejte se na tlačítka a stiskněte cokoliv pod minus dvojkou!“

V kabině výtahu nad ním ležel Selexin na podlaze celý od krve a nehýbal se. Holly se choulila v koutku a plakala, když vtom si náhle uvědomila, že slyší otce. „…cokoliv pod minus dvojkou!“

Vyskočila, vrhla se k ovládacímu panelu a podívala se na tlačítka:

3 2

1 P

– 1 –2

Nejnižší je druhé podzemní patro. Pod ním už nic není! O čem to táta mluví? „Tady nic není!“

* * *

Bellos, ještě omráčený pádem, pomalu vstával.

„Musí tam být! Stiskni tlačítko pod minus dvojkou!“

„Tady fakt žádné není,“ zanaříkala Holly.

Kristepane, to přece není možné, zasténal Swain v duchu. Přece jsou tady ty dveře! „Podívej se pod tlačítka!“ zavolal nahoru. „Není tam nějaký otvor? Další panel? Cokoliv!“

Uplynulo několik napjatých vteřin. „Už to vidím,“ zajásalo děvče. „Takový malý poklop!“

Bellos zavrávoral a opřel se o stěnu zničené kabiny.

„Otevři ho!“ zavolal lékař na dceru. „Jestli je tam další tlačítko, stiskni ho!“

Holly otevřela malá kovová dvířka zasazená pod ovládacím panelem, nahlédla do otvoru a spatřila řadu čtyř spínačů a pod nimi zelené tlačítko s nápisem SKLEP/SKLAD.

„Mám to,“ zvolala radostně.

„Stiskni ho!“ zaznělo ze šachty.

Holly přiložila ukazovák na knoflík a zatlačila.

Kabina začala klesat.

Swain viděl, jak se lana složitého pohonného systému výtahu dala do pohybu. V šeru nerozeznal, které jede nahoru a které dolů, důležitý byl směr kabiny, a ta se přibližovala. Výborně, pomyslel si. Teď ještě…

Brutální úder ho srazil na betonovou zeď. Swainovi se udělaly před očima mžitky a v posledním zlomku vteřiny spatřil černou pěst letící mu jako dělová koule přímo do obličeje. Ucukl hlavou…

Bellos praštil do stěny. Zaječel bolestí, zavrávoral a klesl na kolena.

Swain se podíval nad sebe. Výtah se nezadržitelně blížil. Ještě tři a půl metru, víc ne. Moc času nemáš, kamaráde. A s Bellosem přece nemůžeš bojovat. Musíš vymyslet nějaký způsob…

Obr už stál na nohou. Levou rukou přirazil lékaře na rozbitou kabinu, pravou ho udeřil do břicha a vyrazil mu dech. Swain se v bolestné křeči předklonil, ale Bellos ho úderem do brady zase narovnal a znovu se rozmáchl.

Zaskřípání – dno kabiny mu dosedlo na špičku rohu. Obr okamžitě ztratil o soupeře zájem. Divoce se rozhlédl a hledal, kudy uniknout. Prostor za lany pohonného systému mu připadal dost široký, aby si za ně vlezl. Neúprosný tlak ho donutil pokrčit nohy a sklonit hlavu. Otočil se k lanům.

Swain postřehl svou šanci a v okamžiku, kdy se k němu Bellos obrátil zády, kopí ho vší silou do lýtka a srazil ho na kolena. Mrkl nad sebe. Dva metry! Prosmýkl se kolem klečícího obra a vrhl se ke zdi za lany. Jestli to nestihnu, je po mně, blesklo mu hlavou. Vtom mu mohutná černá ruka sevřela kotník jako ve svěráku, škubla s ním a odtáhla ho od spásonosné mezery.

Swainovi zalil celé tělo ledový pot hrůzy. Proti Bellosově síle nemohl dělat vůbec nic. Obr, který teď měl k lanům blíže, ho přidrží do posledního okamžiku na dně šachty pod klesající kabinou a pak uskočí do bezpečí. Pozvedl zrak. Dno kabiny se mu snášelo půldruhého metru nad hlavou. To je konec, pomyslel si a sklopil oči. Pohled mu padl na trofeje za Bellosovým opaskem. Nádobka se slzným plynem…

Ale Hawkinsovi nepomohla…

Bellos naklonil hlavu a triumfálně se zachechtal.

Swain se na něho podíval a zamžikal. Ten bílý prášek!

Zoxidovaný fluor!

Fluor ve směsi se slzným plynem vytvoří…

Na co čekáš? Udělej to!

Swain vytrhl sprej z pouzdra a naminl Bellosovi do obličeje.

Obr postřehl pohyb a ohnal se rukou. Jeho pěst zasáhla trysku nádobky a strhla ji.

Mozek vybičovaný hrůzou okamžitě vymyslel jiné řešení. Swain natáhl ruku a narazil dno nádobky na ostrou špičku Bellosova rohu. Tenký plech nevydržel a z otvoru vytryskl stlačený plyn. Lékař nádobku bleskurychle otočil a obrátil proud proti zaprášenému obličeji.

Aktivní součást slzného plynu tvoří chloracetofenon rozpuštěný v kyselině sírové, která při styku s práškovým fluorem okamžitě bouřlivě reaguje a vzniká kyselina fluorovodíková, jedna z nejagresivnějších a nejžhavějších látek, jaká chemie zná.

A právě tato reakce teď probíhala na obrově obličeji!

Bellos strašlivě zařval, zavřel oči, do kterých pronikla bublající žíravina, a okamžitě pustil Swainův kotník.

Lékař se překulil na záda pod skučícího skloněného Bellose. Od spodku kabiny ho dělil sotva metr prázdného prostoru, ale byl volný. Přitáhl kolena k tělu, vykopl oběma nohama proti obrově bradě a zvedl mu hlavu tak prudce, že ostré špičky rohů pronikly dnem do kabiny.

V záblesku čiré hrůzy si Bellos uvědomil, co se stalo. Podlaha výtahu mu zachytila rohy a vespod už nezbylo dost místa, aby se nějakým zoufalým manévrem vyprostil!

Swain se vrhl na břicho a plazil se do bezpečí. Na zadku doslova cítil dno kabiny. Jako když ležíš pod autem a vyklouzne ti hever, pomyslel si, když hrábl rukou po jednom z lan, které běželo nahoru, a sevřel je v dlani.

Bellos, který ležel na zádech s hlavou vztyčenou v ostrém úhlu a marně cloumal zaklíněnými rohy, vyrazil strašlivý výkřik.

Škubnutí lana málem vytrhlo Swainovi paži z ramenního kloubu, ale udržel se a v okamžiku, kdy jeho nohy vyklouzly zpod kabiny, obrův křik ustal, jako když utne. Výtah dosedl na dno a lékař se vznášel v temnotě šachty.

Lana se konečně zastavila a v šachtě zavládlo mrtvé ticho.

Swain visel nad kabinou a chystal se na ni seskočit, když vtom se mu před očima otevřel poklop ve střeše. Strnul. Bellos přece nemohl…

Z otvoru se vynořila Hollyina hlava a lékař vydechl úlevou. Dívka se chvíli zmateně rozhlížela a pak nad sebou spatřila otce. „Tati!“ vykřikla a vysoukala se na střechu výtahu.

Swain pustil lano a dopadl vedle ní.

Holly mu vyskočila do náruče. „Tati! Já se tak bála!“

„Já taky, holčičko. Věř mi, já taky.“

„Udělala jsem to dobře? Stiskla jsem správné tlačítko?“

„Ano, zlato. Zvládlas to výborně.“

Holly spokojeně přikývla a objala otce kolem krku.

V poklopu se objevila bílá čepice a za ní celý Selexin.

„Bellos je mrtvý,“ oznámil Swain.

„Já vím.“

Když lékař tázavě nakrčil obočí, mužíček beze slova ukázal do kabiny.

Swain nahlédl otvorem ve stropě. „Jejda.“ Z podlahy trčely dva zahrocené rohy.

„Co se mu stalo?“ zajímal se Selexin.

„Rozdrtil ho výtah.“

Mužíček se zachvěl. „Nepříjemná smrt,“ poznamenal stísněně.

„Bellos taky nebyl zrovna příjemný,“ opáčil Swain suše.

„To je pravda.“

Vtom zapípal náramek na lékařově zápěstí a po displeji se rozběhl zdola nahoru text:

KONTAMINACE VE STANICI 4 POTVRZENA

* DOŠLO K PORUŠENÍ PRAVIDEL * OPAKUJI * DOŠLO K PORUŠENÍ PRAVIDEL * OČEKÁVÁNO ROZHODNUTÍ O UKONČENÍ PRESIDIÁNU

Pak miniaturní obrazovka zablikala a objevilo se nové sdělení:

ZAHÁJENO – 1

ROZHODČÍ U VÝSTUPNÍHO TELEPORTU HLÁSÍ, ŽE V LABYRINTU ZŮSTAL JEDINÝ BOJOVNÍK, A ČEKAJÍ NA INSTRUKCE

„Co to znamená,“ zeptal se Swain.

„Když zůstane poslední bojovník,“ vysvětloval Selexin, „rozhodčí probudí Karandona – pokud už není vzhůru. A potom…“

„Potom se otevře výstupní teleport,“ vzpomněl si lékař. „A když se mi podaří nějak se Karandonovi vyhnout a dostat se k teleportu, zvítězil jsem.“

„Přesně tak. Jenže když teď rozhodčí vědí, že Bellos porušil pravidla, mohou dospět k rozhodnutí, že tento presidián kompletně zruší. A jestli to udělají, výstupní teleport se neotevře a my tady zůstaneme i s Karandonem. A jak už jsem vám dříve řekl, může se také stát…“

Náramek hlasitě zapískal a Selexin zmlkl.

PŘÍKAZ OBSLUZE VÝSTUPNÍHO TELEPORTU: BYLO ROZHODNUTO UKONČIT PRESIDIÁN

* NEOTEVÍREJTE VÝSTUPNÍ TELEPORT * OPAKUJI

* NEOTEVÍREJTE VÝSTUPNÍ TELEPORT *

„Odpískali to,“ vydechl Swain hluše.

Selexin mlčel jako zařezaný a nevěřícně zíral na displej.

Lékař mu položil ruku na rameno. „Viděl jste? Oni to klidně odpískali.“

„Viděl,“ odpověděl mužíček neslyšně. „A je mi jasné, co to znamená.“ Zvedl hlavu a pohlédl Swainovi do očí. „S největší pravděpodobností tady všichni zemřeme.“

„Cože?“ vyhrkl Swain.

„Zemřeme?“ vzlykla Holly.

„Vy zemřete určitě,“ řekl Selexin lékaři. „A já bez výstupního teleportu nemohu opustit tuto planetu. Jak byste odhadl mé šance na přežití tady na Zemi?“

Odpověď byla Swainovi až příliš jasná. Budovu obklopili agenti NBA a ti si sem určitě nepřišli vypůjčit knížku. Jakmile Selexin vyjde z knihovny, má to spočítané a bez teleportu se odsud nedostane. Ale co já? „Odkud berete jistotu, že zemřu? Můžeme mít štěstí a Karandon nás nenajde.“ Tohoto vetřelce by agentům Národní bezpečnostní agentury rád přenechal.

„Karandon pro vás nepředstavuje nejvážnější hrozbu,“ odpověděl Selexin.

„A co tedy?“

Selexin se nadechl, ale přerušil ho další signál náramku.

* OFICIÁLNÍ SDĚLENÍ *

Z DŮVODU VNĚJŠÍHO NARUŠENÍ BYLO

ROZHODNUTO,

ŽE SEDMÝ PRESIDIÁN BUDE ZRUŠEN.

DĚKUJEME ROZHODČÍM A OBSLUZE VŠECH

SYSTÉMŮ

ZA AKTIVNÍ SPOLUÚČAST NA TÉTO AKCI.

VYŠETŘOVÁNÍ PŘÍČIN KONTAMINACE LABYRINTU

JIŽ BYLO ZAHÁJENO.

* KONEC OFICIÁLNÍHO SDĚLENÍ *

PRESIDIÁN UKONČEN

OČEKÁVEJTE OEELEKTRIFIKACI

„Deelektrifíkace? Znamená to přesně to, co si myslím, že to znamená?“

Selexin přikývl. „Vypnou elektrické pole uzavírající labyrint.“

„Kdy?“

„Co nejdřív.“

„A co Karandon?“

„Předpokládám, že ho nechají tady.“

Swain vytřeštil oči. „Nechají ho tady? Máte ponětí, co ta bestie způsobí ve městě? Jakmile vypnou proud, Karandon se dostane z budovy a pak už ho nikdo a nic nezastaví!“

„Moje rozhodnutí to není,“ bránil se mužíček.

Swain viděl, že jeho průvodci dělá těžkou hlavu jiný problém. Bez výstupního teleportu se nedostane domů. Přežil presidián, ale uvízl na cizí planetě. „No, když tady budeme stát jako zmoklé slepice, moc si nepomůžeme. Měli bychom si najít nějaký východ, a jakmile elektrifikace skončí, vypadnout z toho proklatého baráku.“ S Holly v náručí překročil na střechu sousedního, zničeného výtahu.

Selexin se nehýbal.

Lékař vysadil dceru rozbitými dveřmi a vyšplhal se za ní. Pak se ohlédl na svého průvodce, který nehnutě stál na střeše kabiny a mžoural do šera.

„No tak, Selexine, co je to s vámi? Pojďte, najdeme východ a…“

„Bellos,“ vydechl mužiček.

„Cože?“

„Bellos znal cestu.“

„O čem to proboha mluvíte? Nezdržujte a pojďte!“

„Musel mít nějaký prostředek, jak odsud dostat hodany. Sám mi to řekl.“

„Kristepane, Selexine, co to plácáte?“

„Stalo se to v jiném patře,“ vysvětloval mužíček. „Myslím, že ve dvojce. Než se objevil Rachnid. Pak s ním Bellos bojoval a to nám umožnilo útěk, ale předtím řekl něco moc divného. Zeptal jsem se ho, co má v plánu s hodany, až vyhraje presidián. Kdyby je tady totiž nechal, jistě by se na jeho podvod přišlo. A on mi odpověděl, že než projde výstupním teleportem, hodani dávno v labyrintu nebudou.“

Swain napjatě poslouchal.

„Mám pro to jediné vysvětlení,“ pokračoval Selexin. „Musel tady mít vlastní teleportační zařízení.“

„Teleportační zařízení?“

„Komoru, v níž se vytváří energetické pole umožňující teleportaci.“

Swain se zamyslel. V koutku mysli mu zablikala vzpomínka na dosud nevyřešenou hádanku.

„Jak je to zařízení asi velké?“

„Většinou obrovské a těžké. A technologicky nepředstavitelně složité,“ dodal Selexin.

Obrázek v lékařově mozku nabýval jasnější kontury. A pak mu svitlo. „Bellos si sem dopravil vlastní teleport,“ oznámil přesvědčivě.

„To nevíme,“ namítl mužíček.

„Ale víme.“ Swain sáhl do kapsy a podal Selexinovi list papíru. „Podívejte se na ten seznam. Našel jsem ho u jednoho záhadného návštěvníka, který objevil způsob, jak proniknout do vašeho labyrintu.“

„Co je to za seznam?“

„Podívejte se sám.“

Selexin přeskočil z jedné kabiny na druhou a za okamžik už stál před výtahy a hleděl na papír. „Zjevně pozemský materiál,“ konstatoval. „Záznam energetických pulzů neznámého původu. Co znamenají ta čísla vlevo?“

„Časové údaje,“ odpověděl Swain.

Selexin si chvíli lámal hlavu, ale pak bezmocně pokrčil rameny. „Vzdávám se. Co je to?“

„Seznam všech teleportací do této budovy v průběhu dnešního večera.“

„Ne!“

„Ale ano. A konečně jsem ho rozluštil. Dvanáct přesunů mi bylo jasných. První v Connecticutu, to jsem já a Holly, když jste nás unesli z domu. Pak knihovna. Sedm bojovníků s průvodci a čtyři hodani. Ale ten poslední jsem si nedokázal vysvětlit.“ Swain ukázal na záznam na konci stránky.

13. 18:46:00 N. V.

Izolovaný energetický pulz

Zdroj: NEZNÁMÝ

Typ: NEZNÁMÝ

Trvání: 0.00:34

„Vidíte? Mnohem delší než všechny předchozí. Čtyřiatřicet vteřin. To znamená, že došlo k přesunu velkého a těžkého předmětu.“

„Pořád nechápu…“

„Myslím, že Bellos si nechal do knihovny teleportovat vlastní teleportační zařízení, aby mohl odstranit důkazy podvodu a odeslat hodany, než sám opustí labyrint.“

Selexin se dlouze zadíval na seznam a pak zvedl hlavu. „To by znamenalo…“

„To znamená,“ dopověděl Swain, „že někde v této budově je teleportační zařízení, s jehož pomocí se můžete vrátit domů.“

Selexin jako by tomu pořád nemohl uvěřit.

„Tak na co čekáme?“ vytrhla ho Holly ze zamyšlení. „Na nic.“ Swain popadl Selexina za ruku a rozběhl se. „Musíme to najít, dokud je ještě čas.“

James Marshall stál u vjezdu do podzemního parkoviště a zachmuřeně pozoroval modré záblesky elektrických výbojů v otvoru kovové mříže.

„Pane?“ vytrhl ho ze zamyšlení agent obsluhující radiostanici.

„Co je?“

Prověrka stavu: Elektrifikace bude ukončena za 1 minutu.

„Ztratili jsme signál, pane. Vysílačka plukovníka Quaida je nefunkční.“

Marshall se kousl do rtu. Akce, která začala tak slibně, spěla mílovými kroky ke krachu. V knihovně ztratili dva muže, přišli o přenosný kontejner na přepravu radioaktivního materiálu, údajný opilec, kterého našla hlídka, když vyspával za budovou, kamsi zmizel a barák za chvíli lehne popelem. A výsledek? položil si Marshall v duchu řečnickou otázku. Velké kulové, odpověděl si vzápětí vztekle. Stojí tady s prázdnýma rukama a odpovědnost padá plně na jeho hlavu. Divize Sigma dostala pro tuto akci zelenou a teď se nemá čím vykázat. Před několika minutami s odvoláním na ochranu bezpečnosti Spojených států zabránil hasičům, kteří se sem sjeli z celého města, v záchraně národní kulturní památky („Ať klidně shoří!“ odbyl velitele zásahu), a to se mnohým vysoce postaveným osobnostem nebude líbit.

Situace byla jasná. Buď z toho baráku něco vytáhne, nebo si z něj ti nahoře udělají obětního beránka. Marshallova kariéra stála a padala s nálezem uvnitř knihovny.

Něco najít musí!

Ukázalo se, že Swain, Holly a Selexin nemuseli běžet moc daleko, než teleportační zařízení našli. Dokonce ani nemuseli opustit Zásobník. Ale moc nechybělo a minuli by ho bez povšimnutí. Selexinovu bystrému oku naštěstí neunikla jistá anomálie v jedné z nekonečných křižujících se chodeb, kterými procházeli cestou k centrálnímu schodišti.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude ukončena za 51 vteřin.

Zařízení s ocelovými stěnami, které sahaly až ke stropu, prosklenými dveřmi uprostřed a hranami a rohy zaoblenými do tvaru rotačního elipsoidu připomínalo obrovskou telefonní budku. Kolem se vytvořil kulový prázdný prostor jako vyřezaný do okolních polic a stropu – v okamžiku teleportace se okolní hmota prostě vypařila.

„Přenosný generátor,“ ukázal Selexin na šedou kovovou skříň, spojenou s elipsoidem silným černým kabelem. „Bez něho by teleportační zařízení nefungovalo.“

„Bellos si to dobře ukryl,“ poznamenal Swain. Stáli uprostřed východní sekce Zásobníku, nejméně třicet metrů daleko od nejbližšího východu, obklopeni vysokými policemi plnými knih. Pravděpodobnost, že se sem v průběhu presidiánu některý z bojovníků dostane, byla velmi malá.

„Náhoda,“ opáčil mužíček pohrdavě.

„Proč myslíte?“

„No, pořád mi nešlo do hlavy, proč sem Bellos přišel s už mrtvým průvodcem. Domnívám se, že události proběhly asi takto. Bellos na své domovské planetě nastupuje spolu se svým průvodcem do oficiálního teleportu. Jakmile jsou uvnitř, průvodce obdrží prostřednictvím náramku, který zatím Bellosovi nedal, souřadnice labyrintu. Bellos se na něho vrhá, zmlátí ho a brutálním násilím ho donutí souřadnice prozradit. Pak ho zabije, otevře teleport, předá údaje svým spojencům, zase zavře a nechá se dopravit do labyrintu. Současně jsou pomocí jiného zařízení odesláni čtyři hodani. Mnohem později mu pak jeho spojenci pošlou tento teleport.“ Selexin ukázal na obrovskou kabinu. „Jenže ten mohl skončit kdekoliv uvnitř labyrintu. Teleportace se nikdy nedá provést s absolutní přesností, a proto říkám, že je to náhoda, že jsme ho našli zrovna tady. Ovšem když něco vystřelíte do bludiště, existuje reálná naděje, že se trefíte do temného kouta. Prostě vykalkulované riziko, které byl Bellos ochoten podstoupit.“

Prověrka stavu: Elektrifikace bude ukončena za 31 vteřin.

„Tak co teď, tati?“

Swain se ohlédl do chodby za sebou. Vzdálenější police už hořely. „Pošleme Selexina domů, aby mohl ostatním vylíčit, co se tady skutečně přihodilo.“

Holly si zklamaně povzdechla. „Nemohl by s námi zůstat, tati? Víš, jako ET.“

Selexin se smutně usmál a s rukou na klice prosklených dveří teleportu řekl Swainovi: „Po příchodu do labyrintu jsem uvažoval nad osudem, který mi přiřkl úlohu průvodce lidského účastníka presidiánu, a byl jsem neskonale nešťastný. Domníval jsem se, že nevydržíte ani minutu, a vaše smrt by znamenala i můj konec. Teď, když jsem viděl, jak úžasným způsobem jste bojoval o sebe a svou dceru, vím, jak hluboce jsem se mýlil.“

Swain přikývl.

„Nemůžu tady zůstat,“ obrátil se mužíček k Holly. „Tvůj svět na mě ještě není připraven, stejně jako já nejsem připraven na něj. Dokonce i presidián ve vašem světě zkrachoval.“

Dívenka se rozplakala. „Děkuju ti,“ vyrážela mezi vzlyky. „Děkuju ti, že ses o mě staral.“ Přiskočila k Selexinovi a vrhla se mu kolem krku.

Ukázalo se, že mužíček není připraven nejen na pozemský svět, ale ani na nečekané projevy náklonnosti. Zavrávoral a teprve po chvíli váhavě zvedl ruce a oplatil dívce láskyplné objetí. „Dávej na sebe pozor,“ zašeptal se zavřenýma očima. „Sbohem, Holly.“

Dívka odstoupila a Selexin natáhl ruku k Swainovi. „Na to, abych vás objímal, jste moc velký,“ řekl s úsměvem.

Prověrka stavu: Elektrifikace bude ukončena za 15 vteřin.

Swain stiskl podávanou pravici. „Ještě jednou vám z celého srdce děkuji za záchranu mé dcery.“

Selexin se uklonil. „Neudělal jsem nic, co byste na mém místě pro ni neudělal i vy. A koneckonců i pro mě. Prostě jsem vás zastoupil po dobu vaší nepřítomnosti. I já vám musím poděkovat – za to, že jste mě přiměl změnit názor na vás.“ Stiskl kliku a prosklené dveře se s hlasitým zasyčením otevřely.

Swain položil Holly ruku na rameno. „Sbohem, Selexine. Nikdy na vás nezapomenu.“

„Pochybuju, pane Swaine. Když uvážím, že jste zapomněl prakticky všechno, co jsem vám řekl…“ Mužíček vstoupil do kabiny.

„A vy nezapomeňte tady toto po sobě uklidit, až budete doma,“ zavolal za ním lékař se smutným úsměvem.

„Nebojte se, já nezapomínám.“ S těmito slovy Selexin přibouchl dveře.

Swain o několik kroků ustoupil a podíval se na náramek.

PROVĚRKA STAVU:

ELEKTRIFIKACE BUDE UKONČENA ZA 4 VTEŘINY.

„Proboha,“ vydechl Swain, když si uvědomil, co to znamená.

Selexin v kabině stiskl několik tlačítek a pak přistoupil k proskleným dveřím. Sbohem, pronesla jeho ústa neslyšně.

V kabině se zablesklo a oslnivé bílé světlo jako by mužíčka pohltilo. V příští vteřině záře pohasla a Seíexin byl pryč.

Holly si utírala slzy a Swain se podíval na displej.

PROVĚRKA STAVU: ZAHÁJENA DEELEKTRIFIKACE

„Ach, panebože!“ Swain popadl dceru za ruku a rozběhl se uličkou mezi policemi k centrálnímu schodišti. Holly nechápala, co se děje, ale bez odporu otce následovala.

Rozlehlo se hlasité pípání.

Swain věděl co to znamená a co se mu Selexin pokusil sdělit, než ho přerušilo oficiální oznámení o ukončení presidiánu. Ani se nemusel dívat na náramek, aby se ujistil, že se nemýlí.

Elektrické pole bylo vypnuto. Čidlo zaregistrovalo jeho nepřítomnost a spustilo odpočet samodestrukčního zařízení, který už nedokáže nic zastavit. Vběhl na schody a mrkl na náramek.

PRESIDIÁN UKONČEN

ZAHÁJENA OETONAČNÍ SEKVENCE

* 14:54 *

ODPOČÍTÁVÁNÍ POKRAČUJE

Ach, panebože.

ŠESTÉ KOLO

30. listopadu, 22.47 hod.

Před knihovnou James Marshall rázně udílel rozkazy.

„Pohyb! Pohyb! Pohyb! Okamžitě dovnitř!“ hulákal na své muže, nevšímaje si hustého deště.

Před minutou ustaly modrobílé elektrické výboje na mříži a Marshall náhle hleděl na zející díru. Teď už do parkoviště pronikala zásahová jednotka divize Sigma.

„Higgsi!“ křikl Marshall.

„Ano, pane!“

„Postaráte se, aby od této chvíle neproniklo do médií ani slovo. Jděte za Levinem, ať obvolá televizní stanice. Ty kamery musí okamžitě zmizet. A vyhlaste nad celou oblastí v okruhu deseti kilometrů bezletovou zónu. Jděte!“

Higgs odběhl.

Marshall založil ruce v bok a usmál se.

Jsou uvnitř.

Swain a Holly brali schody po dvou a zastavili se až v přízemí. Lékař nahlédl za požární dveře. Nikde nikdo, jen pusté prázdné atrium ponořené do šera. Sotva rozeznal mezanin v prvním patře.

Náramek.

14:23

14:22

14:21

Nad informačním pultem se svítilo. Swain se k němu vydal a opatrně postupoval mezi policemi. Holly ho se strachem následovala. „Zůstaň tady,“ přikázal jí, když se dostal na deset metrů k pultu, a dál šel sám. Nahlédl za stůl a otřásl se leknutím.

„Co je?“ vyhrkla Holly.

„Nic,“ odpověděl a rychle dodal: „Nechoď sem.“

Na zemi leželo zohavené ženské tělo bez rukou v zakrvavené policejní uniformě.

Hawkinsova partnerka.

A na podlaze vedle ní Swain spatřil pistoli.

Co kdybych si ten náramek ustřelil? Ale ne, to není dobrý nápad. Kulka by určitě prolétla zápěstím. Přesto se pro zbraň sklonil. Může se hodit.

Zadunění! Kdesi vzadu! Holly vykřikla a rozběhla se k němu.

Swain se prudce otočil – krve by se v něm nedořezal. Karandon klečel na jednom koleně a pomalu se zvedal do plné výšky.

Určitě se skrýval na balkoně v prvním patře a teď seskočil dolů!

Lékař bez rozmýšlení zvedl pistoli a dvakrát na bestii vypálil. Sakra! Obě kulky minuly o dobré tři metry. Není divu, v životě z pistole nestřílel.

Karandon zamířil k nim.

Swain znovu stiskl spoušť a zase nezasáhl, ale střely už neletěly tak daleko od cíle.

„Utíkej!“ zaječela Holly.

„Ještě ne. Určitě se trefím.“

Karandon se rozběhl.

„Tak dobře. Zdrháme!“

Swain s Holly vběhli mezi police. Dunění kroků se blížilo. Lékař se ohlédl přes rameno a o něco zakopl. Neudržel rovnováhu, spadl na břicho a ujížděl po mramorové podlaze. Pistole mu při pádu vypadla z ruky. Podlaha pod ním se otřásala dunivými skoky. Přetočil se na záda, aby se podíval, co se mu připletlo pod nohy. Na zemi ležela mrtvola Kondy kobylce podobného mimozemšťana, kterého zabili hodani.

Rozlehlo se poslední zadunění a nastalo hrozivé ticho, rušené jen pípáním náramku.

Swain pozvedl zrak. Za mrtvým Kondou stála Holly a za ní, těsně za ní se tyčila obrovská temná silueta.

Dívka připomínala kamennou sochu. Karandon stál tak blízko, že na krku cítila jeho teplý dech.

„Nehýbej se!“ sykl na ni otec. „Za žádnou cenu se nesmíš pohnout.“

Holly nereagovala. Věděla, že nepohne jediným svalem, i kdyby chtěla – hrůza ji totálně ochromila. Karandon se k ní sklonil a začala ji očichávat. Kolena se jí rozklepala děsem a na čele jí vyrazily krůpěje potu. Pak se jí za uchem dotklo něco studeného, mokrého. Čenich! Svraštělý tmavý čenich obludy!

Holly myslela, že v příštím okamžiku omdlí.

Swain polomrtvý hrůzou pozoroval scénu před sebou.

Karandon Holly pomalu a systematicky očichával. Nespěchal, věděl, že kořist mu už nemůže uniknout.

Náramek naléhavě pípal, ale Swain se neodvažoval na něj podívat, aby neztratil dceru z očí. Kolik času ještě zbývá? Přešlápl z nohy na nohu a něco ho zatlačilo v kapse. Utržené telefonní sluchátko. To mi moc nepomůže. Moment… Opatrně, aby bestii nevyplašil, sáhl do kapsy a vylovil zapalovač.

Karandon očichával Hollyiny kotníky.

Swain obrátil zapalovač v dlani. Kdyby se mu podařilo rozdělat oheň, třeba by odvedl Karandonovu pozornost a mohli by utéct.

Jenže zapalovač předtím nefungoval!

Nevadí, teď prostě musí!

Zvedl ruku a přiložil zapalovač k zaprášenému svazku v polici.

Chytni! Prosím tě, aspoň jednou chytni!

Kovové cvaknutí…

Karandon zvedl hlavu a káravě se na Swaina zadíval, jako by mu chtěl vyčinit, že ho vyrušuje. Pak se prudce vymrštil a srazil ho k zemi.

Holly zaječela.

Lékař ležel na břiše s roztaženými pažemi. Do zad se mu opřela těžká tlapa a přišpendlila ho k zemi. Ruka s náramkem stále svírala zapalovač.

Karandon vztekle zařval, sklonil se a sevřel Swainoví předloktí tak silně, až se lékař obával, že mu rozdrtí kosti. A pak mu bestie ruku zvedla a udeřila jí vší silou o mramorovou podlahu.

Prsty reflexivně upustily zapalovač, ale Swain si toho nevšímal. Při prudkém nárazu do podlahy se totiž uvolnil náramek a teď mu volně visel na zápěstí! Na displeji odtikával čas.

12:20

12:19

12:18

Vtom mu na zátylek dopadla pracka s mohutnými drápy a přitiskla mu hlavu k podlaze.

Karandon se chystal oběť dorazit.

Swainův pohled padl na zapalovač. Ležel nedaleko, mohl by na něj dosáhnout.

Karandon sklonil hlavu.

Lékař popadl zapalovač, přiložil ho ke spodní polici s knihami a vyslal k nebesům rychlou modlitbu, aby ten zatracený krám Jima Wilsona alespoň jednou fungoval.

Otočil kolečkem.

Plyn hořel necelou vteřinu, ale víc Swain nepotřeboval. Zaprášená stará knížka okamžitě vzplála Karandonovi přímo před očima.

Bestie zavrčela bolestí – od plamenů jí chytla srst na hlavě – a ucukla. Tlapa jí vylétla k hořícímu obočí a pustila kořist.

Swain se bleskurychle odvalil stranou a strhl si náramek. Pak natáhl ruku ke Karandonovi, který se stále zabýval plápolající hlavou, navlékl mu náramek na silný palec dolní končetiny a zacvakl uzávěr. V příštím okamžiku vystartoval k Holly. V běhu sebral pistoli, popadl dceru za ruku a sprintoval k hlavnímu vchodu Newyorské státní knihovny. Za zády slyšel Karandonovy skřeky a vytí.

Prudce rozrazil prosklené dveře – a zastavil se jako přikovaný.

Od desítky aut s policejními majáčky na střechách se k němu hustým deštěm rozběhla řada mužů s puškami v rukou.

Národní bezpečnostní agentura.

„To je policie, tati! Přišli nás zachránit!“

Swain ji strhl za dveře a rozběhl se ke schodišti.

„Nemyslím, že by nám tihle policajti chtěli pomoct,“ procedil udýchaně. Sbíhali po schodech do podzemí, ale na prvním odpočívadle se Swain zmateně zastavil. Zdola duněl dupot, ozývaly se výkřiky a hlasité povely.

Další agenti NBA už pronikli parkovištěm do budovy.

„Rychle zpátky!“ křikl na dceru. „Musíme nahoru!“

Když míjeli požární dveře v přízemí, slyšeli řinkot rozbíjeného skla a hlasité hulákání.

Swain zabouchl dveře místnosti s kopírkami v prvním patře.

„Rychle! Poběž! Musíme tudy!“

Vběhli do internetového sálu Newyorské státní knihovny a Swain okamžitě zamířil k oknu ve vzdálenější stěně. Otevřel ho a vyklonil se ven.

Okno se nacházelo na západní straně budovy pět metrů nad travnatým parkem.

Lékař se ohlédl na izolované dráty visící ze stropu.

„Co teď, tati?“

„Musíme ven,“ odpověděl Swain. Natáhl ruku a škubl za silný drát.

„Jak?“

„Oknem.“

„Tímto oknem?“

„Jo.“ Swain horečně vyškubával dráty ze stropu a ze zdí a pak je začal navazovat na sebe. Vrátil se k oknu a pažbou pistole rozbil spodní tabulku. Jeden konec dlouhého drátu přivázal k uvolněnému rámu a pevně utáhl, druhý spustil dolů. „Jdeme,“ vyzval dceru a zastrčil pistoli zpátky za opasek.

Holly váhavě přistoupila k oknu.

„Vyskoč mi na záda a pevně se drž. Slezu na zem.“

V tom okamžiku se na patře rozlehly hlasy a Swain chvíli poslouchal. Povely, rozkazy. Agenti NBA prohledávali budovu a lékaře napadlo, co se asi stalo s Karandonem. Určitě ho ještě nenašli.

„Držíš se? Dobře. Tak jdeme na věc.“ Přelezl parapet a s dcerou zavěšenou na zádech začal slézat po svázaném drátu.

„Panel“ zapraskalo v reproduktoru.

James Marshall zvedl vysílačku. Stál teď před hlavním vchodem Newyorské státní knihovny. Vysoké prosklené dveře před ním byly rozbité, jak jimi pronikl dovnitř jeho tým.

„Ano?“

„Pane, máme vizuálně potvrzen kontakt ve dvou patrech,“ hlásila obsluha radiostanice v dodávce. „V přízemí a v podzemním parkovišti.“

„Výborně!“ zajásal Marshall. „Oznamte všem jednotkám, že se bez mého rozkazu nikdo nesmí ničeho dotýkat. Průběžně mě informujte.“

„Rozumím, pane.“

Marshall vypnul vysílačku, spokojeně si promnul ruce a zadíval se na hořící budovu. Tenhle barák ho posune na kariérním žebříčku hodně vysoko!

Swain seskočil do trávy a pomohl Holly na nohy.

Konečně venku!

Rozpršelo se ještě hustěji. Kudy teď, aby nás nechytli? uvažoval lékař. Stáli u jihozápadního rohu Newyorské státní knihovny. Když vyběhl ze stanice metra, dostal sek východní zdi…

Metro!

Podzemní dráha slouží jako útočiště nejrůznějším pobudům. V roztrhaných a špinavých šatech, uřícení a rozcuchaní by všude jinde byli nápadní, ale v metru nad nimi každý mávne rukou. Prostě další bezdomovec s holkou.

Objevil cestu domů!

Ale nejdřív se musí vyhnout agentům NBA. Když využije stín stromů, může se to v prudkém lijáku podařit.

Vzal Holly za ruku a vydal se podél zdi východním směrem. Minul rozbité okénko těsně nad zemí, kudy se v poslední vteřině před výbuchem vrátil do labyrintu, a za chvíli se zastavil u jihovýchodního rohu budovy. Za řadou dubů se rýsovala rotunda, za ní vchod do metra.

Žlutá policejní páska natažená mezi stromy vymezovala uzavřenou oblast a lékař viděl, že ji hlídá několik mužů s puškami. Stáli otočení zády ke knihovně a zabraňovali v přístupu bezmocným hasičům, otráveným městským policistům a několika opozdilým nočním chodcům, kteří zvědavě pozorovali, co se děje.

„Tak co? Půjdeme domů, ne?“

„Jo.“

„Připrav se. Až řeknu, vyrazíme k těm stromům.“ Swain nahlédl za roh. „Teď!“

Za okamžik už stáli pod rozložitým dubem a lapali po dechu.

„Teď k altánku a potom do metra,“ řekl Swain, když se vydýchali. „Nemám tě nést?“

„Ne. Zvládnu to,“ ubezpečila jej Holly sebejistě.

„Fajn. Můžeme?“

„Jasně.“

„Tak jdeme!“

Vyběhli zpod stromu na travnaté prostranství.

Marshall uslyšel zadunění a cítil, jak se mu zachvěla zem pod nohama. Nahlédl rozbitými dveřmi do atria a pátral po příčině, ale nic neviděl. Jen tmu.

Další vibrace.

Marshall se zamračil. Jako by se něco blížilo. Něco velkého a těžkého.

A pak to spatřil.

„Do prdele!“

Marshall se nezdržoval prohlížením strašlivého stvoření. Sprintoval po schodech dolů, jako kdyby měl v patách celé peklo.

Za necelé dvě vteřiny vyrazil silný náraz masivní dveře hlavního vchodu Newyorské státní knihovny z pantů stejně snadno, jako tank proráží papírovou stěnu.

Swain a Holly uběhli asi polovinu vzdálenosti, která je dělila od altánku, když za sebou uslyšeli ohlušující zařvání.

Lékař se ohlédl a zamžoural do deště, který mu bičoval obličej. „Ach bože,“ zanaříkal. „Copak to nikdy neskončí?“

Na schodišti před hlavním vchodem stál Karandon. Nevšímal si agentů NBA, kteří se rozprchli všemi směry, a pomalu se otáčel, jako kdyby někoho vyhlížel.

Hledá nás, blesklo Swainovi hlavou.

Pak je zvíře spatřilo a s divokým zavytím se rozběhlo deštěm ke stromům.

Uprchlíci vyběhli po schodech na kruhové jeviště.

Karandon prolétl mezi stromy v praskotu lámaných větví, zastavil se deset metrů před rotundou a zahleděl se na ně.

Swain a Holly se ocitli v pasti.

Marshall držel u úst mikrofon vysílačky.

„To sí sakra můžu potvrdit sám! Ta potvora právě vyběhla ze dveří. Okamžitě sem někoho pošlete!“

V reproduktoru krátce zapraskalo.

„Kašlu na to, co vidíte! Okamžitě sem někoho pošlete a řekněte jim, ať si vezmou ten největší kvér, jaký mají!“

Swain odvedl Holly ke vzdálenějšímu okraji pódía a zvedl ji do náruče. Karandon se pomalu přibližoval. Do střechy altánku bubnoval déšť.

„Zůstaň dole,“ řekl dceři tiše, když ji spustil přes zábradlí na zem. Dívka dopadla do trávy půldruhého metru pod úrovní jeviště.

Karandon už stál u altánku. Zmoklá srst na něm zplihle visela a z čenichu kanuly na hrozivé tesáky kapky vody.

A pak bestie dupla na první schod.

Swain se pohyboval podél zábradlí dál od místa, kde se na zemi krčila Holly.

Karandon vstoupil na jeviště a v napjatém tichu zíral na oběť.

Swain vytasil pistoli.

Karandon dlouze a zlostně zavrčel.

Lékař se opřel o zábradlí a chystal se na ně vyskočit, ale obrovská opice k němu přiskočila a za límec ho strhla zpátky tak prudce, že dopadl doprostřed pódia.

Karandon stál rozkročmo nad ním a sklonil k němu hlavu; ruku s pistolí mu uvěznil pod svou mohutnou tlapou. Swain se marně snažil otočit a uniknout tak z dosahu strašlivých tesáků a smrdutého dechu, který vyrážel z tlamy pod svraštělým čenichem. Pak opice naklonila hlavu, jako kdyby ho vybízela k útěku, a Swain se otočil. Zrak mu padl na zadní nohu bestie a zamrkal. Přímo před očima mu displej náramku, který nosil po celou dobu konání presidiánu na zápěstí, odpočítával čas.

1:01

1:00

0:59

Necelá minuta do výbuchu!

Panebože.

Začal se divoce svíjet, ale Karandon ho dál tiskl k zemi. Rozhlédl se a hledal možnost úniku. Šest sloupů podpírajících kruhovou vypouklou střechu, zábradlí kolem jeviště a nad ním na jednom z pilířů dřevěná skříňka s dvířky uzavřenými visacím zámkem. Lékař uvažoval, k čemu asi slouží.

Není tady nic, co bych mohl použít!

Tak blízkou cíle!

„Haló…“ ozvalo se nečekaně.

Karandon trhl hlavou a napřímil se.

Swainovi před očima běžel čas.

0:48

0:47

0:46

„Haló! Tady jsem!“

Swain hlas poznal a ohlédl se. Holly stála na schodech a rozmachovala se. Vzápětí se něco odrazilo od Karandonova čenichu a dopadlo na betonovou podlahu.

Černá botka. Dívčí. Holly hodila na obrovskou gorilu svůj střevíc!

0:37

0:36

0:35

Karandon zařval a pohnul se k dívce.

„Holly!“ křikl Swain. „Uteč! Má na noze náramek, který za půl minuty vybuchne!“

Dívka se rozběhla po schodech a Karandon se otočil za ní, ale pak si to rozmyslel. Jeho zadní tlapa stále tiskla k zemi Swainovu ruku s pistolí.

0:30

0:29

0:28

Lékař cukal paží, ale proti takové tíze nic nezmohl.

0:23

0:22

0:21

Jak se lékař zmítal a házel hlavou, narazil zátylkem na jakýsi výstupek. Zašilhal pod sebe. Rovnou betonovou plochu přerušoval čtverec s dřevěnou výplní.

Padací dveře!

Ležel přímo na nich.

Otočil hlavu a zrak mu padl na zamčenou dřevěnou skříňku nad zábradlím. Už věděl, co ukrývá.

Mechanismus padacích dvířek.

0:18

0:17

Karandon zavrčel a sklonil se k němu.

0:16

0:15

Tlapa mu drtila předloktí, ale zápěstím Swain pohybovat mohl.

0:14

0:13

Pozvedl hlaveň a stiskl spoušť. Zaburácel výstřel; kulka zasáhla pravý horní roh skříňky. Karandon zařval.

0:12

0:11

Swain poopravil náměr a znovu vypálil. Střela se zaryla vedle petlice.

0:10

Do třetice všeho dobrého, pomyslel si lékař a přimhouřil oči.

Prásk!

Kulka roztříštila visací zámek.

0:09

Za otevřenými dvířky Swain viděl červenou páku. Prostý mechanismus – stačilo za páku zatáhnout a poklop v jevišti se otevřel. Zamířil a vystřelil.

Kulka páku minula.

Swain se podíval nad sebe právě včas, aby škubl hlavou před obrovskou tlapou, která se mu řítila do obličeje a teď udeřila do prkna těsně vedle jeho ucha a vyrazila do poklopu kulatou díru.

Karandon se rozmáchl k dalšímu, tentokrát jistě poslednímu úderu.

0:07

Swain s hrůzou sledoval zvedající se tlapu a v rychlém sledu mačkal spoušť, ale ani jedna střela cíl nezasáhla.

0:06

Drápy zakončená pracka dosáhla nejvyššího bodu své dráhy a v hloubech zapraskalo, jak se sevřela v pěst.

„Soustřeď se!“ zaječel Swain sám na sebe a zaostřil pohled na hlaveň, nedbaje tlapy, která se mu jako buchar snášela na hlavu.

0:05

Práskl

Olověná střela hvízdla vzduchem, zaryla se do páky a utrhla ji z uložení.

0:04

Mechanismus povolil a poklop se s rachotem zřítil.

Karandonova pěst švihla vzduchem centimetr před Swainovým nosem v okamžiku, kdy se lékař propadl otvorem v jevišti. Vzápětí sebou žuchl na zem půldruhého metru pod pódiem.

0:03

Karandon stál nahoře a hleděl do temného otvoru, který se před ním tak nečekaně otevřel.

Swain spatřil vpravo pruh světla. Vycházel od malých dřevěných dveří, které vedly z prostoru pod jevištěm.

0:02

Lékař mačkal spoušť a v předklonu pádil ke dveřím. Modlil se, aby alespoň jedna kulka zasáhla vnější visací zámek.

0:01

Swain v běhu narazil ramenem do dvířek, která naštěstí povolila, a svalil se do mokré trávy pod altánkem.

0:00

Rozpoutalo se peklo.

Z náramku na Karandonově tlapě vyrazil oslňující záblesk následovaný tlakovou vlnou, která se šířila horizontálně jako kola v rybníku, jenže tisícinásobnou rychlostí.

Swain se na kolenou a rukou krčil u betonové zídky altánku pod ohnivou stěnou, která mu prošlehla nad hlavou. Spatřil Holly – ležela pod stromem a tiskla si ruce k uším.

Karandon zmizel, v žáru výbuchu se doslova vypařil. Síla exploze podsekla šest pilířů a změnila je v prach. Kupolovitá střecha ztratila oporu a zřítila se na jeviště. Zídka za Swainem zapraskala, ale nápor přečkala.

Déšť rychle spláchl rozvířený prach a vločky oprýskané barvy. Swain se pomalu postavil a pak se vrávoravě rozběhl k Holly. Vzal ji do náruče a ohlédl se. Deštěm k nim klusala skupina agentů NBA s puškami v rukou. Otočil se a chtěl se rozběhnout k metru, když se ozvalo několik rychle po sobě jdoucích výbuchů.

Z Newyorské státní knihovny vyšlehly na různých místech žhavé ohnivé koule. Nejsilnější, dvojitá exploze postihla třetí patro. Všechna zbývající okna se vysypala a lidé zděšeně prchali před sprškou skla, když se budova otřásla v základech dalším výbuchem, tentokrát v podzemí. Knihovna byla v jednom plameni. Stephen Swain držel dceru za ruku a prchal z dosahu letících trosek, když se v nejvyšším patře prolomila podlaha a strhla obě podlaží pod sebou.

Střecha pořád stála relativně nedotčená na nosných pilířích, když zaburácela šestá, poslední exploze. Swain s úžasem sledoval, jak kabina výtahu prolétla šachtou jako raketa, prorazila střechu, opsala úzkou parabolu a dopadl zpátky. A to už střecha nevydržela a propadla se…

Z Newyorské státní knihovny zbyla jen hromada doutnajících sutin.

James Marshall stál jako solný sloup a zíral v nevěřícím úžasu na trosky budovy, do níž vkládal takové naděje.

V okamžiku, kdy začaly výbuchy, se uvnitř nacházelo jistě třicet agentů NBA. Ani jeden nemohl přežít.

Z toho baráku už nic nedostaneme, pomyslel si Marshall, stejně jako z rotundy. Na vlastní oči viděl, jak se černá obluda v oslnivém záblesku vypařila. S trhnutím se probral z omámení, strčil ruce do kapes a zamířil ke svému autu. Čeká ho dlouhé vysvětlování.

Dnes v noci měli ke kontaktu nejblíže. Podobná příležitost se už možná nebude nikdy opakovat.

A co získali? Co mají v rukou?

Vůbec nic.

Stephen Swain seděl ve vlaku metra. Na klíně mu ležela Holly a tvrdě spala.

S každým škubnutím soupravy se zakymácel spolu s ostatními čtyřmi cestujícími ve voze. Pozdní spoj, téměř prázdný, je dopraví na předměstí New Yorku, odkud se taxíkem – jízda je nepochybně přijde hodně draho – dostanou do Connecticutu.

Domů.

Holly se ve spánku zavrtěla a našla si pohodlnější polohu.

Swain se smutně usmál.

Úplně zapomněl na náramky, které měli připnuté ostatní bojovníci v presidiánu. Jakmile elektrické pole zmizelo, spustilo se v nich samodestrukční zařízení a vybuchlo ve stejném okamžiku jako jeho náramek na Karandonově tlapě, Reesein v podzemním parkovišti, Baltazarův ve třetím patře, Bellosův na dně výtahové šachty…

Swain sjel pohledem na svůj oděv. Špinavý, umaštěný, na několika místech krvavé skvrny, ale nikomu ve vlaku to nevadilo.

Jako kdybych to neříkal, konstatoval sám pro sebe. Zavřel oči a pohodlně se opřel, zatímco souprava metra rachotila po kolejích k domovu.

EPILOG

New York

1. prosince, 4.52 hod.

Pracovníci newyorského metra pokřtili podvozek vlaku upravený na podzemní zametací vůz na kolejích nepříliš lichotivým jménem „Krtek“.

V pozdních nočních hodinách, kdy je provoz na tratích minimální, se Krtek plouží tunely a jeho čelní rotační kartáče hrnou odpadky, jež se během dne dostaly do kolejiště, k trubici vysavače, který je vcucává do velké nádrže. Ta se pak na konci směny vysype do pece, kde odpadky shoří.

Krátce před pátou hodinou ranní projížděl Krtek tunelem pod budovou Newyorské státní knihovny. V okamžiku, kdy míjel dveře hlavní elektrické rozvodny, poklesla řidiči hlava a přemohl ho spánek. Nevšiml si proto, že dvířka jsou vysazená z pantů a že místnost za nimi je plná trosek a prachu.

A samozřejmě mu uniklo i tiché cinknutí kovu o kov.

Krtek hučel tunelem a dál sbíral odpadky, ale ocelová pouta připevněná k pražci zůstala ležet v kolejišti.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai