A. G. Riddle

Atlantský gen

Tajemství původu

Svazek první

Argo

A. G. Riddle

Atlantský gen

Z anglického originálu The Atlantis Gene,

vydaného nakladatelstvím Riddle Inc. roku 2014,

přeložila Daniela Orlando

Ilustrace na obálce Juan Carlos Barquet

Sazba Petr Teichmann

Odpovědný redaktor tištěné knihy Jiří Popiolek

Příprava elektronických formátů Kosmas

Redakce e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo v roce 2015 nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 2607. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-1449-2 (váz.)

ISBN 978-80-257-1502-4 (e-kniha)

THE ATLANTIS GENE

Copyright © 2013 by A. G. Riddle

All Rights Reserved

Translation © Daniela Orlando, 2015

Cover art © 2014 by Juan Carlos Barquet

© Argo, 2015

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz

Pro Annu

Prolog

Výzkumná loď Ledopád

Atlantský oceán

142 km od pobřeží Antarktidy

Karl Selig se opřel o pažení lodi a zadíval se dalekohledem na masivní ledovec. Další kus ledu se rozdrolil a odpadl, čímž odhalil ještě víc z toho podlouhlého černého předmětu. Vypadalo to skoro jako… ponorka. Jenže ta to být nemohla.

„Hele, Steve, pojď se na něco podívat.“

Steve Cooper, Karlův kamarád ze základní školy, uvázal bóji a přešel ke Karlovi na druhý bok lodi. Vzal si od něj dalekohled, letmo pohledem přelétl krajinu a pak se zarazil. „Ty jo. Co to je? Ponorka?“

„Možná.“

„Co je to pod ní?“

Karl se natáhl po dalekohledu. „Pod ní…“ Sjel pohledem pod ponorku. Bylo tam ještě něco jiného. Ponorka, pakliže to skutečně byla ponorka, trčela z dalšího kovového objektu, který byl šedivý a mnohem větší. Šedivý předmět na rozdíl od ponorky neodrážel světlo; připomínal spíš vlny, jaké se tetelí nad obzorem rozpálené dálnice nebo delšího úseku pouště. Nebyl však teplý, rozhodně ne natolik, aby kolem něj roztával led. Těsně nad ním Karl zahlédl útržek nápisu na ponorce – U-977 a Kriegsmarine. Nacistická ponorka. Vyčnívající z… nějaké stavby.

Spustil dalekohled k boku. „Vzbuď Naomi a připrav loď na přistání. Prozkoumáme to.“

Steve seběhl do podpalubí a Karl ho slyšel, jak v jedné ze dvou malých lodních kajut budí Naomi. Karlův podnikový sponzor trval na tom, aby ji vzal s sebou. Karl na té schůzi přikývl a zadoufal, že mu nebude překážet. Naomi ho nezklamala. Když před pěti týdny vyplouvali z jihoafrického Kapského Města, brala si na palubu dvoje náhradní oblečení, tři romantické romány a tolik vodky, že by skolila celou ruskou armádu. Od té doby ji skoro nevídali. Ta se tady ale musí nudit, pomyslel si Karl. Pro něj to byla životní příležitost.

Zvedl triedr a znovu se zahleděl na masivní kus ledu, který se skoro před měsícem odlomil z Antarktidy. Skoro devadesát procent ledovce se nacházelo pod vodou, nicméně jeho povrch i tak zabíral sto dvacet dva kilometrů čtverečních – jedenapůlnásobek rozlohy Manhattanu.

Karlova dizertační práce zkoumala, jak nově odtržené ledovce ovlivňují svým rozpouštěním globální mořské proudy. Během uplynulých čtyř týdnů rozmisťovali se Stevem kolem ledovce nejmodernější bóje, které kromě teploty vody a vzájemného poměru sladké a slané vody periodicky měřily i změny tvaru ledovce sonarem. Účelem bylo zjistit víc o průběhu rozpadu ledovců po opuštění Antarktidy. Antarktida obsahovala devadesát procent světového ledu, jehož roztání v průběhu následujících několika staletí mělo dramaticky změnit celý svět. Karl doufal, že jeho výzkum objasní přesně jak.

Stevovi zavolal hned, jak se dozvěděl, že dostali finance. „Musíš jet se mnou – ne, věř mi.“ Starý kamarád zdráhavě přitakal a ke Karlově radosti na expedici ožil, když přes den měřili údaje a po večerech probírali předběžná zjištění. Stevova akademická kariéra byla před vyplutím stejně netečná jako ledovec, který nyní sledovali, a bloumala od jednoho dizertačního tématu k druhému. Karl si s jejich ostatními přáteli často kladl otázku, jestli Steve doktorské studium vůbec někdy dokončí.

Výzkumná zjištění však byla poutavá a teď našli ještě něco jiného, něco pozoruhodného. To budou titulky! Ale co se v nich bude psát? „V Antarktidě se našla nacistická ponorka“? Nebylo to vyloučeno.

Karl věděl, že nacisté byli Antarktidou posedlí. Vyslali sem expedice v letech 1938 i 1939, a dokonce si část kontinentu přivlastnili jakožto další německou provincii – Nové Švábsko. Několik nacistických ponorek se za druhé světové války ztratilo beze stopy a jejich potopení nebylo nikdy ohlášeno. Vyznavači spikleneckých teorií tvrdili, že jedna z nich vyplula z Německa těsně před pádem Třetí říše a odvezla s sebou nejvyšší nacistické pohlaváry spolu s celou státní pokladnou zahrnující uloupené artefakty nezměrné ceny a přísně tajnou techniku.

V pozadí Karlovy mysli se vynořila nová představa: nálezné. Je-li v ponorce uložený nacistický poklad, bude mít obrovskou cenu. Už nikdy si nebude muset dělat starosti s financováním výzkumu.

Aktuální problém představovalo přistání na ledovci. Moře bylo rozbouřené, a tak se jim až napotřetí podařilo zakotvit několik kilometrů od ponorky a té podivné stavby pod ní.

Karl se Stevem se teple oblékli a sbalili si horolezecké vybavení. Karl předal Naomi základní instrukce, které se daly shrnout do slov „na nic nesahej“, načež se oba muži spustili na ledový šelf pod člunem a vyrazili.

Následujících pětačtyřicet minut, během nichž se plahočili přes pustou ledovou horu, ani jeden z nich nepromluvil. Ve vnitrozemí byl led hrbolatější, a to jejich tempo zpomalovalo – Stevovo víc než Karlovo.

„Musíme přidat, Steve.“

Steve se ho lopotně snažil dohnat. „Promiň. Po měsíci na lodi už nemám fyzičku.“

Karl vzhlédl ke slunci. Až zapadne, teplota výrazně klesne a oni nejspíš umrznou. Dny tu byly dlouhé. Slunce vycházelo ve 14.30 a zapadalo po 22. hodině, jenže jim už zbývalo jen pár hodin. Ještě trochu zrychlil.

Za sebou slyšel Steva, jak šoupe sněžnicemi, co nejrychleji to jde, a zoufale se snaží s ním držet krok. Zpod ledu se ozývaly zvláštní zvuky – nejdřív tiché brumlání, pak rychlý tlukot, jako by se do ledu zavrtávaly tisíce datlů. Karl se zastavil a zaposlouchal. Ohlédl se po Stevovi a střetl se s jeho pohledem ve chvíli, kdy led pod Stevovýma nohama zvrásnila pavučina drobných trhlinek. Steve v hrůze sklopil zrak a pak se ze všech sil rozběhl ke Karlovi a nepoškozenému ledu.

Karlovi ten výjev přišel neskutečný a jeho průběh skoro až zpomalený. Vnímal, jak běží vstříc kamarádovi a hází mu od pasu lano. Steve sevřel provaz zlomek vteřiny předtím, než se ozval hlasitý praskot a led pod ním se propadl, vytvářeje obří strž.

Lano se okamžitě napjalo, zacloumalo Karlem a strhlo ho obličejem na led. Teď poletí za Stevem do ledového kaňonu. Vyškrábal se na nohy, ale tah lana byl příliš silný. Uvolnil sevření a provaz mu začal prokluzovat dlaněmi, takže už ho netáhl ke strži tak rychle. Karl se zapřel nohama a mačky v podrážkách jeho bot se zakously do ledu, až mu tvář zasypaly ledové úlomky. Sevřel provaz, který se přes římsu napjal se zvláštním chvějivým zvukem připomínajícím kontrabas.

„Steve! Vydrž! Vytáhnu tě –“

„Ne!“ zaječel Steve.

„Cože? Zbláznil ses –“

„Tady dole něco je. Pomalu mě spusť.“

Karl okamžik přemýšlel. „Co je to?“

„Vypadá to na tunel nebo jeskyni. S nějakým šedivým kovem. Je to rozmazaný.“

„Dobře, tak vydrž. Trochu ti popustím lano.“ Karl povolil lano o tři metry a pak o další tři, když se Steve neozýval.

„Dost,“ zavolal Steve.

Karl ucítil, jak to lanem zaškubalo. Že by se Steve zhoupl? Pak se lano prověsilo.

„Jsem uvnitř,“ oznámil Steve.

„V čem?“

„Těžko říct.“ To už byl Stevův hlas slyšet tlumeně.

Karl se připlazil k okraji strže a nahlédl dolů.

Steve vystrčil hlavu z ústí jeskyně. „Mám pocit, že je to nějaká katedrála. Obrovská. Na stěnách jsou nápisy. Symboly, jaké jsem ještě nikdy neviděl. Půjdu to prozkoumat.“

„Počkej, Steve –“

Steve opět zmizel. Uplynulo několik minut. Že by další lehká vibrace? Karl pozorně naslouchal. Nic neslyšel, ale cítil ji. Led už pulzoval rychleji. Vstal a poodstoupil od okraje. Led za ním praskl, všude se objevily trhliny – a rychle se šířily. Karl se rozběhl plnou rychlostí ke zvětšující se prasklině. Skočil – a doskočil by na druhou stranu, kdyby byla jen o kousek blíž. Sevřel rukama ledovou římsu a dlouhý okamžik na ní visel. Ledové vibrace sílily s každou další vteřinou. Karl ještě zahlédl, jak se led kolem něj drolí a odpadává, pak se ulomil i výčnělek, kterého se držel, a on se zřítil do propasti.

* * *

Naomi zatím na lodi sledovala západ slunce nad ledovcem. Pak zvedla satelitní telefon a vyťukala číslo, které dostala od toho člověka.

„Říkal jste, že mám zavolat, kdybychom našli něco zajímavého.“

„Nic neříkejte. Zůstaňte na telefonu. Do dvou minut budeme mít vaši polohu. Ozveme se vám.“

Položila sluchátko na pult, vrátila se ke sporáku a pokračovala v míchání fazolí.

* * *

Muž na druhém konci satelitního telefonu vzhlédl, když mu na monitoru zablikaly souřadnice GPS. Opsal si polohu a zadal ji do vyhledávání živých přenosů v databázi pozorovacích družic. Jeden výsledek.

Otevřel si kanál a najel hledáčkem doprostřed ledovce, kde byly vidět tmavé tečky. Několikrát zaostřil, a když se obraz ustálil, upustil kávu na podlahu, vyřítil se z místnosti a rozběhl se chodbou k ředitelově kanceláři. Vtrhl dovnitř a přerušil stojícího šedovlasého muže, který právě se zdviženýma rukama hovořil.

„Našli jsme ji.“

První část
Jakarta v plamenech

Kapitola 1

Středisko pro výzkum autismu (SVA)

Jakarta, Indonésie

současnost

Doktorku Kate Warnerovou vzbudil hrůzu nahánějící pocit – v místnosti někdo byl. Chtěla otevřít oči, ale nešlo to. Připadala si omámená, skoro jako kdyby byla pod prášky. Vzduch byl zatuchlý… jeskynní. Trochu se pootočila a celým tělem jí projela bolest. Pod sebou měla něco tvrdého – asi gauč, rozhodně ne postel ve svém bytě v devatenáctém patře v centru Jakarty. Kde to jsem?

Uslyšela další tichý krok, jako tenisky na koberci. „Kate,“ zašeptal nějaký muž, aby zjistil, jestli ještě spí.

Podařilo se jí maličko pootevřít oči. Nad ní pronikaly slabé sluneční paprsky kovovými roletami stínícími nízká široká okna. Z rohu ozařovalo pokoj každých pár vteřin stroboskopické světlo jako blesk fotoaparátu pořizujícího stále tentýž snímek.

Zhluboka se nadechla a rychle se posadila, když ho konečně uviděla. Muž sebou trhl a upustil na podlahu něco, z čeho se s řinkotem vylila hnědá tekutina.

Byl to Ben Adelson, její laborant. „Ježíši, Kate. Omlouvám se. Myslel jsem… že třeba budeš chtít kávu, jestli už jsi vzhůru.“ Sehnul se, aby posbíral zbytky rozbitého šálku, a když si ji prohlédl blíž, dodal: „Bez urážky, Kate, ale vypadáš hrozně.“ Chvíli na ni upíral zrak. „Řekni mi, co se děje, prosím tě.“

Kate si promnula oči a trochu se vzpamatovala, když jí došlo, kde je. Posledních pět dní pracovala v laboratoři dnem i nocí, prakticky nepřetržitě od chvíle, kdy jí zavolal sponzor jejího výzkumu – okamžitě předložte výsledky, jakékoli výsledky, jinak přijdete o finance. Už žádné výmluvy. Neřekla o tom nikomu z těch, kdo se na jejím výzkumu autismu podíleli. Nemělo smysl přidělávat jim starosti. Buď získá nějaké výsledky a oni budou pokračovat v práci, nebo je nezíská a oni se vrátí domů. „Káva, to zní skvěle, Bene. Díky.“

* * *

Muž vystoupil z dodávky a stáhl si přes obličej černou masku. „Uvnitř použij nůž. Střelba by vzbudila pozornost.“

Jeho asistentka přikývla a také se zahalila.

Muž natáhl ruku v rukavici ke dveřím, načež zaváhal. „Určitě je alarm vypnutý?“

„Jo. Aspoň venkovní linku jsem odřízla, ale uvnitř už se asi spustil.“

„Cože?“ zavrtěl hlavou. „Kristepane – vždyť to právě teď můžou někomu hlásit. Vezmeme to rychle.“ Rozrazil dveře a vběhl dovnitř.

Cedule nad dveřmi hlásala:

Středisko pro výzkum autismu

vchod pro zaměstnance

* * *

Ben se vrátil se šálkem čerstvé kávy a Kate mu poděkovala. Žuchl do křesla před jejím psacím stolem. „Takhle se upracuješ k smrti. Vím, žes poslední čtyři noci přespávala tady. A ty tajnosti – všem jsi zakázala vstup do laboratoře, syslíš si poznámky pro sebe a odmítáš mluvit o ARC-247. Nejsem jediný, komu to dělá starosti.“

Kate usrkávala kávu. Jakarta představovala nelehkou lokalitu pro klinické testování, ale pracovat na Jávě mělo i své výhody. Jednou z nich byla káva.

Nemohla Benovi říct, na čem v laboratoři pracuje, aspoň zatím ne. Třeba z toho nic nevzejde a nejspíš beztak všichni přijdou o práci. Kdyby ho do toho zatáhla, jen by tím z něj udělala spolupachatele možného zločinu.

Ukázala rukou na blikající světlo v rohu místnosti. „Co je ten stroboskop zač?“

Ben se ohlédl. „Nevím přesně. Asi alarm –“

„Požární?“

„Ne. Všechno jsem zkontroloval, když jsem přišel, a požár nikde nevypukl. Zrovna jsem chtěl podniknout důkladnější prohlídku, když jsem si všiml, že máš pootevřené dveře.“ Sáhl do jedné z tuctu kartonových krabic, pro které nebylo v Katině kanceláři k hnutí, a probral se několika zarámovanými diplomy. „Proč si je tady nepověsíš?“

„Nevím, k čemu by to bylo.“ Rozvěšování diplomů nebyl její styl, a i kdyby byl, koho by jimi oslnila? Kate byla v tomhle výzkumu jediná badatelka i lékařka a všechen pomocný personál byl s jejím životopisem obeznámen. Žádné návštěvy sem nechodily a jedinými dalšími lidmi navštěvujícími její kancelář byly dvě desítky zaměstnanců, kteří se v rámci výzkumu starali o autistické děti. Mysleli by si, že Stanford a Johns Hopkins jsou lidé, možná dávno mrtví příbuzní, a diplomy třeba jejich rodné listy.

„Já bych si je pověsil, kdybych vystudoval medicínu na univerzitě Johnse Hopkinse.“ Ben opatrně vrátil diplom do krabice a hrabal se v ní dál.

Kate dopila kávu. „Jo?“ Natáhla k němu šálek. „Vyměním ho s tebou za další hrnek kávy.“

„To znamená, že ti odteďka můžu poroučet?“

„Aby ti to nestouplo do hlavy,“ houkla za ním, když vycházel z místnosti. Pak vstala a pootočila válečkem z tvrdého plastu, jímž se ovládaly rolety. Objevil se plot z pletiva, kterým byla budova obehnaná, a za ním přelidněné ulice Jakarty. Ranní špička byla v plném proudu. Autobusy a auta se sunuly vozovkou, zatímco motocykly se vrhaly do těsných mezer mezi nimi a zase z nich vystřelovaly ven. Chodníky zaplňovali do posledního čtverečního centimetru jízdní kola a lidé. A to si myslela, že provoz v San Francisku je hrozný.

Nebylo to jen provozem; Jakarta jí stále ještě připadala cizí. Necítila se tu doma. Možná ani nikdy nebude. Před čtyřmi lety by se odstěhovala kamkoli na světě, kamkoli mimo San Francisco. Martin Grey, její adoptivní otec, tehdy řekl: „Jakarta bude skvělá na to, abys mohla pokračovat ve výzkumu… a… začít znovu.“ Taky říkal něco o tom, že čas zhojí všechny rány. Jenže teď jí zrovna čas docházel.

Obrátila se ke stolu a začala sklízet fotografie, které Ben vytáhl. Zastavila se u zašlého snímku velkého tanečního sálu s parketovou podlahou. Jak se to dostalo mezi její pracovní věci? Šlo o jedinou fotku domu u Tiergartenstraße v Západním Berlíně, kde prožila dětství. Kate si tu mohutnou trojpodlažní vilu dokázala jen stěží vybavit. Ve vzpomínkách ji viděla spíš jako cizí velvyslanectví nebo zámek z jiné doby. Hrad. Prázdný hrad. Katina matka zemřela při porodu a otec svou dceru sice miloval, ale vídal se s ní jen zřídka. Kate si ho zkusila představit, ale nedokázala to. Dostavila se jen neurčitá vzpomínka na chladný prosincový den, kdy ji vzal na procházku. Pamatovala si, jak byla její ručka v otcově dlani drobná a jak se s ním cítila bezpečně. Došli po Tiergartenstraße až k berlínské zdi. Byl to zádumčivý obraz – rodiny pokládající věnce a fotografie s nadějí a přáním, aby zeď padla a jejich milovaní se vrátili. Ostatní vzpomínky už byly jen záblesky otce, jak se vrací nebo odchází, pokaždé s nějakou tretkou z daleké ciziny. Služebnictvo se ujalo jeho povinností, jak nejlépe dovedlo. Byli pozorní, ale taky možná trochu odměření. Jak se jmenovala ta hospodyně? Nebo ta vychovatelka, která bydlela s ní a zbytkem služebnictva v horním patře? Naučila ji německy. Kate pořád ještě německy uměla, ale jméno té ženy už si nevybavovala.

Víceméně jedinou zřetelnou vzpomínkou z prvních šesti let jejího života byl ten večer, kdy Martin přišel do jejího tanečního sálu, vypnul hudbu a sdělil jí, že otec už se domů nevrátí – nikdy – a že ona bude teď bydlet s ním.

Přála si, aby tu vzpomínku uměla vymazat a rovnou zapomenout i na těch třináct let, jež následovaly. Odešla s ním do Ameriky, ale tamní města jí splynula dohromady, jak Martin pořád odbíhal na nějaké expedice a ona putovala z jedné internátní školy do druhé. Ani v žádné z nich se necítila jako doma.

Ke skutečnému domovu pro ni měla ze všeho nejblíž výzkumná laboratoř, kde trávila veškerý bdělý čas. Po San Francisku se vrhla do práce a z toho, co začalo jako obranný mechanismus, mechanismus pro přežití, se stala rutina, životní styl. Výzkumný tým se stal její rodinou a účastníci výzkumu jejími dětmi.

A teď to všechno mělo vzít zasvé.

Musela se soustředit. A potřebovala další kávu. Smetla hromádku fotek ze stolu do krabice pod ním. Kde je Ben?

Vyšla do chodby a zamířila ke kuchyni pro personál. Prázdná. Nakoukla do konvice. Prázdná. I zde blikalo stroboskopické světlo.

Něco se přihodilo. „Bene?“

Zbytek výzkumného týmu dorazí až za několik hodin. Dodržovali zvláštní pracovní dobu, ale odváděli dobrou práci. Kate záleželo víc na práci.

Odkráčela do výzkumného křídla, které sestávalo z řady skladovacích místností a kanceláří obklopujících velkou superčistou laboratoř, v níž Kate se svým týmem vytvářela retroviry pro genovou terapii, s jejíž pomocí chtěli vyléčit autismus. Nahlédla prosklenou stěnou dovnitř. Ben v laboratoři nebyl.

Budova působila touhle ranní dobou strašidelně. Byla prázdná, tichá a ne úplně ztemnělá, ale ani ne osvětlená. Do chodeb se z obou stran linuly proudy ostrého slunečního světla pronikajícího okny v místnostech jako reflektory pátrající po stopách života.

Katiny kroky se hlasitě rozléhaly, když procházela zšeřelým výzkumným křídlem a nahlížela do jednotlivých místností, mžourajíc v jasném jakartském slunci. Všude prázdno. Zbývala už jen obytná část – bytové jednotky, kuchyně a příslušenství nutné ke studiu zhruba stovky autistických dětí.

V dálce zaslechla kohosi, kdo šel rychleji než ona – běžel. Vyrazila mu vstříc, přidala do kroku, a jakmile zahnula za roh, Ben se k ní natáhl a popadl ji za ruku. „Kate! Za mnou, honem.“

Kapitola 2

Vlakové nádraží Manggarai

Jakarta, Indonésie

David Vale couvl do stínu pokladny. Sledoval pohledem muže kupujícího New York Times u stánku s novinami. Muž zaplatil trafikantovi a prošel kolem koše s odpadky, aniž by noviny odhodil. O spojku tedy nešlo.

Na kolej za trafikou se do stanice vplížil příměstský vlak. Byl do posledního místa napěchovaný indonéskými dělníky, kteří do metropole dojížděli z okolních měst za prací. Pasažéři, mezi nimiž převažovali muži ve středním věku, viseli z každičkých dvoukřídlých posuvných dveří. Na střeše seděla, dřepěla nebo se protahovala mládež, která si četla noviny, hrála si se smartfony a povídala si. Přelidněný příměstský vlak představoval symbol samotné Jakarty, města praskajícího ve švech stále rostoucí populací, které se s obtížemi snaží zmodernizovat. Hromadná doprava byla jen nejviditelnějším projevem snahy pojmout osmadvacet milionů osob do jakartské metropolitní oblasti.

To už se cestující rozprchávali a zaplavovali nádraží jako američtí zákazníci o Černém pátku. Zavládl chaos. Dělníci vybíhající ven se tlačili, strkali a hulákali, zatímco ostatní se snažili probojovat na nádraží. Zde i na ostatních jakartských nádražích příměstských linek se něco podobného odehrávalo den co den. Šlo o ideální místo k setkání.

David nespouštěl z očí stánek s novinami. Sluchátko v jeho uchu s praskáním ožilo. „Sběrateli, tady Dílna. Hlásíme dvacetiminutové zpoždění vůči času nula.“

Spojka se opozdila. Tým začínal být nervózní. Nevyřčená otázka zněla: máme akci odvolat?

David zvedl k tváři mobilní telefon. „Rozumím, Dílno. Nákupčí, Makléři, hlaste se.“

Ze svého místa viděl oba zbylé terénní pracovníky. Jeden seděl na lavičce uprostřed rušného davu. Druhý opravoval světlo u záchodků. Oba potvrdili, že po anonymním informátorovi, který dle vlastního tvrzení disponoval podrobnostmi o chystaném teroristickém útoku zvaném Tobský protokol, není ani stopy.

Byli to dobří pracovníci, dva z nejlepších na jakartské stanici; David měl co dělat, aby je mezi lidmi našel. Jak tak obhlížel zbytek nádraží, něco ho začalo znepokojovat.

Sluchátko opět zapraskalo. Byl to Howard Keegan, ředitel kontrateroristické organizace jménem Orloj, pro niž David pracoval. „Sběrateli, Odhadce, vypadá to, že prodejci se dneska trh nezamlouvá.“

David dělal náčelníka jakartské stanice a Keegan byl jeho šéf a rádce. Starší muž očividně nechtěl šlápnout Davidovi na kuří oko tím, že by akci zrušil, ale vyznění bylo jasné. Keegan přijel až z Londýna v naději, že zaznamenají průlom. Vzhledem k dalším aktuálně probíhajícím akcím Orloje to bylo velké riziko.

„Souhlasím,“ odpověděl David. „Odvolejme to.“

Oba terénní pracovníci nenápadně vyklidili pozice a ztratili se v davu spěchajících Indonésanů.

David se naposledy ohlédl po stánku s novinami. Vysoký muž v červené větrovce tam něco kupoval. Noviny. New York Times.

„Nákupčí, Makléři, připravte se. Máme kupce obhlížejícího zboží,“ ohlásil David.

Muž poodstoupil, zvedl noviny a na několik vteřin se začetl do titulní stránky. Pak noviny bez ohlížení přeložil, hodil je do koše a spěšně zamířil k přetíženému vlaku vyjíždějícímu ze stanice.

„Spojka. Navazuji kontakt.“ Davidovi se v hlavě honily myšlenky, když vyběhl ze stínu do davu. Proč se ten chlap opozdil? A jeho vzhled… ani ten nebyl v pořádku. Ta nápadná červená větrovka, držení těla (připomínající vojáka nebo agenta), chůze.

Muž se vmáčkl do vlaku a začal se proplétat hustým davem stojících mužů a sedících žen. Převyšoval skoro všechny ostatní, takže David stále viděl jeho hlavu. Vecpal se za ním do vlaku a zarazil se. Proč před ním utíká? Viděl snad něco? Vylekal se? A pak se to stalo. Muž se obrátil, pohlédl na Davida a jeho výraz byl víc než výmluvný.

David se otočil na patě a strhl s sebou na nástupiště čtveřici mužů stojících ve dveřích. Odstrčil je od soupravy, zatímco další chvátající pasažéři se hrnuli vzniklým otvorem dovnitř. David se zrovna chystal zakřičet, když vlakem otřásla exploze, která nádraží zasypala sprškou skla a kovu. Tlaková vlna srazila Davida na betonové nástupiště a zamáčkla ho mezi lidská těla. Některá byla mrtvá, jiná se svíjela bolestí. Vzduch se rozezněl křikem. Kousky popela a suti se snášely kouřem jako padající sníh. David nebyl schopen pohnout rukama ani nohama. Zvrátil hlavu a málem ztratil vědomí.

Na okamžik byl zpátky v New Yorku a utíkal od hroutící se budovy. Pak byl pod ní, uvízlý, a čekal. Ruce nespatřených zachránců ho chytily a vytáhly ven. „Máme tě, kámo,“ ozvalo se. Sirény hasičských a policejních dodávek už houkaly, když mu na tvář dopadly sluneční paprsky.

Jenže tentokrát to nebyla sanitka. Byla to černá dodávka před nádražím. Jeho muži, ne hasiči. Dvojice terénních pracovníků, Nákupčí a Makléř. Naložili Davida do vozu a už se řítili pryč, zatímco se ulice plnily jakartskými policejními a hasičskými oddíly.

Kapitola 3

Středisko pro výzkum autismu (SVA)

Jakarta, Indonésie

Klubovna číslo 4 vřela aktivitou. Šlo o typický výjev – všude poházené hračky a po pokoji roztroušený zhruba tucet dětí, z nichž každé si hrálo samo. Osmiletý chlapec jménem Adi v rohu nenuceně sestavoval hlavolam a přitom se pohupoval. Když umístil poslední díl, vzhlédl k Benovi s pyšným úsměvem na rtech.

Kate nevěřila vlastním očím.

Chlapec právě složil hlavolam, podle něhož její tým rozeznával zázračné děti – jedince s autismem a výjimečnými kognitivními schopnostmi. Hlavolam vyžadoval IQ v rozmezí 140 – 180 bodů. Kate ho složit neuměla a dokázalo to jen jedno dítě ze všech zkoumaných – Satya.

Kate sledovala, jak dítě hbitě skládá hlavolam, rozebírá ho a znovu sestavuje. Adi vstal a posadil se na lavičku vedle Suryi, sedmiletého účastníka výzkumu. Mladší hoch přistoupil k hlavolamu a dokončil ho se stejnou lehkostí.

Ben se obrátil ke Kate. „Věřila bys tomu? Myslíš, že to dělají zpaměti? Že to odkoukali od Satyi?“

„Ne. Nebo možná jo. Pochybuju,“ odpověděla Kate. V hlavě se jí předháněly myšlenky. Potřebovala si to promyslet. Musela mít jistotu.

„Na tomhle jsi přece pracovala, ne?“ ujišťoval se Ben.

„Ano,“ odvětila roztržitě. Bylo to neskutečné. Nemělo to účinkovat tak rychle. Včera tyhle děti vykazovaly klasické příznaky autismu, pokud něco takového vůbec existovalo. Badatelé i lékaři se stále častěji přikláněli k chápání autismu jako spektra poruch s pestrou škálou symptomů. Jádrem autismu byla dysfunkce postihující komunikaci a sociální interakci. Většina postižených dětí se vyhýbala očnímu kontaktu a socializaci, jiné nereagovaly na jméno a v nejtěžších případech nedokázaly strpět vůbec žádný kontakt. Včera ještě Adi ani Surya nebyli schopni složit hlavolam, udržet oční kontakt nebo se třeba jen vystřídat.

Musí o tom říct Martinovi. Ten už zařídí, aby nepřišli o financování.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Ben, v jehož hlase bylo slyšet nadšení.

„Vezmi je na pozorování do dvojky. Musím si zavolat.“ V Katině mysli se nedůvěra svářela s vyčerpáním a radostí. „A taky, é, bychom měli sjet diagnostiku. ADI-R. Nebo ne, ADOS 2, ta nezabere tolik času. A natočíme si to.“ Kate se usmála a sevřela Benovo rameno. Chtěla říct něco hlubokomyslného, něco, co by tu chvíli podtrhlo, slova, jaká v jejích představách pronášeli v průlomových okamžicích brilantní vědci na prahu slávy, ale nedostavila se žádná slova, jen znavený úsměv. Ben přikývl a vzal děti za ruce. Kate otevřela dveře a všichni čtyři vyšli do chodby, kde čekali dva lidé. Ne, žádní lidé – nestvůry oblečené od hlavy k patě v černé vojenské výstroji: helma nasazená přes textilní roušku, tmavé brýle podobné lyžařským, neprůstřelná vesta a černé gumové rukavice.

Kate s Benem se zastavili, nevěřícně se po sobě podívali a stoupli si před děti. Kate si odkašlala a řekla: „Tohle je výzkumná laboratoř, nemáme tady žádnou hotovost, ale vezměte si vybavení, vezměte si, co chcete. Nebudeme –“

„Mlčte.“ Mužův hlas byl hrubý jako hlas někoho, kdo odmala kouří a pije. Obrátil se k menší černě oděné postavě, jíž byla očividně žena, a dodal: „Ber je.“

Žena udělala krok k dětem. Kate se jí bez rozmýšlení postavila do cesty. „Nedělejte to. Vezměte si cokoliv. Vezměte si místo nich mě –“

Muž vytáhl pistoli a namířil na ni. „Ustupte, doktorko Warnerová. Nechci vám ublížit, ale udělám to.“

On ví, jak se jmenuju.

Kate koutkem oka zahlédla Bena, jak se sune blíž, k mezeře mezi ní a tou nestvůrou s pistolí.

Adi se pokusil utéct, ale žena ho chytila za tričko.

Ben stanul vedle Kate, pak před ní a oba se vrhli po ozbrojeném muži. Povalili ho a pistole spustila. Kate spatřila, jak se Ben odvaluje z černě oděné postavy. Všude byla krev.

Pokusila se vstát, ale to už ji muž držel. Byl na ni příliš silný. Přimáčkl ji k podlaze a pak uslyšela hlasité křupnutí –

Kapitola 4

Hlídaná budova Orloje

Jakarta, Indonésie

Třicet minut po výbuchu ve vlaku seděl David u laciného skládacího stolku v hlídané budově, kde snášel zákroky zdravotníka a pokoušel se najít pro ten útok nějaké vysvětlení.

„Au.“ Udělal grimasu a odtáhl se od lihového tamponu, který mu zdravotník přitiskl na tvář. „Děkuju, vážně, ale nechme to na potom. Nic mi není. Povrchová zranění.“

Na druhém konci místnosti vstal Howard Keegan od řady počítačových monitorů a přistoupil k němu. „Bylo to narafičené, Davide.“

„Proč? To nedává smysl –“

„Ale dává. Tohle bys měl vidět. Obdržel jsem to těsně před výbuchem.“ Podal mu list papíru.

<<< NEARCHIVOVAT >>>

<<< ORLOJ >>>

<<< CENTKOM >>>

Orloj čelí útoku.

Stanice v Kapském Městě a Mar del Plata zničeny.

Karáčí, Dillí, Dháka a Láhaur zkompromitovány.

Doporučujeme spustit Blokádu.

Podejte hlášení.

<<< KONEC OBĚŽNÍKU >>>

Keegan zastrčil stránku zpět do kapsy kabátu. „Ohledně toho bezpečnostního problému nám lhal.“

David si promnul spánky. O tomhle se mu zdávalo v nočních můrách. Hlava mu pořád ještě třeštila po pumové explozi. Musí se soustředit. „Nelhal nám –“

„Přinejmenším ho podcenil, ale spíš to zamlčel, aby nás ochromil a odvedl naši pozornost od toho masového útoku na Orloj.“

„Napadení Orloje ještě neznamená, že ta teroristická hrozba není reálná. Mohla to být předehra –“

„Možná. Jenže jediné, co víme, je, že Orloj je zahnaný do kouta. Tvou hlavní povinností je zajistit tvoji stanici. Jste největší základna v jihovýchodní Asii. Vaše ústředí možná právě čelí útoku.“ Keegan zvedl tašku. „Vyrážím zpátky do Londýna, abych se pokusil situaci řídit odtamtud. Hodně štěstí, Davide.“

Potřásli si rukama a David vyprovodil Keegana z hlídané budovy.

Venku přiběhl k Davidovi kluk se stohem tiskovin, který mával novinami a křičel: „Už jste to slyšel? Jakarta čelí útoku.“

David ho odstrčil, ale chlapec mu vtiskl do ruky srolované noviny a zmizel za rohem.

David chtěl noviny odhodit, ale… byly moc těžké. A něco v nich bylo zabalené. Rozložil je a ven vypadla přibližně třicet centimetrů dlouhá černá trubka. Samozápalná bomba.

Kapitola 5

Středisko pro výzkum autismu (SVA)

Jakarta, Indonésie

Náčelník západojakartské policie Eddi Kusnadi si otíral z čela pot, když přicházel na místo činu – do nějaké vědecké laboratoře na západním konci města. Soused tu ohlásil výstřel. Šlo o jednu z lepších čtvrtí toho typu, kde sousedé mívají politické styky, takže to musel prověřit. Na pohled to bylo nějaké zdravotnické zařízení, ale některé z pokojů vypadaly skoro jako jesle.

Paku, jeden z jeho nejlepších mužů působících v civilu, ho posunkem přivolal do místnosti vzadu, kde našel na podlaze ležící bezvědomou ženu, vedle ní mrtvého muže v kaluži vlastní krve a několik policistů postávajících kolem.

„Milenecká hádka?“

„Neřekli bychom,“ opáčil Paku.

V pozadí slyšel plakat nějaké děti. Do místnosti vešla domorodá Indonésanka, a když spatřila tělo, okamžitě spustila křik.

„Odveďte odsud tu paní,“ nařídil náčelník. Dva policisté ji vyvedli z pokoje. K Pakuovi jakožto jedinému zbylému policistovi pak prohodil: „O koho jde?“

„Ta žena je doktorka Katherine Warnerová.“

„Doktorka? Tohle je lékařská klinika?“

„Ne. Výzkumný ústav. Warnerová mu šéfuje. Ta žena, kterou jste právě viděl, je jedna z dětských opatrovnic – dělají tady výzkum na postižených dětech.“

„To nezní moc výdělečně. Kdo je ten chlap?“

„Jeden z laborantů. Podle chůvy se nějaká laborantka nabídla, že děti pohlídá, tak šla domů. Tvrdí, že dvě děti chybí.“

„Uprchlíci?“

„Myslí si, že ne, budova je prý hlídaná.“

„Je vybavená bezpečnostními kamerami?“

„Ne. V dětských pokojích je pár pozorovacích kamer. Už zkoumáme nahrávky.“

Náčelník se sklonil a přeletěl ženu pohledem. Byla hubená, ale ne moc, což se mu líbilo. Nahmátl tep a pak jí pootočil hlavu, aby se podíval, jestli neutrpěla nějaký vážnější úraz. Viděl, že má na zápěstích menší modřiny, ale jinak vypadala nezraněná. „To je ale binec. Zjistěte, jestli má nějaké peníze. Pokud ano, odveďte ji na stanici. Pokud ne, hoďte ji do nemocnice.“

Kapitola 6

Výzkumný komplex fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

Projektový ředitel nakráčel do kanceláře doktora Šena Čchanga a hodil mu na stůl složku. „Máme novou léčbu.“

Doktor Čchang sáhl po složce a začal listovat papíry.

Ředitel začal rázovat po místnosti. „Vypadá velmi slibně. Sjíždíme ji ve zrychleném režimu. Za čtyři hodiny chci mít připravený přístroj a subjekty, jimž byla nasazena nová léčba.“

Čchang upustil složku a vzhlédl k němu. Otevřel ústa, ale ředitel ho mávnutím ruky umlčel. „Nechci o tom slyšet. K singularitě může dojít kdykoliv – dnes, zítra, možná už k ní dokonce došlo, aspoň co my víme. Na opatrnost není čas.“

Čchang začal něco namítat, ale ředitel mu znovu skočil do řeči. „A netvrďte mi, že potřebujete víc času. Ten jste měl. Chceme výsledky. Teď mi povězte, co je třeba udělat.“

Čchang se v křesle nahrbil. „Poslední test představoval zátěž pro místní rozvod elektřiny; překročili jsme kapacitu objektu. Máme za to, že jsme závadu odstranili, ale krajský elektrárenský podnik musel ohledně naší činnosti pojmout podezření. Závažnější problém je v tom, že nám docházejí primáti –“

„Nebudeme ji testovat na primátech. Potřebuju kohortu o padesáti lidech připravených k testování.“

Čchang se narovnal a důraznějším tónem pronesl: „Pomineme-li morálnost, což bych vám neradil, potřebovali bychom zkrátka mnohem víc dat, abychom mohli zahájit pokusy na lidech, potřebovali bychom –“

„Už je máte, doktore. Všechno je to ve složce. A další data získáváme právě teď. To není všechno. Získali jsme dva subjekty s trvale aktivovaným atlantským genem.“

Čchang vytřeštil oči. „Vy… dva… jak –“

Muž ukázal na složku hbitým, kobrovitým pohybem. „Složka, doktore; všechno to tam je. A za chvíli tady budou. Radši se připravte. Jediné, co musíte udělat, je zopakovat tu genovou terapii.“

Čchang listoval stránkami, pročítal je a něco si pro sebe mumlal. Pak zvedl hlavu. „Těmi subjekty jsou děti?“

„Ano. Je to problém?“

„No, ne. Vlastně možná. Ale možná ne.“

„Správná odpověď zní: Možná ne. Kdybyste mě potřeboval, doktore, tak zavolejte. Čtyři hodiny. Nemusím vám říkat, co je v sázce.“

Jenže doktor Čchang ho neslyšel. Byl ponořený do zápisků doktorky Katherine Warnerové.

Kapitola 7

Ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

David pozoroval černou trubici úzkým průzorem protinárazové bariéry. Rozšroubovat ji trvalo ručně ovládaným ramenem celou věčnost. Jenže on chtěl vědět, co je uvnitř. Mohla za to váha – trubice byla na bombu moc lehká. Hřebíky, broky a kulky by vážily mnohem víc.

Víko konečně odpadlo a David naklonil trubici, z níž vypadl srolovaný papír. Tuhý lesklý list. Fotka.

David ji rozložil. Šlo o satelitní snímek ledovce plovoucího v tmavomodrém moři. Uprostřed ledovce se nacházel oválný černý objekt. Ponorka vyčnívající z ledu. Na rubové straně stál vzkaz:

Tobský protokol je skutečný.

12 + 4 + 47 = 4/5; Jones

22 + 7 + 47 = 3/8; Anderson

4 + 10 + 47 = 5/4; Ames

David zasunul fotku do tlusté obálky z hnědého papíru a zamířil do pozorovatelny. Jeden ze dvou techniků k němu obrátil hlavu od řady monitorů. „Zatím po něm není ani stopy.“

„Co letiště?“

Muž něco vyťukal do klávesnice a vzhlédl k němu. „Ano, před několika minutami přistál na letišti Soekarno-Hatta. Máme ho zadržet?“

„Ne. Potřebuju ho tam. Hlavně se postarejte o to, aby ho neviděli nahoře na monitorech. Zbytek zařídím já.“

Kapitola 8

Světové zpravodajství BBC – tisková zpráva

Potenciální teroristické útoky v obytných čtvrtích argentinského Mar del Plata a jihoafrického Kapského Města

*** Aktuální novinky: Další exploze jsou hlášené z pákistánského Karáčí a indonéské Jakarty. Podrobnosti budeme doplňovat průběžně. ***

Kapské Město // Časný ranní klid panující v Kapském Městě dnes narušil zvuk explodujících granátů a střelby z automatických zbraní, když skupina čítající kolem dvaceti ozbrojených útočníků vnikla do obytné budovy a usmrtila čtrnáct osob.

Policie zatím k útoku neposkytla žádné oficiální vyjádření.

Přítomní očití svědkové popsali incident jako akci ve stylu zvláštních jednotek. Reportérka BBC zaznamenala na místě následující svědeckou výpověď: „Jo, viděl jsem něco, co vypadalo jako tank nebo tak něco, vždyť víte, jeden z těch obrněnejch transportérů, vjelo to na chodník a pak z toho vyskákali chlapi jako nindžové nebo bojoví roboti nebo něco, hejbali se jako že mechanicky a pak jako by celá budova vyletěla do vzduchu, všude padalo sklo a já utíkal pryč. Jako že je to hustá čtvrť, ale něco takovýho jsem teda ještě neviděl. Nejdřív jsem si myslel, že je to razie z protidrogovýho, znáte to. Ať to byl, kdo chtěl, pěkně se jim to zvrhlo.“

Další svědek, rovněž vypovídající pod podmínkou anonymity, potvrdil, že vozidlo ani uniformy útočníků nebyly opatřeny žádnými oficiálními symboly.

Zpravodaj agentury Reuters, jemuž se nakrátko podařilo proniknout dovnitř, než ho policie vyvedla, popsal lokalitu následně: „Vypadalo to na hlídanou budovu, možná pobočku CIA nebo MI6. K takové technice mají přístup jen ti, co jsou hodně dobře placení – štábní místnost obložená monitory a obrovská serverovna. Všude ležela těla. Asi polovina z nich byli tajní; zbytek byl oblečený v černých neprůstřelných vestách podobných těm, jaké na sobě podle svědků měli útočníci.“

Zatím není jasné, zda útočníci utrpěli ztráty na životech a byli donuceni obětovat část oddílu, nebo zda šlo o těla osob bránících budovu.

BBC se snažila získat vyjádření CIA a MI6, ale oba úřady je odmítly poskytnout.

Není známo, zda tento incident nějak souvisí s podobnou událostí, k níž dnes v časnějších hodinách došlo v argentinském Mar del Plata, kde masivní exploze ve čtvrti obývané lidmi s nižšími příjmy usmrtila dvanáct osob někdy kolem druhé hodiny ranní místního času. Kolemjdoucí uvedli, že k výbuchu došlo po vpádu těžce ozbrojené skupiny, kterou nikdo nedokázal identifikovat.

Stejně jako v případě Kapského Města ani k útoku v Mar del Plata se nikdo nepřihlásil.

„Je velmi znepokojivé, že nevíme, kdo je do toho zapletený,“ prohlásil Richard Bookmeyer, profesor American University. „Vyvodíme-li z prvních hlášení, že oběti nebo pachatelé útoků tvořili součást nějaké teroristické sítě… nasvědčovalo by to míře vyspělosti, jakou podle našich nynějších znalostí nedisponuje žádné známé teroristické těleso. Buď jde o nového aktéra, nebo o zásadní krok ve vývoji nějakého stávajícího uskupení. Obě varianty by vyžadovaly přehodnocení všech našich domnělých poznatků o globální teroristické scéně.“

Podrobnosti budeme doplňovat průběžně.

Kapitola 9

Ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

David si zrovna prohlížel plán Jakarty s hlídanými budovami Orloje, když do místnosti vešel technik z pozorovatelny. „Už je tady.“

David složil mapu. „Dobře.“

* * *

Josh Cohen mířil k nevýraznému činžáku, v němž sídlilo ústředí jakartské stanice Orloje. Okolní budovy byly z větší části opuštěné – směs nepodařených paneláků a zchátralých skladišť.

Cedule na budově hlásala „Bezpečnostní agentura Orloj, a. s.“ a navenek Orloj působil dojmem jen jedné ze stále početnějších soukromých bezpečnostních agentur. Oficiálně nabízel osobní ochranu a tělesnou ostrahu řídícím pracovníkům soukromých firem a cenným zahraničním návštěvníkům Jakarty spolu se soukromými vyšetřovatelskými službami v případech, kdy místní soudní sektor „nespolupracoval zrovna nejochotněji“. Byla to ideální zástěrka.

Josh vstoupil dovnitř, prošel dlouhou chodbou, otevřel těžké ocelové dveře a přikročil k lesklým stříbrným dveřím výtahu. Panel vedle dveří se odsunul, Josh položil ruku na zrcadlový povrch a řekl: „Josh Cohen. Ověř můj hlas.“

Objevil se druhý panel, tentokrát ve výši obličeje, a červený snímací paprsek sjel odshora dolů a pak zase zpátky, zatímco Josh se snažil nemrkat a nehýbat hlavou.

Výtah zacinkal, otevřel se a začal ho unášet k prostřednímu patru budovy. Stoupal tiše, ale Josh věděl, že technik z kontrolního teď někde vyhodnocuje kompletní sken jeho těla a prověřuje, zda u sebe nemá štěnice, bomby či jiné problematické artikly. Kdyby se cokoli z toho snažil pronést dovnitř, zaplnil by se výtah plynem bez barvy a zápachu a on by se probudil ve vazební cele. Byla by to poslední místnost, kterou by v životě viděl. Jestli projde, doveze ho výtah do čtvrtého patra – jeho domova během uplynulých tří let a jakartského ústředí Orloje.

Orloj představoval tajnou globální odpověď na teror bez státní příslušnosti – nestátní kontrateroristickou agenturu. Žádné obstrukce. Žádná byrokracie. Jen klaďasové zabíjející záporňáky. Tak jednoduché to sice nebylo, ale Orloj k tomu měl nejblíž ze všeho, na co se svět zmohl.

Orloj byl nezávislý, apolitický, antidogmatický a především mimořádně účinný. A z těchto důvodů ho podporovaly výzvědné služby států po celém světě, přestože o něm skoro nic nevěděly. Nikdo netušil, kdy Orloj vznikl, kdo ho řídí, kde získal finance nebo kde sídlí jeho ředitelství. Když do něj Joshe před třemi lety vzali, myslel si, že jako zasvěcenec dostane na tyto otázky odpověď. Mýlil se. V podniku udělal rychlou kariéru a vypracoval se až na šéfa analytické sekce rozvědky v jakartské stanici, ale o Orloji stále nevěděl víc než toho dne, kdy ho naverbovali z oddělení CIA pro analýzu terorismu. A zjevně chtěli, aby to tak už zůstalo.

V rámci Orloje byly informace důsledně rozdělovány mezi jednotlivé nezávislé buňky. Všichni se dělili o zpravodajské informace s centrálou a všichni dostávali informace z centrály, ale žádná z buněk nedisponovala širším kontextem nebo vhledem do chodu organizace jako takové. Proto také Joshe šokovalo, když před šesti dny obdržel pozvání na jakousi schůzi vrchních analytiků všech buněk Orloje. Zašel za Davidem Valem, náčelníkem jakartské stanice, a otevřeně se ho zeptal, jestli je to nějaký vtip. David řekl, že ne a že o té schůzi vědí všichni ředitelé.

Údiv nad pozvánkou záhy přebila odhalení, která Joshe čekala na konferenci. Prvním překvapením byl počet účastníků – dvě stě třicet osm. Josh se domníval, že Orloj je spíš menší podnik tvořený řekněme padesáti buňkami v problémových částech světa, ale místo toho tu byla zastoupená celá zeměkoule. Pokud byla každá buňka stejně početná jako jakartská stanice – kolem padesáti agentů –, mohlo v buňkách pracovat přes deset tisíc osob plus ústřední organizace, kde se jen korelací a analýzou informací muselo zabývat minimálně tisíc lidí, nemluvě o koordinaci buněk.

Rozsah organizace byl šokující – mohl se v podstatě blížit CIA, která v době, kdy tam Josh pracoval, měla dohromady něco kolem dvaceti tisíc zaměstnanců. A to ještě mnozí z nich pracovali na analýze v Langley ve státě Virginie, ne v terénu. Orloj byl štíhlý – postrádal veškerou byrokracii a organizační nadváhu CIA.

Možnosti Orloje na poli speciálních akcí nejspíš dalece přesahovaly kapacitu kteréhokoli státu světa. Každá buňka Orloje sestávala ze tří sekcí. Třetinu osazenstva tvořili řídící důstojníci podobní těm, jací pracovali pro tajnou službu CIA; ti působili potají v regulérních teroristických organizacích, kartelech a dalších uskupeních vedených zloduchy, případně v prostředích, kde si mohli zajistit zdroje – ve státních úřadech, v bankách a na policejních stanicích. Jejich cílem bylo získávání lidských informací (LINFO) neboli údajů z první ruky.

Další třetina buňky se zabývala analýzou. Analytici trávili naprostou většinu pracovní doby dvěma činnostmi – hackováním a tipováním. Nabourávali se ke každému a do všeho – do telefonních hovorů, e-mailů i esemesek. O takto získané signální informace (SINFO) pak doplňovali LINFO a veškeré další lokální zpravodajské informace, které přeposílali centrále. Josh měl hlavně dohlížet na to, aby jakartská stanice sbírala maximum údajů a vyvozovala z nich důsledky. Vyvozování důsledků znělo lépe než tipování, nicméně jeho pracovní náplní v podstatě bylo hádat a předkládat doporučení náčelníkovi stanice. Ten pak po konzultaci s centrálou schvaloval lokální akce prováděné sekcí tajných operací – poslední třetinou osazenstva buňky.

Jakartská sekce tajných operací si získala pověst jedné z předních orlojovských zásahových jednotek. Díky tomuto postavení byl Josh na konferenci něco jako celebrita. Jeho buňka představovala faktickou špičku asijsko-tichomořské oblasti a všichni chtěli znát její profesní fígle.

Ne každý však v Joshovi viděl velkou hvězdu – potěšilo ho, že se na sjezdu setkal i s mnoha starými přáteli. S bývalými spolupracovníky z CIA nebo s někdejšími spojkami v zahraničí. Bylo to k nevíře – komunikoval s lidmi, které znal celé roky. Orloj dodržoval striktní postup – každý nový člen dostal nové jméno, vaše minulost byla zničena a mimo buňku jste svou totožnost prozradit nesměli. U mimopodnikových hovorů byl hlas upravován počítačem a osobní styk byl přísně zakázán.

Setkání tváří v tvář – se všemi vrchními analytiky jednotlivých buněk – tento závoj utajení rozcupovalo na kusy. Bylo to v rozporu se všemi operačními protokoly Orloje. Josh věděl, že museli mít důvod – mimořádně závažný a mimořádně naléhavý –, aby takhle riskovali, ale to tajemství, které centrála na sjezdu zveřejnila, by nikdy neuhodl. Pořád tomu nemohl uvěřit. A musel to okamžitě oznámit Davidu Valeovi.

Přešel ke dveřím výtahu a postavil se před ně, aby mohl vystartovat k náčelníkově kanceláři.

Bylo devět hodin ráno, takže jakartská stanice bude v plném chodu. Analyzérna bude rozsvícená jako hlavní sál newyorské burzy, analytici se budou mačkat kolem řad monitorů, šermovat rukama a hádat se. Dveře do šatny terénních pracovníků na druhém konci patra budou dokořán otevřené a místnost bude nejspíš plná agentů, kteří se budou připravovat na dnešní směnu. Opozdilci budou postávat před šatními skříňkami, spěšně se navlékat do neprůstřelných vest a cpát si rezervní zásobníky do všech dostupných kapes. Ranní ptáčata obvykle vysedávala před ranním brífinkem na dřevěných lavicích, probírala sport a zbraně a družnou atmosféru narušovaly jen příležitostné kanadské žertíky.

Byl to jeho domov a Josh musel přiznat, že se mu po něm stýskalo, ačkoli konference ho obohatila o něco, co ani nečekal. Zjištění, že je součástí širší komunity šéfanalytiků, kteří sdílejí jeho životní zkušenosti a potýkají se se stejnými problémy a obavami jako on, bylo překvapivě povzbudivé. V Jakartě dělal šéfa analýzy, měl k ruce tým zaměstnanců a zodpovídal se pouze náčelníkovi stanice; neměl však nikoho sobě rovného, nikoho, s kým by si mohl opravdu popovídat. Rozvědčík byla osamělá profese, zejména z pohledu vedoucích pracovníků. Na některé staré přátele to každopádně citelně dolehlo. Mnozí z nich vypadali mnohem starší, než ve skutečnosti byli. Jiní se zatvrdili a odcizili. Když je tak Josh viděl, napadlo ho, jestli skončí taky takhle. Všechno mělo svou cenu, jenže on v jejich práci věřil. Žádné zaměstnání není dokonalé.

Jak se tak v myšlenkách vracel z konference, došlo mu, že výtah se měl už dávno otevřít. Když otáčel hlavu, viděl osvětlení výtahu rozmazaně jako zpomalený videozáznam. Cítil, jak mu těžkne tělo. Už skoro ani nemohl dýchat. Natáhl se po záchytném madlu, ale ruka ho odmítla sevřít; místo toho po něm sklouzla, a to už se mu hnala vstříc ocelová podlaha.

Kapitola 10

Výslechová místnost C

Vazební věznice policie Západní Jakarty

Jakarta, Indonésie

Kate měla hlavu jako střep. Všechno ji bolelo. A od policie se žádné pomoci nedočkala. Probrala se na zadním sedadle policejního auta a řidič jí odmítl cokoli sdělit. Po příjezdu na policejní stanici už to pak šlo jen od zlého k horšímu.

„Proč mě neposloucháte? Proč nepátráte po těch dvou chlapcích?“ Kate vstala, naklonila se přes kovový stůl a zavrtala se pohledem do samolibého vyšetřovatele, který ji už dvacet minut zdržoval.

„Snažíme se je najít. Proto vám pokládáme tyto otázky, slečno Warnerová.“

„Už jsem vám řekla, že nic nevím.“

„Možná ne, možná ano.“ Drobný mužík při těch slovech naklonil hlavu na jednu stranu a pak na druhou.

„Já vám dám možná. Vypátrám je sama.“ Zamířila k ocelovým dveřím.

„Ty dveře jsou zamčené, slečno Warnerová.“

„Tak je odemkněte.“

„To nelze. Musejí být zamčené, když probíhá výslech podezřelého.“

„Podezřelého? Chci právníka, a to hned.“

„Jste v Jakartě, slečno Warnerová. Žádný právník, žádný telefonát na americkou ambasádu.“ Vyšetřovatel upíral zrak k zemi a obíral si z bot špínu. „Máme tu hodně cizinců, hodně návštěvníků, hodně lidí, kteří sem přijíždějí a nectí naši zemi, náš národ. Americká ambasáda nám potom vyhrožuje, tak jim dáme právníka a oni vždycky upláchnou. A my se poučíme. Indonésané nejsou tak hloupí, jak si myslíte, slečno Warnerová. Proto tady taky pracujete, či snad ne? Myslíte si, že jsme moc hloupí na to, abychom poznali, co máte za lubem?“

„Já nemám za lubem nic. Snažím se vyléčit autismus.“

„Proč to neděláte ve své vlasti, slečno Warnerová?“

Kate by tomuto muži nikdy, ani za milion let, neřekla, proč odjela z Ameriky. Místo toho odpověděla: „V Americe jsou klinické testy nejdražší na světě.“

„Á, takže jde o peníze, ano? U nás v Indonésii si na své pokusy můžete koupit děti?“

„Žádné děti jsem si nekoupila!“

„Ale váš výzkum ta děcka vlastní, či snad ne?“ Otočil složku k ní a ukázal na ni prstem.

Kate se podívala naznačeným směrem.

„Váš výzkum, slečno Warnerová, je ze zákona jmenovaným poručníkem obou dětí – všech sto tří dětí – či snad ne?“

„Poručnictví není vlastnictví.“

„Používáte jiná slova. Stejně jako Nizozemská Východoindická společnost. Slyšela jste o ní? Určitě ano. Používala slovo kolonie, ale dvě stě let Indonésii vlastnila. Nějaký podnik vlastnil mou zemi a její obyvatele a jednal s námi jako se svým majetkem. Bral si, co chtěl. V roce 1947 jsme se konečně domohli nezávislosti. Ale ta vzpomínka je v našem národě ještě živá. Porota to uvidí stejně jako já. Vzala jste si ty děti, či snad ne? Sama jste řekla, že jste za ně nezaplatila. A nevidím tu žádné údaje o rodičích. Neudělili souhlas k adopci. Vědí vůbec, že máte jejich děti?“

Kate ho propalovala pohledem.

„Myslel jsem si to. Začíná se nám to vybarvovat. Není nad upřímnost. A ještě něco, slečno Warnerová. Vidím, že váš výzkum financuje jakartská pobočka firmy Immari, oddělení výzkumu. Asi je to jen shoda náhod, ale velmi nemilá… Holding Immari odkoupil mnohá z aktiv Holanďanů, když jsme je odsud před pětašedesáti lety vyhnali, takže peníze na vaši práci pocházejí od…“

Zasunul papíry zpátky do složky a vstal jako nějaký indonéský Perry Mason předkládající svůj závěrečný argument. „Jistě chápete, jak by to mohla vidět porota, slečno Warnerová. Vaši lidé odjeli, ale vrátili se pod jiným jménem, aby nás vykořisťovali dál. Místo cukrové třtiny a kávových zrn z počátku 20. století teď chcete nové léky a potřebujete nová pokusná morčata. Berete naše děti, provádíte na nich pokusy, které byste u vás provádět nesměli, protože vašim dětem byste něco takového neudělali, a když něco nevyjde – třeba nějaké dítě onemocní, nebo se začnete bát, že na to úřady přijdou –, tak se jich zbavíte. Jenže ono to nevyjde. Možná jeden z vašich laborantů nedokáže ty děti zabít. Ví, že by neměl. Začne klást odpor a je zabit při rvačce. Víte, že dorazí policie, a tak si vymyslíte historku o únosu? Ano. Můžete se přiznat; bude to tak lepší. Indonésie je milosrdná země.“

„Není to pravda.“

„Je to nejlogičtější možnost, slečno Warnerová. Nedáváte nám na vybranou. Dožadujete se právníka. Trváte na tom, abychom vás propustili. Zkuste si představit, jak to vypadá.“

Kate na něj zůstala civět.

Vyšetřovatel vstal a zamířil ke dveřím. „Dobrá tedy, slečno Warnerová. Musím vás varovat, že to, co bude následovat, nebude příjemné. Není nad spolupráci, ale vy mazaní Američani samozřejmě vždycky víte všechno nejlépe.“

Kapitola 11

Výzkumný komplex fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

„Vstávej, Ťine, hlásili tvoje číslo.“

Ťin se pokusil otevřít oči, ale světlo ho oslepovalo. Jeho spolubydlící se k němu skláněl a něco mu šeptal do ucha, ale nebylo mu rozumět. V pozadí burácel hlas z reproduktoru: „204394, okamžitě se hlaste. 204394, okamžitě se hlaste. 204394. 204394. Hlaste se.“

Ťin vyskočil z úzkého lůžka. Jak dlouho už ho vyvolávají? Střelil očima nalevo a napravo po cele tři krát tři metry, o kterou se dělil s Wejem. Kde má kalhoty a tričko? To ne – jestli přijde pozdě a zapomene si stejnokroj, určitě dostane padáka. Kde může být? Kde –? Jeho spolubydlící mu ze své palandy podal kalhoty a tričko z bílé látky. Ťin mu je vyškubl a natáhl si je tak rychle, že kalhoty málem roztrhl.

Wej sklopil zrak. „Promiň, Ťine, taky jsem spal. Neslyšel jsem to.“

Ťin chtěl něco říct, ale nebyl čas. Vystřelil z místnosti a rozběhl se chodbou. Některé z cel byly prázdné a většina byla okupována jen jedním člověkem. U vchodu do hlavního křídla ho zřízenec vyzval: „Ruku.“

Ťin natáhl ruku. „204394.“

„Ticho,“ opáčil zřízenec. Přejel nad Ťinovou rukou nějakým přístrojem s malou obrazovkou, který zapípal. Muž otočil hlavu a houkl: „Hotovo.“ Otevřel Ťinovi dveře. „Pokračujte.“

Ťin se připojil zhruba k padesáti dalším „nájemníkům“. Trojice zřízenců je odvedla do velkého sálu, kde v několika dlouhých řadách stála křesla. Jednotlivé řady od sebe oddělovaly vysoké příčky jako v kanceláři. Křesla vypadala skoro jako sklápěcí lehátka. U každého z nich byl vidět vysoký stříbrný stojan se třemi průsvitnými sáčky naplněnými bezbarvou tekutinou, od nichž vedly hadičky. Na opačné straně stál přístroj, na kterém bylo víc měřičů než na palubní desce automobilu. Dole z něj visel svazek drátů, které končily u pravého opěradla křesla.

Ťin nikdy nic takového neviděl. Nepatřilo to k programu. Od jeho příchodu před půl rokem se denní režim ve středisku měnil jen výjimečně – snídaně, oběd a večeře podávané vždy ve stejnou dobu a ve stejném složení, po každém jídle odběr krve z přístroje připomínajícího ventil, který mu implantovali do pravé paže, a odpoledne někdy cvičení monitorované elektrodami na hrudi. Zbytek času trávili na celách tři krát tři metry, v nichž byla dvě lůžka a záchod. Vždycky po několika dnech si ho vyfotili nějakým velkým strojem, který vydával tichý hukot. Pokaždé mu přitom říkali, ať leží klidně.

Sprchovali se jednou týdně ve velké společné umývárně. To na tom bylo to nejhorší – snažit se ve sprše ovládnout pudy. Během prvního měsíce byl jeden pár přistižen při hrátkách. Nikdo už je nikdy neviděl.

Minulý měsíc se Ťin pokusil zůstat během sprchování na cele, ale zjistili to. Dozorce k němu vtrhl. „Jestli ještě jednou porušíte předpisy, vyrazíme vás,“ řekl mu. Ťina to vyděsilo k smrti. Platili mu jmění, hotové jmění. A jinou možnost neměl.

Jeho rodina loni přišla o statek. Nikdo už si nemohl dovolit platit daně z malého statku; z většího možná. Ceny pozemků vyletěly do astronomických výšin a v celé Číně rapidně přibývalo obyvatel. Jeho rodina proto udělala totéž, co před nimi i ostatní statkářské rodiny – poslali nejstaršího potomka pracovat do velkoměsta, zatímco rodiče a mladší děti se protloukali, jak to šlo.

Starší bratr si našel práci v továrně na elektroniku. Ťin ho s rodiči navštívil měsíc poté, co nastoupil. Panovaly tam mnohem horší podmínky než tady a práce už na něj začínala doléhat – ten silný, akční jednadvacetiletý muž, který odjížděl z rodičovského statku, vypadal teď o dvacet let starší. Byl pobledlý, řídly mu vlasy a chodil nahrbený. Neustále kašlal. Tvrdil, že v továrně se vyskytl nějaký bacil, který chytili všichni v jeho ubikaci, ale Ťin mu nevěřil. To málo, co ušetřil z platu, dal rodičům. „Jen si to představte – za pět až deset let budu mít dost na to, abych nám koupil jiný statek. Vrátím se domů a začneme znovu.“ Všichni se tvářili hrozně nadšeně. Rodiče řekli, že jsou na něj moc pyšní.

Na zpáteční cestě jim Ťinův otec oznámil, že si zítra půjde najít lepší práci. Že se svými schopnostmi by určitě někde mohl dělat vedoucího. Vydělá slušné peníze. Ťin s matkou jenom přikyvovali.

V noci pak Ťin slyšel matčin pláč a krátce nato otcův křik. Nikdy se nehádali. Dalšího večera Ťin vyklouzl ze svého pokoje, napsal jim vzkaz a odjel do nejbližšího velkého města – Čchung-čchingu. Bylo tam plno lidí, kteří sháněli práci.

Ťina odmítli v prvních sedmi podnicích, kde to zkoušel. Osmý podnik byl jiný. Nepokládali mu žádné otázky. Strčili mu do úst vatovou tyčinku a nechali ho hodinu čekat ve velké čekárně. Většinu lidí poslali zase pryč. Po další hodině vyvolali jeho číslo – 204394 – a řekli mu, že by ho mohli vzít do výzkumného zdravotnického střediska. Pak mu sdělili výši platu. Podepsal formuláře tak rychle, až ho rozbolela ruka.

Nevěřil vlastnímu štěstí. Předpokládal, že pracovní podmínky budou otřesné, ale víc už se snad ani mýlit nemohl – bylo to tu skoro jako v nějakém letovisku. A teď to všechno zvrzal. Určitě ho vykopnou. Ohlásili jeho číslo.

Možná už měl dost peněz na nový statek. Nebo se třeba uchytí v jiném výzkumném středisku. Doslechl se, že velké čínské továrny si vyměňují seznamy špatných pracovníků. Takoví lidé pak už nikde neseženou práci. To by byl polibek smrti.

„Na co ještě čekáte!“ rozkřikl se nadřízený. „Najděte si místo.“

Ťin se s dalšími přibližně padesáti bosými, bíle oděnými pracovníky rozběhl ke křeslům. Lokty se míhaly, lidé se strkali a několik jich upadlo. Vypadalo to, že každý kromě Ťina si našel místo. Jakmile k nějakému křeslu doběhl, někdo mu je na poslední chvíli zasedl. Co když na něj žádné nezbude? Třeba to byla zkouška. Třeba by měl –

„No tak, lidi. Uklidněte se. Ať nepoškodíte vybavení,“ mírnil je nadřízený. „Prostě si sedněte do nejbližšího křesla.“

Ťin vydechl a zamířil k další řadě. Plná. V poslední řadě našel volné místo.

Vešla další skupinka zřízenců. Na sobě měli dlouhé bílé pláště a v rukou počítače tabletového typu. K Ťinovi přistoupila mladě vypadající žena, která mu připojila sáčky na ventil v paži a na tělo mu přilepila okrouhlé senzory. Pak několikrát ťukla na displej a přešla k dalšímu křeslu.

Třeba je to jen nový test, napadlo ho.

Najednou se ho zmocnila ospalost. Zaklonil hlavu a…

* * *

Probudil se ve stejném křesle. Sáčky byly odpojené, ale senzory ho pořád ještě snímaly. Cítil se omámený a ztuhlý, jako kdyby měl chřipku. Pokusil se zvednout hlavu. Byla hrozně těžká. Přišel k němu jeden z bílých plášťů, posvítil mu do očí baterkou, pak ho odpojil od senzorů a řekl mu, ať si jde stoupnout k ostatním u dveří.

Když vstal, málem se mu podlomily nohy. Přidržel se opěradla, aby neupadl, a odkulhal ke skupince. Všichni vypadali ospale. Bylo jich asi pětadvacet, zhruba polovina původního počtu. Kde jsou ostatní? Snad nezaspal – opět? Že by to byl trest? Řeknou mu za co? Po několika minutách se k nim připojil další muž, který vypadal, že je na tom ještě hůř než Ťin a ostatní.

Zřízenci je odvedli další dlouhou chodbou do obrovského sálu, který Ťin ještě neviděl. Byl úplně prázdný a jeho stěny byly dokonale hladké. Ťin měl pocit, že je to nějaký trezor nebo tak něco.

Uplynulo několik minut. Bojoval s touhou posadit se na zem. Neřekli mu, že si smí sednout. Stál tam, těžkou hlavu svěšenou.

Otevřely se dveře a dovnitř byly uvedeny dvě děti. Nemohlo jim být víc než sedm nebo osm let. Eskorta je nechala v sále se skupinkou a dveře se za nimi zavřely s hlasitým bouchnutím.

Děti nebyly nadopované, nebo aspoň Ťin měl ten dojem. Vypadaly ostražitě. Hned vklouzly do davu. Byly hnědé, ne jako Číňani. Šly od jednoho člověka k druhému a snažily se najít známou tvář. Ťinovi přišlo, že mají na krajíčku.

Z protějšího konce místnosti uslyšel mechanický zvuk jako od zvedáku. Po několika vteřinách mu došlo, že do místnosti se něco spouští. Měl tak těžkou hlavu… Ze všech sil se ji snažil zvednout. Skoro ten přístroj ani neviděl. Vypadal jako obří železný šachový pěšec se zploštělou hlavou nebo možná zvon s hladkými rovnými stěnami. Musel být dobré čtyři metry vysoký a značně těžký, protože ty čtyři kabely, na kterých byl zavěšený, byly masivní, možná čtvrt metru v obvodu. Ve výšce asi šesti metrů nad zemí se zastavil a dva z kabelů sjely po stěně s pomocí kolejnice, které si Ťin všiml až teď. Zastavily se zhruba na úrovni toho velkého stroje a napjaly se, zřejmě aby ho z obou stran jistily. Ťin se snažil nahoře něco zahlédnout. K horní části stroje vedl další kabel, ještě tlustší než ty boční. Na rozdíl od ostatních nebyl kovový ani pevný. Zjevně šlo o svazek drátů nebo počítačových kabelů, něco na způsob elektronické pupeční šňůry.

Děti se zastavily uprostřed davu. Všichni dospělí se pokoušeli zvednout hlavu.

Ťinův zrak už se přizpůsobil natolik, že dokázal rozeznat značku vyleptanou do boku stroje. Vypadala jako ten nacistický symbol, ta… nevzpomínal si, jak se tomu říká. Chtělo se mu moc spát.

Stroj byl tmavý, ale Ťin měl pocit, že slyší slabý tepot, jako kdyby někdo rytmicky bušil do silných dveří – bumbumbum. Nebo možná zvuk toho snímacího přístroje. Že by šlo o další snímací přístroj? Na skupinové fotky? Bumbumbum s každou další vteřinou sílilo a z vrcholku toho obřího pěšce se začalo linout světlo – jeho hlava byla zřejmě osazená malými průzory. Žlutooranžový svit blikal v rytmu pulzování, takže výsledek působil skoro až dojmem majáku.

Zvuk a světlo vydávané strojem ho natolik zmámily, že si ani nevšiml, jak lidé kolem něj padají. Něco se dělo. A dělo se to i jemu. Vnímal, jak mu těžknou nohy. Zaslechl zvuk, jako když se ohýbá kov – stroj napínal kabely na všech stranách a snažil se zvednout.

Tah podlahy s každou další vteřinou sílil. Ťin se rozhlédl kolem sebe, ale děti nikde neviděl. Ucítil, jak ho někdo vzal za rameno. Když se obrátil, spatřil muže, který se ho držel. Ve tváři měl hluboké vrásky a z nosu mu tekla krev. Ťin si všiml, že mu na oblečení ulpívá pokožka z mužových rukou. A nejen ona. Do Ťinova trička začala vsakovat mužova krev. Muž se na něj zhroutil a oba upadli na zem. Ťin slyšel, jak bumbumbum vydávané strojem splývá s nepolevujícím hukotem a světlem, když si uvědomil, že i jemu teče z nosu krev. Pak světlo i zvuk náhle ustaly.

* * *

Doktor Čchang stál se svým týmem v kontrolní místnosti a sledoval, jak se pokusné subjekty vrší na hromadu vrásčitých zakrvácených těl.

Sesunul se do křesla. „Dobře, to stačí, vypněte to.“ Sundal si brýle a odhodil je na stůl. Stiskl si prsty nos a vydechl. „Musím to nahlásit řediteli.“ Ten nebude mít radost.

Zvedl se a zamířil ke dveřím. „A pusťte se do úklidu. S autopsiemi se nemusíte zdržovat.“ Výsledky budou tytéž jako u předchozích pětadvaceti testů.

* * *

Dvoučlenná úklidová četa rozhoupala tělo hej-rup-hej-rup a vhodila je do igelitového pytle na kolečkách, do kterého se vešlo plus minus deset těl. Dnes to bude znamenat tři jízdy do spalovny, možná dvě, když se jim podaří naskládat je na sebe.

Už uklízeli i mnohem horší; tahle těla byla aspoň nepoškozená. Když byla na kusy, trvalo to celou věčnost.

V protichemických oblecích se pracovalo obtížně, ale bylo to lepší než ta druhá možnost.

Zvedli další tělo, rozhoupali je a pak –

V hromadě se něco pohnulo.

Mezi těly se prodíraly dvě děti a snažily se vylézt ven. Byly celé od krve.

Jeden muž začal odklízet těla. Druhý se obrátil na kameru a zamával rukama. „Hej! Máme tu dva živý!“

Kapitola 12

Velín

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

„Slyšíš mě, Joshi?“

Josh Cohen zkusil otevřít oči, ale světlo bylo moc ostré. V hlavě mu bušilo.

„Hele, dejte mi ještě jednu.“

Josh jen taktak rozeznal rozmazanou postavu, která vedle něj seděla na tvrdém lůžku. Kde to je? Vypadalo to na jednu z vazebních cel ve staniční budově. Muž mu strčil pod nos kapsli a s hlasitým lupnutím ji rozlomil. Josh vdechl nejodpornější zápach, jaký v životě ucítil – pronikavý zdrcující odér čpavku, který mu projel dýchacími cestami, vyplnil plíce a přiměl ho odtáhnout se tak prudce, že narazil hlavou do zdi. Neustálé bušení se změnilo v ostrou bolest. Zavřel oči a podrbal se na hlavě.

„Dobře, dobře, jen klid.“ To byl náčelník stanice David Vale.

„Co se děje?“ chtěl vědět Josh.

To už mohl otevřít oči. Uviděl, že David na sobě má celotělový pancíř a že u dveří do cely stojí další dva terénní pracovníci.

Posadil se. „Někdo mi musel podstrčit štěnici –“

„Buď v klidu, o žádnou štěnici nejde. Zvládneš se postavit?“ vyzvídal David.

„Snad jo.“ Josh se s námahou zvedl. Pořád ještě se potácel následkem plynu, který ho ve výtahu uspal.

„Bezva, tak pojď za mnou.“

Josh následoval Davida a oba operativce ven z místnosti s vazebními celami a pak dlouhou chodbou do serverovny. U vchodu do serverovny se David obrátil ke zbylým dvěma vojákům. „Počkejte tady. Uvědomte mě vysílačkou, kdyby někdo vešel do chodby.“

V serverovně opět nasadil svižné tempo a Josh musel prakticky popoběhnout, aby s ním udržel krok. Náčelník stanice měřil něco přes metr osmdesát a byl svalnatý, možná ne tak nabušený jako někteří lajnbekrovštější chlapi ze zásahovky, ale dost rozložitý na to, aby před ním zaváhal i ten nejopilejší hospodský rváč.

Proplétali se přeplněnou serverovnou mezi věžemi kovových skříní s blikajícími zelenými, žlutými a červenými světýlky. V místnosti bylo chladno a neutuchající šum strojů člověka lehce mátl. Trojčlenná skupinka systémáků pořád něco kolem serverů dělala – přidávala, odstraňovala a nahrazovala hardware. Byl to učiněný chlív. Josh zakopl o přívodní kabel, ale než dopadl na zem, David se obrátil, zachytil ho a vytáhl ho zase na nohy.

„Jsi v pořádku?“

Josh přikývl. „Jo. Tady je ale binec.“

David na to nic neřekl, ale zbytek cesty ke kovové úložné skříňce vzadu v serverovně už došel pomaleji. Skříňku pak odstrčil stranou. Za ní se objevily stříbrné dveře a vedle nich panel. Přes Davidovu ruku přejelo červené světlo dlaňového snímače, načež se odklopil další panel, který sejmul otisk jeho obličeje a sítnice. Když skenování skončilo, zeď se rozestoupila a odhalila tmavé kovové dveře, které vypadaly jako z bitevního křižníku.

David je otevřel dalším otiskem dlaně a zavedl Joshe do místnosti zhruba o velikosti malé školní tělocvičny. Sluj měla betonové stěny a kroky obou mužů se hlasitě rozléhaly, když se blížili do středu sálu, kde byl na spleti tlustých kovových lan zavěšený malý skleněný box zhruba tři a půl krát tři a půl metru. Box byl tlumeně nasvícený a Josh sice neviděl dovnitř, ale už věděl, o co jde.

Choval podezření, že jejich buňka takovou místností disponuje, ale nikdy ji neviděl na vlastní oči. Byla to odstíněná místnost. Celé ústředí jakartské stanice bylo něco jako odstíněná místnost chráněná před všemi typy odposlouchávacích zařízení. Ve stanici už další protiopatření nebyla nutná – ledaže byste nechtěli, aby vás slyšeli ostatní členové buňky.

Některé protokoly to samozřejmě vyžadovaly. Tipoval, že náčelník z téhle místnosti vede telefonické hovory a videohovory s náčelníky ostatních stanic. Možná dokonce i s centrálou.

Když se k ní přiblížili, vysunul se krátký žebřík, který se hned zase zatáhl, jakmile po něm vlezli dovnitř. Skleněné dveře se za nimi zavřely. Na protější stěně boxu byla upevněná řada počítačů, ale kromě ní přišla místnůstka Joshovi překvapivě strohá – obyčejný rozkládací stolek se čtyřmi židlemi, dva telefony, mluvítko na konferenční hovory a stará ocelová kartoteční skříň. Nábytek byl laciný a moc se sem nehodil, jako by patřil spíš do obytné buňky někde na stavbě.

„Posaď se,“ vyzval ho David. Přešel k registračce a vytáhl z ní několik složek.

„Musím podat hlášení. Je to důležité –“

„Možná bys měl nechat začít mě.“ David si přisedl k Joshovi a položil složky mezi ně na stůl.

„Při vší úctě, to, co ti ohlásím, může změnit celý tvůj úhel pohledu. Možná si to vyžádá i zásadní přezkoumání. Přehodnocení všech právě probíhajících aktivit jakartské stanice, a dokonce i metody, jakou analyzujeme všechny –“

David zvedl ruku. „Já už vím, co se mi chystáš říct.“

„Vážně?“

„Ano. Chystáš se mi říct, že drtivá většina teroristických hrozeb, které mapujeme, a to včetně aktivit v rozvinutých zemích, které zatím nechápeme, není dílem tuctu různých teroristických a fundamentalistických uskupení, jak jsme dosud předpokládali.“

Když Josh mlčel, David pokračoval: „Chystáš se mi říct, že Orloj došel k přesvědčení, že tato uskupení jsou zkrátka různými podobami jedné globální superskupiny organizované v měřítku, které překračuje i ty nejdivočejší odhady.“

„Oni ti to už řekli?“

„Ano. Ale ne teď. Začal jsem si to dávat dohromady už před tím, než jsem se dal k Orloji. Oficiálně mi to oznámili, když mě povýšili na náčelníka stanice.“

Josh uhnul pohledem. Nebyla to tak úplně zrada, ale zjištění, že před ním, šéfem analytického oddělení, tajili něco tak velkého, vnímal jako ránu pod pás. Zároveň ho napadlo, jestli si to taky neměl dát dohromady, jestli David není zklamaný, že k tomu závěru nedospěl sám.

David zřejmě vycítil jeho zklamání. „Jestli ti to pomůže, už nějaký čas jsem ti to říct chtěl, ale byla to informace poskytovaná jen v případě nutnosti. A ještě něco bys měl vědět. Z těch asi tak dvou set čtyřiceti osob, které se zúčastnily sjezdu analytiků, jich stodvaačtyřicet nedorazilo domů.“

„Cože? To nechápu. Oni –“

„Neprošli prověrkou.“

„Prověrkou…“

„Prověrkou, kterou byla ta konference. Od chvíle, kdy jste přijeli, jste až do odjezdu byli pod neustálým dohledem a odposlechem. Pořadatelé sjezdu u vás měřili hlasové napětí, dilataci zornic, oční pohyby a tucet dalších ukazatelů stejně jako u podezřelých, které vyslýcháme tady u nás. Zkrátka – sledovali reakce analytiků v průběhu konference.“

„Aby zjistili, jestli tu informaci utajíme?“

„Ano, ale hlavně proto, aby zjistili, kdo už to věděl; tedy kteří analytici už byli obeznámení se skutečností, že v zákulisí působí nějaká teroristická superskupina. Ta konference byla jeden velký hon na informátory v řadách Orloje.“

V tu chvíli jako by prosklený box kolem Joshe zmizel. Stále slyšel Davida hovořícího v pozadí, ale byl ponořený v myšlenkách. Konference byla dokonalou zástěrkou pro zátah. Všichni agenti Orloje, analytiky nevyjímaje, byli zběhlí ve standardních kontrašpionážních postupech. Obcházení detektoru lži patřilo k povinnému výcviku. Jenže předkládat lež jako pravdu bylo mnohem jednodušší než předstírat citovou reakci na překvapení a udržet tu reakci v přesvědčivých fyziologických hodnotách po tři dny bylo nemožné. Ale podrobit té zkoušce všechny šéfanalytiky! To by znamenalo…

„Slyšels mě, Joshi?“

Josh vzhlédl. „Ne, promiň, je toho na mě moc… Orloj byl zkompromitován.“

„Ano, a já chci, aby ses soustředil. Věci nabraly rychlý průběh a já potřebuju tvou pomoc. Prověrka analytiků byla prvním krokem v ochranném protokolu Orloje. Po celém světě se teď šéfanalytici po návratu ze sjezdu setkávají s náčelníky svých stanic v odstíněných místnostech podobných téhle a snaží se vymyslet, jak zabezpečit příslušné buňky.“

„Myslíš, že jakartská stanice je zkompromitovaná?“

„Divil bych se, kdyby nebyla. A nejen to. Čistka v řadách analytiků dala události do pohybu. Původní plán alias protokol Blokáda měl z analytiků vytřídit nastrčené špiony a nechat na zbylých šéfanalyticích, aby ve spolupráci s náčelníky stanic vytipovali případné dvojité agenty.“

„To dává smysl.“

„Dávalo by, kdybychom nepodcenili rozsah průniku. Musím ti něco říct o uspořádání Orloje. Už víš, kolik existuje buněk – v libovolném okamžiku něco mezi dvěma sty a dvěma sty padesáti. Měl bys vědět, že některé informátory z řad šéfanalytiků jsme odhalili už předtím – bylo jich zhruba šedesát. Ti na konferenci vůbec nedorazili.“

„Tak kdo teda –“

„Herci. Převážně terénní agenti, kteří předtím pracovali v analytických sekcích, každý, kdo to dokázal zahrát. Museli jsme to udělat. Někteří analytici už měli ponětí o přibližném počtu buněk Orloje a herci nám poskytli operativní výhodu – mohli zajistit třídenní detekci lži, pokládat pádné dotazy, dožadovat se odpovědí a vyvolávat reakce.“

„To je neuvěřitelný… Jak nás mohli takhle hromadně zkompromitovat?“

„To je jedna z otázek, které musíme zodpovědět. Ještě jsme neskončili. Ne všechny buňky jsou jako jakartská stanice. Naprostou většinu tvoří v podstatě jen odposlouchávací stanoviště obsluhovaná malou skupinkou řídících důstojníků, kteří posílají centrále veškeré získané LINFO a SINFO. Zkompromitované odposlouchávací stanoviště je nemilá věc – znamená to, že ať už je globálním nepřítelem kdokoli, využíval tyto buňky ke sběru zpravodajských informací, a možná dokonce i k tomu, aby nás zásoboval smyšlenými údaji.“

„Takže bychom v podstatě mohli tápat naslepo,“ podotkl Josh.

„Přesně tak. Nejlepší varianta byla, že nepřítel využil námi získávané zpravodajské informace k přípravě rozsáhlého útoku. Teď už víme, že to byla jen půlka pravdy. I některé z hlavních buněk byly prolomeny. Existují buňky podobné té naší jakartské, které zajišťují jak sběr dat, tak vykonávání větších tajných akcí. Jakartská stanice je jednou z dvaceti hlavních. Tyto buňky tvoří poslední obrannou linii, tenkou červenou čáru oddělující svět od toho, co plánuje nepřítel.“

„Kolik jich bylo prolomeno?“

„To nevíme. Tři z hlavních buněk však už padly – Karáčí, Kapské Město i Mar del Plata ohlásily, že jejich ústředími se přehnaly jejich vlastní zvláštní jednotky, které povraždily většinu analytiků a náčelníků stanic. Už celé hodiny jsme od nich nedostali jedinou zprávu. Satelitní dohled nad Argentinou potvrdil likvidaci ústředí v Mar del Plata. Vzbouřencům v Kapském Městě pomáhal někdo zvenčí. Právě teď probíhají přestřelky v Soulu, Dillí, Dháce a Láhauru. Tamější stanice by mohly obstát, ale musíme počítat s tím, že o ně taky přijdeme. I naše zvláštní jednotky se v tuhle chvíli možná připravují na převzetí jakartské stanice, a dokonce k němu už tam venku může docházet, i když já o tom pochybuji.“

„Proč?“

„Mám za to, že čekají na tvůj návrat. Představuješ pro ně hrozbu, vzhledem k tomu, co víš. Až zaútočí, budeš první na seznamu jejich cílů. Ranní brífink by byl ideální příležitostí k zásahu; nejspíš se toho chystají využít.“

Josh ucítil, jak mu vyschlo v ústech. „Proto jsi mě unesl z toho výtahu.“ Zamyslel se. „Tak co teď? Mám vytipovat hrozby v řadách personálu ještě před brífinkem? Zahájíme preventivní protiútok?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou David. „To byl můj původní plán, ale ten už musíme zavrhnout. Musíme počítat s tím, že jakartská stanice padne. Jestli jsme zkompromitováni v takovém rozsahu jako ostatní hlavní buňky, je to jen otázka času. Musíme to vidět v širších souvislostech a pokusit se odhadnout, o co našemu protivníkovi jde. Musíme předpokládat, že jedna či více buněk přežijí a budou moci využít všechno, co zjistíme. Když ne ony, tak snad některá ze státních rozvědek. Ale pořád ještě jsi mi nepoložil jednu velice důležitou otázku.“

Josh chvíli uvažoval. „Proč zrovna teď? A proč nejdřív analytici? Proč jste jako první neprověřili terénní pracovníky?“

„Výborně.“ David otevřel složku. „Před dvanácti dny mě oslovil anonymní zdroj, který mi sdělil dvě informace. Za prvé, že hrozí bezprostřední teroristický útok – v dosud nevídaném měřítku. A za druhé, že Orloj byl zkompromitován.“ Srovnal několik listů. „K tomu přiložil seznam šedesáti analytiků, kteří podle něj byli zkompromitovaní. Několik dní jsme je sledovali a ukázalo se, že skutečně vynášejí nepovolené informace. Souhlasilo to. Zdroj tvrdil, že jich možná je víc. Zbytek už znáš – spolu s ostatními staničními náčelníky jsem uspořádal sjezd analytiků. Na zkompromitované analytiky jsme uvalili karanténu, abychom je mohli vyslechnout, a na konferenci je nahradili herci. Ať už je tím informátorem kdokoli, o terénních pracovnících buď nevěděl, nebo nám z nějakého důvodu nic neoznámil. Odmítl se se mnou setkat a žádné další zprávy už jsem od něj neobdržel. Tak jsme přistoupili ke konferenci a potom… k čistce. Zdroj zachovával mlčení. Pak mě včera pozdě v noci kontaktoval znovu. Řekl, že mi chce doručit druhou půlku informací, které mi slíbil, podrobnosti o rozsáhlém útoku s krycím názvem Tobský protokol. Dnes ráno jsme se měli setkat na nádraží Manggarai, ale neukázal se. Místo něj přišel někdo s bombou. Já si ale myslím, že tam chtěl přijít. Hned po útoku mi nějaký kluk podstrčil noviny s tímhle vzkazem.“ Přistrčil k Joshovi list papíru.

Tobský protokol je skutečný.

12 + 4 + 47 = 4/5; Jones

22 + 7 + 47 = 3/8; Anderson

4 + 10 + 47 = 5/4; Ames

„Nějaká šifra,“ poznamenal Josh.

„Jo, taky mě to překvapilo. Ostatní zprávy byly nešifrované. Teď to ovšem dává smysl.“

„Nechápu.“

„Ať už je ta šifra jakákoliv, tohle je hlavní poselství – o ně v celém tom plánu šlo. Zdroj potřeboval provést čistku mezi analytiky, aby mohl poslat šifrovanou zprávu v pravý čas a měl jistotu, že ji dešifruje někdo, kdo není dvojitý agent – konkrétně ty. Chtěl, abychom se zaměřili na prokádrování analytiků a pozdrželi celý ten cirkus, dokud nám nebude moci poslat tuhle zprávu. Kdybychom věděli, do jaké míry jsme zkompromitovaní, uvalili bychom nejdřív karanténu na terénní pracovníky a vyhlásili přerušení činnosti Orloje v plném rozsahu. Tenhle rozhovor by nikdy neproběhl.“

„Jo, ale proč se ještě obtěžovat se šifrou? Proč neposlal tu zprávu nešifrovanou jako ty předchozí?“

„To je dobrá otázka. Určitě ho taky sledují. Kdyby nám otevřeně sdělil to, co se nám snaží říct, mělo by to pro něj neblahé následky; třeba by ho to stálo život nebo by to urychlilo teroristický útok. Ten, kdo ho sleduje, předpokládá, že ještě nevíme, co v té zprávě stojí. Možná proto taky zatím nezlikvidovali další buňky – ještě pořád si myslí, že se jim Orloj podaří zpacifikovat.“

„To dává smysl.“

„Jo, ale jedna otázka mi pořád nedala spát: proč já?“

Josh se zamyslel. „Jasně, proč ne ředitel Orloje, náčelníci všech ostatních stanic Orloje, nebo proč rovnou neuvědomit všechny rozvědky světa? Ty by měly mnohem lepší možnosti, jak útoku zabránit. Třeba by to útok urychlilo, kdyby se o něm dozvěděly – stejně jako poslání té zprávy v nešifrované podobě. Nebo… máš jedinečnou možnost, jak tomu útoku zabránit…“ Josh vzhlédl. „Nebo něco víš.“

„Výborně. Už jsem se zmínil, že jsem tuhle teroristickou superskupinu začal zkoumat předtím, než jsem se dal k Orloji.“ David vstal, přešel k registračce a vytáhl z ní další dvě složky. „Ukážu ti něco, na čem pracuju už dobrých deset let a co jsem ještě nikomu neukázal – dokonce ani Orloji ne.“

Kapitola 13

Výslechová místnost C

Vazební věznice policie Západní Jakarty

Jakarta, Indonésie

Kate se zhoupla na židli a zamyslela se nad možnostmi, které se jí nabízely. Musela by vyšetřovateli říct, jak celý test začal. I kdyby jí neuvěřil, musí to dostat do záznamu pro případ, že by ji pohnali před soud. „Stůjte,“ řekla.

Vyšetřovatel se zastavil ve dveřích.

Kate nechala židli dopadnout na zem a položila lokty na stůl. „Můj výzkum měl k osvojení těch dětí velmi dobrý důvod. Když jsem přijela do Jakarty, očekávala jsem, že to bude probíhat stejně jako kterýkoli jiný výzkum v Americe. To byl můj první omyl. Nevyšlo nám to… a tak jsme… změnili přístup.“

Mužík u dveří se obrátil, posadil se a poslouchal, zatímco mu Kate líčila, jak strávila týdny přípravou náboru pacientů.

Katina organizace najala na realizaci výzkumu smluvní výzkumnou organizaci (SVO), jak bylo zvykem ve Spojených státech. V USA se farmaceutická firma zaměří na vývoj nového léku nebo léčby, a jakmile má slibný výsledek, obvykle pověří realizací výzkumu nějakou externí SVO, která sežene zdravotní střediska s lékaři zainteresovanými na daném výzkumu. Střediska čili pracoviště pak naverbují do výzkumu svolné pacienty, jimž nasadí nový lék/léčbu a periodicky je podrobují testům na jakékoli zdravotní potíže – nepříznivé projevy. SVO důkladně monitoruje všechna výzkumná pracoviště a výsledky hlásí sponzorské/výzkumné organizaci, která pak předkládá zprávy Ústavu pro kontrolu potravin a léčiv nebo příslušnému úřadu v daném státě. Cílem je zkušební provoz s požadovaným léčebným účinkem a žádnými negativními či nepříznivými účinky. Vede k němu dlouhá cesta a na police lékáren se dostane necelé jedno procento léků, které účinkovaly v laboratořích.

Mělo to jediný háček – v Jakartě stejně jako ve zbytku Indonésie neexistovaly kliniky na léčbu autismu a jen hrstka pracovišť specializovaných na vývojové poruchy. Tyto kliniky neměly zkušenosti s klinickým výzkumem, což z hlediska pacientů představovalo nebezpečí. Indonéský farmaceutický průmysl byl nepatrný, což bylo dané hlavně malým rozsahem trhu (Indonésie dovážela převážně generika), takže málokterý lékař byl vůbec kdy osloven v souvislosti s výzkumem.

SVO přišla s novátorským pojetím – zapojit pacienty přímo a pro nasazení léčby založit kliniku. Kate a vedoucí výzkumu, doktor John Helms, absolvovali řadu jednání s SVO, při nichž se snažili najít nějakou jinou možnost. Žádná se nenabízela. Kate naléhala na doktora Helmse, aby na jejich plán přistoupil, a on nakonec souhlasil.

Sestavili seznam rodin v okruhu sto padesáti kilometrů od Jakarty, v nichž bylo dítě s poruchou autistického spektra. Kate zarezervovala přednáškový sál v jednom z nejhezčích jakartských hotelů a pozvala rodiny na prezentaci.

Celé dny sepisovala, přepisovala a revidovala informační brožurku, až nakonec Ben vtrhl k ní do kanceláře a řekl jí, že z výzkumu odejde, jestli toho nenechá. Kate se slitovala, informační brožurka šla nejdřív k etické komisi a pak do tisku, a poté se rozjely přípravy na akci.

Když nadešel den D, stála u dveří, připravená vítat jednotlivé rodiny. Přála si, aby se jí tak nepotily ruce. Každých pár minut si je utírala do kalhot. První dojem je rozhodující. Sebevědomí, důvěra, kvalifikovanost.

Čekala. Budou mít dost brožurek? Po ruce jich měli tisíc, a přestože rozeslali jen šest set pozvánek, mohli se dostavit oba rodiče. Mohly dorazit i další rodiny – v Indonésii neexistovala žádná spolehlivá databáze či registr postižených rodin. Co si počnou? Instruovala Bena, aby byl připravený použít v případě nutnosti hotelovou kopírku; může pořídit kopie nejdůležitějších bodů, zatímco ona bude mluvit.

Čtvrt hodiny po začátku. Objevily se první dvě matky. Kate si znovu otřela ruce, než si s nimi vehementně potřásla, a rozhovořila se zbytečně nahlas. „To je skvělé, že vás tu máme – díky, že jste přišly – ne, tady – posaďte se, každou chvíli začneme –“

Půl hodiny po začátku.

Hodina po začátku.

Kroužila kolem šestice matek a udržovala konverzaci. „Nevím, co se stalo – kdy jste dostaly pozvánku? – Ne, zvali jsme i další – asi došlo k nějakému problému na poště…“

Nakonec odvedla všech šest účastnic do malé zasedačky v budově hotelu, aby se necítily tak trapně. Přednesla krátkou prezentaci, během níž matky jedna po druhé odcházely s tím, že musejí vyzvednout děti, vrátit se do práce a podobně.

Doktor Helms se mezitím zpíjel pod obraz dole v hotelovém baru. Když za ním Kate přišla, šedovlasý muž se k ní naklonil se slovy: „Já vám říkal, že to nezabere. Tady nikoho nenaverbujeme, Kate. Proč jen – hej hola, hospodo, jo, tady, dám si ještě jednu, tak, to samé, správně – co jsem to říkal? Ach ano, musíme to honem zabalit. Dostal jsem nabídku v Oxfordu. Bože, jak mně se stýská po Oxfordu, tady je děsné vedro, připadám si tu pořád jako v sauně. A musím přiznat, že jsem tam odváděl lepší práci. Když už o tom mluvíme…“ Naklonil se ještě blíž. „Nerad bych to zakřikl. Heslo No-be-lov-ka. Ale… doneslo se mi, že mě navrhli – letos bych mohl prorazit, Kate. Už se nemůžu dočkat, až na tenhle debakl zapomenu. Kdy už se konečně poučím? Asi jsem prostě měkkosrdcatý, když dojde na obecně prospěšné aktivity.“

Kate by nejradši podotkla, že jeho měkké srdce umí pěkně zostra smlouvat – trojnásobek jejího platu a přednostní umístění jeho jména na jakýchkoli publikacích či patentech navzdory skutečnosti, že celá studie vycházela z jejího postgraduálního výzkumu –, ale udržela se a místo toho do sebe hodila zbytek chardonnay.

Večer pak zavolala Martinovi. „Nemůžu –“

„Už ani slovo, Kate. Dokážeš cokoli, co si zamaneš. Vždycky jsi to dokázala. V Indonésii žije dvě stě milionů lidí a na celé zeměkouli skoro sedm miliard. A v autistickém spektru se nachází možná až půl procenta z nich – to je pětatřicet milionů lidí, veškeré obyvatelstvo Texasu. Obeslala jsi šest set rodin. Nevzdávej to. Já ti to nedovolím. Zítra ráno zavolám finančnímu řediteli výzkumného oddělení Immari; firma tě bude platit dál, ať už se ten šejdíř Helms výzkumu zúčastní nebo ne.“

Jejich hovor připomněl Kate večer, kdy mu volala ze San Franciska a Martin jí sliboval, že Jakarta bude skvělá na to, aby mohla začít znovu a pokračovat ve výzkumu. Třeba bude mít nakonec pravdu.

Druhý den ráno přišla do laboratoře a řekla Benovi, aby objednal spoustu dalších informačních brožurek. A aby sehnal tlumočníky. Budou objíždět vesnice. Rozšíří záběr – a nebudou čekat, až rodiny přijedou k nim. Esvéóčku dala padáka a na protesty doktora Helmse nebrala ohled.

O čtrnáct dní později naložili do tří dodávek čtyři badatele, osm tlumočníků a přepravky s informačními brožurkami v pěti jazycích – indonéštině/malajštině, jávštině, sundánštině, madurštině a betawštině. Kate se trápila i s výběrem jazyků – na území Indonésie se mluví víc než sedmi sty různými jazyky, nakonec však vybrala pětici nejrozšířenějších v Jakartě a na ostrově Jáva. Nehodlala dopustit, aby její výzkum autismu ztroskotal na komunikačních potížích – už jen kvůli té ironii.

Stejně jako s hotelem v centru Jakarty to byla naprosto zbytečná snaha. Po příjezdu do první vesnice nestačila Kate a její tým zírat – žádné děti s autismem tam nebyly. Vesničany nezajímaly ani její brožurky. Tlumočníci jí řekli, že nikdo tady v životě neviděl dítě s podobnými problémy.

Nedávalo to smysl. V každé vesnici by měli být aspoň dva, snad i tři potenciální účastníci – možná i víc.

V další vesnici si Kate všimla, že jeden z tlumočníků, starší pán, se opírá o dodávku, zatímco tým s ostatními tlumočníky jde od domu k domu.

„Jak to, že nepracujete?“ zeptala se ho.

Pokrčil rameny. „Protože to k ničemu nebude.“

„Ale houby. Koukejte radši –“

Muž zvedl ruce. „Nechtěl jsem se vás dotknout, madam. Myslel jsem tím, že pokládáte špatné otázky. A špatným lidem.“

Kate si ho přeměřila pohledem. „Dobře. Koho byste se ptal vy? A na co?“

Muž se odpoutal od dodávky, posunkem jí naznačil, aby ho následovala, a vedl ji dál od hezkých domků v centru vesnice. Na kraji obce pak zaťukal na první dveře, a když mu otevřela nevysoká žena, spustil na ni přísným tónem, přičemž čas od času ukázal na Kate, která se z toho ošívala. Rozpačitě si přitáhla klopy bílého pláště k obličeji. I s výběrem vhodného oblečení dlouho váhala, než došla k závěru, že je na místě budit důvěryhodně klinický dojem. Mohla si jen představovat, jak asi působí na vesničany oblečené převážně v šatech, které si sami ušili z odstřižků přinesených z robotáren nebo ze zbytků roztrhaných oděvů po starších sourozencích.

Kate si všimla, že žena zmizela, a udělala krok, aby se tlumočníka zeptala, co to mělo znamenat. Muž však zvedl ruku a žena se objevila ve dveřích, postrkujíc před sebou trojici dětí, které klopily zrak k zemi a stály nehybně jako sochy. Tlumočník šel od jednoho dítěte k druhému a prohlížel si je. Kate přešlapovala na místě a uvažovala, co teď. Děti vypadaly zdravě a žádné nejevilo sebemenší známky autismu. Tlumočník se sklonil k poslednímu dítěti a znovu spustil povyk. Matka okamžitě něco opáčila, ale tlumočník ji okřikl a ona zmlkla. Dítě nejistě proneslo tři slova. Tlumočník něco řekl a dítě ta slova zopakovalo. Kate přemítala, jestli jsou to jména. Nebo snad místní názvy?

Tlumočník se narovnal, načež začal ukazovat a opět křičet na ženu, která zběsile vrtěla hlavou a stále dokola opakovala jednu frázi. Po několika minutách tlumočníkova naléhání svěsila hlavu a začala něco potichu říkat. Pak ukázala na další chatrč. Tlumočníkův hlas poprvé zjihl a ženě se při jeho slovech zjevně ulevilo. Zatáhla děti zpátky dovnitř a dveře zabouchla tak rychle, že poslední dítě přitom málem přerazila vejpůl.

U druhé chatrče to probíhalo podobně jako u první – tlumočník křičel a ukazoval, Kate rozpačitě postávala a nervózní vesničanka přivedla své čtyři děti, načež s ustaraným výrazem čekala. Když tlumočník položil své otázky jednomu z dětí, odpovědělo tentokrát pěti slovy. Kate měla za to, že šlo o jména. Matka něco namítala, ale tlumočník si jí nevšímal a dál naléhal na dítě. Když odpovědělo, muž vyskočil, odstrčil děti i matku a vtrhl dovnitř. Kate to zaskočilo, ale když matka s dětmi vyrazila za ním, napodobila ji.

Byl to stísněný přístřešek se třemi místnostmi. Málem zakopla, když vešla dovnitř. Vzadu zastihla tlumočníka, jak se hádá se ženou ještě vehementněji než předtím. U nohou jim sedělo malé dítě, vyzáblý klouček přivázaný k dřevěnému trámu, který podpíral střechu. V ústech měl roubík, ale Kate slyšela tiché rytmické zvuky, které se mu linuly z úst, když se kýval dopředu a dozadu a tloukl hlavou do trámu.

Kate chytila tlumočníka za ruku. „Co to má znamenat? Řekněte mi, co se tady děje.“

Muž zatěkal pohledem od Kate k matce, zjevně zaskočený mezi svou velitelkou a lapeným zvířetem, jehož hlasitost a hysterie s každou vteřinou narůstaly. Kate mu sevřela paži, trhla jím k sobě a on se pustil do vysvětlování. „Říká, že to není její vina. Je to neposlušné děcko. Nejí, co mu uvaří. Nedělá, co se mu řekne. Nehraje si s dětmi. Podle ní dokonce ani neslyší na své vlastní jméno.“

Všechno to byly klasické příznaky autismu; vážný případ. Kate shlédla na dítě.

Tlumočník dodal: „Trvá na tom, že to není její chyba. Prý si ho nechala déle než ostatní, ale nemůže –“

„Jaké ostatní?“

Tlumočník chvíli mluvil se ženou normálním tónem a pak se obrátil ke Kate. „Za vesnicí. Je tam místo, kam vodí děti, které neprojevují úctu rodičům, ty, co neumějí poslouchat a co odmítají zapadnout do rodiny.“

„Doveďte mě tam.“

Tlumočník vymámil ze ženy další informace a ukázal ke dveřím na znamení, že se chystají k odchodu. Žena za nimi něco zavolala. Obrátil se ke Kate. „Chce vědět, jestli si ho vezmeme.“

„Řekněte jí, že ano, ať ho rozváže a počká, až se vrátíme.“

Tlumočník ji dovedl do opuštěné části pralesa jižně za vesnicí. Po hodině ještě pořád nic nenašli, ale pokračovali v hledání. Kate občas zaslechla šustění listí a stromů způsobované pohybující se zvěří. Slunce už brzy zapadne a jí dělalo starosti, jak bude prales vypadat po setmění. Indonésie byla bez výjimky tropická země, kde teplota prakticky neklesala ze dne na den ani v průběhu roku. Jávské džungle byly nebezpečné, nezkrocené oblasti, kde žili nejrůznější hadi, kočkovité šelmy a brouci. Nic pro malé dítě.

V dálce uslyšela křik a tlumočníkovo volání: „Pospěšte si, doktorko Warnerová!“

Běžela hustým pralesem, až na jednom místě zakopla a musela se prodírat podrostem. Když uviděla tlumočníka, držel zrovna dítě ještě vyzáblejší než chlapec v chýši. I na tmavohnědé kůži byla vidět špína a nános mastnoty, který mělo na obličeji. Snažilo se vykroutit z tlumočníkova sevření jako chycená smrtka.

„Jsou tu i další?“ zeptala se Kate. Zahlédla kůlnu, ošuntělý přístřešek stojící o nějakých padesát metrů dál. Neleží tam nějaké dítě? Vyrazila k němu.

„Nechoďte tam, doktorko Warnerová.“ Tlumočník sevřel dítě pevněji. „Nejsou tam žádné další… které bychom si mohli odvést. Pomozte mi, prosím vás.“

Vzala chlapce za druhou ruku a odvedli ho zpátky k dodávkám. Shromáždili výzkumný tým a došli pro chlapce přivázaného k trámu, který, jak se ukázalo, se jmenoval Adi. Dítě z pralesa nemělo žádné jméno a bylo jasné, že nenajdou jeho rodiče ani nikoho jiného, kdo by přiznal, co mu provedli. Kate ho pojmenovala Surya.

Když se výzkumný tým sešel u dodávky, Kate se obořila na tlumočníka: „A teď mi řeknete, co jste to udělal – co přesně jste říkal.“

„Myslím, že možná bude lepší, když se to nedozvíte, doktorko.“

„Já myslím, že se to určitě chci dozvědět. Tak spusťte.“

Tlumočník si povzdechl. „Řekl jsem jim, že jste humanitární organizace, která pomáhá dětem –“

„Cože?“

Narovnal se. „Beztak vás za ni považují, takže na tom nesejde. Nevědí, co je to klinický výzkum. Nikdy o ničem podobném neslyšeli. Rozhlédněte se kolem sebe – tihle lidé žijí přesně tak, jak žili před tisíci lety. Nedůvěřují nám, ani když jim řeknu, že chcete vidět jejich děti a že pomůžete všem, které to potřebují. Někteří si myslí, že se dostanou do maléru, ale mnozí se prostě jen bojí, že se to roznese. Mít problematické dítě je tu nebezpečné; lidé je před ostatními schovávají. Kdyby se to rozneslo, budou si ostatní děti těžko hledat partnera – budou jim říkat, ‚co když budeš mít dítě, které bude na obtíž stejně jako bratr jeho otce‘. Budou jim tvrdit, že to mají ‚v krvi‘. Ale děti mluví pravdu, když je požádám, aby vyjmenovaly své bratry a sestry. Ještě nevědí, že mají lhát.“

Kate se nad jeho odpovědí zamyslela. Rozhodně to zabralo. Obrátila se k týmu: „Dobrá. Tohle je teď náš nový přístup.“

Ke Kate a tlumočníkovi přistoupil doktor Helms. „To odmítám. Lhát rodičům, aby přihlásili dítě do klinického výzkumu, je porušením základní lékařské etiky a je to zkrátka a dobře morálně pochybené.“ Pro větší důraz se odmlčel. „Bez ohledu na okolnosti či sociální normy dané komunity.“ Sjel pohledem Kate a pak i zbytek týmu.

Kate ho nenechala, aby se v tom vyžíval dál. „Jak chcete. Můžete počkat v dodávce stejně jako každý, kdo tady chce ty děti nechat umřít.“

Doktor se k ní obrátil, aby vypálil další salvu, ale Ben ho uťal. „Já jsem teda pro. Nesnáším čekání v dodávce. Ani vraždění dětí, když na to přijde.“ Otočil se a začal balit věci. Zastavil se, jen aby mohl pobídnout zbytek osazenstva k činnosti.

Zbylí tři laboranti mu neochotně začali pomáhat a Kate až v tu chvíli došlo, jak moc to bylo na hraně. V duchu si udělala poznámku, že má Benovi poděkovat, jenže události brzy nabraly spád, a tak na to zapomněla.

V další vesnici tým rozhodil informační brožurky, ale když je vesničané začali sbírat, jali se je badatelé radši rozdávat – jako izolační materiál do chatrčí. Tento projev dobré vůle pomohl upevnit jejich historku o humanitární pomoci a Kate měla radost, když viděla, že brožurky, nad nimiž strávila tolik času, jsou k něčemu užitečné.

Doktor Helms nadále protestoval, ale zbytek týmu si ho nevšímal. Jak se dodávky zaplňovaly dětmi, jeho námitek ubývalo a navečer už bylo každému jasné, že svého jednání lituje.

Po návratu do Jakarty zašel za Kate do kanceláře, když všichni ostatní odešli. „Poslyšte, Kate, chtěl jsem s vámi mluvit. Když to tak, é, zvážím… a popravdě řečeno, když na těch, é, dětech, vidím první dopady naší práce… musím říct, že jsem došel k závěru, že nijak neporušujeme normy lékařské etiky ani mé osobní zásady a nemám tedy problém s vedením tohoto výzkumu.“ Udělal krok ke křeslu.

Kate ani nezvedla hlavu od rozečteného dokumentu. „Nesedejte si, Johne. Taky s vámi chci o něčem mluvit. Tam v terénu jste dal svému bezpečí – své osobní pověsti – přednost před životy těch dětí. To je nepřijatelné. Oba víme, že vás nemůžu vyrazit. Ale nemůžu s vámi pracovat na výzkumu, kde jsou v sázce životy dětí. Kdyby se někomu z nich něco stalo, kdybyste je ohrozil, nedokázala bych s tím žít. Informovala jsem sponzora výzkumu, firmu Immari, že hodlám odejít, a stala se taková legrační věc.“ Vzhlédla od papíru. „Řekli mi, že beze mě ten výzkum financovat nebudou. Takže můžete buď rezignovat, nebo rezignuju já, vy přijdete o finance a já jednoduše zahájím tentýž výzkum pod jiným názvem. A mimochodem – stěhováci zítra přijdou vyklidit vaši kancelář, takže ať se rozhodnete jakkoliv, budete si muset najít nový podnájem.“

Vyšla z kanceláře a odebrala se domů. Helms nazítří opustil Jakartu nadobro a Kate se stala jedinou vedoucí projektu. Poprosila Martina, aby uskutečnil několik telefonických hovorů a přihlásil se o několik protislužeb, a výzkum se stal zákonným poručníkem všech dětských účastníků.

Když Kate domluvila, vyšetřovatel vstal a prohlásil: „Čekáte, že tomuhle uvěřím? My nejsme divoši, slečno Warnerová. Hodně štěstí, až budete tuhle historku vykládat jakartské porotě.“ Odešel z místnůstky dřív, než Kate mohla něco říct.

* * *

Po odchodu z výslechové místnosti mužík přistoupil k zavalitému policejnímu náčelníkovi, který ho vzal upocenou paží kolem ramen a zeptal se: „Jak to šlo, Paku?“

„Myslím, že je připravená, šéfe.“

Kapitola 14

Místnost pro bezpečnou komunikaci

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Josh se díval z prosklené místnosti na okolní betonové stěny, zatímco se snažil strávit, co mu David sdělil. Orloj je zkompromitován. Několik hlavních buněk už bojuje o přežití. Jakartská stanice bude brzy napadena, a navíc ještě hrozí bezprostřední teroristický útok v celosvětovém měřítku.

A David po něm chce rozluštit šifru, aby tomu zabránil.

Žádný stres.

David se vrátil od kartotéky a posadil se ke stolu. „Pracuju na jedné teorii, k níž jsem dospěl před deseti lety po útocích z 11. září.“

„Myslíš, že tenhle úder souvisí s útoky z 11. září?“ zeptal se Josh.

„Ano.“

„Myslíš, že je to akce al-Káidy?“

„Nemusela by. Věřím, že al-Káida ty útoky z 11. září jen provedla. Mám za to, že je ve skutečnosti naplánovala, financovala a těžila z nich jiná skupina, globální korporace jménem Immari International. Myslím, že šlo o zástěrku pro různé archeologické vykopávky, které Immari prováděla v Afghánistánu a Iráku, a pro velmi důmyslné přepadení. Pro loupež.“

Josh sklopil pohled ke stolu. Že by Davidovi přeskočilo? Tyhle spiklenecké teorie kolem útoků z 11. září jsou vhodné pro diskusní fóra a ne pro seriózní kontrateroristickou práci.

David zřejmě vycítil Joshovo váhání. „Hele, já vím, že to vypadá jako přitažené za vlasy, ale poslechni si to. Po útocích z 11. září jsem strávil skoro rok v nemocnici a pak v zotavovně. Měl jsem měl spoustu času, abych si to promyslel. Na těch útocích mi ledacos nedávalo smysl. Proč zaútočili nejdřív na New York? Proč nenapadli zároveň Bílý dům, Kongres, sídlo CIA a sídlo NSA? Takový útok by ochromil celou zemi, zejména co se obranyschopnosti týče. Uvrhl by Ameriku do naprostého chaosu. A proč použili jen čtyři letouny? Mohli si přece vyškolit víc pilotů. Mohli toho dne ráno mít třicet letadel, kdyby jednoduše unesli letouny z Dullesova a Reaganova letiště ve Washingtonu, z baltimorského, třeba i z richmondského. Ani Atlanta není tak daleko a Hartsfield-Jackson je nejrušnější letiště na světě. Kdoví, třeba by toho dne stihli havarovat se stovkou letadel, než by se cestující začali bouřit. A museli vědět, že havarovat s letadlem je jednorázová taktika, takže by měli její dopad využít naplno.“

Josh, který byl stále ještě na pochybách, přikývl. „Je to zajímavá otázka.“

„A jsou i další. Proč zaútočili v den, kdy věděli, že prezident je mimo město v nějaké základní škole na Floridě? Cílem očividně nebylo vyřadit nás z boje – je fakt, že zasáhli Pentagon a zemřela spousta odvážných Američanů, ale celkový výsledek byl, že se pořádně, ale opravdu pořádně nakrknul jak Pentagon, tak armáda, vlastně celá země. Amerika po útocích z 11. září prahla po válce jako ještě nikdy předtím. A mělo to ještě jeden zásadní dopad: burzovní krach historických rozměrů. New York je hlavní město světového finančnictví a napadnout je má smysl, jen když ti jde o jedno – vyvolat krach burzy. Ty útoky dosáhly hlavně dvojího – zajistily válku, a to pořádnou, a vyvolaly burzovní krach.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel.“

„Všechno hned vypadá jinak, když strávíš skoro rok v nemocnici, kde se přes den učíš chodit a po nocích se ptáš proč. Z nemocničního lůžka jsem žádný větší výzkum terorismu podniknout nemohl, a tak jsem se zaměřil na finanční stránku věci. Začal jsem se pídit po tom, kdo na finančním kolapsu nejvíc vydělal. Kdo sázel proti americkým akciím. Které společnosti počítaly s poklesem kurzu, kdo disponoval akciovými opcemi, kdo na tom zbohatl. Byl to dlouhý seznam. Pak jsem se začal zajímat, kdo vydělává na válkách, hlavně pokud jde o soukromé ochranky a ropné nebo plynařské společnosti. Seznam se zkrátil. A ještě něco mě zaujalo – ty útoky prakticky zaručovaly válku v Afghánistánu. Možná se tam nacházelo to, o co tomuhle uskupení šlo, a jenom potřebovali záminku, aby tam mohli vpadnout a zahájit pátrání. Nebo to bylo v Iráku. Možná tam i tam. Věděl jsem, že za skutečnými odpověďmi budu muset vyrazit do terénu.“

David se nadechl a pokračoval. „V roce 2004 už jsem byl zase ve formě. Podal jsem si přihlášku do CIA, ale odmítli mě. Trénoval jsem další rok, v roce 2005 mě znovu odmítli, a tak jsem trénoval dál. Uvažoval jsem o vstupu do armády, ale věděl jsem, že skutečné odpovědi získám jen v tajné službě.“

Josh sklopil pohled, jak se s tím srovnával. Viděl teď Davida v úplně jiném světle. Vždycky považoval náčelníka stanice za jakéhosi neporazitelného supervojáka a vždycky se domníval, že jím David byl odjakživa. Představa, že rok ležel zdeptaný v nemocnici, že ho jako terénního agenta odmítli – dvakrát – se s tím trochu tloukla.

„Co je?“ zeptal se David.

„Ale nic… já jen… předpokládal jsem, žes byl agent z povolání. Žes pro CIA pracoval už v době útoků z 11. září.“

Davidovy rty se zvlnily v pobaveném úsměvu. „Kdepak, ani náhodou. Vlastně jsem byl postgraduální student. Na Kolumbijské univerzitě, věřil bys tomu? Možná proto mě CIA pořád odmítala – nechtěli mít v terénních jednotkách někoho, kdo by moc myslel. Jenže třetí pokus má zřejmě něco do sebe – v roce 2006 mě vzali. Možná ztratili hodně agentů nebo jich hodně odešlo k soukromým firmám; každopádně jsem byl rád, že jsem v Afghánistánu. Našel jsem odpovědi na své otázky. Všechny tři společnosti na tom proškrtaném seznamu byly dceřinými pobočkami jedné firmy – Immari International. Jejich činnost koordinovala bezpečnostní sekce firmy, Immari Security, ale finance získané útoky z 11. září šly do několika krycích podniků. A ještě něco jsem zjistil. Plán nového útoku s krycím názvem Tobský protokol.“ Ukázal na složku. „Tohle je všechno, co o tom útoku mám. Není toho moc.“

Josh otevřel složku. „Proto ses dal k Orloji? Abys zjistil víc o Immari a Tobském protokolu?“

„To taky. Orloj pro mě představoval ideální platformu. Už jsem věděl, že Immari je za útoky z 11. září, že na nich vydělali majlant a že po něčem pátrají ve východoafghánských a pákistánských horách. Jenže oni mě dostali dřív, než jsem si to stihl dát všechno dohromady. V severním Pákistánu mě málem zabili. Oficiálně jsem byl nahlášený jako padlý v boji. Byla to skvělá příležitost k odchodu. Potřeboval jsem novou totožnost a místo, kde bych mohl pokračovat v práci. O Orloji jsem se poprvé doslechl až během akce v Afghánistánu, ale našel jsem u něj útočiště. Bylo to dokonalé. Každého z nás přivedl k Orloji jiný důvod; pro mě to v tu dobu byla cesta k přežití a nástroj, který jsem potřeboval, abych se konečně dozvěděl pravdu o Immari a Tobském protokolu. Svou pravou motivaci jsem neodhalil nikomu kromě ředitele, který se mě ujal a před čtyřmi lety mi pomohl založit jakartskou stanici. V otázce Immari jsem ale moc nepokročil až do minulého týdne, kdy se se mnou spojil ten informátor.“

„Tak proto si tě vybral.“

„Zřejmě ano. Ví o mém bádání. Věděl, že budu mít tuhle složku. Možná je v ní klíč k rozluštění té šifry. Já jen vím, že firma Immari je nějakým způsobem zapletená do útoků z 11. září, možná i do jiných předchozích a následujících teroristických komplotů, a že pracuje na něčem mnohem, mnohem větším – Tobském protokolu. Proto jsem si vybral Jakartu – nejbližší velkoměsto u hory Toba. Asi je to odkaz k místu, kde útok začne.“

„Logický předpoklad. Co víme o Tobském protokolu?“ optal se Josh.

„Moc toho není. Kromě několika zmínek o něm pojednává jen jeden oběžník. Je to zpráva o urbanizaci, dopravní infrastruktuře a možném zredukování světové populace. Ať už jde o cokoliv, já věřím, že právě tohle je cíl Tobského protokolu – výrazné snížení celkového počtu obyvatel zeměkoule.“

„Tím se možnosti trochu zužují. Teroristický útok, který by dokázal snížit počet obyvatel celého světa, by musel být biologický; třeba drastická změna životního prostředí nebo podnícení nové světové války. Nemluvíme o sebevražedných bombardérech, ale o něčem větším.“

David přikývl. „Mnohem větším a nejspíš i o něčem, co bychom nikdy nečekali. Jakarta je pro zahájení takového útoku ideální – má vysokou hustotu zalidnění a žije v ní spousta emigrantů. Po zahájení útoku by bohatí cizinci uprchli z Jakarty na letiště, odkud by se rozletěli skoro do celého světa.“

Ukázal na řadu počítačů za Joshem. „Ty počítače za tebou jsou propojené s centrálou, našimi vlastními servery i zbylými buňkami. Je v nich všechno, co víme o světovém dění, různých teroristických uskupeních a organizacích fungujících jako krycí podniky pro Immari International. Není toho moc. Začni s tím, všechno si to projdi a pak hned přejdi k nejnovějším lokálním údajům. Jestli se něco chystá tady v Jakartě, je na nás, abychom to prověřili jako první. Kdyby jakartská stanice padla, museli bychom předat všechno, co víme. Mysli kreativně. Ať už se děje cokoliv, nemusí to zapadat do běžných vzorců. Hledej něco, co by nevzbudilo naše podezření – třeba saúdští občané, kteří odjíždějí na letecké kurzy do Německa a pak odcházejí do USA, nebo když někdo v Oklahomě skupuje tuny hnojiva – někdo, kdo není farmář.“

„Co je v těch ostatních složkách?“

David k němu jednu přistrčil. „V téhle složce jsou zbylé informace o Immari, které jsem nashromáždil před vstupem do Orloje.“

„Ty nejsou v počítači?“

„Ne. A Orloji jsem je nikdy neprozradil. Uvidíš proč. V druhé obálce je dopis pro tebe. Otevři ho, až umřu. Najdeš v něm instrukce.“

Josh začal něco říkat, ale David ho přerušil. „Ještě jedna věc.“

Vstal a došel do rohu místnosti pro malé pouzdro, které položil na stůl. „Tahle místnost a okolní sál ti poskytnou jistou ochranu, a jak doufám, dost času na to, abys něco zjistil a dešifroval zprávu. Ústředí Orloje je posledním místem, kde by tě hledali. Stejně však pochybuju, že budeme mít dost času. Jak na něco přijdeš, pošli mi to na mobil. Ten monitor vpravo nahoře přenáší záznam z kamery, která je nad vchodem do serverovny, takže budeš vědět, kdyby se do ní někdo pokoušel dostat. Určitě víš, že na ústředí nejsou z bezpečnostních důvodů žádné kamery, takže asi nebudeš mít moc času na rozmyšlenou.“ Otevřel pouzdro a vytáhl z něj pistoli. Zasunul zásobník do pažby a položil zbraň před Joshe na stůl. „Umíš s tím zacházet?“

Josh se zadíval na pistoli a odtáhl se. „No jo. Teda před dvanácti lety jsem absolvoval základní výcvik, když jsem vstupoval do rozvědky, ale od té doby jsem nestřílel. Takže… ne, vlastně ne.“ Chtěl dodat: „Jakou šanci v reálu mám, jestli sem vtrhnou tajné jednotky?“ ale nedodal; věděl, že David mu zbraň ukazuje, aby ho uklidnil. Když nebude k smrti vyděšený, bude se mu lépe přemýšlet a pomůže mu to lépe pracovat, jenže Josh měl pocit, že o to jde náčelníkovi stanice jenom zčásti.

„Kdybys ji musel použít, přitáhni závěr k sobě. Tím se zakládá náboj do hlavně. Až ti dojdou náboje, vycvakneš tohle a zásobník se vysune. Zasuneš dovnitř další, zmáčkneš tohle tlačítko, závěr zapadne na místo a založí do hlavně první náboj z nového zásobníku. Ale kdyby někdo vyrazil dveře, musíš udělat ještě něco, než použiješ pistoli.“

„Vymazat počítače?“

„Přesně. A spálit dopis i se zbytkem složky.“ David ukázal na malý kovový koš na odpadky a podal mu malý propanbutanový hořák z pouzdra na pistoli.

„Co ještě je v tom pouzdru?“ Josh měl za to, že to ví, ale stejně se zeptal.

Náčelník jakartské stanice se na okamžik zarazil, než sáhl do pouzdra a vytáhl nevelkou kapsli.

„Ta se polyká?“

„Ne. Kdyby na to došlo, rozkousneš ji. Kyanid zabírá dost rychle, tak za tři až čtyři vteřiny.“ Podal kapsli Joshovi. „Měj ji u sebe. Doufám, že ji nebudeš potřebovat. Dostat se do téhle místnosti není nic lehkého.“

Uložil pistoli do pouzdra a vrátil je do rohu místnosti. „Dej mi vědět hned, jak něco zjistíš.“ Obrátil se a zamířil ke dveřím.

Josh vstal a zeptal se: „Co budeš dělat ty?“

„Hrát o čas.“

Kapitola 15

Výslechová místnost C

Vazební věznice policie Západní Jakarty

Jakarta, Indonésie

Kate zvedla hlavu, když se dveře výslechové místnosti otevřely a odhalily tlustého upoceného muže, který měl v jedné ruce složku a druhou k ní natahoval. „Policejní náčelník Eddi Kusnadi, doktorko Warnerová. Dou–“

„Čekám tady už kolik hodin. Vaši muži mě vyslýchali kvůli zbytečným podrobnostem ohledně mého výzkumu a hrozili mi uvězněním. Chci vědět, co děláte pro to, abyste ty unesené děti našli.“

„Nechápete, v jaké jsme situaci, doktorko. Jsme jen malé oddělení.“

„Tak zavolejte státní policii. Nebo –“

„Státní policie má vlastních problémů dost, doktorko, a hledání retardovaných dětí mezi ně nepatří.“

„Neříkejte jim tak.“

„Ony nejsou retardované?“ Otevřel složku. „V našich záznamech stojí, že vaše klinika testuje nový lék pro retardované –“

„Nejsou retardované. Jejich mozky fungují jinak než mozky jiných lidí. Stejně jako můj metabolismus funguje jinak než ten váš.“

Korpulentní náčelník sklopil pohled ke svému tělu, jako by chtěl najít svůj metabolismus, aby ho mohl porovnat s Katiným.

„Buď začněte pátrat po těch dětech, nebo mě pusťte, abych to mohla udělat sama.“

„Nemůžeme vás propustit.“

„Proč ne?“

„Nevyloučili jsme vás jakožto podezřelou.“

„To je absurdní –“

„Já vím, doktorko, já vím, věřte mi. Ale co mám podle vás dělat? Nemůžu svým vyšetřovatelům říkat, kdo je podezřelý a kdo ne. To by nebylo správné. Podařilo se mi je však přesvědčit, aby vás nechali v této vazební cele. Trvali na tom, abych vás přesunul do společné vazby. Tam jsou muži i ženy pohromadě a dozor není bohužel zrovna nejbdělejší.“ Odmlčel se, načež znovu otevřel složku. „Ale myslím, že tohle ještě nějaký čas dokážu pozdržet. Zatím bych taky měl pár otázek. Podle našich záznamů jste zde v Jakartě zakoupila byt. Uhradila jste v hotovosti částku odpovídající sedmi stům tisícům amerických dolarů.“ Zadíval se na ni, a když nic neřekla, pokračoval. „Naše bankovní spojka hlásí, že máte otevřený běžný účet s průměrným zůstatkem odpovídajícím částce tří set tisíc amerických dolarů. Na tento účet periodicky chodí převody z banky se sídlem na Kajmanských ostrovech.“

„Můj bankovní zůstatek s tímhle nijak nesouvisí.“

„Tím jsem si jistý. Ale určitě chápete, jak to vypadá z pohledu mých vyšetřovatelů. Jak jste přišla k tolika penězům, smím-li se zeptat?“

„Zdědila jsem je.“

Náčelník povytáhl obočí a jeho tvář se rozjasnila. „Á, po prarodičích?“

„Ne, po otci. Heleďte, tím jen ztrácíme čas.“

„Čím se živil?“

„Kdo?“

„Váš otec.“

„Byl bankéř, myslím, nebo investor. Nevím, byla jsem ještě hodně malá.“

„Chápu.“ Náčelník přikývl. „Myslím, že bychom si mohli vzájemně pomoci, doktorko. Můžeme přesvědčit mé vyšetřovatele, že jste se nepodílela na únosu, a poskytnout mému oddělení prostředky, které tak naléhavě potřebuje, aby mohlo najít ty re… ty, á… bezmocné děti.“

Kate na něj zůstala civět. Teď to všechno dávalo smysl. „Poslouchám.“

„Já vám věřím, doktorko Warnerová. Ale jak říkám, až mí vyšetřovatelé uvidí důkazy, dojde jim, co si bude myslet porota, a mezi námi, doktorko Warnerová, myslím si, že možná tak trochu nemají rádi cizince, a možná hlavně Američany. Věřím, že pokud vám máme opravdu zajistit bezpečnost a přijít si oba na své, budeme ty děti muset najít a očistit vaše jméno.“

„Tak na co čekáte?“

„Jak už jsem řekl, doktorko Warnerová, jsme jen malé oddělení. Najít ty děti… k tomu bych potřeboval víc prostředků a pomoc zvenčí. Bohužel vám však musím oznámit, že takové pátrání by stálo hodně peněz, možná dva miliony dolarů. Tedy amerických dolarů. Ale když se přihlásím o nějaké službičky, snad by to šlo zvládnout i za jeden a půl milionu. Musíme však jednat rychle, doktorko. Ty děti už mohou být kdovíkde. Můžeme jen doufat, že jsou ještě naživu.“

„Jeden a půl milionu dolarů.“

Náčelník přikývl.

„Dostanete je. Ale nejdřív mě pusťte.“

„Po ničem jiném netoužím, doktorko, věřte mi. Ale sliby učiněné podezřelými ve výslechových místnostech…“ Zvedl ruce.

„Dobře, tak mi sežeňte telefon a číslo svého – příslušného bankovního účtu. A zavolejte mi auto.“

„Už běžím, doktorko.“ Usmál se, vstal a odešel.

Zanechal ji ve výslechové místnosti samotnou. Kate se vrátila ke stolu, přitáhla si koleno k bradě a pročísla si rukou světlé vlasy. Žena na zrcadlové stěně vůbec nepřipomínala tu nadějnou vědkyni, která se před čtyřmi lety přistěhovala do Jakarty.

* * *

Náčelník zabouchl dveře výslechové místnosti. Jeden a půl milionu! Bude moci odejít do důchodu. Celá jeho rodina bude moci odejít do důchodu. Jeden a půl milionu… Nedostal by z ní víc, třeba dva miliony nebo dva a půl? Tři miliony? Možná má víc. Mnohem víc. Na jeden a půl milionu kývla okamžitě. Možná by se měl vrátit a říct, že bude muset najmout víc lidí. Bude to stát čtyři miliony. Vzal by i dvě stě padesát tisíc; počítal, že dostane méně. Zůstal stát před výslechovou místností a přemítal, co má dělat.

Nevrátí se okamžitě. Mohl by ji zpracovat ještě důkladněji. Pár hodin na záchytce s vypnutou kamerou. Bude si muset počínat opatrně – nechtěl, aby na něj pak poštvala americkou ambasádu –, ale když si dá pozor, mohl by dneska přijít k pěkným penězům.

Kapitola 16

Místnost pro bezpečnou komunikaci

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Josh střelil pohledem po červených tečkách na pozičním monitoru. Během hodiny, která uplynula od Davidova odchodu, se všech čtyřiadvacet červených teček – představujících veškeré terénní pracovníky jakartské stanice – přemístilo z ústředí do lokalit po celém městě. Teď plán zachycoval čtyři skupiny po šesti tečkách.

Tři z oněch lokalit Josh dobře znal – šlo o hlídané budovy jakartské stanice. Těch osmnáct agentů, kteří se v nich nacházeli, musí figurovat na Davidově seznamu podezřelých. Tečky v hlídaných budovách se pohybovaly pomalu a vracely se, když dospěly ke stěnám, které je obklopovaly, jako obvinění rázující vazebními celami a čekající na ortel.

Byla to solidní strategie – David rozptýlil možné nepřátelské síly a včas je uvidí, pokud na něj zaútočí. Až na něj zaútočí. Při pohledu na tečky na mapě se Joshe zmocňovaly obavy a hrozba získávala na naléhavosti. Bylo to tady. Bitva o jakartskou stanici je jen otázkou času. Tečky v určitém okamžiku uniknou z hlídaných budov, vrhnou se na Davidovu šestičlennou skupinku vojáků a pak se vrátí do ústředí, aby vyřídily Joshe.

David jim prostě jen zajistil odklad, aby se Josh stihl probrat aktuálními zpravodajskými údaji a zapracoval na šifře – a něco zjistil. A Josh si nebyl jistý, jestli se mu to povedlo.

Znovu si přehrál satelitní videozáznam. Bylo to všechno, co měl. Co když se mýlí?

Zajel si rukou do vlasů. Kreativní to rozhodně bylo. Ale jestli z toho nic nevzejde…

Práce rozvědčíka často stála na instinktu. Joshovi na té dodávce a celé operaci něco nesedělo.

Zavolal Davidovi a oznámil: „Myslím, že něco mám.“

„Spusť.“

„Únos dvou dětí z lékařské kliniky. Před několika hodinami nahlášený jakartské policii. Orloj ho zařadil mezi lokální incidenty s nízkou prioritou. Jenže použitá dodávka je užitkové vozidlo registrované na fiktivní firmu se sídlem v Hongkongu, o níž víme, že je zástěrkou pro Immari. A popravdě řečeno to nevypadá na místní lidi; tohle byl profesionální únos. Normálně bychom to zařadili pod standardní únos s požadovaným výkupným, ale Immari by se s něčím takovým neobtěžovala. Pořád ještě na tom pracuju, ale jsem si na devadesát devět procent jistý, že je to akce Immari, a navíc akce prvořadé důležitosti vzhledem k tomu, jak byla nápadná – unesli ty děti ve dne a s pomocí dodávky, o níž věděli, že ji budeme schopni vysledovat. To znamená, že nemohli čekat.“

„A co to znamená?“

„Ještě si nejsem jistý. Zvláštní na tom je, že to vypadá, jako by tu kliniku financovala jiná pobočka Immari – Immari Research. Peníze na kliniku a měsíční výdaje platí holdingová společnost se sídlem v Jakartě – Immari Jakarta. Ve tvých souborech je o ní několik zmínek. Její dějiny sahají skoro dvě stě let do minulosti. V koloniálním období šlo o dceřinou pobočku Nizozemské Východoindické společnosti. Možná jde o hlavní operativní základnu Immari tady v jihovýchodní Asii.“

„To nedává smysl. Proč by jedna sekce Immari unášela děti druhé? Že by vnitřní rozbroje? Co víme o osazenstvu té kliniky?“

„Málo. Moc jich není. Pár laborantů, jeden z nich při tom incidentu zemřel. Dětské opatrovnice, které pracují na několik směn. Převážně místní lidé, kteří nejsou vzájemně propojení. A vedoucí vědkyně,“ otevřel si soubor se jménem doktorky Katherine Warnerové, „byla vniknutí přítomná a zřejmě při něm utrpěla zranění. Víc než hodinu odtamtud nikdo neodešel. Místní policie ji teď drží v jedné z jakartských stanic.“

„Vyhlásili po těch dětech interní pátrání?“

„Ne.“

„A veřejné?“

„Kdepak. Ale mám jednu teorii. U západojakartské policie máme informátora. Před čtvrthodinou podal hlášení, podle něhož policejní náčelník vydírá americkou občanku. Předpokládám, že jde o doktorku Warnerovou.“

„Hmm. Co ta klinika dělá?“

„Ve skutečnosti je to výzkumné pracoviště. Genetický výzkum. Studují nové typy léčby dětí s autismem, v podstatě kohokoli s vývojovou poruchou.“

„To nevypadá zrovna na mezinárodní terorismus.“

„Souhlasím.“

„Máš nějakou pracovní teorii? S čím máme tu čest?“

„Upřímně řečeno žádnou. V tomhle jsem ještě moc daleko nepokročil, ale jedna věc je nápadná – ten výzkum si ještě nic nepatentoval.“

„Čím je to zvláštní? Myslíš, že se nevěnují výzkumu?“

„To ne, tím jsem si celkem jistý, už jen kvůli tomu zařízení a vybavení, které si dali dovézt. Ale nedělají to pro peníze. Kdyby chtěli zpeněžit to, co zkoumají, dali by si to nejdřív patentovat. U klinických testů jde o standardní postup. Získáš v laboratoři nějakou sloučeninu, dáš si ji patentovat a pak ji otestuješ. Patent zabraňuje konkurenci, aby ukradla zkušební vzorek a dala si ho patentovat jako první, čímž by tě vyšachovala z trhu. Bez patentu testuješ jen to, o čem nechceš, aby se svět dozvěděl. A Jakarta by s něčím takovým přicházela v úvahu. Jakékoli testování na lidech by v USA ze zákona vyžadovalo ohlášení Ústavu pro kontrolu léčiv spolu se zveřejněním pokusné léčby.“

„Vyvíjejí biologickou zbraň?“

„Možná. Jenže až do dneška nebyl na té klinice hlášený žádný incident. Nevykazovala žádná úmrtí, takže jestli to testujou na dětech, byla by to nejmíň účinná biologická zbraň všech dob. Z toho, co jsem zatím viděl, to vypadá, že jde o legitimní výzkum. A dobře míněný. Kdyby dosáhli svého výzkumného cíle, byl by to dokonce velký lékařský průlom.“

„Což by taky byla skvělá zástěrka. Ale mám otázku, proč by okrádali sami sebe? Jestli Immari tu kliniku financuje a řídí, proč by nasazovala vlastní lidi, aby ty děti unesli? Třeba se té vědkyni rozležela v žaludku ta zbraň a její práce.“

„Možná.“

„Může náš informátor u jakartské policie tu doktorku propustit?“

„Ne, tak vysoko na totemovém sloupu zase nestojí.“

„Máme na toho náčelníka něco?“

„Vydrž.“ Josh prohledal databázi Orloje, a když mu vyjel příslušný soubor, rozvalil se v křesle. „Jo, máme ho v databázi. Páni.“

„Pošli mi to na mobilní velitelství. Už jsi prošel veškeré lokální zpravodajství?“

„Jo, a tohle bylo to jediné, co mi padlo do oka. Ale ještě tu mám něco.“ Přel se sám se sebou, jestli to má zmínit, ale něco mu na tom nesedělo stejně jako na videozáznamu únosu. „Žádná z ostatních buněk nehlásí útok a centrála nevydala žádné směrnice. Ani ve zprávách nic nebylo – nic od přestřelek v Karáčí, Kapském Městě a Mar del Plata. Všechny buňky mlčí a vydávají běžná hlášení, jako kdyby se nic nedělo.“

„Domněnka?“ pobídl ho David.

„Dvě možnosti – buď na něco čekají, třeba na další tah, nebo…“

„Zbylé buňky padly bez odporu.“

„Jo. Možná jsme poslední zbylá velká buňka,“ dodal Josh.

„Pusť se do té šifry – jak nejrychleji umíš.“

Kapitola 17

Výzkumný komplex fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

Doktor Šen Čchang se snažil uvolnit, zatímco videokonference navazovala spojení.

Když se muž objevil, Čchang ztěžka polkl a řekl: „Projektový ředitel mi nařídil, abych se s vámi spojil, doktore Greyi. Řídili jsme se poskytnutým protokolem a poznatky – do písmene – nechápu, jak –“

„O tom nepochybuji, doktore Čchangu. Výsledek však byl velmi překvapivý. Jak to, že ty děti přežily a dospělí ne?“

„Nejsme si jistí. Podrobili jsme je testům. Vykazují trvalou aktivaci atlantského genu.“

„Je možné, že na dospělé léčba neúčinkuje?“

„Snad. Jde o léčbu retrovirem, který do genetického kódu subjektu vkládá další gen. Není to nijak zásadní genetická změna, ale na epigenetické úrovni má kaskádový efekt, při němž vypíná a spouští řadu dalších již existujících hostitelových genů. Fyziologicky se nijak neprojevuje – aspoň co jsme dokázali vypozorovat –, ale zato navozuje rozsáhlé změny v mozku. Ten gen v podstatě přeuspořádává celý mozek. Neuroplasticita neboli schopnost mozku přeuspořádávat a přizpůsobovat se s věkem klesá – proto se ve stáří učíme nové věci obtížněji. Zaměřili jsme se na myšlenku, že dospělí na léčbu nereagují, protože aktivace genu nemůže v mozku spustit potřebné změny – virus genetické terapie se v podstatě pokouší přeskupit mozek, jenže obvodová deska už je instalovaná napevno od chvíle, kdy skončí dětství.“

„Je možné, že dospělé subjekty postrádaly genetické prekurzory potřebné k navození změn v mozku?“

„Ne, všechny dospělé subjekty disponovaly kaskádovými geny. Tyto geny už nám jsou nějaký čas známy, jak víte, a všechny subjekty testujeme v našem čínském náborovém středisku. Dospělí měli ten test přežít.“

„Je možné, že léčba zabírá pouze na mozky postižené autismem?“

O téhle možnosti Čchang neuvažoval. Doktor Grey byl evoluční biolog, který se zajímal o paleobiologii, a taky šéf Čchangova šéfa, který v Immari stál až na samém vrcholku firemního potravního řetězce. Čchang nepředpokládal, že se tento hovor bude točit kolem vědy. Očekával od megašéfa seřvání za to, že jeho práce vyšla vniveč.

Zaměřil se na Greyovu hypotézu. „Ano, možné by to určitě bylo. Autismus je v první řadě porucha mozkového uspořádání, a to hlavně v oblastech řídících komunikaci a sociální chápání. Ovlivňuje však i další oblasti. Někteří postižení jedinci jsou vysoce inteligentní a vykazují mimořádné schopnosti; jiní se nacházejí na úplně opačném konci spektra a nejsou schopni přežít bez cizí pomoci. Autismus je vlastně sběrná kategorie pro celou řadu odchylek mozkového uspořádání. Museli bychom se na to podívat a může to nějaký čas trvat. Nejspíš budeme potřebovat další pokusné subjekty.“

„Čas nemáme, ale možná bychom vám dokázali sehnat další děti. I když tyhle jsou jediné, o nichž víme, že je u nich aktivovaný atlantský gen. Uvidím, co se dá dělat. Máte ještě něco, co jste mi neohlásil? Nějaké další teorie? V tuhle chvíli neexistují žádné špatné nápady, doktore Čchangu.“

Čchang skutečně měl ještě jeden nápad. Něco, s čím se zatím nesvěřil zbytku týmu. „Osobně jsem na pochybách, zda byla dospělým nasazena stejná léčba jako dětem.“

„Máte snad problém s opakováním výzkumu doktorky Warnerové?“

„Ne. Jak jsem řekl, jejím protokolem jsme se řídili do písmene – na tom trvám. Napadlo mě, jestli doktorka Warnerová… nenasadila těm dětem něco jiného, něco, co nebylo v jejích oficiálních poznámkách ani ve zkušebním protokolu.“

Grey se zřejmě nad Čchangovým nápadem zamyslel. „To zní velmi zajímavě.“

„Bylo by možné hovořit s doktorkou Warnerovou?“

„Nejsem si jist… ještě se vám ohledně jí ozvu. Zmínili tuto obavu nějací další členové týmu?“

„Ne, aspoň co já vím.“

„Prozatím si nechte svá podezření ohledně doktorky Warnerové pro sebe a o novinkách informujte přímo mě. Musíme to udržet pod pokličkou. Ohlásím projektovému řediteli naši spolupráci. Zaštítí váš postup – bez dotazů.“

„Chápu,“ odpověděl Čchang, i když to nebyla tak docela pravda. Hovor nastolil další otázky a on si teď byl jist jen jedním – že nasadili špatnou léčbu.

Kapitola 18

Vazební věznice policie Západní Jakarty

Jakarta, Indonésie

Náčelník Kusnadi už byl skoro u dveří výslechové místnosti, když mu nějaký muž zastoupil cestu. Vypadal na Američana nebo možná Evropana, rozhodně na nějakého vojáka. Odpovídalo tomu jeho držení těla… a oči.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Kusnadi.

„To není důležité. Jdu si pro doktorku Katherine Warnerovou.“

„Á, vtipálek. Povězte mi, kdo jste, než vás šoupnu do cely.“

Muž mu podal hnědou obálku se slovy: „Podívejte se. Nic, co byste už někde neviděl.“

Policejní náčelník otevřel obálku a prohlédl si prvních několik fotografií. Nevěřil vlastním očím. Jak? Jak mohli –?

„Jestli ji okamžitě nepropustíte, nebudete poslední, kdo je uvidí.“

„Chci originály.“

„Máte snad pocit, že spolu smlouváme? Propusťte ji, jinak moje organizace zveřejní obsah té obálky.“

Kusnadi sklopil zrak a zatěkal očima sem a tam jako zvíře zahnané do kouta, které uvažuje, kudy utéct.

„A pro případ, že byste uvažoval o mém zatčení – jestli se do tří minut neozvu svým lidem, zveřejní tuhle složku tak jako tak. Teď pracujete pro mě. Chcete zůstat náčelníkem policie, nebo ne?“

Kusnadi si to potřeboval promyslet. Rozhlédl se po oddělení. Kdo to mohl udělat?

„Váš čas vypršel.“ Muž se obrátil k odchodu.

„Počkejte.“ Policejní náčelník otevřel dveře výslechové místnosti a pokynul ženě, aby vyšla ven. „Tento pán vás vyprovodí ven.“

Žena se ve dveřích zastavila a zadívala se na Kusnadiho, než přejela vojáka pohledem.

„To je v pořádku, tento pán vás nyní odvede.“

Muž jí položil ruku kolem ramen a vyzval ji: „Následujte mě, doktorko Warnerová. Odcházíme.“

Kusnadi se za nimi díval, jak vycházejí ze stanice.

* * *

Venku před stanicí se Kate zastavila a obrátila se k muži, který ji zachránil. Na sobě měl černou neprůstřelnou celotělovou vestu – znepokojivě podobnou té, jakou měl muž, který unesl její děti. A jeho muži – teď už je viděla – jakbysmet: pětice stojící před velkou černou dodávkou připomínající předimenzovaný kurýrní vůz a černým terénním autem se zatemněnými skly.

„Kdo jste? Chci vědět –“

„Vydržte vteřinku,“ zarazil ji.

Přešel k nevysokému vyšetřovateli, který obvinil Kate z obchodování s dětmi. Voják mu podal složku a řekl: „Doneslo se mi, že vás čeká povýšení.“

Mužík pokrčil rameny. „Jenom dělám, co se mi řekne,“ pronesl zkroušeně.

„Podle vašeho řídícího důstojníka jste dobrý informátor. Pokud jste natolik bystrý, abyste věděl, co s tímhle máte dělat, možná by z vás byl lepší policejní náčelník.“

Vyšetřovatel přikývl. „Stačí říct, šéfe.“

Voják se vrátil ke Kate a ukázal na velkou černou kurýrní dodávku. „Potřebuju, abyste nastoupila do té dodávky.“

„Nikam nejdu, dokud mi neřeknete, kdo jste a co se děje.“

„Vysvětlím vám to, ale teď vás musíme dostat do bezpečí.“

„Ne, vy –“

„Dám vám radu. Klaďasové vás požádají, abyste si nastoupila do dodávky. Záporáci vám přetáhnou přes hlavu pytel a hodí vás do ní. Já vás žádám. Podívejte, můžete zůstat tady, nebo jet se mnou. Je to na vás.“

Přešel k dodávce a otevřel dvoukřídlé dveře vzadu.

„Počkejte. Už jdu.“

Kapitola 19

Ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Vincent Tarea, vedoucí terénních operací v jakartském Orloji, si masíroval pažní svaly, zatímco se osazenstvo stanice trousilo do hlavní zasedací místnosti. Ruce i nohy měl pořád ještě bolavé od toho, jak se po něm na klinice vrhli ti dva hlupáci a ta zdivočelá děcka. A zbytek dne byl ještě horší. Ale on už to vrátí do správných kolejí. Stačí přesvědčit pár dalších zaměstnanců jakartské stanice, aby se připojili k útoku; zbytek už má Immari na své výplatní pásce.

Zvedl ruce, aby utišil shromážděný dav. Bylo tam celé vedení Orloje: všichni analytici, všichni řídící důstojníci i všichni terénní pracovníci – všichni až na Davida Valea a těch pět operativců, kteří byli s ním. Chyběl i šéfanalytik Josh Cohen, ale toho brzy najdou. Velké obrazovky na stěně zasedačky ukazovaly tři přelidněné místnosti plné terénních pracovníků vykázaných do hlídaných budov v různých částech města.

„Dobře, teď mě poslouchejte. Slyšíte mě všichni i na videolinkách?“

Hlavy začaly přikyvovat, načež následovala nejrůznější „jo“ a „slyšíme tě“.

„Neříká se mi to lehko, tak to řeknu na rovinu – Orloj byl zkompromitován.“

V sále byste slyšeli špendlík upadnout.

„A čelí útoku. Dnes ráno jsem dostal hlášení, že několik buněk včetně Kapského Města, Mar del Plata a Karáčí bylo kompletně zničeno. Několik dalších stanic právě bojuje o život.“

Lidé začali potichu hovořit mezi sebou. Někteří vykřikovali otázky.

„Vydržte ještě. To není to nejhorší. Obávám se, že nepřítelem, kterému čelíme, je jeden z našich lidí. V tuhle chvíli víme následující – že David Vale spolu s několika dalšími staničními náčelníky uspořádal sjezd šéfanalytiků, což je zjevně v naprostém rozporu s protokolem. Údajně řekli analytikům, že se vyskytla nějaká nová hrozba. Nyní už víme, že víc než půlka analytiků se z té konference nevrátila. Celá ta šaráda byla hromadnou popravou, která zřejmě měla ochromit naši analytickou sekci před tímto větším útokem. Analytici, kteří se vrátili do svých buněk, teď aktivně škodí Orloji.“

Tarea přeletěl pohledem pochybovačné výrazy v místnosti. „Podívejte, já vím, že se vám tomu nechce věřit, a stejně jako vy bych tomu taky nejradši nevěřil. Dokonce jsem tomu nevěřil až do dnešního rána, kdy David rozmístil naše terénní pracovníky po celém městě. Zamyslete se nad tím – rozptýlil nás, abychom se nemohli bránit útoku. Chystá se zničit jakartskou stanici. Je to jen otázka času.“

„Proč?“ zeptal se někdo. „To by neudělal,“ přidal se další.

„Taky jsem si kladl tuhle otázku a říkal si totéž. David Vale mě naverboval, sloužil jsem pod ním a znám ho. Ale pořád je toho hodně, co o něm nevíme. Každého z nás přivedlo do Orloje něco jiného. David podle našich informací utrpěl vážné zranění při útocích z 11. září, což jsem až do dneška nevěděl. Od té doby razí ohledně útoků z 11. září spikleneckou teorii, nějaké divoké představy, že je smluvní partneři armády podnítili kvůli zisku. Možná se dokonce sám stal obětí té lži. Někdo ho mohl využívat. Tak či onak se obrátil proti nám. A zavlekl do toho spiknutí spoustu lidí. Máme za to, že Josh Cohen se vrátil ze sjezdu analytiků a teď pracuje pro náčelníka.“

Všichni mlčeli, jak se snažili tu novinu vstřebat. Voják v jedné z hlídaných budov na obrazovce se zeptal: „Jaký máme plán? Přivést ho k výslechu?“

„To možná nebude proveditelné. Bude bojovat až do konce. Naší hlavní prioritou je minimalizace souběžných škod. A budeme mít pomocníky. Immari Security se nabídla, že nám nějaké lidi půjčí. Jsou si vědomi situace a chtějí ji zpacifikovat stejně jako my. Immari je zřejmě terčem Davidovy krevní msty. Víme, že zajal jednu vědkyni pracující na projektu, který sponzoruje Immari. Mohlo by jít o komplice spiklenců nebo jen oběť jeho plánů; zatím si nejsme jisti. Naším plánem je dostat zpátky tu ženu, doktorku Katherine Warnerovou, a zneškodnit náčelníka.“

Kapitola 20

Místnost pro bezpečnou komunikaci

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Josh netrpělivě čekal, až se ukáže, jestli se potvrdí jeho teorie o šifrované zprávě, kterou mu David předal. Byl to jeho nejlepší nápad. Vlastně jeho jediný nápad.

Snažil se nezírat na hlavní monitor na dlouhé stěně prosklené místnosti. Už třicet minut na něm stálo pořád totéž:

Vyhledávám…

Střelil pohledem po dvou monitorech vedle sebe – živém přenosu od vchodových dveří a plánu města se čtyřiadvaceti červenými tečkami představujícími terénní pracovníky jakartského Orloje. Nedokázal říct, který z nich ho znervózňuje víc. To už by na nich rovnou mohly být obří odpočty odměřující vteřiny, které zbývají do jeho smrti a nějaké strašlivé neznámé katastrofy… Na zbylém monitoru pořád stálo jen Vyhledávám…

Může vůbec hledání trvat tak dlouho? Co když marní čas?

Ještě něco ho znervózňovalo. Mrkl po cestovním pouzdru, které David nechal ležet na stole. Vstal a uchopil je, ale když je zvedal, spodek se odklopil. Pistole i kyanidové kapsle se vysypaly na stůl a ticho prořízl rachot. Měl pocit, že se ten zvuk rozléhal snad ještě několik hodin. Nakonec sáhl po pistoli a obou tabletách. Třásly se mu ruce.

Ze zamyšlení ho vytrhlo pípnutí na stěně. Na větším monitoru stálo:

5 výsledků.

Pět výsledků!

Josh se posadil ke stolu a chopil se bezdrátové klávesnice s myší. Tři výsledky z New York Times, jeden z londýnského Daily Mailu a jeden z Boston Globe.

Možná měl pravdu. Jakmile ta jména a data spatřil, první, co ho napadlo, bylo: jsou to nekrology. Ty a řádková inzerce patřily ke klasickým špionážním postupům – po druhé světové válce je agenti běžně využívali k rozesílání zpráv špionážními sítěmi po celé zeměkouli. Šlo o staromódní metodu, ale jestli zpráva pocházela z roku 1947, mohla přicházet v úvahu. Jestli je to pravda, je tahle teroristická síť víc než pětašedesát let stará. Důsledky něčeho takového radši honem vytěsnil.

Podíval se na šifrovanou zprávu, kterou mu předal David.

Tobský protokol je skutečný.

12 + 4 + 47 = 4/5; Jones

22 + 7 + 47 = 3/8; Anderson

4 + 10 + 47 = 5/4; Ames

Pak se zaměřil na výsledky. Bylo pravděpodobnější, že teroristé využili jedny noviny – noviny, které jsou k dostání ve velkoměstech po celém světě. Nejpravděpodobnějším kandidátem byly New York Times. Už v roce 1947 jste mohli v Paříži, Londýně, Šanghaji, Barceloně nebo Bostonu přijít ke stánku s novinami a koupit si čerstvý výtisk New York Times i s placenými nekrology.

Pokud jsou nekrology šifrovanými zprávami, budou nějak označené. Josh na to přišel hned – každý z nekrologů v Timesech obsahoval výrazy odvozené od slov věž a hodiny. Zaklonil se v křesle. Že by Orloj byl tak starý? CIA byla formálně ustanovena až schválením zákona o národní bezpečnosti v roce 1947, ačkoli její předchůdce v podobě Úřadu pro strategické služby (OSS) vznikl už za druhé světové války v červnu 1942.

Proč by teroristé zmiňovali Orloj? Třeba bojovali s Orlojem už tehdy, v roce 1947 – před šestašedesáti lety?

Měl by se soustředit na nekrology. Musejí se dát rozluštit. Ideální šifrovací postup by využíval proměnný kód, aby neexistoval žádný klíč, kterým by se zpráva dala rozluštit. Každá zpráva by zahrnovala vlastní klíč – něco jednoduchého.

Otevřel si první nekrolog s datem 12. 4. 1947:

Hodinářský průkopník Adam Jones zemřel v 77 letech při práci na svém mistrovském věžním díle.

Významný hodinář (pův. Gibraltar) zemřel v sobotu v Brit. Hondurasu. Tělo zesnulého objevil komorník. Dle instrukcí budou kosti uloženy do země u manželčina hrobu v blízkosti lokality vybrané společně. Prosíme, zašlete noticku se žádostí o pokyny, pokud plánujete příjezd.

Někde v tom byla ta zpráva. Kde k ní byl klíč? Josh si otevřel ostatní nekrology a prolétl je v naději, že objeví stopu. Každý nekrolog obsahoval místní určení, které bylo zmíněno hned na začátku. Josh vyzkoušel několik možností, prohodil písmena ve slovech, pak se odtáhl a zamyslel se. Nekrology byly formulovány neobratně, jako by některá slova byla přeházená. Nebo nucená, jako by je museli použít. Pořadí a rozestupy. Pak to uviděl. Šifrou byla jména – délka jmen. Tvořila zbytek kódu.

12 + 4 + 47 = 4/5; Jones

Předmětem nekrologu z 12. 4. 1947 byl Adam Jones. 4/5. Křestní jméno mělo čtyři písmena, příjmení pět. Když vezme čtvrté slovo z nekrologu, odpočítá dalších pět slov a celé to bude opakovat, dostane větu.

Přečetl si nekrolog znovu:

Hodinářský průkopník Adam Jones zemřel v 77 letech při práci na svém mistrovském věžním díle.

Významný hodinář (pův. Gibraltar) zemřel v sobotu v Brit. Hondurasu. Tělo zesnulého objevil komorník. Dle instrukcí budou kosti uloženy do země u manželčina hrobu v blízkosti lokality vybrané společně. Prosíme, zašlete noticku se žádostí o pokyny, pokud plánujete příjezd.

Dohromady zpráva zněla:

Gibraltar, Brit objevil kosti u lokality. Zašlete pokyny.

Chvíli tu zprávu zkoumal. Něco takového nečekal. A neměl ponětí, co to může znamenat. Prohledal internet a dostal několik výsledků. Britové podle všeho ve čtyřicátých letech objevili na Gibraltaru kosti v přirozeně vzniklé pobřežní sluji zvané Gorhamova jeskyně. Nešlo však o lidské kosti. Byly to kosti neandertálců, které radikálně změnily vše, co svět o neandertálcích věděl. Naši prehistoričtí bratranci byli ve skutečnosti mnohem víc než zaostalí pralidé. Stavěli si příbytky. Taky zakládali velké ohně v kamenných krbech, vařili si zeleninu, hovořili vlastním jazykem, vytvářeli jeskynní malby, své mrtvé pohřbívali s květinami a vyráběli propracované kamenné nástroje a keramiku. Kosti z Gibraltaru rovněž změnily časovou linii neandertálců. Před gibraltarským nálezem se mělo za to, že neandertálci vyhynuli zhruba před čtyřiceti tisíci lety. Gibraltarští neandertálci žili před nějakými třiadvaceti tisíci lety – mnohem později, než se do té doby myslelo. Gibraltar byl zřejmě poslední neandertálskou baštou.

Jak mohla dávná neandertálská tvrz souviset s globálním teroristickým útokem? Možná to objasní ostatní zprávy. Josh otevřel druhý nekrolog a rozluštil ho.

Antarktida, ponorka nenalezena, potvrďte, zda pokračovat v pátrání

Zajímavé. Josh zadal několik dalších vyhledávání. V roce 1947 bylo kolem Antarktidy živo. Americké námořnictvo vyslalo 12. prosince 1946 k Antarktidě obrovskou flotilu o třinácti lodích čítajících bezmála pět tisíc mužů. Úkolem mise s krycím názvem Operace Skok bylo vybudovat v Antarktidě výzkumnou základnu Malá Amerika IV. Spiklenecké teorie a spekulace, podle nichž Spojené státy pátraly v Antarktidě po tajných nacistických základnách a technice, už kolovaly hodně dlouho. Měla ta zpráva znamenat, že je nenašli?

Josh obrátil tuhý lesklý papír se zprávou a prozkoumal snímek. Masivní ledovec plovoucí v modrém moři a uprostřed černá ponorka trčící z ledu. Nápis na ponorce byl moc malý na to, aby se dal přečíst, ale musela to být ta nacistická ponorka. Vzhledem k pravděpodobné velikosti plavidla musela rozloha ledovce činit nějakých pětadvacet kilometrů čtverečních. Dost velký na to, aby patřil k Antarktidě. Znamenalo to snad, že ponorku objevili teď někdy? Uvedl nález věci do pohybu?

Josh přešel k poslední zprávě v naději, že z ní vypadne nějaká stopa. Po dešifrování zněla:

Roswell, meteorologický balon odpovídá gibraltarské technice, musíme se setkat

Dohromady všechny tři zprávy sdělovaly:

Gibraltar, Brit objevil kosti u lokality. Zašlete pokyny.
Antarktida, ponorka nenalezena, potvrďte, zda pokračovat v pátrání
Roswell, meteorologický balon odpovídá gibraltarské technice, musíme se setkat

Co to mělo znamenat? Naleziště na Gibraltaru, ponorka v Antarktidě a to poslední – meteorologický balon v Roswellu, který odpovídal technice z Gibraltaru?

Pak tu ještě byla obecnější otázka: proč? Proč ty zprávy zveřejňovat? Vždyť jsou pětašedesát let staré. Jak mohly souviset s tím, co se děje teď – s bitvou o Orloj a hrozícím teroristickým útokem?

Začal přecházet po místnosti; musí přemýšlet. Kdybych byl nastrčený informátor v teroristické organizaci a snažil bych se přivolat pomoc, jak bych to udělal? Přivolat pomoc… informátor by mu nechal cestičku, jak se s ním spojit. Další šifra? Ne, možná jen ukazoval postup, jak se s ním spojit. Nekrology! Jenže to by bylo neúčinné, nekrology v novinách by vyšly nejdřív druhý den, a to i na internetu. Internet. Co by byla jejich moderní obdoba? Kde byste je zveřejnili?

Josh vyzkoušel několik nápadů. Nekrology v novinách byly snadné; stačilo projít několik deníků. Shromáždit všechny dosud vydané nekrology trvalo déle, ale měl jednu klíčovou výhodu – věděl, kde hledat. Na internetu mohla být zpráva kdekoli. Musela existovat nějaká další stopa.

Co měly ty tři zprávy společného? Místní určení. V čem se lišily? V Antarktidě nebyli žádní lidé, žádná řádková inzerce, žádné… co? V čem se Roswell a Gibraltar lišily? V obou vycházely noviny. Co jste mohli podniknout v jednom a ne v druhém? Zveřejnit něco… informátor ho nasměrovával k nějakému oznamovateli, který je v současnosti stejně všudypřítomný, jako byl deník New York Times v roce 1947.

Inzertní služba Craigslist. Musela to být ona. Josh to prověřil. Na Gibraltaru Craigslist nefungoval, ale ano – existovala vývěska pro roswellsko-carlsbadskou oblast v Novém Mexiku. Josh si ji otevřel a začal pročítat oznámení. Byly jich tisíce v desítkách kategorií – prodej, ubytování, aktuality, pracovní místa, nabídky služeb. Každý den musely přibýt stovky nových oznámení.

Jak má vypátrat informátorovu zprávu – pokud tu vůbec je? Mohl by shrnout obsah stránek pomocí nějakého datového agregátoru – orlojovský server by celé webové místo „prolezl“ podobně jako vyhledávače Google a Bing, když indexují jednotlivé webové stránky, vytáhl z něj obsah a umožnil jeho prohledávání. Pak by ho mohl projet šifrovacím programem, jestli mu některé z oznámení nerozluští. Potrvá to jen pár hodin.

Jenže Josh tolik času neměl.

Potřeboval někde začít. Logickou volbu představovaly nekrology, jenže na Craigslistu nekrology nevycházely. Která kategorie by k nim měla nejblíž? Co třeba… seznamka? Zběžně proletěl záhlaví:

čistě platonické

ona hledá ji

ona hledá jeho

on hledá ji

on hledá jeho

láska a romantika

nezávazná setkání

zmeškané spoje

tirády a chvalozpěvy

Kde začít? Nebo se honil za chimérou? Neměl času nazbyt. Možná ještě pár minut, ještě jednu kategorii inzerátů.

Zmeškané spoje byla zajímavá kategorie. Její myšlenka spočívala v tom, že když jste potkali někoho, kdo vás zaujal, ale neměli jste šanci „chytit spoj“ – pozvat ho na rande –, zveřejnili jste to tady. Šlo o oblíbené útočiště mužů, kteří momentálně nedokázali sebrat odvahu, aby pozvali hezkou servírku na rande. Josh tam taky už několikrát psal. Když si dotyčná osoba přečetla vaši zprávu a odpověděla, bylo to na vás, žádný stres. Když ne… tak se to nemělo stát.

Otevřel si ji a proletěl několik inzerátů.

Nadpis > Zelené šaty v lékárně

Text: Bože můj, vypadalas úžasně! Jsi dokonalá a úplně jsi mi vyrazila dech. Moc rád bych s tebou mluvil. Ozvi se mi na e-mail.

Nadpis > Hotel Hampton

Text: Čekali jsme společně v recepci na vodu a pak jsme společně nastupovali do výtahu. Třeba bychom si ještě mohli zacvičit ve dvou, když mi řekneš, ve kterém patře jsem vystupoval. Viděl jsem tvůj snubní prstýnek. Můžeme být diskrétní.

Přečetl si ještě pár dalších. Půjde o delší zprávu, pokud se bude řídit stejným principem – zpráva ve zprávě dešifrovaná délkou jmen. Craigslist byla anonymní služba. Jménem bude e-mailová adresa.

První položka na další stránce zněla:

Nadpis > Míjeli jsme se před galerií ve staré věži uprostřed hovoru o hodinách operního zpěvu

Slibné… věž i hodiny v hlavičce zprávy. Josh klikl na oznámení a rychle je pročetl. Bylo delší než ostatní. E-mailová adresa zněla andy@gmail.com. Josh si poznamenal každé čtvrté a pak každé páté slovo inzerátu. Dešifrované oznámení znělo:

Změna situace. Orloj stihne pád. Odpovězte, jestli jste ještě naživu. Nikomu nevěřte.

Josh ztuhl. Odpovězte, jestli jste ještě naživu. Musí odpovědět. David musí odpovědět.

Zvedl satelitní telefon a vyťukal Davidovo číslo, ale nedostal spojení. Už se mu jednou dovolal. Nebyla to vina místnosti ani telefonu. Co mohlo –

Pak to uviděl. Ten živý přenos od vchodových dveří. Neměnil se. Prohlédl si ho důkladněji. Světélka na serverech svítila pořád stejně. Jenže takhle to nikdy neprobíhalo; vždycky čas od času blikla, jak se načítala data z pevných disků a jak síťové karty odesílaly nebo příjimaly pakety. Nebyl to živý přenos, ale fotka – fotka nastražená tím, kdo se snažil dostat dovnitř.

Kapitola 21

Hlavní štábní místnost

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Ve štábní místnosti vládl ruch. Operační technici psali na klávesnicích, analytici vbíhali a zase odbíhali se zprávami a Vicent Tarea přecházel sem a tam s pohledem upřeným na stěnu s obrazovkami. „Máme jistotu, že Vale teď chytá falešnou poziční mapu?“

„Ano, pane,“ odpověděl jeden z techniků.

„Vyhlašte vyklizení hlídaných budov.“

Tarea sledoval na živých přenosech z hlídaných budov, jak vojáci přicházejí ke dveřím a otvírají je.

Při zvuku výbuchů se všechny hlavy ve štábním sále obrátily k obrazovkám, které teď ukazovaly rozmazané černobílé zrnění.

Jeden z techniků něco vyťukal na klávesnici. „Přepínám na venkovní kamery. Máme tu rozsáhlou detonaci v –“

„Já vím! Hlídané budovy, držte pozice!“ zaječel Tarea.

Z reproduktorů se neozval jediný zvuk. V místech, kde červené tečky přecházely po hlídaných budovách, byla poziční mapa úplně černá. Jediné zbylé tečky představovaly Davidův konvoj a malou skupinku, která zůstala na ústředí.

Technik se otočil k němu. „Nastražil v hlídaných budovách výbušninu.“

Tarea si promnul špičku nosu. „Díky, kapitáne Všímale. Už jsme v té odstíněné místnosti? Už našli Joshe?“

„Ne, zrovna se chystají začít.“

Tarea odešel ze štábní místnosti do své soukromé kanceláře a zvedl telefon. Vyťukal číslo svého protějšku v Immari Security. „Máme tady problém. Zlikvidoval mé muže.“

Chvíli poslouchal.

„Ne, podívejte, já jsem je přesvědčil, ale on – to je jedno, všichni jsou mrtví. O to tady jde.“

Další odmlka.

„Ne, víte co, na vašem místě bych se postaral, abyste ho zabili prvním úderem bez ohledu na to, kolik mužů máte. Zpacifikovat ho v terénu půjde hrozně těžko.“

Začal pokládat sluchátko, ale na poslední chvíli s ním netrpělivě škubl zpátky.

„Cože? Ne, pátráme po něm. Myslíme si, že je tady. Budu vás informovat. Cože? Dobře, tak já přijdu, ale můžu s sebou vzít jenom dva muže a budeme se držet vzadu pro případ, že by se to zvrtlo.“

Kapitola 22

Mobilní operační velitelství Orloje

Jakarta, Indonésie

Kate nastoupila za vojákem do velké černé dodávky. Uvnitř nevypadala ani trochu jako kurýrní vůz, který imitovala. Byla to zčásti šatna se zbraněmi a výstrojí, jež nepoznávala, zčásti kancelář s počítači a monitory, a zčásti autobus s řadami sedadel zapuštěných po obou stranách.

Uvnitř byly tři velké obrazovky. Jedna zobrazovala tečky na plánu města, kterým nejspíš byla Jakarta. Druhá vysílala živý přenos dění kolem předku, zadku i obou boků dodávky. V pravém horním rohu bylo vidět černé terénní auto navádějící dodávku přelidněnými jakartskými ulicemi. Poslední obrazovka byla prázdná až na jedno slovo: Připojování…

„Jmenuji se David Vale.“

„Chci vědět, kam mě vezete,“ dožadovala se Kate.

„Do bezpečí.“ Pohrával si s nějakým typem tabletu, kterým se zřejmě ovládala jedna z nástěnných obrazovek. Zadíval se na ni, jako by čekal, že se na ní něco objeví. Když se nic nedělo, zmáčkl pár dalších tlačítek.

„Vy pracujete pro americkou vládu?“ snažila se Kate upoutat jeho pozornost.

„Ne tak docela.“ Sklopil pohled k tabletu, s nímž pořád něco dělal.

„Ale jste Američan, ne?“

„Tak trochu.“

„Můžete se soustředit na mě, když se mnou mluvíte?“

„Snažím se navázat konferenční hovor s kolegou.“ Zatvářil se ustaraně a rozhlédl se kolem sebe, jako by přemýšlel.

„Děje se něco?“

„Jo. Možná.“ Odložil tablet. „Musím vám položit několik otázek ohledně toho únosu.“

„Pátráte po dětech?“

„Zatím se snažíme zjistit, co se děje.“

„Kdo ‚my‘?“

„Nikdo, koho byste znala.“

Kate si pročísla rukou vlasy. „Podívejte, já mám za sebou hodně blbej den. Vlastně je mi fuk, kdo jste nebo odkud jste. Dneska mi unesli z kliniky dvě děti a zatím to nevypadá, že by je někdo chtěl vypátrat. Včetně vás.“

„Neřekl jsem, že vám nepomůžu.“

„Taky jste neřekl, že mi pomůžete.“

„To je pravda,“ připustil David, „ale teď zrovna mám svoje problémy, a velké. Problémy, které by mohly mít za následek smrt mnoha nevinných lidí. Spousta už jich zemřela a já mám pocit, že váš výzkum s tím nějak souvisí. Jen si nejsem jistý jak. Poslyšte, když mi odpovíte na pár otázek, tak vám slibuju, že pro vás udělám, co budu moct.“

„Dobře, to zní fér.“ Kate se předklonila.

„Kolik toho víte o firmě Immari Jakarta?“

„V podstatě nic. Financují některé mé výzkumy. Můj adoptivní otec Martin Grey je ředitel výzkumného oddělení Immari, které investuje do celé řady vědeckotechnických projektů.“

„Vyvíjíte pro ně biologickou zbraň?“

Ta otázka udeřila Kate do tváře jako facka, až sebou trhla. „Cože? To snad ne! Nepřeskočilo vám? Snažím se vyléčit autismus.“

„Kam ty děti odvedli?“

„Nemám ponětí.“

„Nevěřím vám. Co na nich bylo zvláštního? Na klinice bylo víc než sto dětí. Kdyby únosci obchodovali s dětmi, unesli by je všechny. Ty dvě děti s sebou odvedli z nějakého důvodu. A riskovali přitom naprosté odhalení. Tak se vás ptám znovu – proč zrovna ty dvě?“

Kate zavrtala oči do země a uvažovala. Zeptala se na první věc, která jí přišla na mysl. „Moje děti unesla výzkumná sekce Immari?“

Ta otázka ho zřejmě zarazila. „To ne. Immari Security. Je to jiná divize, ale obecně patří ke stejnému záporáckému týmu.“

„To není možné.“

„Přesvědčte se sama.“ Podal jí složku a ona začala listovat satelitními snímky dodávky před klinikou, dvou černě oděných útočníků nakládajících děti do dodávky a poznávací značky vozidla, která se dala vystopovat k hongkongské divizi bezpečnostní sekce Immari International.

Kate se nad předloženými důkazy zamyslela. Proč by Immari unášela děti? Mohli ji přece požádat. A ještě něco ji trápilo. „Proč si myslíte, že vyvíjím biologickou zbraň?“

„Jde o jedinou věc, která dává smysl vzhledem k důkazům.“

„Jakým důkazům?“

„Slyšela jste někdy o Tobském protokolu?“

„Ne.“

Podal jí další složku. „Tohle je zhruba všechno, co o něm máme. Není toho moc, ale jde o to, že Immari International chystá akci, která by drasticky zredukovala lidskou populaci.“

Pročetla si složku. „Jako tobská katastrofa.“

„Cože? To mi nic neříká.“

Zaklapla složku. „To mě nepřekvapuje. Není to běžně přijímaná teorie, ale mezi evolučními biology se těší velké oblibě.“

„Teorie čeho?“

„Velkého skoku vpřed.“ Kate zaznamenala Davidovy rozpaky a pokračovala, než se mohl ozvat. „Velký skok vpřed je zřejmě jeden z nejintenzivněji zpochybňovaných aspektů evoluční genetiky. Je to opravdická záhada. Víme, že zhruba před padesáti až šedesáti tisíci lety došlo k jakémusi ‚velkému třesku‘ lidské inteligence. Hrozně rychle jsme zmoudřeli. Jen ještě nevíme jak. Myslíme si, že šlo o nějakou změnu mozkového uspořádání. Člověk poprvé začal používat komplexní jazyk, vytvářet umění, vyrábět vyspělejší nástroje, řešit problémy –“

David upřel pohled na stěnu, jak se s tou informací vyrovnával. „Nechápu –“

Kate si shrnula vlasy z čela. „Dobře, tak začnu znovu. Lidská rasa je přibližně dvě stě tisíc let stará, ale takzvanými behaviorálně-moderními lidmi – tím hodně, hodně inteligentním typem, který ovládl zeměkouli – jsme teprve nějakých padesát tisíc let. Víme, že před padesáti tisíci lety žily minimálně tři další druhy hominidů – neandertálci, Homo floresiensis –“

„Homo flor…“

„Nejsou moc známí. Objevili jsme je teprve nedávno. Byli menší, trochu jako hobiti. Budeme jim prostě říkat hobiti, je to tak jednodušší. Takže před padesáti tisíci lety jsme žili my, neandertálci, hobiti a děnisované. Ve skutečnosti nejspíš žilo ještě pár dalších hominidů, ale vtip je v tom, že existovalo pět nebo šest poddruhů lidí. Načež naše větev lidského rodokmenu exploduje, zatímco ostatní vymřou. V rozmezí padesáti tisíc let se z několika tisíc jedinců rozmnožíme na sedm miliard a ostatní lidské poddruhy vyhynou. Dobýváme svět, zatímco oni umírají v jeskyních. Je to největší záhada všech dob a vědci se ji snaží vysvětlit odnepaměti. Náboženství jakbysmet. Podstatou otázky je, jak jsme dokázali přežít. Co nám poskytlo tak obrovskou evoluční výhodu? Té transformaci říkáme ‚velký skok vpřed‘ a teorie tobské katastrofy ukazuje, jak k tomu velkému skoku mohlo dojít, jak jsme mohli tak zmoudřet, zatímco naši bratranci, ostatní hominidé – neandertálci, hobiti a spol. – zůstali v podstatě pralidmi. Podle této teorie došlo před nějakými sedmdesáti tisíci lety k erupci supervulkánu na hoře Toba, tady v Indonésii. Popel z erupce zastínil slunce nad velkou částí zeměkoule, čímž vyvolal několik let trvající sopečnou zimu. Tahle rapidní změna klimatu drasticky snížila celkový počet obyvatel Země možná až na deset tisíc nebo ještě méně.“

„Počkat, takže celkový počet lidí klesl na deset tisíc jedinců?“

„Domníváme se, že ano. Tedy, ty odhady nejsou přesné, ale víme, že došlo k výraznému poklesu obyvatel, který postihl zejména náš poddruh. Myslíme si, že neandertálcům a některým dalším hominidům, kteří tehdy žili, se vedlo lépe. Hobiti žili po větru od Toby a neandertálci převážně v Evropě. S hlavním náporem tobské erupce se potýkala Afrika, Střední východ a jižní Asie, kde jsme se tou dobou soustřeďovali my. Neandertálci navíc byli silnější než my a měli větší mozky, což jim mohlo poskytnout další výhodu pro přežití, ale na tom se pořád ještě pracuje. Už ale víme, že na lidi měl výbuch tobského supervulkánu ničivý dopad. Ocitli jsme se na pokraji vyhynutí, což způsobilo jev, kterému populační genetici říkají ‚efekt hrdla lahve‘. Někteří badatelé si myslí, že tenhle efekt umožnil malé skupince lidí, aby se vyvíjela dál a přežila zásluhou mutací. Tyto mutace pak u lidí mohly vést k exponenciální explozi inteligence. Dokládají to i genetické důkazy. Víme, že všichni žijící lidé jsou přímými potomky jednoho muže, který žil v Africe asi před šedesáti tisíci lety – osoby, kterou my genetici nazýváme Adam chromozomu Y. Ve skutečnosti jsou všichni za hranicemi Afriky potomky nepočetné tlupy lidí čítající možná jen pár set jedinců, která před nějakými padesáti tisíci lety odešla z Afriky. V podstatě jsme všichni členy malého kmene, který opustil Afriku po tobské katastrofě a ovládl celou planetu. Šlo o kmen, který byl výrazně inteligentnější než všichni ostatní hominidé v dějinách. Takhle to probíhalo, ale ještě nevíme proč. Pravda je taková, že vlastně ani nevíme, jak náš poddruh přežil výbuch Toby nebo proč se u něj vyvinula o tolik vyšší inteligence než u ostatních lidských poddruhů, které tehdy existovaly. Muselo jít o nějakou změnu v uspořádání mozku, ale nikdo neví, jak k tomu velkému skoku vpřed došlo. Mohl být vyvolaný změnou stravy nebo spontánní mutací. Nebo k němu mohlo docházet postupně. Teorie tobské katastrofy a následující efekt hrdla lahve představují jen jednu možnost, ale jejích stoupenců neustále přibývá.“

David sklopil zrak a nechal si to projít hlavou.

„Překvapuje mě, že jste na to při svém výzkumu nenarazili.“ Když nic neřekl, dodala: „Tak co myslíte, že znamená to ‚tobský‘? Chci říct, že se můžu mýlit –“

„Ne, máte pravdu. Jsem si tím jistý. Ale je to jen odkaz na následek tobské katastrofy v minulosti – jak změnila lidstvo. To je jejich cíl, vyvolat další efekt hrdla lahve a vynutit druhý velký krok vpřed. Chtějí nastolit další fázi lidské evoluce. Teď aspoň vím proč, což jsme předtím nevěděli. Mysleli jsme si, že Toba odkazuje k místu, kde ta akce začne. Jihovýchodní Asie obecně a Indonésie zvlášť nám připadaly logické. Jde o jeden z důvodů, proč jsem vybudoval operační základnu v Jakartě, sto kilometrů od hory Toba.“

„Jasně. No, ona historie často přijde vhod. A knížky taky. Možná i víc než bouchačky.“

„Já hodně čtu, aby bylo jasno. A historii mám rád. Jenže vy mluvíte o něčem, co bylo před sedmdesáti tisíci lety. To není historie, ale prehistorie. A i bouchačky mají svoje místo; svět není tak civilizovaný, jak se zdá.“

Zvedla ruce a odtáhla se. „Hele, já se vám jen snažím pomoct. A když už o tom mluvíme, řekl jste, že mi pomůžete najít ty děti.“

„A vy jste řekla, že mi zodpovíte moje otázky.“

„Už se stalo.“

„Nestalo. Víte, proč unesli ty dvě děti, nebo máte aspoň nějakou teorii. Prozraďte mi ji.“

Kate chvíli váhala. Může mu důvěřovat?

„Potřebuju nějakou záruku.“ Odmlčela se, ale muž jen zíral na další obrazovku, tu s tečkami. „Hele, posloucháte mě vůbec?“ Tvářil se ustaraně a těkal pohledem sem a tam. „Děje se něco?“

„Tečky se nehýbou.“

„Měly by?“

„Jo. My jsme každopádně v pohybu.“ Ukázal na bezpečnostní pásy. „Zapněte si pás.“

Vylekalo ji, jak to řekl. Připomínal jí otce, kterému právě došlo, že jeho dítěti hrozí nebezpečí. Byl stoprocentně soustředěný. Ani nemrkal, když hbitě upevňoval volně položené předměty v dodávce a natahoval se po vysílačce.

„Velitel Orloje volá Vůz 1. Změňte kurz, nový cíl je ústředí Orloje, slyšíte mě?“

„Vůz 1 mění kurz, veliteli, přepínám.“

Kate postřehla, že dodávka zatáčí.

Muž spustil vysílačku k boku.

Záblesk na obrazovce uviděla vteřinu předtím, než uslyšela – a ucítila – výbuch.

Velké terénní auto před nimi na obrazovce explodovalo, vyletělo do vzduchu a dopadlo na zem v záplavě plamenů a hořícího kovu.

Ozvala se střelba a jejich dodávka sjela ze silnice – jako by ji nikdo neřídil.

Další raketa se zapíchla do vozovky vedle dodávky, kterou minula jen taktak. Síla tlakové vlny dodávku málem převrátila a vytlačila zevnitř prakticky veškerý vzduch. Kate zvonilo v uších a žaludek jí tepal v místech, kde se do něj zařízl pás. Bylo to jako smyslová deprivace. Všechno jako by se pohybovalo zpomaleně. Vnímala, jak dodávka dopadá zpátky na zem a odráží se na tlumičích.

Pořád ještě jí zvonilo v uších, když zvedala hlavu. Voják ležel na podlaze dodávky a nehýbal se.

Kapitola 23

Místnost pro bezpečnou komunikaci

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Josh potřeboval přemýšlet. Ten, kdo odklonil živý přenos od vchodu do odstíněné místnosti, byl určitě venku a snažil se dostat dovnitř. Prosklená místnost v obří betonové hrobce působila najednou velmi křehce. Visela si tam a čekala, až vybuchne jako skleněné kindervajíčko. A on byl ta hračka vevnitř.

Co se to objevilo na dveřích? Oranžový flek? Josh přešel ke kraji prosklené místnosti a zadíval se pozorněji. Ano, byl to nepatrný flíček, a zářil stále jasněji, jako by se zahříval. Kov kolem něj vypadal vlhce… ano, už stékal po dveřích. V tu chvíli z pravého horního rohu dveří vyletěly jiskry, které se pomalu snášely dolů a zanechávaly po sobě úzkou tmavou rýhu.

Dobývají se dovnitř – autogenem. Samozřejmě. Odpálit dveře s použitím výbušniny by serverovnu rozmetalo na kusy. Bylo to jen další bezpečnostní opatření, které mělo těm uvnitř poskytnout víc času.

Josh se vrhl zpátky ke stolu. Co má udělat nejdřív? Informátor, oznámení na Craigslistu. Musí odpovědět. Jeho e-mailová adresa andy@gmail.com byla jasně falešná – tahle adresa určitě nebyla k mání déle než dvě vteřiny po uvedení Gmailu do provozu. Informátor věděl, že to Josh pochopí, a věděl, že v ní uvidí to, co v ní vidět měl – další jméno, podle jehož délky dešifruje zprávu s využitím číselného kódu. Kód… musel by podle něj sestavit zprávu i jméno.

Ohlédl se. Autogen už byl uprostřed pravé půlky dveří. Jiskry sršely na zem jako roznětka prokousávající se k bombě.

Do prdele s tím, na to teď nemá čas. Klikl na vytvoření nové zprávy a naťukal:

Nadpis > Muži z věžní galerie

Text: Škoda, že jsme prošvihli naši příležitost, ale nebyl na to čas. Obávám se, že už jsem zase v časové tísni. Můj přítel mi přeposlal vaše zprávy. Pořád to nechápu. Omlouvám se, že to píšu takhle na rovinu. Opravdu nemám čas na hrátky se zmatenými vzkazy. Nemůžu se svému příteli dovolat, ale třeba se vám s ním podaří spojit přes tuhle vývěsku. Pošlete mi prosím jakékoli informace, které by mu mohly pomoci. Díky a hodně štěstí.

Zmáčkl tlačítko Odeslat. Proč se nemůže dovolat Davidovi? Pořád ještě má internetové připojení. Musí to jít přes nějakou úplně jinou linku, o které agenti Orloje nevědí. Dávalo by to smysl vzhledem k těm zabezpečeným telefonním hovorům a videokonferencím. S vchodovou kamerou to byla hračka – mohli přeříznout kabel a napojit ji na jiný videokanál, nebo jednoduše upevnit před objektiv fotku místnosti a nechat kameru běžet.

Koutkem oka zahlédl, jak se monitor s červenými tečkami rychle změnil – tečky v hlídaných budovách se shromažďovaly u dveří. Byly na pochodu.

Pak zmizely. Byli mrtví.

Josh zaletěl pohledem zpátky ke dveřím. Autogen nabíral rychlost. Načetl stránku Craigslistu znovu v naději, že kontakt odpoví.

Kapitola 24

Mobilní operační velitelství Orloje

Jakarta, Indonésie

David zvedl hlavu a uviděl, že nad ním stojí ta žena – doktorka Warnerová.

„Jste raněný?“ zeptala se.

Odstrčil ji a vstal. Monitory ukazovaly, jak to vypadá venku – spálené kusy chevroletu se třemi jeho terénními agenty byly rozeseté po liduprázdné ulici. Dvojice, která řídila dodávku, nebyla nikde vidět. Musel je dostat druhý výbuch. Nebo odstřelovač.

Zavrtěl hlavou, aby se vzpamatoval, a odklopýtal ke skříňkám se zbraněmi. Vytáhl dvě dýmovnice, vytrhl z nich uzávěry a přešel k dvoukřídlým zadním dveřím vozu.

Pomalu otevřel jedno křídlo, načež rychle upustil jednu dýmovnici a druhou hodil o kus dál. Uslyšel tichý sykot kouře, který unikal z kutálejících se nádob. Když opatrně zavíral dveře, vnikl do dodávky tenký proužek šedobílého dýmu.

Očekával aspoň jeden nahodilý výstřel, když otvíral dveře. Musejí tu dívku chtít živou.

Vrátil se ke zbrojnici a začal se vyzbrojovat. Přes rameno si přehodil automatickou útočnou pušku a do kapes si nacpal zásobníky do těžké zbraně i do pistole. Pak si nasadil pevnou černou helmu a utáhl přezky na neprůstřelné vestě.

„Hele, co to děláte? Co se děje?“

„Zůstaňte tady a neotvírejte dveře. Vrátím se, až budeme v bezpečí,“ prohlásil David, když se ubíral ke dveřím.

„Cože?! Vy jdete ven?“

„Ano –“

„Zbláznil jste se?“

„Podívejte, tady jsme hrozně na ráně; je jen otázka času, než nás najdou. Musím bojovat ve volném terénu, najít úkryt a vymyslet, jak odsud pryč. Vrátím se.“

„Tak – tak – máte… dáte mi pistoli nebo něco?“

Obrátil se k ní. Byla vyděšená, ale měla kuráž, to se jí muselo nechat. „Ne, pistoli vám nedám.“

„Proč ne?“

„Protože s ní ublížíte leda tak sama sobě. A teď za mnou zavřete dveře.“ Nasadil si přes oči ochranné brýle. Jediným plynulým pohybem otevřel dveře a vyskočil do dýmu.

Nesprintoval ani tři vteřiny, když ho zasypal déšť kulek. Střelba z pušek mu prozradila, co potřeboval vědět – odstřelovači byli na střeše budovy po jeho levé ruce.

Vběhl do proluky mezi domy na protější straně ulice, zamířil na střechu a začal pálit. Trefil nejbližšího odstřelovače, uviděl, jak padá, a po zbylých dvou vypálil dvě automatické salvy. Oba se stáhli za cihlovou stavbičku na střeše starého domu.

Kolem hlavy mu prosvištěla kulka. Další se zaryla do betonové omítky domu stojícího vedle něj a zasypala mu helmu i vestu úlomky zdiva a betonu. Otočil se, aby viděl, odkud přiletěly – čtyři muži běžící k němu. Immari Security. Ne jeho muži.

Vypálil po nich tři rychlé salvy. Rozprchli se. Dva padli.

Jakmile pustil spoušť, uslyšel nějaký svistot.

Zalehl na protější straně proluky a tři metry od místa, kde před vteřinou stál, vybuchl protitankový granát.

Měl vyřídit nejdřív ty odstřelovače. Nebo jim aspoň zmizet z dostřelu.

Kolem něj se snášela suť. Vzduch houstl dýmem.

David se lopotně snažil popadnout dech.

Ulice ztichla. Převalil se.

Kroky blížící se k němu.

Zvedl se a zaběhl do uličky, pušku nechal ležet. Musí zaujmout hájitelné postavení. Kulky se odrážely od okolních zdí, a tak se obrátil, vytasil pistoli a vypálil několik výstřelů, čímž dvojici, která ho pronásledovala, přinutil, aby se zastavila a vyhledala úkryt v domovních vchodech.

Před ním ulička ústila na starou prašnou ulici, která se táhla podél jedné ze sedmatřiceti jakartských řek. Byl tu říční trh s potravinovými stánky, prodejci keramiky a různými dalšími trhovci. Všichni byli na útěku, mávali rukama, pokřikovali, sbírali denní výdělky v hotovosti a prchali před střelbou.

Jakmile David vyběhl z proluky, zasypaly ho další výstřely. Jedna kulka ho trefila přímo do hrudi, zprudka ho srazila na zem a vyrazila mu dech.

Kolem hlavy se mu do země zaryly další střely; muži z uličky se rychle blížili.

Odvalil se před střelbou k domovní zdi. Snažil se nadechnout.

Byla to past – ti muži v uličce ho do ní vehnali.

Vytáhl dva granáty. Odjistil je, vteřinu počkal, pak hodil jeden za sebe do proluky a druhý za roh k mužům číhajícím v záloze.

Pak se rozběhl přímou čarou k řece a pálil přitom po mužích v záloze.

Za sebou uslyšel tlumený zvuk exploze v uličce a pak hlasitější výbuch na otevřeném prostranství.

Těsně předtím, než doběhl na břeh, uslyšel další explozi, byla tentokrát mnohem blíž, možná dva a půl metru za ním. Tlaková vlna s ním zacloumala a srazila ho do řeky.

* * *

Kate se v pancéřované dodávce znovu posadila. Pak zase vstala. Venku to znělo jako třetí světová – výbuchy, střelba z automatických pušek, sutiny zasypávající bok auta.

Přešla ke skříňce se zbraněmi a neprůstřelnými vestami. Další střelba. Neměla by si obléct nějakou zbroj? Vytáhla jeden z těch černých obleků. Byl těžký, mnohem těžší, než si myslela. Sklopila zrak k pomačkaným šatům, v nichž přespávala v pracovně. To je ale zvláštní den.

Ozvalo se zaťukání na dveře a pak: „Doktorko Warnerová?“

Upustila vestu.

Podle hlasu to nebyl on, ten, co ji odvedl z policejní stanice. Nebyl to David.

Potřebovala zbraň.

„Jdeme k vám, doktorko Warnerová.“

Dveře se otevřely.

Tři muži v černém pancíři podobní těm, kteří unesli její děti. Blížili se k ní.

„Jsme rádi, že jste v bezpečí, doktorko Warnerová. Přišli jsme vás zachránit.“

„Kdo jste? Kde je ten muž, co tady byl?“ O krok couvla.

Střelba utichla. Pak dvě – ne, tři exploze v dálce.

Sunuli se k ní. Ustoupila o další krok. Pistoli měla na dosah ruky. Dokáže z ní vystřelit?

„To je v pořádku, doktorko Warnerová. Jen pojďte k nám. Odvedeme vás za Martinem. Posílá nás.“

„Cože? Chci s ním mluvit. Nikam nejdu, dokud si s ním nepromluvím.“

„To je v pořádku –“

„Ne, okamžitě odsud vypadněte.“

Muž, který stál vzadu, se protlačil kolem zbylých dvou se slovy: „Já ti to říkal, Larsi. Mám u tebe padesát babek.“ Kate ten hlas poznala – nevlídný, chraplavý hlas muže, který unesl obě děti. Byl to on. Ztuhla, jak ji ochromil strach.

Když k ní došel, nešetrně ji popadl za paži a zkroutil jí ruku za záda, aby jí dosáhl na zápěstí. Pak jednou rukou sevřel obě její zápěstí a druhou kolem nich utáhl zdrhovací pouta.

Pokusila se odtáhnout, ale tenký plast se jí zařízl do pokožky, až jí rukama projela ostrá bolest.

Muž si ji přitáhl za dlouhé blond vlasy a přehodil jí přes hlavu černý pytel, takže Kate pohltila naprostá temnota.

Kapitola 25

Místnost pro bezpečnou komunikaci

ústředí stanice Orloje

Jakarta, Indonésie

Josh sledoval, jak ostatní červené tečky na monitoru hasnou. Muži v hlídaných budovách; přemístili se ke dveřím a pak zmizeli – mrtví. Pár minut nato spatřil, jak Davidův konvoj zastavuje na ulici – a pak zmizeli i oni, až na Davida. Díval se, jak se Davidova tečka rychle pohybuje. Poslední sprint.

Pak pohasla i ona.

Josh vydechl a zhroutil se do křesla. Zadíval se prosklenou stěnou boxu k východu z místnosti. Autogen už se propaloval druhou půlkou dveří, do nichž vykresloval obrácené J. Brzy z něj bude U, pak O, pak vtrhnou dovnitř a jeho čas se naplní. Zbývaly mu dvě, možná tři minuty.

Ten dopis. Obrátil se, rozhrábl štos složek a našel ho – dopis od Davida, který měl otevřít, až bude David po smrti. Před několika hodinami si Josh myslel, že k tomu nikdy nedojde. Dneska vzalo zasvé tolik iluzí – Orloj je nezkompromitovatelný, Orloj nemůže padnout, David nemůže umřít, klaďasové vždycky zvítězí.

Roztrhl obálku.

Milý Joshi,

nic si nevyčítej. Dostali jsme se k tomu s hodně velkým zpožděním. Můžu jedině předpokládat, že jakartská stanice padla nebo už se k tomu schyluje.

Měj na paměti náš cíl, musíme zabránit Immari, aby to dotáhla do konce. Všechno, cos zjistil, přepošli řediteli Orloje. Jmenuje se Howard Keegan. Můžeš mu důvěřovat.

Na serveru Orloj1 je jedna aplikace – OrlojUstredna.exe. Zprovozní ti soukromou linku na centrálu, přes kterou můžeš odeslat data zabezpečeně.

Ještě jedna věc. Za ty roky jsem našetřil trochu peněz, hlavně od záporáků, které jsme vyřadili z akce. Na Orloj1 je ještě jedna aplikace, distribuce.bat, která ty peníze rozdělí.

Doufám, že zabezpečenou místnost neobjevili a tenhle dopis čteš v bezpečí.

Bylo mi ctí s tebou sloužit.

David

Josh odložil dopis.

Rychle vyťukal povely na klávesnici – nejdřív odeslání dat do centrály Orloje a pak provedení bankovních transakcí. „Trocha peněz“ nebyl ani zdaleka výstižný výraz. Josh sledoval, jak pět peněžních převodů, každý v částce pěti milionů dolarů, putuje nejdřív k Červenému kříži, pak do UNICEFu a pak do tří dalších organizací pomáhajících obětem katastrof. Čtyři účty dávaly smysl. Ten poslední už ne. Převod pěti milionů dolarů na účet vedený u americké banky J. P. Morgan, newyorská pobočka. Josh si zkopíroval jména vlastníků účtu a vyhledal si je. Dvaašedesátiletý muž a jeho devětapadesátiletá manželka. Davidovi rodiče? Ještě tu byl zpravodajský článek – reportáž z longislandských novin. Manželé ztratili při útocích z 11. září svou jedinou dceru, která v té době pracovala jako investiční analytička ve firmě Cantor Fitzgerald, nedávno vystudovala Yaleovu univerzitu a byla zasnoubená s Andrewem Reedem, absolventem Kolumbijské univerzity.

Pak to Josh uslyšel – nebo spíš neuslyšel. Autogen utichl. Kruh byl dokončený, brzy začnou dveře vyrážet, aby kov povolil.

Shrnul papíry na hromadu, rozběhl se ke koši na odpadky a zapálil je. Poté se vrátil ke stolu a spustil program, kterým se počítač vymazával. Bude to trvat něco přes pět minut. Třeba ho nenajdou. Nebo by je možná mohl zdržet; podíval se na pouzdro s pistolí.

Něco dalšího na obrazovce, v poziční mapě. Josh měl pocit, že to viděl – záblesk, červená tečka. Teď však už byla zase pryč. Zadíval se znovu.

Bum bum bum ode dveří ho málem shodilo z křesla. Muži bušili do dveří jako do válečného bubnu, aby pevný kov vylomili. Jejich údery se nesly ve stejném rytmu jako tepot v Joshově hrudi, kde se mu neovladatelně rozbušilo srdce.

Na obrazovce počítače byl vidět průběh vymazávání – z dvanácti procent hotovo.

Tečka znovu blikla a už zůstala rozsvícená: D. Vale. Proud řeky ji pomalu unášel. Životní funkce slabé, ale byl naživu. Senzory měl vestavěné v pancíři, který se nejspíš poškodil.

Musí Davidovi přeposlat, co zjistil, a taky jak se spojit s informátorem. Možnosti? Normálně by si domluvili předávací místo na internetu – veřejnou webovou stránku, přes kterou by si vyměnili šifrované zprávy. Orloj běžně využíval aukce na eBayi – ve fotkách nabízeného zboží byly vložené zprávy nebo soubory, které se daly dešifrovat orlojovským algoritmem. Běžnému oku nepřišly ničím zvláštní, ale stačilo změnit pár pixelů v celém souboru a dostali jste komplexní soubor, který se dal načíst orlojovským systémem.

Jenže s Davidem žádný systém dohodnutý neměli. Zavolat mu nemohl. Poslat mu e-mail by byl rozsudek smrti – Orloj bude monitorovat veškeré e-mailové adresy, a jakmile se David připojí, Orloj získá IP adresu počítače, který k tomu použije. Z IP adresy potom vyčtou fyzickou adresu nebo její hodně přibližnou polohu. Živé přenosy z videokamer v okolí pak doplní zbytek a do několika minut ho budou mít. IP adresa… Josh dostal nápad. Bude to fungovat?

Maže se… 37 % dokončeno.

Musí si pospíšit, než počítač přestane fungovat.

Josh se připojil přes virtuální privátní síť k soukromému serveru, který využíval převážně jako přepojovací a odkládací uzel pro internetové operace – k přeukládání a přeposílání zašifrovaných hlášení po internetu, než poputují do centrály. Zajistit, aby data odesílaná z jakartské stanice do centrály nikdo neodchytil, byla jen otázka dodatečného zabezpečení. Počítač nebyl zasíťovaný; nikdo o něm nevěděl. A beztak už byl vybavený několika bezpečnostními protokoly, které sám napsal. Nemělo to chybu.

Jenže server neměl webovou adresu, kterou nepotřeboval, jenom IP číslo: 50.31.14.76. Webové adresy jako www.google.com nebo www.apple.com se ve skutečnosti překládají do IP adres. Když zadáte do webového prohlížeče adresu, skupina serverů zvaných servery doménových jmen (DNS) podle ní vyhledá ve své databázi IP číslo a přepojí vás na požadované místo. Kdybyste místo toho naťukali do adresového řádku prohlížeče IP číslo, skončili byste na stejné adrese, ale bez přepojování – 74.125.139.100 vám otevře adresu Google.com, 17.149.160.49 adresu Apple.com a tak dále.

Data se odeslala na server. Počítač začínal zpomalovat. Naskočilo několik chybových hlášení.

Maže se… 48 % dokončeno.

Bušení ustalo. Vrátili se k autogenu. Uprostřed dveří se utvořila kulatá vyboulenina namáhaného kovu.

Musí tu IP adresu přeposlat Davidovi. Nemůže mu ji zavolat ani poslat esemeskou. Všichni informátoři a řídící důstojníci budou pod dohledem Orloje, a navíc netušil, kde David skončí. Chce to dát někam, kam se David určitě podívá. Musí mu nějak doručit čísla tvořící IP adresu. Něco, o čem ví jenom Josh…

Davidův bankovní účet. To by mohlo fungovat.

Josh měl taky soukromý bankovní účet; tipoval, že ho má skoro každý v jejich oboru.

Zvuk ohýbaného kovu se rozezněl zšeřelým sálem jako křik umírající velryby. Byli blízko.

Josh si otevřel webový prohlížeč a přihlásil se do svého účtu. Rychle zadal kód Davidovy banky a číslo jeho účtu. Pak na jeho účet převedl několik plateb těsně po sobě:

9,11

50,00

31,00

14,00

76,00

9,11

Bude to trvat den, než se platby připíšou, a i kdyby dorazily, David je neuvidí, dokud si nezkontroluje účet. Pochopí, že jde o IP adresu? Terénní pracovníci na techniku moc nebyli. Byl to výstřel naslepo.

Dveře povolily. Dovnitř vběhli muži, vojáci v kompletní bojové výstroji.

Maže se… 65 % dokončeno.

To je málo. Takhle by určitě něco našli.

Pouzdro, kapsle. Tři až čtyři vteřiny. To nestačí.

Josh se vrhl po pouzdru na stole a shodil je. Spadlo na skleněnou podlahu a on je následoval. Sáhl dovnitř rozklepanýma rukama a hmátl po pistoli. Jak že to bylo? Přitáhnout, vystřelit a tady zmáčknout? Panebože. Už byli u vchodu do prosklené místnosti. Tři muži.

Zvedl pistoli. Třásla se mu ruka. Přidržel si ji druhou rukou a zmáčkl spoušť. Kulka proletěla počítačem. Musí trefit pevný disk. Vypálil znovu. Zvuk výstřelu byl v místnůstce ohlušující.

Pak se ten zvuk rozlehl všude. Sklo se tříštilo na maličké kousky. Rozběhl se k prosklené stěně. Sklo padalo kolem něj, na něj, bodalo do něj. Sklopil hlavu a uviděl ve své hrudi díry po kulkách. Cítil, jak mu z úst vytéká krev a stéká mu po bradě, aby splynula se šířící se karmínovou skvrnou na prsou. Otočil hlavu a sledoval, jak poslední počítačové signálky zhasínají.

Kapitola 26

Řeka Pesanggrahan

Jakarta, Indonésie

Rybáři veslovali po proudu řeky k Jávskému moři. Posledních pár dní ryby braly, a tak s sebou měli i rezervní sítě – vlastně všechny sítě, které vlastnili. Člun se pod jejich vahou prohýbal a seděl na vodě níž než normálně. Když všechno půjde dobře, vrátí se se západem slunce a za sebou potáhnou sítě plné ryb, takže budou mít dost pro svou malou rodinu i k prodeji na trhu.

Harto se díval, jak jeho syn Eko vesluje na přídi člunu, a zaplavovala ho hrdost. Brzy odejde na odpočinek a rybařit bude Eko. Časem pak Eko začne brát na ryby svého syna, stejně, jak to teď dělá on a jako jeho otec, který ho naučil rybolovu.

Harto doufal, že k tomu dojde. Poslední dobou se začínal bát, že věci budou mít jiný průběh. Rok od roku bylo víc člunů – a méně ryb. Každý den lovili déle a v sítích přitom mívali menší úlovek. Harto tu myšlenku zahnal. Štěstí přichází a zase odchází jako moře; tak už to chodí. Nesmím se trápit něčím, co nijak neovlivním.

Syn přestal veslovat. Člun se začal stáčet.

Harto na něj houkl: „Musíš veslovat, Eko. Když nebudeme veslovat rovnoměrně, člun se otočí. Dávej pozor.“

„Ve vodě něco plave, tati.“

Harto se podíval. Bylo to… něco černého, co splývalo. Člověk. „Vesluj rychle, Eko.“

Přirazili k němu, Harto se k němu natáhl, chytil ho a pokusil se ho vytáhnout do úzké loďky obtížené sítěmi. Byl moc těžký. Na sobě měl nějaký krunýř. Jenže ten krunýř plaval. Nějaký zvláštní materiál. Harto muže obrátil. Helma a ochranné brýle, které mu zakrývaly nos a zachránily ho před utopením.

„Potápěč, tati?“

„Ne, to je… asi policista.“ Harto se ho pokusil znovu vytáhnout na palubu, ale člun se málem převrhl. „Pojď sem, Eko, pomůžeš mi.“

Otec se synem společně vytáhli vodou nasáklého muže do lodi, ale jakmile se převalil přes bok člunu, plavidlo začalo nabírat vodu.

„Potápíme se, tati!“ Eko se nervózně rozhlédl.

Přes bok člunu se valila voda. Co vyhodit? Toho muže? Řeka vtéká do moře; tam by určitě zemřel. Táhnout ho nemůžou, určitě ne daleko. Voda plnila člun čím dál rychleji.

Harto spočinul pohledem na sítích, jediné další těžké věci ve člunu. Ty však byly Ekovým dědictvím – jediným majetkem, který rodina vlastnila, tím jediným, co jim umožňovalo přežít a uživit se.

„Hoď sítě přes palubu, Eko.“

Chlapec splnil otcův příkaz bez otázek a naházel sítě do vody jednu po druhé, ponechávaje své dědictví napospas líně tekoucí řece.

Když byla většina sítí pryč, voda přestala vtékat do člunu a Harto se sesunul na dno člunu, upíraje na muže nepřítomný pohled.

„Co se děje, tati?“

Když otec neodpověděl, Eko se přisunul blíž k němu a muži, kterého zachránili. „Je mrtvý? Je –“

„Musíme ho dopravit domů. Pomoz mi veslovat, synku. Asi je na tom špatně.“

Obrátili člun a začali veslovat proti proudu řeky k Hartoově manželce a dceři, které už budou připravené očistit a uskladnit nalovené ryby. Dnes žádné ryby nebudou.

Kapitola 27

Agentura Associated Press

tisková zpráva – aktuální zpravodajství

Indonéskou metropolí Jakartou otřásly exploze a střelba

Jakarta, Indonésie (AP) // Agentura Associated Press obdržela několik hlášení o explozích a střelbě v různých částech Jakarty. Žádná teroristická skupina se sice nepřihlásila k odpovědnosti, ale nejmenované zdroje působící při indonéské vládě se domnívají, že útoky tvořily součást koordinované zteče. Zatím není jasné, kdo byl cílem.

Zhruba kolem jedné hodiny odpoledne místního času explodovaly bomby ve třech výškových budovách ve zchátralých obytných čtvrtích města. Pozorovatelé uvedli, že přinejmenším dvě z těchto budov byly považovány za opuštěné.

Několik minut po explozích následovaly výbuchy a střelba z automatických zbraní v ulicích trhové čtvrti. Počet raněných není znám a policie odmítla poskytnout vyjádření.

Podrobnosti budeme průběžně aktualizovat.

* * *

Deník Jakarta Post

Náčelník policie Západní Jakarty zatčen

Indonéská státní policie dnes potvrdila, že náčelník policie Západní Jakarty Eddi Kusnadi byl zatčen na základě obvinění z držení dětské pornografie. Nový náčelník stanice Paku Kurnia vydal následující prohlášení: „Je to smutný a ostudný den pro jakartskou metropolitní policii i západojakartskou policejní stanici, nicméně ochota čelit zlu ve vlastních řadách nás v posledku posílí a stvrdí důvěru, kterou v nás veřejnost vkládá.“

Kapitola 28

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Kate seděla na židli s rukama stále ještě svázanýma za zády a tmavou kápí na hlavě. Cesta byla krušná. Vojáci si s ní poslední půlhodinu pohazovali jako s hadrovou panenkou, překládali ji z jedné dodávky do druhé, vedli ji různými chodbami a nakonec s ní mrskli na židli a zabouchli dveře. Z pohybu v naprosté tmě se jí zvedal žaludek. Ruce ji bolely od zdrhovacích pout a přes silný černý igelit nic neviděla. Absolutní tma a ticho byly matoucí jako smyslová deprivace. Jak dlouho už tady je?

Pak uslyšela, jak se něco blíží – kroky v chodbě nebo velké místnosti. Ozývaly se s každou další vteřinou hlasitěji.

„Sundejte jí ten pytel z hlavy!“

Hlas Martina Greye. Martin – při zvuku hlasu adoptivního otce zaplavila Katino tělo vlna úlevy. Tma už nepůsobila tak temně a bolest ve svázaných rukou jako by polevila. Byla v bezpečí. Martin jí pomůže najít její děti.

Vnímala, jak jí stahují pytel z hlavy. Když ji oslepila světla, zamžourala, udělala grimasu a odvrátila hlavu.

„A rozvažte jí ruce! Kdo jí tohle udělal?“

„Já, pane. Kladla odpor.“

Pořád ještě je neviděla, ale hlas poznala – muž, který ji odtáhl z dodávky, který unesl děti z kliniky. Vrah Bena Adelsona.

„Museli jste z ní mít pěkně nahnáno.“ Martinův hlas zněl chladně a příkře. Takhle ho ještě s nikým mluvit neslyšela. Zaslechla další dva muže, jak se uchechtávají, a pak únoscovu odpověď: „Stěžujte si, jak je libo, Greyi. Nezodpovídám se vám. A s naší dřívější prací jste byl očividně spokojený.“

Co tím myslel?

Martinův hlas se nepatrně změnil; byl pobavenější. „Víte, pane Tareo, to skoro zní, jako byste mi odporoval. Pojďte, ukážu vám, co se v takovém případě stane.“

Teď už Martina viděla. Tvářil se nesmlouvavě. Zadíval se na toho muže a pak se obrátil ke zbylým dvěma – vojákům, kteří přišli s ním. „Odveďte ho do vazební cely. Zakryjte mu hlavu a svažte mu ruce. Čím pevněji, tím lépe.“

Dvojice sevřela únosce, navlékla mu pytel, který měla předtím na hlavě Kate, a odtáhla ho z místnosti.

Martin se sklonil ke Kate. „Jsi v pořádku?“

Kate si promnula ruce a předklonila se. „Unesli mi z laboratoře dvě děti, Martine. Ten muž byl jedním z únosců. Musíme je najít –“

Martin zvedl ruku. „Já vím. Všechno ti vysvětlím. Ale teď mi musíš říct, cos těm dětem udělala. Je to velmi důležité, Kate.“

Kate otevřela ústa, aby odpověděla, ale nevěděla, kde začít. Hlavou se jí honily otázky.

Než stihla cokoli říct, do velké místnosti vešli další dva muži a oslovili Martina. „Chce s vámi mluvit ředitel Sloane, pane.“

Martin podrážděně zvedl hlavu. „Zavolám mu potom, tohle nep…“

„Je tady, pane.“

„V Jakartě?“

„V budově. Dostali jsme příkaz odvést vás k němu. Je mi líto, pane.“

Martin se s ustaraným výrazem pomalu zvedl. „Odveďte ji dolů na pozorovatelnu u vykopávek. A… hlídejte vchod. Hned tam přijdu.“

Martinovi muži Kate odvedli a drželi se za ní v bezpečné vzdálenosti, ale sledovali ji ostřížím zrakem. Všimla si, že ti ostatní jednají stejně i s Martinem.

Kapitola 29

Řeka Pesanggrahan

Jakarta, Indonésie

Harto sledoval tajemného muže, jak se zvedá na loktech, strhává si helmu s ochrannými brýlemi a zmateně se rozhlíží kolem. Ochranné pomůcky odhodil do řeky a několik minut ležel, než se začal potýkat s nějakými přezkami na boku. Konečně se mu podařilo je rozepnout a neforemná vesta následovala helmu a brýle. Harto si všiml, že v ní zela velká díra. Možná byla poškozená. Muž se poškrábal na hrudi, ztěžka dýchaje.

Vypadal na Američana, možná Evropana. Hartoa to udivilo. Věděl, že jde o bělocha – zahlédl část jeho obličeje, když ho táhli do člunu –, ale předpokládal, že to bude Japonec nebo možná Číňan. Co by dělal ozbrojený Evropan tady v řece? Třeba to nebyl policista. Třeba to byl zločinec, terorista nebo voják drogového kartelu. Nenamočili se do něčeho nebezpečného tím, že mu pomohli? Začal veslovat rychleji. Eko spatřil, že člun se otáčí, a taky zrychlil. Pálí mu to.

Když se bělochův dech trochu zklidnil, posadil se a spustil anglicky.

Eko se ohlédl. Harto nevěděl, co má říct. Voják začal mluvit pomaleji. Harto řekl to jediné, co anglicky uměl. „Moje žena mluvit anglicky. Ona pomůže.“

Muž se opět natáhl na záda. Zíral na oblohu a škrábal se na hrudi, zatímco Harto a Eko veslovali.

* * *

David předpokládal, že kulka, která ho trefila do hrudi, vyřadila z provozu biomonitor zabudovaný v neprůstřelné vestě. Rozhodně s ním pěkně zamávala. Naváděč v helmě bude stále ještě aktivní, ale ten teď ležel na dně řeky.

Zaplaťpánbůh za ty jakartské rybáře. Zachránili ho, ale kam ho vezou? Třeba na něj Immari vypsala odměnu a tihle dva prostě chytili vítězný los. Jestli jim ho chtějí předat, musí utéct, jenže teď měl co dělat, aby vůbec dýchal. Tenhle oříšek bude řešit, až na něj dojde. Teď musí odpočívat. Minutu sledoval řeku a pak zavřel oči.

* * *

David pod sebou ucítil měkké pohodlí postele. Nějaká postarší Jakarťanka mu na čelo tiskla mokrý hadr. „Slyšíte mě?“ Když uviděla, že otvírá oči, obrátila se a něco zaječela jiným jazykem.

David ji chytil za paži. Zatvářila se vylekaně. „Neublížím vám. Kde to jsem?“ Všiml si, že se cítí mnohem lépe. Už mohl zase dýchat, ale hruď ho pořád ještě bolela. Posadil se a pustil ji.

Sdělila mu adresu, ale David nevěděl, kde to je. Než jí mohl položit další otázku, vycouvala z pokoje a s hlavou nakloněnou na stranu si ho přitom ostražitě měřila.

David si promnul modřinu na hrudi. Mysli. Jestli riskovali otevřený útok na jeho konvoj, museli už dobýt ústředí jakartské stanice.

Josh. Další padlý voják. Jestli nezastavím Tobský protokol, bude jich mnohem víc. I civilistů, jako předtím…

Soustřeď se.

Aktuální hrozba. Co to znamená?

Unesli Warnerovou. Potřebují ji. Je v tom nějak zapletená.

Jenže tomu on nevěřil. Kate Warnerová působila upřímně, ryze. Věřila ve výzkum, na kterém pracovala. Ta by se do Toby nezapojila. Potřebovali její výzkum; chtěli ho využít. Přinutí ji, aby jim ho prozradila. A z ní se stane další nevinná oběť. Musí vymyslet, jak ji zachránit. Lepší vodítko se mu nenabízelo.

Vstal a prošel se po bytě. Skládal se z několika místností oddělených tenoučkými příčkami pokrytými podomácku vyrobenými obrazy, které zachycovaly převážně rybáře. Otevřel chatrnou dveřní síť a vyšel na terasu. Byt se nacházel ve třetím nebo čtvrtém patře budovy plné podobných bytů – s bílými sádrokartonovými stěnami, špinavými dveřními sítěmi a terasami uspořádanými jako schodiště sestupující dolů k řece. Zahleděl se do dálky. Kam až dohlédl, viděl bloky podobných budov připomínajících lepenkové krabice naskládané na sobě. Na šňůrách před každým bytem viselo prádlo a tu a tam ženy vyklepávaly koberce, až prach vířil v zapadajícím slunci jako démoni prchající z tohoto světa.

David se zadíval k řece. Rybářské čluny připlouvaly a zase odplouvaly. Pár jich bylo vybaveno malými motůrky, ale většinu poháněla vesla. Pátral pohledem po okolních budovách. Že by tu už byli a hledali ho?

Pak je uviděl. Dva muže z Immari Security, kteří vyšli ven ve druhém patře pod ním. David zacouval do stínu balkonu a díval se, jak vcházejí do sousedního bytu. Kolik času mu zbývalo? Pět, možná deset minut?

Vrátil se do bytu, kde zastihl rodinu shluklou v místní obdobě obývacího pokoje, který však obsahoval i dvě malá lůžka. Rodiče si zahnali chlapce a dívku za záda, jako by jim Davidův pohled mohl ublížit.

David byl při svých sto osmaosmdesáti centimetrech skoro o dvě hlavy vyšší než muž i žena a jeho urostlá postava téměř vyplňovala úzký vchod, takže zastiňovala poslední paprsky zapadajícího slunce. Musí před nimi vypadat jako nestvůra nebo mimozemšťan, úplně jiný živočišný druh.

Zaměřil se na ženu. „Neublížím vám. Mluvíte anglicky?“

„Ano. Trochu. Prodávám na trhu ryby.“

„Dobrá. Potřebuji pomoc. Je to velice důležité. Jedné ženě a dvěma dětem hrozí nebezpečí. Zeptejte se prosím manžela, jestli mi pomůže.“

Kapitola 30

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Martin Grey obezřetně vstoupil do místnosti, pohled upřený na Doriana Sloana, jako by to bylo nějaké zjevení. Ředitel Immari Security stál na protějším konci Martinovy rohové kanceláře v šestašedesátém patře sídla společnosti Immari Jakarta. Díval se na Jávské moře a pozoroval, jak čluny připlouvají a odplouvají. Martin si myslel, že ho mladší muž neviděl vcházet, a tak se lekl, když Sloane promluvil. „Překvapuje tě, že mě vidíš, Martine?“

Martinovi došlo, že Sloane pozoroval jeho odraz ve skle. Teď už viděl i jeho oči. Byly chladné, vypočítavé, upřené… jako dravec pozorující kořist a chystající se k útoku. Neúplný odraz skrýval zbytek Dorianova obličeje. Ruce měl sepjaté za zády. Jeho dlouhý svrchník působil krajně nepatřičně v Jakartě, kde vedro a vlhkost nutily i bankéře nosit méně formální oděv. Jen tělesní strážci a ti, kdo měli co skrývat, se takhle zahalovali.

Martin se přinutil působit nenuceně. Nakráčel k dubovému psacímu stolu uprostřed obří kanceláře. „Vlastně ano. Obávám se, žes mě zastihl v nevhodnou dobu –“

„Nech toho. Všechno vím, Martine.“ Sloane se pomalu otočil a pronášel ta slova rozvážně, nespouštěje oči z muže za stolem, když se k němu blížil. „Vím o tvé rybářské expedici na antarktickém ledu. O tvém vměšování se v Tibetu. O těch dětech. I o únosu.“

Martin přešlápl na místě ve snaze stáhnout se za stůl, postavit mezi ně překážku, ale Sloane změnil směr a přistoupil k němu z boku. Martin zůstal stát. Neodtáhne se, ani kdyby mu ten neurvalec podřízl krk přímo tady v kanceláři.

Opětoval Sloanův pohled. Díval se na úzkou, svalnatou, ale drsnou tvář. Roky krušného života si na ní vybraly daň. Byla to tvář, která znala bolest.

Sloane se zastavil metr od Martina. Pousmál se, jako by věděl něco, co Martin neví; jako by past byla nastražená a on už jen čekal. „Býval bych to zjistil dřív, ale zaměstnávala mě situace kolem Orloje. Ale to už asi víš.“

„Každopádně jsem viděl hlášení. Rozhodně to bylo nešťastné a předčasné. A taky jsem měl plné ruce práce, jak jsi řekl.“ Martinovi se začaly třást ruce. Zastrčil je do kapes. „Chystal jsem se ohlásit ten nejnovější vývoj v Antarktidě a Číně –“

„Opatrně, Martine. Další lež by mohla být tvá poslední.“

Martin polkl a v zamyšlení upřel zrak na podlahu.

„Mám jenom jednu otázku, starouši. Proč? Shromáždil jsem všechna vlákna, která jsi spřádal, ale pořád nechápu, o co ti šlo.“

„Nezradil jsem přísahu. Můj cíl je i naším cílem – zabránit válce, o níž oba víme, že ji nemůžeme vyhrát.“

„Takže se shodujeme. Nastal čas. Tobský protokol byl spuštěn.“

„Ne. Existuje ještě jedna možnost, Doriane. Je pravda, že jsem si tyto… objevy nechal pro sebe, ale z dobrého důvodu. Bylo to předčasné a já nevěděl, jestli to zabere.“

„Taky že nezabralo. Četl jsem ta čínská hlášení, všichni dospělí zemřeli. Už nám dochází čas.“

„Je fakt, že test selhal, ale to bylo tím, že jsme nasadili špatnou léčbu. Kate použila něco jiného; tehdy jsme to ještě nevěděli, ale ona mi to prozradí. Zítra touhle dobou už bychom mohli sejít do hrobky – a konečně se dozvědět pravdu.“

Byl to výstřel naslepo a Martina skoro až překvapilo, když Sloane zničehonic uhnul pohledem. Odvrátil zrak a pak oči sklopil. Uplynula chvilka, než se obrátil, zamířil zpátky k oknům a zaujal původní pozici, v níž se nacházel, když Martin vstoupil do místnosti. „Pravdu už známe. A co se týče Kate a té nové léčby… unesls její děti. Nic ti neřekne.“

„Mně ano.“

„Myslím, že ji znám lépe než ty.“

Martin ucítil, jak se v něm vaří krev.

„Už jsi otevřel tu ponorku?“ Sloane ztišil hlas.

Martina otázka překvapila. Že by ho Sloane podroboval zkoušce? Nebo si snad myslel…

„Ne,“ odpověděl. „Pro jistotu dodržujeme důkladnější karanténní protokol. Lokalita je prý prakticky zajištěná.“

„Chci být u toho, až ji budou otvírat.“

„Byla zapečetěná víc než sedmdesát let, nic nemohlo –“

„Chci být u toho.“

„Samozřejmě. Uvědomím personál.“ Martin sáhl po telefonu. Nedokázal uvěřit tomu zvratu. Naděje byla jako doušek čerstvého vzduchu poté, co jste strávili pod vodou o tři minuty déle, než by bylo zdrávo. Rychle začal vytáčet číslo.

„Můžeš jim to oznámit po příjezdu.“

„Nic by mi neudělalo větší radost –“

Sloane se odvrátil od okna. Už zase měl ten krvežíznivý pohled, kterým do Martina propaloval díry. „Neprosím se tě. Tu ponorku otevřeme spolu. Nespustím tě z očí, dokud nebude po všem.“

Martin položil telefon. „Dobrá, ale nejdřív si musím promluvit s Kate.“ Nadechl se a narovnal. „A teď se zase neprosím já tebe. Oba víme, že mě potřebuješ.“

Sloane se zadíval na Martinův odraz v okně a Martin měl pocit, že na jeho rtech spatřil drobný úsměv. „Dám ti deset minut. Až selžeš, odletíme do Antarktidy a ji přenechám lidem, kteří už ji naučí mluvit.“

Kapitola 31

Chudinská čtvrť u řeky

Jakarta, Indonésie

David sledoval příslušníky Immari Security, jak se otáčejí jako na obrtlíku a vbíhají do pětipokojového sádrokartonového bytu na rohu obytného bloku. Vybral ho právě pro jeho dispozici.

Muži pročesávali pokoje rychlými, mechanickými pohyby. Do každého pokoje vbíhali s napřaženými pistolemi, jimiž trhavě mířili nejdřív doleva a pak doprava.

David ze svého úkrytu poslouchal jejich hlášení. „Vzduch čistý. Vzduch čistý. Vzduch čistý. Vzduch čistý. Vzduch čistý.“ Uslyšel, jak zpomalují na odchodu z nyní již „bezpečného“ příbytku.

Když kolem něj procházel druhý z mužů, tiše vklouzl za něj, zakryl mu ústa navlhčenou utěrkou a počkal, až mu do úst a nozder vnikne chloroform. Muž se zmítal a zoufale se snažil Davida sevřít, zatímco jeho vláda nad končetinami vteřinu od vteřiny slábla. David mu držel ústa pevně. Neunikl z nich jediný zvuk. Muž se zhroutil na zem a David se zrovna chystal zaměřit na toho druhého, když uslyšel, jak se v sousední místnosti s praskotem probrala k životu vysílačka.

„Voláme výzvědný tým Immari 5, Orloj hlásí průnik do terénní úschovny ve vaší lokalitě. Cíl se zřejmě nachází v těsné blízkosti a může disponovat zbraněmi a výbušninami z úschovny. Postupujte obezřetně. Posíláme záložní jednotky.“

„Cole? Slyšels to?“

David si přidřepl k muži, kterého právě zneškodnil – zřejmě Coleovi.

„Cole?“ zavolal druhý muž z vedlejší místnosti. David slyšel, jak mu pod podrážkami skřípe hlína. Voják postupoval pomalu jako člověk kráčející minovým polem, kde každý krok může být jeho posledním.

Rozrazil dveře s pistolí namířenou na Davidovu hruď, zrovna když vstával. David se po něm vrhl. Upadli na zem a začali se přetahovat o pistoli. David mu prudce přirazil ruce ke špinavé podlaze a pistole odletěla ke zdi.

Muž Davida odstrčil a začal se plazit ke zbrani, ale nedolezl daleko, když na něj David znovu skočil a loktem mu sevřel krk do těsné kravaty. Bříškem dlaně se mu přitom zapřel o plece, aby měl větší páku. Cítil, jak se dýchací cesty kořisti uzavírají. Už brzy.

Muž sebou házel a zarýval nehty do ruky, která ho držela kolem krku. Pak se natáhl dolů pro… co? Kapsu? A už to měl v ruce – nůž z boty. Ohnal se jím po Davidovi a zabodl mu ho do boku. David uslyšel, jak se trhá oděv, a uviděl krev na noži, který se k němu znovu blížil. Odtáhl se a jen taktak uhnul před dalším zásahem. Přesunul ruku z mužových plecí na jeho hlavu a zprudka jí trhl, využívaje loket druhé ruky jako oporu. Ozvalo se hlasité křupnutí a muž se zhroutil na zem.

David se odvalil z mrtvého žoldáka a upřel pohled na strop, pod kterým se honily dvě mouchy.

Kapitola 32

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Martinovi lidé zavedli Kate hluboko do podzemí a pak dlouhou chodbou k něčemu, co vypadalo jako velké akvárium. Prosklený průzor měřil přinejmenším pět metrů na výšku a dobrých dvacet na délku.

Kate nechápala, co vidí. Výjev za sklem očividně představoval dno Jakartské zátoky, ale mátla ji stvoření, která se po něm pohybovala. Nejdřív si myslela, že jsou to nějací svítící podmořští živočichové, třeba medúzy, které se noří ke dnu a pak zase vyplouvají na hladinu. Ale to osvětlení k nim nesedělo. Přistoupila blíž ke sklu. Ano – byli to roboti. Něco jako robotičtí krabi s reflektory, které se otáčely jako oči, a čtyřma rukama zakončenýma třemi kovovými prsty. Zavrtávali se do země a vynořovali se s předměty v mechanických rukou. Napínala zrak. Co to bylo za předměty?

„Naše výkopové metody značně pokročily.“

Obrátila se a spatřila Martina. Výraz v jeho tváři ji zarazil, zneklidnil. Vypadal unaveně, sklesle, odevzdaně. „Martine, řekni mi, prosím tě, co se děje. Kde jsou ty děti unesené z mé laboratoře?“

„Na bezpečném místě, prozatím. Nemáme moc času, Kate. Musím ti položit pár otázek. Pověz mi, cos těm dětem podávala, je to velice důležité. Víme, že nešlo o ARC-247.“

Jak to mohl vědět? A proč ho zajímá, čím je léčila? Kate se v tom snažila vyznat. Něco tady nehrálo. Co se stane, když mu to řekne? Měl ten voják, David, pravdu?

Poslední čtyři roky byl Martin jediný muž, jediný člověk, kterému Kate mohla plně důvěřovat. Vždycky byl odměřený, pohlcený prací – spíš poručník než adoptivní otec. Ale byl tu pro ni, když ho potřebovala. Do toho únosu přece nemohl být zapletený. Jenže… něco tady nehrálo.

„Prozradím ti léčbu, ale nejdřív chci mít zpátky ty děti.“

Martin udělal několik kroků a zůstal stát vedle ní před skleněnou stěnou. „To bohužel nepůjde, ale máš mé slovo – ochráním je. Musíš mi věřit, Kate. V sázce je mnoho životů.“

Před čím je ochrání? „Chci vědět, co se to tu u všech všudy děje.“

Martin se obrátil, jako by se rozmýšlel. „Co kdybych ti řekl, že někde na světě existuje zbraň silnější než cokoli, co si umíš představit? Zbraň schopná vyhladit celé lidstvo? A že to, čím jsi léčila ty děti, představuje naši jedinou šanci na přežití, jedinou možnost, jak se té zbrani ubránit?“

„Řekla bych, že to zní dost nepravděpodobně.“

„Opravdu? O evoluci už toho víš dost, abys věděla, že to není nemožné. Lidstvo není ani zdaleka v takovém bezpečí, jak si myslíme.“ Ukázal na stěnu akvária k robotovi snášejícímu se na dno. „Co myslíš, že se tady odehrává?“

„Hledání pokladů? Možná z nějaké potopené kupecké lodě.“

„Vypadá to snad jako hra na schovávanou?“ Když nic neřekla, pokračoval. „Co kdybych ti řekl, že tam venku je ztracené přímořské město? A že bývalo jen jedním z mnoha po celém světě? Před nějakými třinácti tisíci lety pokrývala většinu Evropy tři kilometry silná vrstva ledu. Na New Yorku leželo půldruhého kilometru ledu. Během několika set let ledovce roztály a mořská hladina stoupla o víc než sto metrů, tím zlikvidovala všechna přímořská sídla na zeměkouli. Ještě dnes žije skoro polovina obyvatel Země v okruhu sto padesáti kilometrů od pobřeží. Představ si, kolik lidí žilo na pobřeží tehdy, kdy ryby představovaly nejspolehlivější zdroj potravy a moře nejsnazší obchodní trasu. Pomysli na osady a raná města, která jsou navždy ztracená, na dějiny, které se už nedozvíme. Jediným dochovaným záznamem o této události je příběh o velké potopě. Ti, kdo přežili ledovcové záplavy, chtěli varovat nadcházející pokolení. Příběh o potopě je historickým faktem – jak dokládá geologické uspořádání – a vyskytuje se v bibli i ve všech textech objevených před a po ní. Akkadské destičky popsané klínovým písmem, sumerské texty, domorodé americké civilizace – všechny vyprávějí o potopě, ale nikdo neví, co jí předcházelo.“

„O to tady jde? O hledání ztracených přímořských měst – Atlantidy?“

„Atlantida není tím, za co ji považuješ. Jde mi o to, že i v našich dějinách je toho hodně ukryto pod povrchem. Zamysli se nad tím, co ještě při potopě vzalo za své. Znáš genetické dějiny. Víme, že potopy se dožily minimálně dva druhy lidí, možná i tři. Možná víc. Nedávno jsme na Gibraltaru objevili třiadvacet tisíc let staré kosti neandertálců. Mohli bychom najít i novější. Taky jsme objevili kosti, které jsou jen asi dvanáct tisíc let staré – tedy zhruba z doby velké potopy –, a to sto padesát kilometrů od místa, kde teď stojíme, na ostrově Flores poblíž hlavního indonéského ostrova Jáva. Máme za to, že tito hobitům podobní lidé obývali svět skoro tři sta tisíc let. Pak najednou před dvanácti tisíci lety vymřeli. Neandertálci se vyvinuli před šesti sty tisíci lety – když vyhynuli, putovali po světě už skoro třikrát déle než my. Znáš přece historii.“

„Víš, že znám, a nechápu, jak to souvisí s únosem mých dětí.“

„Proč myslíš, že neandertálci a hobiti vyhynuli? Žili tu dávno předtím, než se na scéně objevili lidé.“

„Vyvraždili jsme je.“

„Přesně tak. Lidstvo je největší masový vrah, jaký kdy žil. Přemýšlej o tom – přežití v sobě máme zakódované natvrdo. I naše dávné předky poháněl tentýž impulz, jenž byl dost silný na to, aby v neandertálcích a hobitech viděli nebezpečné soky. Možná vyvraždili desítky lidských poddruhů. A to ostudné dědictví přetrvává dodnes. Útočíme na každého, kdo se odlišuje, na všechno, čemu nerozumíme, na všechno, co by mohlo změnit náš svět a životní prostředí, snížit naše šance na přežití. Rasismus, třídní boj, sexismus, východ proti západu, sever a jih, kapitalismus a komunismus, demokracie a diktatury, islám a křesťanství, Izrael a Palestina, to všechno jsou různé tváře téže války – války o homogenní lidskou rasu a setření všech rozdílů. Je to válka, kterou jsme zahájili už dávno, válka, kterou od té doby vedeme. Válka, která v mysli každého člověka působí na podvědomé úrovni jako počítačový program, který neustále běží na pozadí, a který nás navádí k nějaké eventualitě.“

Kate nevěděla, co na to říct, nechápala, jak se to může dotýkat jejího výzkumu a jejích dětí. „Čekáš, že uvěřím, že ty dvě děti jsou zapojené do dávného kosmického boje za lidstvo?“

„Ano. Vezmi si válku mezi neandertálci a lidmi. Bitvy mezi hobity a lidmi. Proč jsme zvítězili? Neandertálci měli větší mozky než my a rozhodně byli větší a silnější. Jenže naše mozky fungovaly jinak. Naše mozky byly stavěné tak, abychom uměli sestrojovat vyspělejší nástroje, řešit problémy a předvídat budoucnost. Náš duševní software nám poskytl výhodu, ale pořád ještě nevíme, jak jsme k ní přišli. Před padesáti tisíci lety jsme byli zvířata, úplně jako oni. Jenže nějaký velký skok vpřed nám poskytl výhodu, kterou pořád ještě nechápeme. S jistotou víme jen to, že šlo o změnu v uspořádání mozku, možná i změnu v práci s jazykem a v komunikaci. O náhlou změnu. Tohle všechno znáš. Ale co když se schyluje k další změně? Mozky těch dětí jsou uspořádány odlišně. Víš, jak funguje evoluce. Nikdy nejde o přímou linku. Probíhá na bázi pokus-omyl. Mozky těch dětí by mohly prostě být další verzí operačního systému lidské mysli – něco jako nová verze Windows nebo Mac OS – novější, rychlejší verze… s výhodami proti předchozí variantě – nám. Co když ty děti nebo jiné jim podobné jsou nová větev vyrůstající z genetického stromu lidstva? Nový poddruh? Co když někde na téhle planetě je skupinka, která už dostala novou verzi softwaru? Jak myslíš, že budou přistupovat k nám, starým lidem? Možná stejně, jako jsme my přistupovali k posledním lidem, kteří nebyli tak chytří jako my – neandertálcům a hobitům.“

„To je absurdní; ty děti pro nás nepředstavují žádnou hrozbu.“ Kate zavrtávala do Martina oči. Vypadal jinak… ten pohled si nedokázala zařadit. A to, o čem mluvil, všechny řeči o genetice a dějinách evoluce – říkal jí věci, které už znala… ale proč?

„Možná to tak nevypadá, ale jak to můžeme opravdu vědět?“ pokračoval. „Podle toho, co víme o minulosti, každá vyspělá lidská rasa vyhladila všechny rasy, které vnímala jako hrozbu. Posledně jsme těmi predátory byli my, ale příště budeme kořistí.“

„Tak ten most přejdeme, až k němu dorazíme.“

„Už jsme ho přešli, jen si toho nejsme vědomi. To je podstata takzvaného rámcového problému – v komplexním prostředí prostě nemůžeme mít povědomí o důsledcích našeho jednání, i kdyby nám v tu dobu přišlo sebelepší. Ford si myslel, že vytváří prostředek hromadné dopravy, a zároveň s ním poskytl světu metodu ke zničení životního prostředí.“

Kate zavrtěla hlavou. „Kdyby ses slyšel, Martine. Mluvíš z cesty, jako šílenec.“

Martin se usmál. „Totéž jsem řekl tvému otci, když mi přednesl tentýž proslov.“

Kate zvážila Martinovo tvrzení. Byla to lež; musela být. Minimálně to byl pokus o odvrácení pozornosti, apel na její důvěru, snaha připomenout jí, že se jí ujal. Neuhnula pohledem. „Tvrdíš mi, žes ty děti unesl, abys zabránil evoluci?“

„Ne tak docela… nemůžu ti to vysvětlit celé, Kate. Mrzí mě, že to nejde. Můžu ti jen říct, že ty děti jsou klíč schopný zabránit válce, která by vyhladila lidstvo. Válce, k níž se schylovalo ode dne, kdy naši předkové před šedesáti až sedmdesáti tisíci lety vypluli z Afriky. Musíš mi důvěřovat. Potřebuju vědět, cos udělala.“

„Co je Tobský protokol?“

Martin znejistěl. Nebo byl vyděšený? „Kde… kdes to slyšela?“

„Od vojáka, který mě odvedl z policejní stanice. Jsi do toho nějak zapojený – do Toby?“

„Toba je… pojistka.“

„Jsi do toho zapojený?“ Hlas se jí nechvěl, ale bála se odpovědi.

„Ano, ale… Toba nemusí být nutná – když mi to řekneš, Kate.“

Bočními dveřmi, kterých si Kate dosud nevšimla, vešla dovnitř čtveřice ozbrojených mužů.

Martin se k nim otočil. „Ještě jsem s ní nedomluvil!“

Dva strážci ji vzali za ruce, vystrkali z místnosti a odvedli ji dlouhou chodbou, kterou přišla sem dolů za Martinem.

V dálce slyšela Martina, jak se dohaduje se zbylými dvěma muži.

„Ředitel Sloane vám vzkazuje, že váš čas vypršel. Ona vám nic neřekne a beztak už ví příliš mnoho. Sloane na vás čeká u vrtulníku.“

Kapitola 33

Chudinská čtvrť u řeky

Jakarta, Indonésie

David uštědřil Coleovi další facku a tentokrát se muž probral. Nemohlo mu být víc než pětadvacet. Mladík otevřel ospalé oči, které vytřeštil, jakmile uviděl Davida.

Pokusil se odtáhnout, ale David ho držel. „Jak se jmenuješ?“

Muž se rozhlédl, jak hledal pomoc nebo možná únikovou cestu. „William Anders.“ Začal hledat zbraně, ale žádné u sebe nenašel.

„Podívej se na mě. Vidíš pancíř, který mám na sobě? Poznáváš ho?“ David vstal, aby muž viděl bojovou výstroj firmy Immari, v níž byl zakutý od hlavy k patě. „Pojď za mnou,“ vyzval ho.

Omámený muž se odpotácel do vedlejšího pokoje, kde ležela mrtvola jeho parťáka s hlavou zvrácenou v bolestivém, nepřirozeném úhlu.

„Taky mi lhal. Zeptám se ještě jednou – jak se jmenuješ?“

Muž polkl a opřel se o dveřní rám. „Cole. Jmenuju se Cole Bryant.“

„To je lepší. Odkud jsi, Cole Bryante?“

„Jakartská pobočka, zvláštní jednotky Immari Security.“

„Ne, odkud pocházíš?“

„Cože?“ Mladého žoldnéře ta otázka zjevně zaskočila.

„Kdes vyrostl?“

„V Coloradu. Fort Collins.“

David viděl, že Cole začíná přicházet ke smyslům. Brzy bude nebezpečný. Musí zjistit, jestli Cole Bryant splňuje jeho požadavky.

„Máš tam rodinu?“

Cole o pár kroků ustoupil. „Nemám.“

Byla to lež. Velmi přesvědčivá. Teď na něj David musel zatlačit.

„Chodí se ve Fort Collins koledovat?“

„Cože?“ Cole se šinul ke dveřím.

„Nehýbej se.“ Davidův hlas zdrsněl. „Cítíš na zádech to sevření? Cítíš ho?“

Muž si sáhl na bedra a pokusil se vsunout ruku pod zbroj. V nejistotě svraštil tvář.

David přešel k vaku v rohu místnosti a otevřel ho, aby bylo vidět několik čtvercových a obdélníkových bloků hnědé barvy, které vypadaly jako modelína zabalená v potravinové fólii.

„Víš, co to je?“

Cole přikývl.

„Připevnil jsem ti k páteři několik kousků téhle výbušniny. Ovládá se tímhle bezdrátovým odpalovačem.“ Natáhl levou ruku a ukázal Coleovi váleček zvíci dvou tužkových baterií postavených na sobě. Nahoře bylo červené tlačítko, které Davidův palec držel zmáčknuté. „Víš, co to je?“

Cole zkoprněl. „Živák.“

„Správně, Cole. Je to živák.“ David vstal a přehodil si popruh vaku přes rameno. „Kdyby můj palec pustil tlačítko, výbušnina exploduje a promění ti vnitřnosti v lepkavý rosol. Nezapomeň, že výbušniny není dost na to, aby mi ublížila nebo třeba jen pronikla mou neprůstřelnou vestou. Mohl bych stát těsně vedle tebe, a kdyby mě postřelili nebo mi jinak ublížili, výbuch by ti roztavil vnitřnosti a zůstala by jen pevná skořápka – jako u rumové pralinky. Máš rád rumové pralinky, Cole?“ To už viděl, že mladík je bez sebe strachy.

Cole nepatrně zavrtěl hlavou.

„Vážně? Jako malý kluk jsem je měl nejradši. Moc rád jsem je dostával na Velikonoce. Máma mi je dokonce schovávala o Halloweenu, dokud se nevrátím z koledování. Nemohl jsem se dočkat, až přijdu domů a jednu si rozkousnu. Ta pevná čokoládová skořápka a lepkavá náplň uvnitř.“ David odvrátil zrak, jako by si vybavoval, jak byly lahodné. Pak zaletěl pohledem zpátky ke Coleovi. „Ale ty nechceš být rumová pralinka, viď, Cole?“

Kapitola 34

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Martin vystoupil z výtahu na přistávací plochu pro vrtulníky. Slunce už skoro zapadlo. Obloha byla rudá a vítr od moře přinášel na střechu osmdesátipodlažní budovy vůni slané vody. Před sebou uviděl čekajícího Doriana Sloana se třemi muži. Když ho Sloane spatřil, obrátil se a pokynul pilotovi vrtulníku, aby zahájil odletovou sekvenci. Motor nastartoval a listy vrtule se začaly otáčet.

„Já ti říkal, že nebude mluvit,“ prohlásil.

„Potřebuje čas.“

„Ten nepomůže.“

Martin se narovnal. „Znám ji mnohem lépe než ty –“

„O tom by se dalo diskutovat –“

„Ještě slovo, a budeš toho litovat.“ Martin, který kvůli hluku vrtulníku už musel skoro řvát, přistoupil ke Sloanovi. „Potřebuje čas, Doriane. Bude mluvit. Žádám tě, abys to nedělal.“

„Tys tuhle situaci způsobil, Martine. Já to jen dávám do pořádku.“

„Máme čas.“

„Oba víme, že to není pravda – sám jsi to řekl. A docela mě pobavilo to ostatní, cos říkal. Vždycky jsem si myslel, že mě nenávidíš, protože se ti hnusí moje metody a záměry.“

„Nenávidím tě kvůli tomu, cos jí provedl –“

„Což nebyla ani desetina toho, co ona provedla mé rodině.“

„S tím neměla co do činění –“

„V tomhle se prostě neshodneme, Martine. A soustřeďme se na aktuální úkol.“

Sloane ho vzal za loket a odvedl ho od vrtulníku, aby se jim snáz mluvilo. A aby ho jeho muži neslyšeli, napadlo Martina.

„Poslyš, Martine. Mám pro tebe návrh. Zdržím Tobský protokol, dokud nezjistíme, jestli to zabírá. Nech nás, abychom tu holku zpracovali, a do hodiny, maximálně dvou, budeme mít všechno, co potřebujeme. Když teď odletíme do Antarktidy, budeme to vědět dřív, než přistaneme. Do osmi hodin můžeme otestovat skutečný retrovirus atlantského genu. A ano, já vím, že pátráš po vchodu.“ Martin začal něco povídat, ale Dorian přezíravě mávl rukou. „Nesnaž se to popírat, Martine. Mám v tom týmu svého člověka. Do čtyřiadvaceti hodin spolu můžeme procházet branami hrobky. Bez Toby. Tohle je jediný manévr, který můžeš udělat. Oba to víme.“

„Chci mít tvoje slovo, že jí neublížíte… natrvalo.“

„Martine. Nejsem netvor. Potřebujeme jen to, co ví; nikdy bych jí natrvalo neublížil.“

„V tomhle se prostě neshodneme.“ Martin sklopil zrak. „Už bychom měli letět. Dostat se k tomu antarktickému nalezišti není nic lehkého.“

Když odcházeli k vrtulníku, Sloane si vzal jednoho z mužů stranou. „Propusťte Tareu z cely a řekněte mu, ať zjistí, co Warnerová provedla s těmi dětmi.“

Kapitola 35

Před ředitelstvím firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Jeli mlčky skoro deset minut, než se David zeptal: „Pověz mi, Cole, jak skončí takový kluk z Fort Collins u Immari Security?“

Cole upíral zrak před sebe a soustředil se na řízení. „Vy děláte, jako by to bylo něco blbýho.“

„Ani nevíš jak.“

„Říká chlap, co zabil mýho parťáka a připevnil mi k páteři bombu.“

Na tom něco bylo. Ale David mu to nemohl vysvětlit – ztratil by tím převahu. Někdy musíte dělat záporáka, když chcete zachránit klaďase.

Pokračovali dál beze slova až k areálu společnosti Immari Jakarta – shluku šesti budov obehnanému vysokým plotem z pletiva, který nahoře lemoval ostnatý drát. Všechny vchody hlídali strážní. David si nasadil helmu s ochrannými brýlemi a podal Coleovi průkazku muže, kterého zabil.

U brány vystoupil z budky hlídač, který se přiklátil k autu. „Průkazky.“

Cole mu podal dvě zaměstnanecké průkazky. „Bryant a Stevens.“

Hlídač si je od něj vzal. „Dík, ty blbče. Umím číst teprve čtyřicet let.“

Cole zvedl ruku. „Jen se snažím pomoct.“

Hlídač se naklonil k okénku. „Sundej si tu helmu,“ vyzval Davida.

David si sundal helmu a zadíval se před sebe, načež otočil hlavu z profilu v naději, že to projde, že ta bližší inspekce představuje jen lehkou formu šikany na pracovišti nebo způsob, jakým si přehlížený hlídač zvyšuje sebevědomí.

Hlídač si prohlédl průkazku a pak zavrtal oči do Davida. Celý postup několikrát zopakoval. „Minutku.“ Zaběhl zpátky do budky.

„Standardní postup?“ zeptal se David Colea.

„Nikdy předtím se to nestalo.“

Muž měl u ucha telefon. Vytáčel číslo a nehnutě na ně přitom zíral.

David jediným plynulým pohybem vytáhl pistoli a natáhl ruku. Hlídač upustil telefon a sáhl po zbrani. David vypálil a trefil ho do levého ramene v místech, kde končila vesta. Hlídač šel k zemi. Přežije to, ale na náladě mu to asi nepřidá.

Cole se ohlédl po Davidovi, šlápl na plyn a vystřelil k hlavní budově ředitelství.

„Zaparkuj u přístaviště před zadním vchodem.“ David sáhl na zadní sedadlo pro batůžek s výbušninami. Pak vytáhl vak se zbývajícími roznětkami.

V dálce se ozvalo kvílení sirén propukající po celém obvodu areálu.

Do budovy vnikli nehlídaným vchodem z nákladní rampy. David umístil nálož na stěnu u dveří. Zadal kód do detonátoru, který začal pípat. Jednou rukou se to dělalo obtížně, ale kvůli Coleovi musel držet palec na spoušti.

Pokračovali dál chodbou a David zhruba po každých šesti metrech umisťoval další výbušninu.

Rozhodl se nic Coleovi neříkat, než dorazí na místo – zajatec by mohl přijít na způsob, jak tu informaci předat ředitelství Immari, nebo by jim to mohl někdo překazit. Tak jako tak v tom nebyla žádná výhoda. Teď mu to ovšem musel vysvětlit. „Poslouchej, Cole. Někde v téhle budově drží zajatkyni. Doktorku Kate Warnerovou. Musíme ji najít.“

Cole na okamžik zaváhal, než řekl: „Vazební cely a výslechové místnosti jsou uprostřed budovy v sedmačtyřicátým patře… ale i kdyby tam byla a vy jste ji dostal z cely, už se nedostanete ven. Ochranka je na cestě a jenom v týhle budově jsou desítky stráží. A taky agenti, co se vrátili z terénu.“ Ukázal na živák v Davidově levičce. „Co se stane, když…“

David se zamyslel. „Je v téhle budově nějaké vybavení pro terénní akce?“

„Jo, hlavní zbrojnice ve třetím patře, ale většina zbraní i výstroje je pryč. Na vaši likvidaci dneska nasadili celej polní regiment.“

„Na tom nezáleží; to, co potřebuju, určitě nevzali. Až budeme mít to děvče, předám ti živák. Máš moje slovo, Cole. Ven se pak probojuju sám.“

Cole přikývl a řekl: „Na údržbářským schodišti nejsou kamery.“

„Ještě něco, než vyrazíme.“ David otevřel úklidový sklad a zažehl oheň. Plamen během několika vteřin olízl dřevěné police a natáhl se ke stropnímu detektoru kouře.

Všude kolem nich se spustily požární alarmy, hlukem probleskovala výstražná světla a v budově zavládla vřava. Dveře se začaly otvírat, lidé vybíhali z místností napravo i nalevo, rozstřikovače se spustily a prchající masy promáčela voda.

„A můžeme jít.“

Kapitola 36

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Kate se ve výtahu snažila vytrhnout z pevného sevření strážců. Tiskli ji ke zdi, dokud se dveře výtahu neotevřely, a pak ji odtáhli do místnosti s něčím, co vypadalo jako sklápěcí zubařské křeslo. Vmáčkli ji do něj, připoutali ji a ušklíbli se: „Pan doktor hned přijde.“ Smáli se, ještě když odcházeli.

Teď čekala. Od prvotní úlevy, kterou pocítila při spatření Martina, uplynulo snad milion let. Začínal se jí zmocňovat strach. Široké popruhy se jí zařezávaly do rukou těsně nad místem, kde jí zápěstí svazovala zdrhovací pouta. Stěny místnosti byly stroze bílé a kromě křesla v ní byl už jen vysoký ocelový stůl, na kterém ležel oblý balík. Ze sklápěcího křesla, které ji nutilo dívat se nahoru na bzučící zářivky, byl vidět jen s obtížemi.

Otevřely se dveře a ona natáhla krk, aby lépe viděla. Byl to on – ten muž, který unesl děti. Muž, který ji odtáhl z vojákovy dodávky. Ve tváři měl široký úsměv. Byl to krutý úsměv, ten typ úsměvu, který říkal: „A mám tě.“

Zastavil se ani ne metr od ní. „Dneska jsi mi způsobila spoustu potíží, holčičko. Ale smyslem života je druhá šance.“ Přešel k ocelovému stolu a rozbalil balík. Kate koutkem oka na okamžik zahlédla lesk dlouhých a špičatých ocelových nástrojů. Muž se na ni podíval přes rameno. „Ale co to plácám? Co já vím, tak smyslem života je odplata.“ Zvedl jeden z mučicích nástrojů, menší verzi grilovací jehly. „Povíš mi, co chci vědět, a já doufám, že to bude trvat tak dlouho, jak jenom člověk vydrží.“

Vešel další muž. Na sobě měl bílý plášť a držel něco, co Kate moc dobře neviděla, nejspíš injekční stříkačku. „Co to děláte?“ zeptal se mučitele.

„Začínám. Co to děláte vy?“

„Tohle není v plánu. Nejdřív nasadíme drogy. Tak zní rozkaz.“

„Můj ne.“

Kate tam bezmocně ležela, zatímco muži zírali jeden na druhého, mučitel se stříbrným bodcem v ruce a bílý plášť se stříkačkou.

Ten se stříkačkou nakonec řekl: „Vždyť je to fuk. Dám jí tohle a vy si s ní pak dělejte, co chcete.“

„Co je to?“

„Nějaká novinka, kterou používáme v Pákistánu. V podstatě jim udělá z mozku kaši; pak vám řeknou všechno.“

„Má to trvalé účinky?“

„Někdy ano. A taky spoustu různých vedlejších. Pořád ještě na tom pracujeme.“ Zabodl obří stříkačku do Katiny paže a pomalu stlačil píst. Cítila, jak jí do žil vtéká chladná tekutina. Vzpínala se, ale popruhy byly utažené příliš pevně.

„Jak dlouho to potrvá?“

„Deset minut, možná patnáct.“

„Bude si to pamatovat?“

„Spíš ne.“

Mučitel odložil stříbrný nástroj a přistoupil ke Kate. Přejel jí rukou po prsou a nohou. „Jsi moc hezká. A máš kuráž. Třeba mi tě nechají, až z tebe dostanou odpovědi.“

Kapitola 37

Kate netušila, kolik času uplynulo; nevěděla, jestli usnula, nebo jestli už je vzhůru. Nic ji nebolelo. Necítila popruhy, necítila vůbec nic. Měla strašnou žízeň. Oslepovala ji světla. Odvrátila hlavu a olízla si rty. Strašnou žízeň.

Ten ohavný muž se jí objevil těsně před obličejem. Vzal ji za bradu a natočil jí hlavu zpátky do světla. Zamžourala. Tvářil se tak krutě. Hněvivě. „Řekl bych, že můžeme vyrazit na první rande, princezno.“

Vytáhl něco z kapsy. List papíru?

„Ale nejdřív musíme vyřídit nějaký papírování. Jenom pár otázek. Otázka číslo jedna: Cos dala těm dětem?“ Ukázal na papír. „Á, tady máme poznámku: ‚Víme, že nešlo o ARC-247,‘ ať už to znamená cokoliv. Vědí, že tohle to nebylo, takže to ani nezkoušej. Tak co to bylo? Konečnou odpověď, prosím.“

Kate přemáhala nutkání mu to říct. Vrtěla divoce hlavou, ale v duchu viděla samu sebe, jak to v laboratoři připravuje a bojí se, že to nebude účinkovat, nebo že jim to poškodí mozek, udělá z něj… kaši… ta droga, kterou jí dali… musela…

„Co to bylo? Řekni nám to.“

„Dala jsem… svým dětem…“

Naklonil se k ní. „Nahlas, princezno. Neslyšíme tě. Operátoři už čekají, aby si nahráli tvoje odpovědi.“

„Dala jsem… nemohla jsem… dala jsem dětem…“

„Jo, to je ono, cos dala dětem?“

„Dala jsem dětem…“

Napřímil se. „Ježíši, slyšíte to, chlapi? Úplně vysmažená.“ Zavřel dveře. „Čas na plán B.“ Začal něco dělat v rohu místnosti.

Nedokázala zaostřit.

Pak se ozval poplach – a ze stropu začala téct voda. Blikající světla, ještě ostřejší než ta předtím. Kate zavřela oči. Kolik času uplynulo? Hlasitý zvuk a po něm další. Střelba. Dveře se rozletěly.

Ten ohavný muž upadl a tekla mu krev. Odvázali ji, ale nedokázala vstát. Svezla se z křesla na podlahu jako dítě po toboganu.

Spatřila ho – toho vojáka z dodávky. Davida. Měl na zádech batoh. Podal dalšímu muži nějaký malý přístroj. Ten druhý muž měl nahnáno; přitiskl na přístroj palec. Jejich hlasy se ozývaly tlumeně, jako kdyby Kate byla pod vodou.

Voják vzal její tvář do dlaní. Střetla se pohledem s měkkýma hnědýma očima. „Kejch? Suší jehně? Kejch?“ Měl teplé ruce. Voda byla studená. Olízla si rty. Měla se jí napít. Pořád ta strašná žízeň.

Vyskočil. Ozvaly se další salvy. Zmizel. Pak se vrátil. „Zlátne země pršet koněm kroku?“ Vzal ji za ruce, ale Kate jimi nedokázala pohnout; padly zemdleně na zem, jako by byly z betonu.

Skočil ke dveřím a něco odhodil.

Pak ji zvedl oběma rukama, silnýma rukama. Rozběhl se. Před nimi explodovala stěna ze skla a oceli. Zasáhly ji střepy, ale nebolelo to.

Pak to s nimi trhlo, jak se o něco zachytili. Letěla, vyklouzla mu z náruče, ale udržel ji jednou rukou. Houpala se pod ním, zatímco kroužil zavěšený na provazech pod bílým oblakem. Jeho sevření povolovalo – byla moc mokrá, měla promočené šaty. Padala.

Zbrzdil ji nohama, zaryl já chodidla do zad a žeber. Přehmátl na její paži, než se mu konečně podařilo ovinout kolem ní obě nohy. To už se dívala dolů a viděla je.

Pod nimi byli lidé, střelba – zaplňovaly se jimi budova i doky. Další lidé vybíhali z budov a stříleli. Nahoře něco zapípalo. Spodek budovy explodoval a posel parkoviště šrapnely a kusy vojáků.

Shora se ozval zvuk trhané látky; začali padat rychleji. Muž se zavrtěl a ona ucítila, jak odlétají nad zátoku.

Dole další zvuky – startující motory a opět střelba. Přetočili se a Kate uviděla, jak se přístaviště probouzí k životu. Nad nimi rychlé pípání. Nějaké auto na parkovišti zmizelo během mrknutí oka a kolem něj se do výšky několika desítek metrů zvedla zeď z plamenů a dýmu, která pohltila všechno a všechny. Střelba ustala.

Zavládlo ticho a klid. Ještě zahlédla poslední paprsky slunce zapadajícího nad Jávským mořem, než se setmělo. Nějaký čas viseli ve vzduchu. Kate nevěděla, jak dlouho.

Nad sebou uslyšela další trhání, a to už se řítili k černému moři pod sebou. Kate vnímala, jak sebou muž hází a snaží se něco nahmátnout. Nohy, které ji přidržovaly, začaly sklouzávat; nakonec povolily a ona padala stále rychleji, ale už sama.

Vteřiny zpomaleně uplývaly. V pádu se přetočila a spatřila ho, jak se vznáší nad ní a vzdaluje se.

Slyšela, ale necítila hlasité prásknutí, s nímž ji voda obklopila, zatlačila ji pod hladinu a táhla dolů. Voda, studená slaná voda jí vnikla do úst i nosu, takže nemohla dýchat, jen polykat vodu. Pálilo to. Byla tam skoro naprostá tma, jen nahoře, kde se měsíc dotýkal hladiny, se třpytilo světlo.

Vznášela se ve vodě s připaženýma rukama a otevřenýma očima a čekala.

Čekala. Snažila se nevdechovat další vodu. Mozek se jí úplně vypnul. Žádné myšlenky. Jen studená voda, která byla všude a pálila ji v plicích.

Záblesk, hořící tyčinka dopadající příliš daleko od ní. A něco plovoucího na hladině jako brouček, příliš daleko. Další světlice, blíž, ale pořád ještě moc daleko. Stvoření strčilo hlavu pod hladinu, udělalo pár temp a vynořilo se, aby se nadechlo. Třetí záblesk a postava se potopila k ní. Chytila ji, zatáhla a zprudka se odrazila k hladině. Už k ní nedoplavou. Polkla další hlt vody, musela, potřebovala se nadechnout. Voda ji zaplavila, jako by jí někdo lil do krku studený beton. A táhla ji dolů, nedovolovala jí vznést se, a pak tam byl měsíc a všude byla tma.

Teď už cítila vzduch, vítr s kapičkami deště, a slyšela cákání. Cákání trvalo hrozně dlouho a ruka, která ji objímala, ji držela vzpřímeně, aby jí hlava neklesala do vody.

Ozval se hlasitý zvuk, velká loď se zapnutými světly. Najede na ně. Řítila se přímo k nim. Viděla, jak její zachránce mává rukama a táhne mimo plavební dráhu.

Další muž, ruce, které ji vytahovaly, a to už ležela na zádech. Její zachránce se nad ní skláněl, tlačil jí na hrudník, tiskl jí nos a… pak ji políbil. Měl tak horký dech; vyplnil jí ústa a vnikl do plic. Nejdřív kladla odpor, ale pak polibek opětovala. Už hrozně dlouho nikoho nelíbala. Pokusila se zvednout ruce, ale nešlo to, tak to zkusila znovu, a ano, natáhla se k němu a pokusila se ho obejmout. Odstrčil ji a přimáčkl jí ruce k zemi. Zůstala nehybně ležet těsně předtím, než jí explodovala hruď. Když ji převalil na bok, vyhrkla jí z úst a nosu voda, která se řinula ven v záchvatech kašle a sípění. Žaludek se jí křečovitě stáhl. Lokala vzduch zoufalými doušky.

Držel ji, dokud se jí dech nezklidnil. Dýchání ji pálilo, plíce se pořád ještě odmítaly naplnit a každý nádech byl mělký.

Houkl na toho druhého muže: „Snědla! Snědla!“ Přejel si rukou přes krk, jako by naznačoval řez. Nic se nestalo.

Vstal a odpochodoval. Vteřinu nato světla zhasla a loď rychle vyplula. Déšť jí bičoval tvář, ale Kate jen ležela, neschopná pohybu.

Znovu ji zvedl, jako když ji odnášel z toho vysokého věžáku. Snesl ji kamsi dolů a položil ji na úzké lůžko ve stísněné místnůstce.

Uslyšela hlasy. Viděla ho, jak na někoho ukazuje. „Arto, stop, stop!“ Znovu ukázal.

Pak k ní přišel, zvedl ji do náručí a už byli zase na pevné zemi. Šli po pláži k troskám města připomínajícím pozůstatky bombardování z druhé světové války. Ocitli se v nějaké chatrči, kde bylo rozsvícené světlo. Byla tak unavená, že nedokázala vydržet vzhůru už ani vteřinu. Položil ji na postel vystlanou květy – ne, na deku s květinovým vzorem. Zavřela oči a málem usnula, ale pak ho ucítila, jak jí z nohou stahuje mokré kalhoty. Usmála se. Chtěl jí svléknout tričko. Panika. Vždyť ji uvidí – tu jizvu. Jeho ruce uchopily lem trička, ale ona je sevřela, aby mu zabránila ho stáhnout.

„Husí teče přelézt do suchého, kejch.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a odvrátila se.

„Hnusíte…“

Skoro ho neslyšela.

Zatahal za tričko.

„Ne, prosím,“ zamumlala. „Ne, prosím…“

Pak ji pustil, váha na posteli se přesunula a byl tentam.

Rozběhl se nějaký malý motor. A všude kolem ní byl teplý vzduch. Obrátila se a ucítila, jak ji hřeje na břiše a ve vlasech. Hřál jí celé tělo.

Kapitola 38

Ředitelství firmy Immari Jakarta

Jakarta, Indonésie

Cole ležel na břiše a čekal. Čekal už skoro hodinu, zatímco technik z pumového se vrtal v jeho vestě. Snažil se nevrtět, neztratit vládu nad močovým měchýřem, nekřičet. Hlavou se mu honila pořád dokola jedna myšlenka: Už nikdy neuvidím svoji rodinu. Neměl tu práci brát, peníze nepeníze. Už měli našetřeno skoro dost – 150 000 dolarů z těch dvou set padesáti, které potřebovali na otevření vlastní pobočky autoservisu Jiffy Lube. Bývali by si vystačili s tím, co vydělal na dvou terénních akcích u námořní pěchoty. Jenže on si chtěl něco „přišetřit“ pro případ, že prvních pár let budou obchody trochu váznout. Náborář od Immari mu tvrdil: „Budete tam spíš naoko, aby se naši klienti cítili v bezpečí. Pošleme vás do méně náročného regionu, jak jste si přál, rozhodně ne na Střední východ nebo do Jižní Ameriky. Evropa je vyhrazená pro vedoucí pracovníky. V jihovýchodní Asii už dlouho panuje klid. Jakartské počasí se vám bude líbit.“ A teď bude u jeho manželky klepat nějaký jiný kravaťák od Immari. „Váš manžel zahynul při nešťastném pralinkovém incidentu. Upřímnou soustrast. Cože? Kdepak, to se nikdy nestává. Tady máte jeho pralinkové ostatky.“ Cole se chraplavě, skoro až nepříčetně zasmál. Začínalo mu přeskakovat.

„Vydrž, Cole. Už tam skoro jsme,“ ozval se technik zpoza tlustého protinárazového štítu. Na hlavě měl masivní helmu a vyhlížel proskleným průzorem v horní části štítu. Ruce měl zasunuté do dvou harmonikových chráničů ze stříbrného kovu, které vypadaly jako paže robotů ze starého televizního seriálu Ztraceni ve vesmíru.

Technik opatrně přestřihl přezky Coleovy vesty. Pak ji nadzvedl a nahnul se blíž k průzoru, aby lépe viděl.

Na Coleově beztak už potem zbroceném obličeji vyrazily další krůpěje.

„Není nastražená,“ prohlásil technik a jal se vestu centimetr po centimetru odtahovat. „Tak se mrknem, co tady máme.“

Cole divže nenadskočil, když ho uslyšel, jak zbytek vesty strhl. Co když je v ní časovač? Nebo rezervní nálož? Technikovy ruce se mu hbitě pohybují po páteři. Pak ucítil, jak napětí v rukou polevuje. Uslyšel skřípění kovu o kov, jak technik prudce odsunul protinárazový štít. Teď už pracoval holýma rukama.

Cole ucítil, jak mu odstraňuje bombu ze zad.

„Už můžeš vstát, Cole.“

Cole se se zatajeným dechem obrátil.

Muž mu věnoval opovržlivý pohled. „Tady máš tu bombu, Cole. Ale bacha, moh bys bejt alergickej na polyester.“ Podal Coleovi srolované tričko.

Cole nevěřil vlastním očím. Styděl se, ale hlavně cítil úlevu.

Rozvinul tričko, na kterém bylo velkými písmeny napsáno fixem: „BUM!“ a pod tím menším písmem: „Sorry…“

Kapitola 39

Přístaviště Batavia Marina

Jakarta, Indonésie

Harto objal manželku a přivinul k sobě i syna a dceru. Stáli na dřevěném molu přístaviště, kam Harto připlul s lodí, o níž mu voják pověděl. Všichni čtyři ji teď mlčky pozorovali. Třpytila se. Hartoovi to pořád všechno přišlo jako sen. Ta loď byla to nejkrásnější, co viděl od chvíle, kdy se narodilo jeho nejmladší dítě.

„Je naše,“ pronesl.

„Jak to, Harto?“

„Ten voják mi ji dal.“

Manželka přejela rukou po boku lodi, snad aby se ujistila, že je opravdu skutečná. „Je skoro až moc hezká na to, aby se v ní rybařilo.“

Šlo o osmnáctimetrovou minijachtu schopnou plavby mezi ostrůvky v jávských vodách. Na palubu se vešlo až třicet osob a v kapitánově soukromé kajutě spolu se soukromými kajutami pro hosty na přídi a na zádi jich v podpalubí mohlo přespat až osm naráz. Při výhledu z horní paluby a velitelského můstku se bude tajit dech.

„Nebudeme v ní rybařit,“ odpověděl Harto. „Budeme na ryby vozit jiné. Cizince, kteří tu žijí, a turisty. Ti za to platí hodně peněz – za rybaření na volném moři. I za jiné věci – potápění a plavbu kolem ostrovů.“

Manželka těkala pohledem od Hartoa k lodi a zase zpátky, jako by se snažila určit, jestli to bude fungovat, nebo možná kolik práce z toho kouká pro ni. „Naučíš se konečně anglicky, Harto?“

„Budu muset. V moři není dost ryb, aby uživily všechny jakartské rybáře. Budoucnost patří zábavě.“

Druhá část
Tibetská tapiserie

Kapitola 40

Kdesi na březích Jávského moře

Kate se probudila do nejhorší migrény, jakou kdy zažila. Každý pohyb ji bolel. Chvíli ležela v posteli a polykala. Otevřít oči bolelo. Sluneční svit bolel. Odvrátila se od okna. Okno. Postel. Kde to je?

Nadzvedla se a s každým centimetrem, o který se pohnula, se bolest šířila. Všechno ji bolelo, ale nebyla to rozbolavělost od cvičení – měla pocit, jako by jí celé tělo zvalchovali vařečkou. Připadala si znechuceně, ublíženě. Co se mi to přihodilo?

Místnost dostala ostřejší obrysy. Nějaká chata nebo rekreační ubytovna na pláži. Pokoj byl malý, s jednou manželskou postelí a nějakým rustikálním dřevěným nábytkem. Za oknem zahlédla velkou verandu s výhledem na liduprázdnou pláž. Ne takovou tu čisťounkou, udržovanou, jaké jste mohli vidět v letoviskách, ale ten typ, který byste našli na opravdickém opuštěném ostrově – drsnou neuhlazenou pláž posetou kokosovými ořechy, stromovou kůrou, tropickým rostlinstvem a místy i mrtvými rybami vyplavenými během včerejšího prudkého lijáku a přílivu.

Kate odhrnula pokrývku a pomalu vstala. Zmocnil se jí nový pocit: nevolnost. Vyčkávala v naději, že to přejde, ale jen se to zhoršovalo. Už cítila, jak se jí v hrdle sbíhají sliny. Rozběhla se ke koupelně a stihla to jen taktak. Padla na kolena a naprázdno vrhla do záchodové mísy. Nejdřív jednou, pak znovu a potřetí. Křeče jí prohnaly už beztak zuboženým tělem vlny bolesti. Nevolnost ustoupila a Kate se posadila vedle záchodu, položila loket na sedátko a podepřela si čelo rukou.

„Aspoň tě nečeká ulička hanby.“

Zvedla hlavu. Byl to muž z dodávky, ten voják. David.

„Kdo jsi, kde to jsme –“

„To dořešíme potom. Vypij to.“

„Ne. Hned bych to vyzvracela.“

Sehnul se a naklonil k ní nějakou oranžovou břečku. „Zkus to.“

Přidržel jí hlavu a ona si uvědomila, že pije, než stihla vznést další námitku. Nápoj byl sladký a konejšil její rozdrásané hrdlo. Vypila to a David jí pomohl vstát.

Musí něco udělat. Ale co? Musí něco najít. Pořád jí třeštila hlava.

Pomohl jí dojít k posteli, kde se zastavila. „Počkat. Musím něco udělat.“

„To počká. Musíš si odpočinout.“

Bez dalšího slova ji vmanévroval na lůžko. Cítila se ospale, jako by si vzala prášek na spaní. Ten sladký oranžový elixír.

Kapitola 41

Služební letoun firmy Immari

někde nad jižním Atlantikem

Martin Grey se naklonil k okénku a zadíval se na obří ledovec pod nimi. Nacistická ponorka trčela z ledové hory ve středu plovoucího ostrova o rozloze skoro sto dvacet kilometrů čtverečních – přibližně o velikosti Disney Worldu. V místech, kde led končil, probíhaly čilé vykopávky za účasti dělníků a těžké techniky pátrajících po vchodu do ponorky. Prorazit otvor do boku byla poslední možnost, ale určitě na ni dojde, jestli brzy nenajdou vstupní průlez.

Vrak pod ponorkou byl ještě záhadnější a několik týmů dosud rozvíjelo teorie. I Martin měl svoji – myšlenku, kterou si v případě nutnosti vezme s sebou do hrobu.

„Kdys ji našel?“

Hlas Doriana Sloana ho vylekal, a když se Martin obrátil, spatřil mladšího muže, jak se tyčí nad ním a vyhlíží dalším okénkem tryskáče.

Nadechl se k odpovědi, ale Sloane ho přerušil. „A nelži mi.“

Martin se zhroutil do křesla a vrátil se pohledem k oknu. „Před dvanácti dny.“

„Je to ta jeho?“

„Má stejné značení. Karbonová datace stáří potvrdila.“

„Chci se nejdřív podívat dovnitř.“

Martin se k němu otočil. „To bych neradil. Vrak bude nejspíš nestabilní. Nemáme možnost zjistit, co se uvnitř ukrývá. Může tam být –“

„A ty půjdeš se mnou.“

„V žádném případě.“

„Ale Martine, kde je ten neohrožený průzkumník, kterého jsem znával jako malý?“

„Tohle je práce pro roboty. Ti proniknou i do míst, kam my se nedostaneme. Nevadí jim zima a uvnitř bude chladno, chladněji, než si umíš představit. A snáz je nahradíme.“

„Ano, bude to nebezpečné. Řekl bych, že ještě nebezpečnější bude, když tam například půjdu sám a ty zůstaneš venku.“

„Vycházíš z předpokladu, že jsem stejně morálně zkažený jako ty.“

„Nejsem to já, kdo unáší děti a má tajnosti.“ Sloane se rozvalil v křesle naproti Martinovi, připravený k hádce.

Do kupé vešel stevard, který Sloanovi oznámil: „Máte hovor, pane. Je to naléhavé.“

Dorian zvedl nástěnné sluchátko. „Sloane.“

Chvíli poslouchal a pak překvapeně vzhlédl k Martinovi. „Jak?“ Uplynul okamžik. „To snad nemyslíte vážně –“ Několikrát přikývl. „Ne, podívejte, musel odplout lodí. Prohledejte okolní ostrovy, nemůžou být daleko. Nasaďte na to všechny, i vojáky z místní pobočky Immari Security a zajištěných buněk Orloje, když bude třeba.“ Opět se zaposlouchal. „Dobře, to je jedno, využijte média, ať vám je naženou. Jeho zabijte a ji zajměte. Až ji budete mít, tak mi zavolejte.“

Zavěsil telefon a zavrtal pohled do Martina se slovy: „Ta holka utekla. Pomohl jí jeden z agentů Orloje.“

Martin dál upíral zrak na naleziště pod nimi.

Sloane se opřel lokty o stolek a naklonil se tak blízko, že by mohl Martinovi dát facku. „Padesát mých mužů zemřelo a tři patra jakartské podnikové budovy zničila exploze, o nábřeží nemluvě. Nevypadáš překvapeně, Martine.“

„Dívám se na osmdesát let starou nacistickou ponorku a něco, co by mohla být mimozemská vesmírná loď trčící z ledovce u pobřeží Antarktidy. Poslední dobou mě hned tak něco nepřekvapí, Doriane.“

Sloane se odtáhl. „Oba víme, že to není mimozemská vesmírná loď.“

„Že by?“

„Nebo to brzy vědět budeme.“

Kapitola 42

Kdesi na březích Jávského moře

David se opíral o zárubeň dveří ložnice a díval se, jak Kate spí, zatímco čekal, jestli se znovu probudí. Hrdlořezové z Immari jí dali pořádně zabrat a jeho záchrana taky nebyla zrovna nejněžnější.

Pohled na ni, jak spí, zatímco venku se valily vlny a pokojem províval vánek, ho z nějakého důvodu uklidňoval. Nerozuměl tomu. Pád jakartské stanice tváří v tvář bezprostřední teroristické hrozbě – způsobený lidmi, které se celý život snažil zastavit – byl hotová noční můra. Ne – ta nejhorší. Ale záchrana Kate ho nějak zasáhla. Svět mu teď přišel méně děsivý, zvládnutelnější. Poprvé za dobu, kterou si dokázal vybavit, pociťoval… naději. Skoro až štěstí. Cítil se bezpečnější. Ne, to nebylo ono. Možná… lidé kolem něj byli víc v bezpečí, nebo si možná on připadal jistější sám sebou. Jistější, že dokáže ochránit ty, které…

Autoanalýza bude muset počkat. Teď má práci.

Když bylo zřejmé, že Kate se hned tak neprobudí, odešel z pokoje a vrátil se k práci v tajné místnosti pod chatou.

Zedníkům řekl, že tady chce mít protiletecký kryt. Nic neřekli, ale pohledy, které po sobě vrhali, mluvily za všechno. Ten chlap je cvok, ale nesmlouval o ceně, takže hurá do práce. Pojali místnost ve výrazně postapokalyptickém stylu à la konec světa – samé betonové stěny, čistě funkční vestavěný kovový stůl a jen tolik místa, aby se tam ještě vešla úzká postel a nějaké zásoby. Vzhledem k jeho poměrům to stačilo.

Další krok bude klíčový. Většinu dopoledne strávil rozhodováním co teď. Instinkt mu říkal, ať se spojí s centrálou Orloje. Ředitel Howard Keegan byl jeho učitel a přítel. David mu důvěřoval. Howard udělá, co bude moci, aby Orloj zabezpečil, a určitě bude potřebovat Davidovu pomoc.

Problém byl, jak se s ním spojit. Orloj neměl žádná zadní komunikační vrátka, jen oficiální virtuální privátní síť a protokoly. Tyhle kanály budou určitě sledované – kdyby je využil, namaloval by tím na sebe terč.

Zabubnoval prsty na kovovou stolní desku, opřel se a upřel pohled na žárovku zavěšenou pod stropem.

Otevřel si webový prohlížeč a projel veškeré místní i světové zpravodajství. Zabíjel čas. Nebylo tam nic, co by mu mohlo pomoci. Zahlédl však tiskovou zprávu o muži a ženě hledaných v souvislosti s teroristickým komplotem a možným organizovaným obchodem s dětmi. To by ho mohlo zpomalit. U článku nebyly podobizny, ale určitě se nějaké brzy objeví a pak po nich budou pátrat celníci všech zemí jihovýchodní Asie.

David měl v úkrytu několik průkazů totožnosti, ale jen skrovnou hotovost.

Přihlásil se do svého bankovního účtu. Zůstatek byl prakticky nulový. Josh tedy zadal ty platební příkazy. Byl naživu? David předpokládal, že ústředí jakartské stanice napadli, když bojoval v terénu. A bylo tam ještě něco. Několik vkladů v malých částkách, ani ne tisíc dolarů. Ve všech případech šlo o sumy zaokrouhlené na celé dolary. Byla to šifra, ale jaká? GPS?

9,11

50,00

31,00

14,00

76,00

9,11

9,11 – to bude začátek a konec šifry. Zbytek: 50.31.14.76. IP adresa. Josh mu poslal zprávu.

David si otevřel webový prohlížeč a naťukal do něj IP adresu. Byl to dopis od Joshe.

Davide,

už jsou za dveřmi, které moc dlouho nevydrží.

Rozluštil jsem ty zprávy. Najdeš je tady. Nechápu, co měly znamenat. Je mi líto.

Našel jsem toho tvého informátora – aspoň na internetu. Posílá zprávy přes roswellskou vývěsku inzertní služby Craigslist. Tady na něj máš odkaz. Doufám, že ti pošle další zprávu a že tomu útoku zabráníš.

Moc mě mrzí, že jsem ti nemohl pomoct víc.

– Josh

P. S.: Přečetl jsem si tvůj dopis a zadal platby (očividně). Myslel jsem, že jsi mrtvý – senzor ve tvé vestě nehlásil žádné známky života. Doufám, že jsem ti tím nezpůsobil potíže.

David vydechl a na chvíli odvrátil pohled od monitoru. Pak otevřel soubor s dešifrovanými zprávami – nekrology z New York Times z roku 1947. Josh odvedl skvělou práci. A umřel v domnění, že selhal.

David si otevřel roswellské stránky Craigslistu a uviděl to hned – novou zprávu od informátora.

Nadpis > Hodiny na věži lží už dotikávají

Text: Svému anonymnímu obdivovateli:

Obávám se, že můj stávající vztah se poněkud zkomplikoval. Nemůžu se s tebou setkat ani s tebou zůstat v kontaktu. Mrzí mě to. Není to moje vina, ale tvoje. Bylo by to pro mě moc nebezpečné.

Napadá mě 30 důvodů a 88 výmluv, proč se s tebou nesetkat. Hned po 81 lžích a 86 historkách.

A přitom se mi tak chtělo s tebou setkat.

Dokonce už mě napadlo i datum. 12. 3. 2013.

A čas – 10.45,00.

Jenže pravda je taková, že v tuhle chvíli jsi č. 44 v mém žebříčku priorit. A to prostě nestačí k tomu, abys udržel moji pozornost. Snad kdybys byl na příčce 33. Nebo 23. Nebo i 15. Tohle prostě nestačí.

Musím do toho přestat vkládat energii a zachránit děti.

Nic zodpovědnějšího se udělat nedá.

David se podrbal na hlavě. Co to mělo znamenat? Evidentně šlo o šifru. Teď by se mu opravdu hodila Joshova pomoc.

Vytáhl zápisník a pokusil se soustředit. Jeho mozek nebyl na tyhle věci stavěný. Kde má začít? První část byla celkem jasná – informátor se ocitl pod tlakem. Nemohl se s ním setkat ani posílat další zprávy. Úžasná novina. Zbytek tvořila řada cifer obklopených nesmyslnými slovy. V kategorii zmeškaných spojů dávala smysl, ale jinak neměla co vyjadřovat a nic nového už ke zprávě nepřidávala. Ta čísla. Musela něco znamenat.

Začal si do notýsku vypisovat čísla ze zprávy. V původním pořadí to dávalo:

30,88. 81,86.

12. 3. 2013

10.45,00

č. 44

33–23–15

První část: 30,88. 81,86. GPS souřadnice. Prověřil si je. Západní Čína, přímo na hranicích Nepálu a Indie. Satelitní snímky neukázaly nic… ale co je tohle? Opuštěná budova. Staré vlakové nádraží.

Další část: 12. 3. 2013 a 10.45,00. Datum a čas. Informátor tvrdil, že se s ním nemůže setkat, tak co na tom opuštěném nádraží bude? Past? Další indicie? Jestli Josh četl jeho dopis – a dodržel instrukce –, poslal vše, co zjistil, do centrály Orloje. Jestli centrála podlehla, Immari už ví všechno o nekrolozích i vývěsce Craigslistu. Třeba tu zprávu poslali oni. V Číně může docela dobře čekat oddíl zvláštních jednotek, až se jim ukáže v hledáčku.

Zaplašil tu myšlenku a zaměřil se na poslední řadu čísel ve zprávě: č. 44 a 33–23–15. Musí jít o skříňku v nádražní úschovně. Případně vlak nebo vagon číslo 44? David si promnul špičku nosu a přečetl si oznámení znovu.

Ty věty za posledními čísly… jejich vyznění bylo odlišné. Že by instrukce?

„Musím do toho přestat vkládat energii a zachránit děti.

Nic zodpovědnějšího se udělat nedá.“

„Přestat do toho vkládat energii.“ „Zachránit děti.“ David si ty fráze v duchu opakoval.

Rozhodl se dostavit na uvedené souřadnice v určený den a hodinu, aby viděl, co tam bude. Kate nechá tady, kde jí nic nehrozí. Něco věděla, ale nechápal, jak to do toho zapadá. Tady jí nic nehrozí. To pro něj bylo důležité.

Nad sebou uslyšel, jak někdo chodí po chatě.

Kapitola 43

Tisková zpráva stanice Al-Džazíra

Indonéské úřady identifikovaly dvojici Američanů zapletených do teroristických útoků a organizovaného obchodu s dětmi

Jakarta, Indonésie // Včerejší šňůra teroristických útoků, k nimž došlo v hlavním indonéském městě Jakartě, měla za následek vyhlášení pátrání na souši, na moři i ve vzduchu. Indonéská státní policie nasadila polovinu své dvanáctitisícové námořní sekce do Jávského moře a přizvala vojáky z celé Indonésie, aby prohledali Jakartu i okolní ostrovy. Do pátrání se zapojily i okolní státy, které vyhlásily pohotovostní stav pro ostrahu na hranicích a letištích. Úřady se zatím nevyjádřily k příčinám útoků, ale zato poskytly orientační skici podezřelých.

Žena byla identifikována jako dr. Katherine Warnerová, genetická vědkyně provádějící nepovolené experimenty na chudých dětech z vesnic v okolí Jakarty. „Stále ještě si dáváme vše dohromady,“ uvedl k tomu vrchní policejní inspektor Nakula Pang. „Víme, že klinika dr. Warnerové byla poručníkem více než stovky dětí odebraných bez souhlasu rodičů. Také víme, že přes dr. Warnerovou proudily značné částky z účtů na Kajmanských ostrovech – oblíbeného útočiště pašeráků drog, obchodníků s bílým masem a dalších pachatelů závažné trestné činnosti. V tuto chvíli máme za to, že klinika sloužila jako zástěrka pro obchod s dětmi, a vše nasvědčuje tomu, že z výtěžku mohly být financovány i včerejší útoky.“

Zmíněné útoky zahrnovaly tři exploze v několika obytných čtvrtích, divokou přestřelku v trhové čtvrti a na nábřeží smrtící sérii výbuchů, která si vyžádala životy padesáti zaměstnanců firmy Immari Jakarta. Mluvčí společnosti Adam Lynch vydal následující prohlášení: „Truchlíme nad včerejšími úmrtími a nyní už jen hledáme odpovědi. Indonéská policie potvrdila naše podezření, že útok byl dílem bývalého agenta CIA Davida Valea, který byl předtím v kontaktu s Immari Security – další pobočkou společnosti Immari International. Domníváme se, že šlo o součást osobní krevní msty a že p. Vale plánuje další útoky namířené proti zaměstnancům a zájmům firmy Immari. Jde o velmi nebezpečného muže, který možná trpí posttraumatickým stresem či jinou psychickou poruchou. Pro všechny zúčastněné je to velmi smutná situace. Nabídli jsme indonéským úřadům a vládám okolních států naši pomoc včetně asistence příslušníků podnikové ostrahy. Chceme tuto noční můru ukončit. Rádi bychom co nejdřív oznámili našim lidem, že už jsou zase v bezpečí.“

Kapitola 44

Kdesi na březích Jávského moře

Když se Kate probudila podruhé, cítila se mnohem, mnohem lépe. Hlava už jí tak netřeštila, skoro nic ji nebolelo – a byla schopná myslet.

Rozhlédla se po pokoji. Byla v něm skoro tma. Jak dlouho spala? Oknem viděla slunce zapadající nad mořem. Byl to krásný pohled, který ji na okamžik upoutal. Vánek byl teplý a provoněný slanou vodou. Na verandě se ve větru pohupoval ošuntělý hamak, jehož rezavé řetězy při každém pohybu skřípaly. Vypadalo a působilo to tu úplně opuštěně.

Vstala a vyšla z ložnice do velkého obývacího pokoje, kterým se vcházelo do kuchyně a ven na verandu. Je tady sama? Ne, byl tu ten muž, ale –

„Šípková Růženka se probouzí.“ Jako by se zhmotnil odnikud. Jak se jmenuje? David.

Kate na okamžik zaváhala, jak nevěděla, co říct. „Tys mě nadopoval.“

„Ano, ale na svou obranu dodávám, že jsem to neudělal proto, abych tě mořil otázkami a prováděl strašné věci tvým dětem.“

Všechno se jí naráz vybavilo. Martin, drogy, výslech. Ale co se dělo pak? Jak se sem dostala? Na tom nezáleželo. „Musíme ty děti najít.“

„My nic nemusíme. Ty si musíš odpočinout a mě čeká práce.“

„Hele –“

„A nejdřív se musíš najíst.“ Podal jí něco, co vypadalo jako instantní dietní jídlo, ale tužší – spíš jako vojenský denní příděl.

Naklonila se blíž. Zeleninový vývar s hovězím a suchary. Nebo něco na způsob zeleninového vývaru s hovězím. Nejradši by se od toho odvrátila, ale když uviděla a ucítila teplé jídlo, zakručelo jí v žaludku – měla hlad jako vlk. Včera celý den nic nejedla. Vzala si jídlo, posadila se a strhla z tenkého kartonu plastovou fólii. Z jídla se vyvalila pára. Zakousla se do masa a málem ho zase vyplivla. „Bože, to je hnus.“

„No jo, za to se omlouvám; je to maličko prošlé a ani předtím to nebylo kdovíjak skvělé. A ne, nemám tady nic jiného. Promiň.“

Kate si ukousla další sousto a krátce ho rozžvýkala, než ho spolkla. „Kde to jsme?“

David se posadil ke stolu naproti ní. „Na opuštěném staveništi u pobřeží Jakarty. Koupil jsem tu pozemek, když stavební firma zkrachovala, abych si tady zřídil dobrý nepodchycený úkryt pro případ, že bych musel narychlo odjet z Jakarty.“

„Moc si toho nepamatuju.“ Kate zkusila zeleninu. Nutkání ke zvracení už polevovalo – buď zelenina chutnala lépe než hovězí, nebo si začínala zvykat na celkovou odpornost stravy. „Musíme se ohlásit úřadům.“

„Kéž by to šlo.“ Přisunul k ní list papíru s vytisknutým článkem Al-Džazíry o vyhlášeném pátrání.

Kate zaskočilo sousto a divže nevykřikla: „To je absurdní. To je –“

Vzal si papír zpátky. „Brzy na tom přestane záležet. Ať plánují cokoliv, už se to rozjíždí. Hledají nás a mají vládní konexe. Naše možnosti jsou dost omezené. Mám stopu a potřebuju ji prověřit. Tady budeš v bezpečí. Musíš mi říct –“

„Tady v žádném případě nezůstanu.“ Kate zavrtěla hlavou. „V žádném případě.“

„Vím, že si to nepamatuješ, ale dostat tě z immarijského zajetí nebylo nic jednoduchého. Jsou to hodně zlí lidé. Není to jako ve filmu, kde hrdina s dívkou podniknou velkolepé dobrodružství kvůli zápletce. Uděláme to takhle – ty mi řekneš všechno, co víš, a máš moje slovo, že udělám, co budu moct, abych ty dvě děti zachránil. Zůstaneš tady a budeš hlídat jednu webovou stránku, jestli se na ní neobjeví nová zpráva.“

„Na to nepřistoupím.“

„Hele, já ti nenabízím dohodu, já ti říkám –“

„Neudělám to. Potřebuješ mě. A já tady nezůstanu.“ Dojedla poslední sousto a hodila umělohmotnou lžičku do prázdné krabičky. „Navíc mám pocit, že nejbezpečnější budu s tebou.“

„Moc hezké. To se ti vážně povedlo, takhle apelovat na moje ego, jenže já mám bohužel za ušima o tu špetku, špetičku víc, abych na to neskočil.“

„Chceš mě tady nechat, protože si myslíš, že ti budu překážet.“

„Snažím se tě udržet mimo nebezpečí.“

„To není moje hlavní starost.“

Otevřel pusu, aby něco namítl, ale pak trhl hlavou na stranu a zarazil se.

„Co –“

Zvedl ruku. „Tiše.“

Kate se na židli zavrtěla. Pak to uviděla – reflektor pročesávající pláž. Slabounký zvuk vrtulníku. Jak ho mohl slyšet?

Vyskočil, chytil Kate za loket a napůl ji odtáhl do šatní skříně u domovních dveří. Přimáčkl ji ke stěně, která se protočila a odkryla betonové schodiště.

Kate se na něj podívala. „Co má tohle –“

„Běž dolů. Hned tam přijdu.“

„Kam jdeš?“ zeptala se Kate, ale to už byl pryč.

Vběhla zpátky do domu. David balil jejich věci – jídlo a svou bundu. Kate zaběhla do ložnice, kde uhladila povlečení, a pak ještě rychle opláchla koupelnu. Zvuk helikoptéry se ozýval pořád ještě z dálky, ale přibližoval se. Už byla tma a nebylo toho moc vidět. Slabé světlo jen stěží osvětlovalo pláž.

David nahlédl do pokoje a podíval se na Kate. „Skvělá práce, a teď už pojď.“

Rozběhli se zpátky k šatní skříni a pak chodbou do malé místnosti, která vypadala jako protiletecký kryt. Byl v ní psací stůl s počítačem a malá postel – rozhodně navržená pro jednoho, ze stropu visela jediná žárovka.

Voják přimáčkl Kate k posteli a přiložil si na rty ukazováček. Pak vytáhl žárovku ze zásuvky a místnost se ocitla v naprosté tmě.

Chvíli nato Kate uslyšela v patře nad nimi kroky.

Kapitola 45

Immarijská výzkumná základna Sněžný ostrov

155 kilometrů od pobřeží Antarktidy

Martin Grey sledoval, jak roboti otáčejí kolem poklopu. Ve skafandru se sotva mohl hýbat – šlo o regulérní kosmický skafandr, který před týdnem ve spěchu odkoupili od Čínské národní vesmírné agentury. Byla to jediná věc, která dokázala odolat antarktickým teplotám, odstínit případné záření a poskytnout dostatek kyslíku v případě, že by se odpojil přívod. Navzdory ochraně skýtané oblekem ho sestup do nacistické ponorky stále děsil k smrti. A muž ve skafandru vedle něj – Dorian Sloane – jeho obavy ještě umocňoval. Sloane byl vznětlivý a to, co za chvíli objeví, ho určitě dopálí. A v ponorce může být i ta nejmenší exploze smrtící.

Poklop hlasitě zaúpěl zvukem kovu o kov, ale nepohnul se. Robotické rameno se odpojilo, zajelo, znovu se připojilo, pootočilo se a pak – BUM – poklop odletěl jako víko krabičky s čertíkem. Robota to okamžitě rozmáčklo o ponorku a po sněhu se rozletěly úlomky kovu a plastu, zatímco vzduch se sykotem unikal ven.

Z vysílačky v Martinově skafandru se ozval netělesný hlas Doriana Sloana. Dutě mechanický zvuk sluchátka mu dodával ještě výhrůžnější zabarvení než obvykle. „Až po tobě, Martine.“

Martin se střetl s jeho chladným pohledem, než zamířil k průlezu. „Operační, máte video?“

„Máme video v obou skafandrech, doktore Greyi, přepínám.“

„Dobře. Jdeme dovnitř.“

Martin se odšoural k metrovému průlezu ústícímu na vrchol nízkého ledového pahorku. Když došel k poklopu, obrátil se, přidřepl a položil nohu na první schod. Pak si od boku odepnul svítící tyčinku a hodil ji do šachty. Padala asi pět nebo šest metrů. Ledovou hrobkou se rozlehla ozvěna cinknutí tvrdého plastu o kov a pod ním se rozlilo světlo odhalující chodbu napravo.

Udělal další krok. Kovové příčky pokrýval led. Další krok, a už se držel žebříku oběma rukama, když ucítil, jak mu podklouzla noha. Pokusil se sevřít žebřík pevněji, ale než se mu to podařilo, sklouzly mu z něj obě nohy. Narazil zezadu do poklopu, spadl – nejdřív ho pohltilo světlo, pak tma – a se žuchnutím přistál na zemi. Zachránila ho izolační vrstva. Ale… jestli se skafandr protrhl, vnikne dovnitř chlad a on během několika vteřin umrzne. Přitiskl ruce k helmě, horečně tápaje kolem. Pak světlo, lenivě padající šachtou. Rozsvícená lampička mu přistála na břiše a osvítila okolní prostor. Zadíval se na skafandr. Vypadal v pořádku.

Nad ním se objevil Sloane, který zastínil denní světlo. „Asi už vysedáváš za psacím stolem moc dlouho, starouši.“

„Říkal jsem ti, že tady nemám co dělat.“

„Hlavně mi koukej uhnout.“

Martin se převalil a odplazil se těsně předtím, než Sloane sklouzl po žebříku, který svíral rukama i nohama po obou stranách, aniž by se jedinkrát dotkl příček.

„Uspořádání mám nastudované, Martine. Můstek je přímo před námi.“

Zapnuli svítilny v helmách a vešli do chodby.

Ponorka, respektive U-Boot, byla ve skvělém stavu – do této chvíle byla zamrzlá a odizolovaná. Vypadala přesně tak, jak mohla vypadat před osmdesáti lety, když odplouvala ze severoněmeckého přístavu. Mohlo by jít o muzejní exponát.

Chodba byla zejména pro objemné skafandry úzká a oba muži museli čas od času zatáhnout za hadice s přívodem kyslíku, jak pronikali stále hlouběji do reliktu. Chodba ústila do větší prostory. Sloane s Martinem se zastavili a rozhlédli se nalevo i napravo; čelovky jim odhalily místnost v záblescích jako maják prořezávající noc světelnými paprsky. Šlo očividně o můstek nebo nějaké velitelské stanoviště. Martin zahlédl každých pár vteřin něco děsivého – zmrzačeného muže s rozteklou pokožkou na obličeji visícího z křesla, dalšího zhrouceného u pažení s oblečením zbroceným krvavými fleky, skupinku mužů ležících tvářemi dolů v zmrzlém bloku krve. Vypadali, jako by je někdo protáhl obří mikrovlnkou a pak bleskově zamrazil.

Martin uslyšel cvaknutí ve vysílačce. „Vypadá to na zvonové záření?“

„Těžko říct, ale ano, něco na ten způsob,“ odpověděl.

Oba muži pracovali několik minut mlčky – obhlíželi můstek a ohledávali jednotlivá těla.

„Měli bychom se rozdělit,“ navrhl Martin.

„Vím, kde je jeho kajuta,“ odpověděl Sloane, když se otáčel, aby opustil můstek zadní chodbou.

Martin se plahočil za ním. Doufal, že odpoutá Sloanovu pozornost, aby se ke kajutám posádky dostal dřív než on.

Ve skafandru se však skoro nemohl pohnout a Sloane to zjevně zvládal mnohem lépe než on.

Doběhl ho až ve chvíli, kdy Sloane otvíral průlez do kajuty a vhazoval dovnitř několik tyčinek, které místnost zaplavily světlem.

Martin zatajil dech, když se po ní rozhlížel. Prázdná. Vydechl. Byl by radši, kdyby uviděl tělo? Možná.

Sloane přešel ke stolu a prohrábl se papíry, načež zotvíral několik zásuvek s pružinovými západkami. Svítilny v jeho skafandru ozářily černobílou fotografii muže v uniformě německé armády. Ne v nacistické uniformě, v nějaké starší, ještě před první světovou válkou. Pravou rukou objímal ženu, svou manželku, a levou dva syny, kteří mu byli hodně podobní. Sloane na fotku chvíli zíral, než si ji zastrčil do kapsy skafandru.

Martinovi se ho v tu chvíli skoro až zželelo. „Doriane, to přece nemohl přežít –“

„Cos čekal, že najdeme, Martine?“

„Mohl bych se tě zeptat na totéž.“

„Já se ptal první.“ Sloane pokračoval v průzkumu psacího stolu.

„Mapy. A když budeme mít štěstí, tak i tapiserii.“

„Tapiserii?“ Sloane se v objemném skafandru otočil, až ho svou čelovkou oslepil.

Martin zvedl ruku, aby mu nesvítila do očí. „Ano, velký koberec s příběhem –“

„Vím, co je to tapiserie, Martine.“ Sloane se otočil zpátky ke stolu a pokračoval v přehrabování knih. „Víš, asi jsem se v tobě zmýlil. Ty nepředstavuješ žádnou hrozbu, ty jsi prostě mimo. Moc dlouho ses opíjel rohlíkem. Podívej, jak dopadl – honil se za tapiseriemi a pověrečnými bájemi.“ Odhodil na zmrzlý stůl stoh papírů a knih. „Tady nic není, jen nějaké deníky.“

Deníky! Třeba to je ten deník. Martin se snažil dělat jakoby nic. „Ty si můžu vzít já. Mohlo by v nich být něco, co by se dalo využít.“

Sloane se narovnal, zadíval se mu do tváře a pak se ohlédl zpátky na štůsek tenkých knih. „Ne, asi si je nejdřív prolistuju sám. Přepošlu ti cokoli… vědeckého.“

* * *

Dorianovi lezl skafandr krkem. Byl v něm zavřený už šest hodin – tři hodiny v ponorce a tři hodiny na dekontaminaci. Martin a jeho intoši z výzkumáku byli důkladní. Opatrní. Milovníci přehánění. A zbytečných okolků.

Teď seděl naproti Martinovi v superčisté místnosti a čekal na výsledky krevních testů – na „zelenou“. Co jim trvá tak dlouho?

Martin každou chvíli střelil pohledem po denících. Očividně v nich něco je, něco, co by rád viděl. Něco, co nechce, aby Dorian objevil. Přitáhl si stoh knížek blíž k sobě.

Ponorka představovala největší zklamání jeho života. Bylo mu dvaačtyřicet a od jeho sedmi let neuplynul den, kdy by nesnil o tom, že ji najde. Jenže teď ten den nastal, a on nenašel nic. Totiž skoro nic – šest usmažených těl a jeden zánovní U-Boot.

„Co teď, Martine?“ zeptal se.

„Jako vždycky. Budeme pokračovat ve vykopávkách.“

„Buď konkrétnější. Vím, že provádíš vykopávky pod ponorkou. Vedle stavby.“

„Kterou považujeme za druhé plavidlo,“ dodal Martin rychle.

„V tomhle se prostě neshodneme. Cos našel?“

„Kosti.“

„Kolik?“ Dorian se opřel o zeď. V břiše měl najednou prázdno, jako těsně předtím, než s vámi horská dráha sjede z padáčku. Bál se odpovědi.

„Zatím dost na tucet mužů. Ale myslíme si, že jich tam bude víc,“ odpověděl Martin vyčerpaně. Pobyt ve skafandru mu dal opravdu zabrat.

„Tam dole je další zvon, že ano?“

„Taky bych řekl. Okolí ponorky se propadlo, když se k ní přiblížili dva badatelé. Jednoho to zpopelnilo – podobně jako ty muže v ponorce. Druhý zahynul pod závalem ledu. Počítám, že dole najdeme zbytek posádky.“

Dorian už byl na nějaké dohadování moc unavený, ale ta představa ho děsila k smrti. Byla tak definitivní. „Co víš o té stavbě?“

„V tuhle chvíli toho moc není. Je stará. Přinejmenším stejně stará jako gibraltarské rozvaliny. Sto tisíc let, možná i víc.“

Jedna věc Dorianovi vrtala hlavou od chvíle, kdy sem dorazili – vykopávky nevykazovaly žádný pokrok. Přestože Martinovi lidé objevili naleziště teprve před dvanácti dny, s jejich možnostmi už měli mít ledovec dávno naporcovaný jako pečenou krůtu. Personálu tu bylo takřka minimum, jako by se hlavní dění odehrávalo někde jinde.

„Tohle není hlavní naleziště, viď?“

„Naše zdroje jsou… nasazené jinde.“

Nasazené jinde. Dorian si s tou myšlenkou chvíli pohrával. Co může být větší než tohle? Stavba, kterou hledají už tisíce let. Všechny ty oběti. Co může být větší?

Větší. Rozměrnější stavba. Nebo… hlavní stavba.

Předklonil se. „Tohle je jen jeden díl, že? Pátráš po větší stavbě. Tahle část se prostě odlomila z nějaké primární stavby.“ Stále si nebyl jistý, jestli je to pravda, ale pokud ano…

Martin pomalu přikývl, aniž by se Dorianovi podíval do očí.

„Proboha, Martine.“ Dorian vstal a začal přecházet po místnosti. „Může k tomu dojít každou minutou. Můžou po nás vystartovat za několik dnů nebo už za několik hodin. Všechny jsi nás vystavil riziku. A o tomhle víš už dvanáct dnů! Copak ses zbláznil?“

„Mysleli jsme, že jde o primární –“

„Mysleli, věřili, doufali – na to zapomeň. Teď musíme jednat! Jakmile nás pustí z téhle plastové klece, odletím zpátky, abych zrušil tu čínskou operaci a zahájil Tobský protokol – neobtěžuj se s námitkami, víš, že nastal jeho čas. Chci, abys mě uvědomil, až najdeš větší stavbu. Taky jsem ti sem poslal několik oddílů agentů, Martine. Pomůžou ti, kdybys měl nějaké problémy se satelitním telefonem.“

Martin si opřel lokty o kolena a zadíval se do země.

Dveře do čekárny se odsunuly se zasyčením, jak dovnitř vnikl čerstvý vzduch a za ním nějaká dvacátnice s psací podložkou v ruce. Byla oblečená v takřka dokonale přiléhavé kombinéze – musela si vybrat model o tři velikosti menší.

„Můžete se oba vrátit do služby, pánové.“ Obrátila se k Dorianovi. „Můžu pro vás udělat ještě něco?“ Nechala podložku klesnout k boku a pak sepjala ruce za zády, mírně se prohýbajíc.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Dorian.

„Naomi. Ale můžeš mi říkat, jak chceš.“

Kapitola 46

Kdesi na březích Jávského moře

Kate nebyla schopná určit, jestli je vzhůru, nebo spí. Jednu chvíli se zkrátka a dobře vznášela v naprosté tmě a absolutním tichu. Jediné, co vnímala, byla měkká tkanina na jejích zádech. Naklonila se na stranu a uslyšela lupnutí laciné matrace. Musela usnout na té úzké posteli v protileteckém krytu. Ztratila přehled o čase, když s Davidem čekali, zatímco jejich pronásledovatelé nad nimi dusali sem a tam a prohledávali chatu snad celé hodiny.

Už může vstát?

Dostavil se další vjem: hlad. Jak dlouho spala?

Přehoupla nohy přes okraj miniaturního lůžka a stoupla na –

„Ááá, kristepane!“ Davidův hlas se rozlehl stísněným prostorem, jak se zprudka posadil, pak se jí u nohou svinul do klubíčka a zazmítal se.

Kate přesunula váhu zpátky na postel, zatímco šmátrala nohou po podlaze a hledala vhodné místo, které by se nenacházelo na Davidovi. Nakonec došlápla levou nohou a vstala, tápajíc ve vzduchu po šňůře, kterou se rozsvěcela jediná žárovka. Nahmátla provázek a zatáhla za něj, tím prozářila malý prostor žlutým zábleskem. Zamžourala a zůstala stát na jedné noze. Když se rozkoukala, stáhla se do rohu místnosti, dál od Davida, který pořád ještě ležel v pozici plodu na podlaze.

Trefila ho přesně tam. Bože. Co dělal na podlaze? „Nejsme na gymplu, abys věděl. Mohli jsme se rozdělit o postel.“

David se se zamručením konečně zvedl na všechny čtyři. „Kavalírství se zjevně nevyplácí.“

„Nechtěla jsem –“

„Pusť to z hlavy. Musíme odsud vypadnout,“ dodal, zatímco se hrabal do sedu.

„Jsou ti muži –?“

„Ne, před hodinou a půl odešli, ale možná čekají před domem.“

„Tady není bezpečno. Jdu s tebou –“

„Já vím. Já vím.“ Zvedl ruku. Už začínal popadat dech. „Ale mám jednu podmínku a nehodlám z ní slevit.“

Kate na něj zůstala civět.

„Uděláš, co řeknu, a uděláš to hned. Bez otázek a bez diskuse.“

Kate se narovnala. „Umím přijímat rozkazy.“

„Jo, tak tomu uvěřím, až to uvidím. Venku můžou rozhodovat vteřiny. Když ti řeknu, abys mě nechala ležet nebo utekla, musíš to udělat. I kdybys byla vyděšená nebo dezorientovaná, musíš se soustředit na to, co ti říkám.“

„Nebojím se,“ zalhala.

„Aspoň jeden z nás.“ David otevřel dvoukřídlé ocelové dveře vsazené do betonu. „A ještě něco.“

„Poslouchám,“ opáčila Kate poněkud dotčeně.

David si ji přeměřil. „Takhle oblečená ven nemůžeš. Vypadáš skoro jako bezdomovkyně.“ Hodil jí nějaké oblečení. „Možná ti budou trochu velké.“

Kate si prohlédla svůj nový model – nějaké staré modré džíny a černé tričko s véčkem.

David jí hodil šedivý svetr. „Taky budeš potřebovat tohle. Tam, kam jedeme, bude zima.“

„Což znamená kam?“

„To ti vysvětlím cestou.“

Kate si začala svlékat tričko, ale zarazila se. „Mohl bys, é…“

David se usmál. „Nejsme na gymplu.“

Kate odvrátila hlavu, jak přemýšlela, co na to říct.

David si zřejmě na něco vzpomněl. „Jo, aha. Ta jizva.“ Obrátil se na patě, klekl si a začal se hrabat v nějakých krabicích pod skříní.

„Jak jsi –“

Vytáhl pistoli a několik krabic střeliva. „Ta droga.“

Kate zrudla. Co říkala? A dělala? Z nějakého důvodu ji ta představa děsila a ona litovala, že se nedokáže rozpomenout. „Já jsem, my jsme –?“

„Jen klid. Až na to bezdůvodné násilí šlo o večer vhodný pro celou rodinu. Už je tu zase bezpečno pro děti?“

Kate si natáhla tričko. „A pubertální vojáky.“

David poznámku přešel bez komentáře. Vstal a podal jí krabici – další kartonové jídlo. Přečetla si název. HOJ – hotová jídla. „Máš hlad?“

Prohlédla si obal – smažené kuře s fazolemi a bramborami. „Tak velký zase ne.“

„Jak chceš.“ Sloupl igelitovou fólii, usadil se ke kovovému stolu a pustil se přibalenou lžičkou do studeného jídla. Včerejší jídlo musel ohřát čistě kvůli ní.

Kate se posadila na postel naproti němu a nazula si tenisky, které jí přichystal. „Hele, nevím, jestli už jsem to říkala, ale chtěla jsem ti… poděkovat za to…“

David přestal listovat papíry a rychle polkl sousto, které zrovna žvýkal. Ani se na ni nepodíval. „To nestojí za řeč. Jen jsem dělal svou práci.“

Kate si zavázala tkaničky. Jen dělal svou práci. Proč jí odpověď přišla tak… neuspokojivá?

David zastrčil poslední list papíru do složky, kterou jí podal. „Tohle je všechno, co mám o lidech, kteří unesli tvoje děti. Budeš si to moct přečíst cestou.“

Kate otevřela složku a začala pročítat papíry. Muselo to být dobrých padesát stránek. „Cestou kam?“

David zhltl pár dalších soust. „Podívej se na první stránku. Je to nejnovější šifrovaná zpráva od jednoho informátora v Immari. Někoho, s kým komunikuju už druhým týdnem.“

30,88. 81,86.

12. 3. 2013. 10.45,00

č. 44. 33–23–15

Přestat do toho vkládat energii. Zachránit děti.

Kate vrátila papír do složky. „Nerozumím tomu.“

„První část jsou GPS souřadnice – vypadá to na opuštěné vlakové nádraží v západní Číně. Druhá část zjevně udává čas, možná čas odjezdu vlaku. Tím prostředkem si nejsem jistý, ale tipoval bych to na skříňku v nádražní úschovně a číselnou kombinaci. Předpokládám, že naše spojka nám v ní něco nechala – něco, co potřebujeme, možná další zprávu. Není z toho jasné, jestli na nádraží budou i děti, nebo jenom další indicie. Nebo jsem to možná špatně pochopil. Mohla by to být jiná šifra, nebo to může znamenat něco úplně jiného. Měl jsem parťáka, který dešifroval všechny předchozí zprávy.“

„Nemůžeš to s ním zkonzultovat?“

David spolkl poslední sousto, hodil vilžičku do krabice a začal sbírat věci, které vytáhl ze skříně. „Ne, to bohužel nemůžu.“

Kate zavřela složku. „Západní Čína? Jak se tam dostaneme?“

„Uvidíš. Hezky všechno popořadě. Nejdřív zjistíme, jestli nahoře nenechali nějaké vojáky. Připravená?“

Kate přikývla a vyrazila za ním po schodech, kde jí řekl, ať počká, než prohledá chatu. „Vzduch čistý. Snad už odtáhli. Drž se u mě.“

Od chaty běželi řídkým podrostem po polní cestě, která nejevila žádné známky používání a končila slepě u čtyř velkých modrých skladišť, která očividně byla taky už celé roky opuštěná. David ji zavedl k druhému skladu, kde odtáhl část stěny z vlnitého plechu zakrývající trojúhelníkový otvor velký zrovna tak pro Kate.

„Vlez dovnitř.“

Kate začala protestovat, ale pak si vzpomněla na jeho jediný požadavek a bez dalšího poslechla. Z důvodů, které jí unikaly, se snažila neušpinit si přitom kolena, ale nedokázala se otvorem protáhnout. David zřejmě vycítil její dilema a poodtáhl kovovou chlopeň ještě o kus, aby se mohla snáz procpat dovnitř.

David ji následoval, načež odemkl a vytáhl vrata do budovy, aby odhalil „poklad“ ukrytý ve skladu.

Bylo to letadlo – ale jen taktak. A navíc zvláštní: hydroplán, jaký si Kate představovala, že by mohl dopravovat lidi do odlehlých částí Aljašky… v padesátých letech. Nejspíš nebyl až tak starý, ale starý rozhodně byl. Byl čtyřmístný a na každém křídle měl dvě velké vrtule. Nejspíš je bude muset roztáčet ručně jako Amelia Earhartová. Pokud se vůbec roztočí – a pokud s tím David dokáže vzlétnout. Sledovala ho, jak stahuje plachtu z ocasu letounu a odkopává klíny zpod kol.

V chatě říkal „bez otázek“, ale na tohle se zeptat musela. „Umíš s tím lítat, viď?“

Zarazil se, pomalu pokrčil rameny a ohlédl se po ní, jako by ho přistihla při něčem nekalém. „Tak jako obecně.“

„Obecně?“

Kapitola 47

Služební letoun firmy Immari

někde nad jižním Atlantikem

Dorian se díval, jak Naomi dopíjí zbytek martini a uléhá na dlouhý gauč na protějším konci letadla. Bílý froté župan se jí přitom shrnul a odhalil hruď, která se zvedala a klesala stále pomaleji, jak se její dech zklidňoval jako spokojené kočce nasycené kořistí. Olízla si z prstů poslední kapky martini a opřela se o loket. „Už můžeš znovu?“

Byla nenasytná. A od něj už takové hodnocení něco znamenalo. Zvedl telefon. „Ještě ne.“

Naomi udělala grimasu a rozvalila se na gauči.

Dorian uslyšel, jak spojovatel na druhém konci linky říká: „Ano, pane?“

„Spojte mě s čínskou pobočkou.“

„Immari Šanghaj?“

„Ne, s tím novým střediskem – v Tibetu. Potřebuju mluvit s doktorem Chasem.“

V pozadí slyšel klikání myši.

„S doktorem Čchangem?“

„Ne, s Chasem. Jaderná sekce.“

„Vydržte.“

Díval se, jak Naomi uhlazuje župan, který se kolem ní naskládal na gauči. Přemýšlel, jak dlouho asi vydrží.

V telefonu cvaklo. Roztržitý hlas oznámil: „Chase.“

„Tady Sloane. Jak jsme na tom s atomovkami?“

Muž zakašlal a pronesl už pomaleji: „Pane Sloane… myslím, že jich máme padesát nebo čtyřicet devět funkčních.“

„A dohromady?“

„To je všechno. Pořád je sháníme, ale Indové ani Pákistánci nám už nechtějí prodat žádné další.“

„Na penězích nezáleží, ať to stojí, co to st…“

„Zkoušeli jsme to, ale odmítají je prodat za jakoukoli cenu, když neudáme důvod, a my nemáme lepší historku, než že potřebujeme rezervní zdroje pro náš jaderný reaktor.“

„Můžete využít zbraně ze zemí sovětského bloku?“

„Ano, ale bude to trvat déle. Nejspíš půjde o starší modely, které se budou muset zkontrolovat a přebudovat. A taky budou mít asi nižší výkon.“

„Dobrá. Uvidím, co se dá dělat. Očekávejte novou zásilku. A když už mluvíme o přestavbách, potřebuju dvě přenosné bomby… aby je mohl snadno přenášet i člověk malé postavy nebo někdo… unavený.“

„Bude to nějaký čas trvat.“

„Jak dlouho?“ Dorian zafuněl. S těmihle magory to nikdy nebylo jednoduché.

„Přijde na to. Jaký je váhový limit?“

„Váha? Co já vím. Tak patnáct, dvacet kilo. Počkat, to je moc. Tak třeba… sedm kilo. Zvládnete to, když to bude plus minus sedm?“

„Výkon se tím sníží.“

„Zvládnete to vyrobit?“ utrhl se na něj Dorian netrpělivě.

„Ano.“

„Za jak dlouho?“

Vědec vydechl. „Den, možná dva.“

„Potřebuju ji za dvanáct hodin – a bez vytáček, doktore Chasi.“

Dlouhá odmlka. „Ano, pane.“

Dorian zavěsil.

Naomi konečně podlehla. Nalévala si další martini a dychtivě k němu nakláněla láhev.

„Teď ne.“ Dorian v práci zásadně nepil.

Chvíli přemýšlel a pak znovu zvedl sluchátko. „Spojte mě ještě s tím tibetským střediskem. S doktorem Čchangem.“

„Chasem?“

„Čchang, rýmuje se to na tank.“

Cvakání bylo tentokrát rychlejší.

„Tady Čchang, pane Sloane.“

„Mířím k vašemu středisku, doktore, a potřebuju, abyste se na můj příjezd připravil. Kolik tam máte subjektů?“

„Řekl bych –“ zaváhal Čchang. Dorian poslouchal přerovnávání papírů a klapot kláves a pak měl doktora zpátky na lince. „382 primátů a 119 lidí.“

„Jenom sto devatenáct lidí? Já myslel, že účast byla mnohem vyšší. Projektový plán počítá s tisíci.“ Dorian vyhlédl z okénka letounu. Sto devatenáct těl by nemuselo stačit.

„To ano, jenže, víte, když se nedostavovaly výsledky, rozhodli jsme se nábor lidských subjektů pozastavit. Místo nich jsme se zaměřili na pokusy s hlodavci a primáty. Máme začít zase od začátku? Máte nějakou novou terapii –?“

„Ne. Změna plánu. Budeme si muset vystačit s tím, co máte. Chci, abyste všem lidem nasadil poslední léčbu – výzkum doktorky Warnerové.“

„Ale ta terapie byla neúčinná –“

„Byla, doktore. Vím něco, co vy nevíte. Musíte mi věřit.“

„Ano, připravíme vám je. Dejte nám tři dny –“

„Dneska, doktore. Čas je to jediné, čeho se nám nedostává.“

„Nemáme personál ani kapacitu –“

„Zařiďte to.“ Dorian se zaposlouchal. „Haló?“

„Slyším, pane Sloane. Zařídíme to.“

„Ještě něco. Těla tentokrát nespalujte –“

„Ale riziko –“

„Vy už určitě vymyslíte, jak s nimi bezpečně naložit. Máte tam karanténní místnosti, ne?“ Dorian vyčkával, ale vědec neřekl ani slovo. „Dobrá. Jo, a málem bych zapomněl. Kolik myslíte, že ty dvě děti unesou – každé?“

Čchanga otázka zjevně zaskočila, nebo ho možná ještě trápil předchozí příkaz, že nemá likvidovat těla. „Když říkáte unesou, máte na mysli –“

„V batohu na zádech.“

„Nejsem si jistý –“

Vědci – zhouba Dorianova života. Nesnášejí riziko, plaší, plýtvají časem. „Odhadem, doktore. Nemusí to být přesně.“

„Řekl bych asi tak pět až sedm kilo, možná. Záviselo by to na tom, jak dlouho a jak daleko by to musely nést a –“

„Dobře, dobře. Hned jsem u vás. Radši se koukejte připravit.“ Dorian zavěsil.

Naomi mu nedala šanci znovu zvednout sluchátko. Dopila zbytek martini, přivlnila se k němu, odložila sklenku na stůl a obkročmo na něj usedla, nechávajíc župan, aby z ní sklouzl na podlahu. Hmátla po jeho zipu, ale Dorian ji chytil za ruce a přimáčkl jí je k bokům, pak ji zvedl a povalil ji vedle sebe na gauč. Potom zmáčkl tlačítko, kterým se přivolávala obsluha.

Pět vteřin nato otevřela dveře letuška, a když spatřila tu scénu, začala couvat.

„Stát. Zůstaň,“ přikázal Dorian. „Pojď k nám.“

Tváří mladé ženy se začalo šířit pochopení. Potichu zavřela dveře jako puberťačka, která v noci potají odchází z domu.

Naomi se zvedla z gauče, vzala její tvář do dlaní a začala ji líbat. Zároveň jí začala rozvazovat šátek a až úplně nakonec se pustila do knoflíčků modrého saka, pod kterým měla žena bílou halenku. Všechno bylo pryč dřív, než polibek skončil, a Naomi dokončila načatou práci, když jí stáhla sukni ke kotníkům.

Kapitola 48

Sněžný tábor Alfa

Vrtná lokalita č. 4

Východní Antarktida

Robert Hunt zavřel dveře své přenosné obytné kabiny a zvedl vysílačku.

„Tady Sněžný král, Hojnosti. Dosáhli jsme hloubky dva tři nula nula metrů, opakuji, hloubka dva tři nula nula metrů. Stav beze změny. Našli jsme jenom led.“

„Tady Hojnost, Sněžný králi. Rozumíme. Hloubka dva tisíce tři sta metrů. Zůstaňte na příjmu.“

Robert postavil mikrofon vysílačky na skládací stolek a zhoupl se na rozviklaném sedátku. Už se nemohl dočkat, až z téhle zmrzlé díry vypadne. Sondoval ropné vrty v nejdrsnějších koutech zeměkoule – v severní Kanadě, na Sibiři, na Aljašce i v Severním moři za polárním kruhem. Ve srovnání s Antarktidou to nebylo vůbec nic.

Rozhlédl se po kabině, která byla posledních sedm dní jeho domovem. Vypadala přesně jako poslední tři kabiny v posledních třech vrtných lokalitách – místnost tři krát čtyři a půl metru se třemi lůžky, velkým hlučným radiátorem, čtyřmi kufry s vybavením a jídlem, a stolkem s vysílačkou. Žádná lednička; udržet potraviny v chladu byl ten nejmenší problém.

Vysílačka s praskotem ožila. „Tady Hojnost, Sněžný králi. Instrukce jsou následující – vytáhnout vrták, zakrýt otvor a přemístit se do nové lokality. Potvrďte instrukce, až budete připravený přijmout nové GPS souřadnice.“

Robert potvrdil instrukce, zapsal si nové souřadnice a ukončil spojení. Chvíli seděl a přemýšlel o své práci. Tři vrty, všechny do hloubky dvou tisíc tří set metrů, všechny se stejným výsledkem – samý led. A veškeré vybavení bylo sněhově bílé a zakryté obrovskými bílými baldachýny připomínajícími padáky na parasailing. Ať už šlo o cokoliv, jejich zaměstnavatel nechtěl, aby je někdo zahlédl ze vzduchu.

Předpokládal, že hledají ropu nebo nějaký drahý kov. Tajné vrty nebyly nic neobvyklého. Přijdete, začnete vrtat, narazíte na ložisko, vše zakryjete a zažádáte o předkupní právo na pozemek. Jenže v Antarktidě nepřicházela vrtná práva v úvahu a na hledání ropy a dalších surovin existovaly i mnohem jednodušší – a taky levnější – lokality. Z ekonomického hlediska to nedávalo smysl. Jenže o peníze tady zjevně nešlo. Každá lokalita disponovala vybavením v ceně zhruba třiceti milionů dolarů a očividně jim bylo jedno, co se s ním stane. Platili mu dva miliony dolarů za těžbu, která podle jejich vyjádření bude trvat maximálně dva měsíce. Podepsal dohodu o zachování mlčenlivosti. A tím to haslo.

Dva miliony dolarů, vrtat, kam přikážeme, a držet jazyk za zuby. Robert nehodlal dělat nic jiného. Dva miliony dolarů ho vytáhnou z bryndy, v níž se ocitl, a možná mu ještě zbude dost na to, aby ropným věžím dal jednou provždy sbohem. Třeba si vyřeší i svoje problémy, které ho původně dostaly do téhle šlamastyky. Jenže to bude nejspíš jen zbožné přání, zhruba stejně pravděpodobné jako objevení ropy v Antarktidě.

Kapitola 49

Kdesi nad západočínskými horami

Byl to jejich třetí pokus o přistání na malém jezeře a Kate už toho měla dost. „Neříkals náhodou, že s tím umíš lítat?“

David dál zavrtával pohled do řízení. „Přistát je mnohem těžší než letět.“

Kate měla pocit, že přistání a let jsou totéž, ale přešla to bez komentáře. Už posté si zkontrolovala přezku bezpečnostního pásu.

David otřel z několika stařičkých ciferníků vláhu a pokusil se srovnat letoun na další pokus o přistání.

Kate uslyšela škytnutí a ucítila, jak její strana letounu poklesla. „To děláš ty?“

David poklepal na přístrojovou desku, nejdřív zlehka, pak důrazněji. „Došel nám benzin.“

„Vždyť jsi říkal –“

„Asi se rozbil palivoměr.“ David ukázal hlavou. „Vlez si dozadu.“

Kate ho pro změnu poslechla bez námitek a stížností a přelezla přes něj do zadní řady sedadel, kde si zacvakla pás. Tohle bude jejich poslední pokus o přistání.

Druhý motor s bafáním dosloužil svých posledních pár vteřin a letadlo vyrovnalo výšku, aby pokračovalo klouzavým letem dál v hrozivém tichu.

Kate se zadívala dolů na hustý zelený les kolem malého modrého jezírka. Byl to krásný pohled, jako výjev z kanadské divočiny. Věděla, že tam dole je zima; musejí být někde nad severní Indií nebo západní Čínou.

Většinu času letěli těsně nad vodou, aby unikli radarům. Skoro pořád směřovali na sever; slunce zůstávalo vysoko na obloze po Katině pravé ruce, dokud nedoletěli k pobřeží nějaké nízko položené monzunové oblasti, snad Bangladéše. Kate se nevyptávala – ne že by v hluku nyní ztichlých motorů mohlo být něco slyšet. Teď se nacházeli v nějakém odlehlém, člověkem netknutém kraji. Kdyby se při přistání zranili – jakkoliv –, šlo by nejspíš o zranění smrtelné.

Jezero se k nim blížilo stále rychleji. David vyrovnal výšku. Nebo se o to pokusil – letoun se zřejmě bez motorů ovládal hůř.

Kate se v duchu odvíjela jedna děsivá představa za druhou. Co když se zaboří do jezera? Všude kolem byly hory. Jezero může být neuvěřitelně hluboké – a studené. Letadlo je stáhne dolů. V té ledové hlubině nemají šanci přežít. A když se jim podaří vyrovnat výšku? Jak teď mají zastavit? Narazí plnou rychlostí do stromů. Představila si, jak se do nich zapichuje jedna větev za druhou jako špendlíky do vúdú panenky. Nebo benzin, výpary v nádrži explodují při sebemenším zážehu; to by je sejmulo rychle.

Plováky trhaně sklouzly po hladině a letoun se zhoupl ze strany na stranu.

Jeden z plováků by se mohl utrhnout. Letadlo by se pak rozletělo na kusy – a oni s ním.

Kate si utáhla pás. Neměla by si ho rozepnout? Mohl by ji přeříznout vejpůl.

Plováky se znovu dotkly hladiny, načež se kolébavě, klopýtavě vznesly do vzduchu.

Kate se předklonila a kdovíproč objala Davida kolem krku, aby ho mohla přimáčknout k sedadlu a přitisknout se k němu zezadu. Položila mu hlavu na krk. Nemohla se na to dívat. Cítila, jak se letoun zanořuje do vody prudčeji. Podlaha se ustavičně třásla. Když turbulence zachvátila i tenké kovové stěny, uslyšela několik prasknutí těsně po sobě a vzápětí ji to odmrštilo zpátky do sedadla, divže jí náraz nevyrazil dech. Otevřela oči a nadechla se. Zastavili se. Větve! Davidova hlava bezvládně visela v kokpitu.

Kate se vrhla k Davidovi, ale bezpečnostní pás ji málem přeřízl vedví. Natáhla se, pás nepás, a nahmátla jeho hrudník. Nepropíchla ho větev? Nic necítila.

Letargicky zvedl hlavu. „Helejte, madam, taky byste mě nejdřív mohla pozvat na panáka.“

Kate klesla zpátky do sedadla a šťouchla ho do ramene. Byla ráda, že to přežila. Byla ráda, že to přežil i on, ale nahlas řekla: „Už jsem zažila lepší přistání.“

Ohlédl se po ní. „Na vodě?“

„Když to tak vezmu, bylo to moje první přistání na vodě, takže ještě ne.“

„Jo, moje taky.“ David si rozepnul pás a vylezl ven dvířky pro cestující. Stoupl si na schůdky a sklopil sedadlo pro cestující, aby Kate mohla vystoupit.

„To myslíš vážně, viď? Tys nikdy nepřistával s letadlem na vodě? Zbláznil ses?“

„Ne, to byl vtip. Na vodě přistávám v jednom kuse.“

„Vždycky ti přitom dojde benzin?“

David začal z letadla vykládat zásoby. „Benzin?“ Vzhlédl k nebi, jako by si něco vybavoval. „Žádný benzin nám nedošel. Jenom jsem vypnul motory kvůli dramatickému efektu. Vždyť víš, v naději, že se ke mně přitulíš zezadu.“

„Moc vtipný.“ Kate začala třídit zásoby, jako by to tak dělali celé roky. Ohlédla se po Davidovi. „No, rozhodně jsi… akčnější než v Jakartě.“ Přemýšlela, jestli má vůbec něco říkat, ale zajímalo ji… „Teda ne že bych si stěžovala –“

„No jo. Vždycky pookřeju, když přežiju jistou smrt, znáš to. A když už o tom mluvíme,“ podal jí cíp velké zelené plachty, „pomoz mi tímhle zakrýt letadlo.“

Kate proklouzla pod letadlem, chytila cíp plachty, který přes ně David přehodil, a pak se vrátila k němu a jejich hromádce proviantu. Ohlédla se po zakrytém letadle. „My už nebudeme… my nepoletíme…“

David se na ni usmál. „Ne, řekl bych, že tohle byl jeho poslední let. Navíc mu došel benzin.“ Zvedl tři HOJky rozprostřené do vějíře jako hrací karty. „Tak co, budeš pokračovat v hladovce, nebo si dáš jednu z těchhle vybraných lahůdek?“

Kate stiskla rty a naklonila se blíž, jako by hnědé balíčky chtěla prozkoumat. „Hmmm. Co máme v dnešní nabídce?“

David obrátil krabice. „Tak počkej, pro zmlsané jazýčky tady máme sekanou, hovězí à la Stroganoff a kuřecí nudlovou polévku.“

Kate od včerejška nejedla – od včerejšího odpoledne, ještě předtím, než se uchýlili do leteckého krytu pod chatou. „No, ne že bych měla až takový hlad, ale ta kuřecí nudlová polévka zní prostě neodolatelně.“

David protočil balíček v ruce a roztrhl ho. „Skvělá volba, madam. Vyčkejte prosím několik okamžiků, než se hlavní chod ohřeje.“

Kate k němu přistoupila. „Nemusíš to ohřívat.“

„Nesmysl, není s tím žádná práce.“

Kate se zadívala na plachtu maskující letadlo. „Neprozradí nás oheň… nebudeme tím riskovat –?“

David zavrtěl hlavou. „Připouštím, že dneska táboříme dost nadivoko, má drahá doktorko, ale nežijeme v době kamenné, abychom si museli vařit jídlo v kamenném krbu jako neandertálci.“ Vytáhl z batohu něco, co vypadalo jako tužková svítilna, a zvedl to, aby lépe viděla. Pootočil horní částí a objevil se plamínek připomínající malou pochodeň, kterým David začal přejíždět sem a tam pod Katiným jídlem.

Kate si dřepla proti němu a dívala se, jak se „kuřecí polévka“ začíná vařit. Určitě šlo o sójové boby nebo nějakou jinou náhražku kuřecího masa. „Aspoň že tím neubližujeme zvířatům.“

David nespouštěl z očí plamínek a karton, jako kdyby opravoval nějakou jemnou elektroniku. „Ale podle mě je to opravdické maso. V posledních letech s těmihle jídly hodně pokročili. V Afghánistánu jsem jedl i taková, která nebyla pro lidský organismus stravitelná. Ty bys asi řekla organismus hominidů.“

„Já žasnu – ano, jsme hominidé. Přesněji řečeno hominini. Jediní zbylí.“

„Oprášil jsem své znalosti dějin evoluce.“ David jí podal ohřátou kuřecí polévku, roztrhl další balíček – sekanou – a pustil se do něj zastudena.

Kate zamíchala polévku vilžičkou a zkusmo polkla několik doušků. Nebylo to hrozné. Nebo že by si na tu příšernou chuť už zvykla? Vždyť je to jedno. Usrkávala polévku a oba jedli mlčky. Jezero bylo nehybné, hustý zelený les, který je obklopoval, se klátil ve větru a občas to v něm zavrzalo, když nějaké neviditelné zvíře přeskočilo z větve na větev. Nebýt tragických včerejších událostí, mohli by být táborníky v panenské divočině, a Kate to tak na okamžik i připadalo. Polévku dojedla chvíli po Davidovi, který jí odebral karton se slovy: „Měli bychom sebou hodit, do setkání s informátorem zbývá třicet minut.“ A klid i nevinnost okolní přírody byly rázem tytam. David si hodil na záda těžký batoh a ukryl zbytek odpadků pod plachtu.

Nasadil ostré tempo, takže Kate měla co dělat, aby s ním v hornatém hvozdu udržela krok a zamaskovala své funění. Byl v mnohem lepší kondici než ona. Čas od času se zastavoval a stále dýchal nosem, zatímco Kate se odvracela a lapala po dechu.

Při třetí zastávce se opřel o strom a pronesl: „Vím, že ještě nejsi připravená mluvit o svém výzkumu, ale jedno mi řekni – proč myslíš, že Immari unesla ty děti?“

„Od Jakarty jsem o tom hodně přemýšlela.“ Kate se předklonila a opřela se rukama o kolena. „Leccos z toho, co mi Martin řekl, když mě vyslýchali, nedává žádný smysl.“

„Například?“

„Naznačoval, že existuje zbraň, nějaká zbraň schopná vyhladit lidstvo –“

David se odstrčil od stromu. „A prozradil ti –“

„Ne, nic dalšího už neřekl. Byly to bláboly pomatence. Součást tirády o ztracených městech a genetice a… čem ještě?“ Kate zavrtěla hlavou. „Naznačoval, že děti s autismem by mohly představovat hrozbu, že jsou dalším krokem ve vývoji lidstva.“

„Je to možné? To s tím vývojem?“

„Nevím. Možná. Víme, že posledním významným průlomem v evoluci byla změna mozkového uspořádání. Když se podíváme na genom lidí, kteří žili před sto tisíci lety, a lidí, kteří žili před padesáti tisíci lety, jsou genetické změny minimální, ale už víme, že pozměněné geny měly zásadní dopad – hlavně na způsob myšlení. Lidé začali používat jazyk a kriticky myslet, začali řešit problémy, místo aby jednali instinktivně. Mozek se v podstatě začal chovat víc jako počítač než centrum zpracovávající podněty. Je to sice sporné, ale existují důkazy, že dochází k další změně uspořádání mozku. Autismus je v zásadě změna mozkového uspořádání a výskyt diagnostikovaných poruch autistického spektra neboli PAS jde prudce nahoru. V Americe vzrostl za posledních dvacet let o pět set procent. Na autistickém spektru se nachází jeden z každých osmaosmdesáti Američanů. Ten nárůst mají částečně na svědomí lepší diagnostické postupy, ale nelze pochybovat o tom, že PAS je na vzestupu – ve všech zemích světa. Rozvinuté státy to zjevně postihlo nejvíc.“

„Tomu nerozumím. Jaká je spojitost mezi PAS a evoluční genetikou?“

„Víme, že skoro všechny poruchy autistického spektra jsou do značné míry geneticky podmíněné. Všechny jsou vyvolané odlišným mozkovým uspořádáním řízeným malou skupinkou genů. Můj výzkum se zaměřuje na to, jak tyto geny ovlivňují uspořádání mozku – a hlavně jak by genová terapie mohla aktivovat nebo deaktivovat geny zlepšující jejich sociální schopnosti a kvalitu života. V autistickém spektru se nachází spousta lidí schopných vést hezký samostatný život. Osoby s diagnostikovaným Aspergerovým syndromem například prostě jen mají velký problém se socializací a obvykle se intenzivně zaměřují na jednu zájmovou oblast – počítače, komiksy, finance, co tě napadne. Což je ale nutně nemusí omezovat. Specializace je v dnešní době klíčem k úspěchu. Podívej se na žebříček Forbesu – kdybys podrobil vyšetření jedince, kteří vydělali jmění na počítačích, biotechnologiích a finančních službách, zaručuju ti, že většina z nich by skončila někde v autistickém spektru. Měli prostě jenom štěstí – vyhráli v genetické loterii. Jejich mozková činnost jim umožňuje řešit komplexní problémy a ještě si k tomu osvojit dost sociálních dovedností na to, aby dokázali fungovat ve společnosti. Právě o to jsem se snažila – dát těm dětem férovou šanci na život.“ To už popadla dech, ale pořád klopila oči k zemi.

„Nemluv tak. Jako by už bylo po všem. Jdeme dál. Zbývá nám patnáct minut.“

Obnovili tempo, a tentokrát už Kate stíhala držet krok. Když do setkání zbývalo pět minut, les prořídl a v dohledu se objevilo rozlehlé vlakové nádraží.

„Rozhodně není opuštěné,“ podotkla Kate.

Nádraží se hemžilo lidmi oblečenými v bílých pláštích, uniformách ostrahy a dalších stejnokrojích. David a Kate by v té mase lidí byli nepřehlédnutelní.

„Honem, než nás uvidí vycházet z lesa.“

Kapitola 50

Výzkumný komplex fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

Dorian sledoval na monitorech, jak badatelé vyvádějí z místnosti zhruba dvacítku čínských pokusných subjektů. Léčba jim dala pěkně zabrat. Půlka z nich se stěží držela na nohou.

Pozorovatelna byla vybavená velkou stěnou s obrazovkami monitorujícími každičký centimetr výzkumného střediska a několika řadami počítačových pracovních stanic, do nichž intoši vyťukávali dnem a nocí bůhvíco.

Na protějším konci se opírala o zeď zjevně znuděná Naomi. Oblečená vypadala nezvykle. Dorian jí pokynul, aby přišla blíž. Neměla povolení slyšet vědcovo hlášení.

„Už odsud chceš vypadnout?“ zeptala se.

„Za chvilku. Jdi si prohlídnout středisko. Mám tady práci. Potom za tebou přijdu.“

„Udělám si průzkum místních talentů.“

„Hlavně nedělej nic zbrklého.“

Beze slova odešla z místnosti.

Dorian se obrátil k nervóznímu vědci, který mu od příjezdu postával za zády a táhl se za ním se skoro až nelegální vytrvalostí.

„Doktore Čchangu?“

Muž popošel. „Ano, pane?“

„Na co se to dívám?“

„To je třetí kohorta. Pracujeme, jak nejrychleji to jde, pane Sloane.“ Když Dorian nic neřekl, Čchang pokračoval: „É, připojí se k nám i doktor Grey?“

„Ne. O tomto projektu budete od této chvíle komunikovat se mnou. Jasné?“

„Á, ano, pane. Co… jak –?“

„Doktor Grey pracuje na novém projektu. Chci, abyste mi shrnul dosavadní průběh.“

Čchang se nadechl k odpovědi.

„A buďte stručný.“ Dorian se zatvářil netrpělivě.

„Samozřejmě.“ Čchang si zamnul ruce, jako kdyby si je ohříval nad táborovým ohněm. „Nuže, projekt byl odstartován ve třicátých letech 20. století, jak jistě víte, ale výraznějšího pokroku jsme dosáhli teprve v posledních několika letech – a to jen díky několika průlomovým objevům v genetice, konkrétně v oblasti rychlého sekvenování genomů.“

„Já myslel, že lidský genom už byl zmapován v devadesátých letech.“

„Á, jenže to je om… é, nepřesná formulace, aby se tak řeklo. Žádný jednotný lidský genom totiž neexistuje. První lidský genom byl sekvenován v devadesátých letech a pracovní verze sekvence byla zveřejněna v únoru 2001 – šlo, é, o genom doktora Craiga Ventera. Každý z nás však má svůj genom a každý je jiný. To je na tom mimo jiné to složité.“

„Nechápu.“

„Jistě, omlouvám se. Moc často o projektu nehovořím.“ Rozpačitě se zasmál. „Z, é, očividných důvodů! A už vůbec ne s lidmi ve vašem postavení. Tak kde začít? Možná trochou historie. Takže třicátá léta – tehdejší výzkum byl, é… radikální, ale navzdory užitým postupům poskytl jisté zajímavé výsledky.“ Čchang se rozhlédl kolem, jako by se snažil zjistit, jestli Doriana neurazil. „A tak jsme, é, strávili celá desetiletí zkoumáním faktických účinků zvonu na oběti. Jak víte, jde o typ záření, kterému ještě úplně nerozumíme, nicméně jeho účinky jsou –“

„Nevykládejte mi o jeho účincích, doktore. Nikdo na téhle planetě o nich neví víc než já. Povězte mi, co víte. A pospěšte si.“

Čchang sklopil zrak. Několikrát sevřel ruce v pěst a pak si je pokusil otřít o kalhoty. „Samozřejmě že to víte, jen jsem chtěl srovnat náš dřívější výzkum s… jistě, v dnešní genetice sekvenujeme… my… ten… průlomový objev postavil celý výzkum na hlavu – místo studia účinků toho přístroje jsme se zaměřili na hledání metody, jak jeho působení přežít. Už od třicátých let víme, že některé subjekty si vedou lépe než jiné, ale jelikož všechny nakonec zemřou –“ Čchang vzhlédl k Dorianovi, který ho propaloval pohledem, svěsil hlavu a drmolil dál. „My, podle naší teorie bychom mohli vyvinout genovou terapii, která by nás před jeho účinky ochránila, kdyby se nám podařilo izolovat geny poskytující příslušnou imunitu. K přenosu tohoto genu, který jsme nazvali ‚atlantský gen‘, bychom využili retrovirus.“

„A proč jste ho pořád ještě nenašli?“

„Před několika lety jsme si mysleli, že už jsme blízko, jenže žádný jedinec zřejmě nedisponuje úplnou imunitou. Jak víte, vycházeli jsme z předpokladu, že v nějaké době existovala skupina osob schopných přístroji odolat a že jejich DNA byla roztroušena po světě – v podstatě to byla taková globální genetická hra na schovávanou. Upřímně řečeno jsme však po všech těch experimentech a vzhledem k obsáhlosti zkoumaného vzorku začínali docházet k přesvědčení, že žádný atlantský gen neexistuje – že se u člověka nikdy nevyskytoval.“

Dorian zvedl ruku a vědec se odmlčel, aby nabral dech. Jestli to, co tvrdil, byla pravda, vyžadovalo by to přehodnocení všeho, čemu dosud věřili. A ospravedlnilo by to užité postupy. Nebo aspoň skoro. Může to však být pravda? Pořád ještě tu bylo několik problémů. „Jak se těm dětem podařilo přežít?“ zeptal se.

„To bohužel nevíme. Nejsme si ani jisti, co jim bylo podáváno –“

„To už vím. Povězte mi, co víte.“

„Víme, že léčba, která jim byla nasazena, musela být velmi vyspělá. Nejspíš šlo o něco tak nového, že to ještě nemáme k čemu přirovnat. Máme však jisté teorie. Nedávno došlo k dalšímu průlomu v genetice – v oboru nazývaném epigenetika. Jde o myšlenku, že náš genom funguje spíš jako klavír než jako statický modrák. Genom by pak představovaly klávesy piana. Každý máme jiné klávesy, které se v průběhu života nemění; umíráme se stejnými klávesami neboli genomem, s jakými se rodíme. Mění se však notový zápis – epigenetika. Ten určuje, jaká melodie se bude hrát – jaké geny se budou projevovat – a geny zase určují naše vlastnosti, vše od IQ až po barvu vlasů. Má se za to, že právě komplexní interakce mezi naším genomem a epigenetikou řídící míru projevu genů určuje, co z nás vyroste.

Zajímavé na tom je, že se podílíme na skládání té hudby a řízení naší vlastní epigenetiky. Stejně jako naši rodiče, dokonce i naše okolí. Pokud se nějaký konkrétní gen projeví u vašich rodičů a prarodičů, je pravděpodobnější, že se aktivuje i u vás. Naše jednání, jednání našich rodičů a naše okolí tudíž v podstatě ovlivňují, jaké geny se aktivují. Geny mohou vymezovat naše možnosti, ale náš osud určuje epigenetika. Jde o neuvěřitelný průlom. Už nějaký čas jsme věděli, že kromě čistě statické genetiky tu působí ještě něco. Zjistili jsme to z výzkumů na dvojčatech uskutečněných ve třicátých a čtyřicátých letech. Některá dvojčata obstála před strojem déle než jiná, přestože měla skoro stejný genom. Tím chybějícím článkem byla epigenetika.“

„Jak to souvisí s těmi dětmi?“

„Má osobní teorie zní, že s pomocí nějakého nového typu léčby byly do těch dětí vloženy nové geny, které spustily kaskádový efekt a dost možná se projevily i na epigenetické úrovni. Domníváme se, že zvon lze přežít, pokud disponujete správnými geny a ještě je u vás aktivovaný onen ‚atlantský gen‘ – ten je klíčem ke všemu. Je to zvláštní; ta léčba fungovala skoro jako mutace.“

„Mutace?“

„Ano, mutace je prostě nahodilá změna genetického kódu, takový genetický hod kostkou, chcete-li. Někdy se úžasně vyplatí a obdaří vás novou evoluční výhodou, jindy… skončíte se šesti prsty nebo čtyřmi. Tahle však poskytovala imunitu vůči zvonu. Je to tak fascinující! Rád bych věděl, jestli bych mohl mluvit s doktorkou Warnerovou. Velice by mi pomohlo –“

„Na doktorku Warnerovou zapomeňte.“ Dorian si promnul spánky. Genetika, epigenetika, mutace. Všechno to dávalo tentýž výsledek – zpackaný výzkum, žádná použitelná léčba skýtající imunitu vůči zvonu a žádný zbývající čas. „Kolik subjektů pojme vaše zvonová místnost?“

„É, obvykle omezujeme jednotlivé pokusy na padesát subjektů, ale asi tak stovku, možná o něco málo víc, když je tam namačkáme.“

Dorian se zahleděl na monitory. Skvadra intošů v bílých pláštích naháněla novou kohortu subjektů k lehátkům a připojovala je na čiré igelitové sáčky smrti. „Jak dlouho vám trvá, než to sjedete?“

„Moc dlouho ne. Žádný subjekt nevydrží déle než pět až deset minut.“

„Pět až deset minut.“ Mluvil hlasem sotva slyšitelnějším než šepot. Zaklonil se v křesle a začal si s tou myšlenkou pohrávat. Pak vstal a zamířil ke dveřím. „Začněte zpracovávat všechny zbývající subjekty zvonem – tak rychle, jak to půjde.“ Doktor Čchang udělal krok k němu, aby něco namítl, ale Dorian už stál jednou nohou ve dveřích. „A nezapomeňte, že nemáte likvidovat těla. Budeme je potřebovat. Budu v jaderném oddělení, doktore.“

Kapitola 51

Vlak fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

Kate mlčky seděla a sledovala, jak kolem ní zelená krajina ubíhá rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině. Naproti ní se David maličko zavrtěl na svém konci uzavřeného kupé. Jak může spát za těchhle podmínek? Když bude spát v téhle poloze, bude mít přeleželý krk. Kate se natáhla a zlehka do něj šťouchla.

I kdyby neměla nervy nadranc, nohy ji bolely tak, že nedokázala usnout. Davidův svižný pochod od místa „přistání“ k nádraží si vybral svou daň stejně jako následný sprint ke skříňkám v úschovně a k číslu čtyřicet čtyři, kde na ně čekala záchrana.

Ve skříňce našli dva stejnokroje – uniformu ostrahy pro Davida a bílý plášť pro Kate. Nechyběly ani zaměstnanecké průkazky – z Kate teď byla dr. Emma West, výzkumná pracovnice ve „Zvon, primární sekce – oddělení genetiky“, ať už to znamenalo cokoliv. David byl Conner Anderson. Podobenky na průkazkách sice neodpovídaly, ale stačilo je jen protáhnout čtečkou podobnou té, jaké bývají v metru nebo v terminálech pro platební karty, aby se dostali do vlaku odjíždějícího v 10.45 – zřejmě posledního ranního spoje.

Když nastupovali do vlaku, Kate se obrátila k Davidovi s otázkou: „Co teď?“

David ji otočil zpátky a řekl: „Nemluv, třeba nás poslouchají. Jedeme podle plánu.“

Jejich „plán“ nebyl kdovíjaký. Měla v úmyslu najít děti a vrátit se s nimi do vlaku; David odpojí zdroj energie a připojí se k ní. Nebyl to plán ani zpoloviny. Nejspíš je chytí, až budou vystupovat z vlaku. A on teď spal.

Jenže… včera v noci toho asi moc nenaspal. Zůstal vzhůru, aby mu neuniklo, kdyby muži prohledávající chatu našli vchod do leteckého krytu? Jak dlouho ležel na té betonové podlaze? A pak všechny ty hodiny strávené v té rozklepané létající starožitnosti. Kate vytáhla z batohu kus oblečení a svinula je do ruličky, kterou zastrčila mezi jeho obličej a stěnu.

Uplynula další půlhodina a Kate si uvědomila, že vlak zpomaluje. V chodbě už se řadili lidé.

David ji vzal za ruku. Kdy se vzbudil? Kate se po něm ohlédla a tváří se jí začala šířit panika.

„Jen klid,“ mírnil ji. „Nezapomeň, že jsi tady zaměstnaná. Bereš děti na test. Na rozkaz vedení.“

„Jakého vedení?“ sykla Kate.

„Jestli se budou vyptávat, řekni, že je to nad jejich platové zařazení, a jdi dál.“

Kate se pokusila položit další otázku, ale David trhnutím otevřel dveře kupé a vystrčil ji do postupující fronty. Než se stihla ohlédnout, už ho od ní dělilo několik lidí a vzdaloval se opačným směrem, takže mezera mezi nimi se zvětšovala. Byla sama. Otočila se a několikrát polkla. To zvládne.

Nechala se unášet lidským proudem a snažila se působit nenuceně. Zaměstnanci byli převážně Asiaté, ale bylo mezi nimi docela dost Evropanů, možná i Američanů. Byla v menšině, ale příliš nevyčnívala.

Do obřího objektu vedlo několik vchodů a u každého z nich se tvořily tři fronty. Zahlédla vchod, u kterého se hromadilo nejvíc bílých plášťů, a zamířila k němu. Postavila se do fronty, a zatímco čekala, až bude moci protáhnout kartu čtečkou, pokoušela se zmapovat okolní průkazky. „Zvon, přidružená sekce – chov primátů.“ Mrkla do vedlejší fronty. „Zvon, řídicí sekce – údržba a úklid.“ Kde že to pracovala? Zvon něco. Něco s genetikou. Zmocnila se jí obava, že kdyby se podívala na svou falešnou průkazku, někdo na ni ukáže a začne křičet: „Podvodnice! Chyťte ji!“ Jako když na vás ostatní děti na hřišti prásknou, že jste si načůrali do kalhot.

Na konci fronty zatím bílé pláště mašírovaly vpřed a protahovaly průkazky čtečkou jako automatické stroje. Stejně jako na nádraží i zde fronta postupovala rychle. Uviděla něco dalšího – šest ozbrojených strážců. Tři byli rozmístění po okolí, jeden u každé fronty, a zkoumavě si měřili tváře příchozích. Zbylí tři postávali za drátěným plotem, popíjeli kávu a vedli čilý rozhovor, při němž se vzájemně popichovali jako úředníci u automatu na vodu. Každý z nich měl přes rameno přehozenou automatickou pušku se stejnou ležérností, jako kdyby šlo o kurýrní vak plný dopisů.

Teď se musí soustředit. Průkazka. Kate vysunula kartu z pouzdra a nenápadně si ji prohlédla: „Zvon, primární sekce – oddělení genetiky.“ V sousední frontě spatřila vysokého světlovlasého muže, který vypadal na čerstvého čtyřicátníka a držel kartu stejného oddělení. Dělilo ho od ní několik dalších lidí. Bude muset počkat, až projde, a pak ho sledovat.

„Paní –“

To platilo jí!

„Paní.“ Strážný ukázal na mohutný sloupek, na kterém byla připevněná čtečka magnetických karet. Vedle ní zatím lidé protahovali své karty a spěchali dál.

Kate se snažila, aby se jí netřásla ruka, až bude protahovat kartu zdířkou. Jiné pípnutí. Červené světlo.

Vedle ní prošli vchodem další dva lidé. Zelené světlo bez pípnutí.

Strážný naklonil hlavu na stranu a udělal krok k ní.

To už se jí viditelně klepaly ruce. Dělej jakoby nic. Zasunula kartu do zdířky a protáhla ji, tentokrát pomalu. Červené světlo. Špatné pípnutí.

Strážní za plotem se odmlčeli. Dívali se na ni. Hlídač před její frontou se ohlédl po ostatních.

Natáhla kartu ke zdířce, aby to zkusila znovu, ale někdo ji chytil za ruku. „Máte to obráceně.“

Kate zvedla hlavu. Ten blonďák. Nemyslelo jí to. Co že to řekl? „Já tady pracuju,“ namítla honem a rozhlédla se. Všichni se po nich dívali. Blokovali dvě ze tří front.

„To doufám.“ Vzal jí kartu. „Musíte tady být nová,“ prohlásil, zatímco si kartu prohlížel. „Ještě jsem vás tu nevi… Hele, tady si nejste moc podobná.“

Kate mu ji vyškubla. „Ne – nedívejte se na tu fotku. Já, é, jsem tady nová.“ Pročísla si rukou vlasy. Bylo jí jasné, že ji chytí. Ten muž na ni pořád civěl. Kate se snažila něco vymyslet. „Použili starou fotku. Já jsem… zhubla.“

„A zřejmě jste si odbarvila vlasy,“ dodal skepticky.

„No jo…“ Kate se nadechla. „Doufám, že umíte udržet tajemství. S blond vlasy si člověk užije víc legrace.“ Pokusila se usmát, ale asi to působilo spíš vylekaně než sebevědomě.

Přikývl a usmál se. „To je fakt.“

Z druhého konce fronty někdo houkl: „Hele, Casanovo, nech si ty svoje triky, až bude po pracovní době.“ Fronta se rozezvučela smíchem.

Kate se usmála. „Jak se to tam dává?“ Znovu protáhla kartu. Červená a pípnutí. Zvedla hlavu.

Vzal ji za ruku, obrátil kartu a protáhl ji čtečkou. Zelená. Pak se obrátil k druhému sloupku a projel svou kartu. Zelená. Opatrně se protáhl kolem šestice zachmuřených strážných a Kate se rozběhla za ním.

„Děkuju, doktore –“

„Prendergast. Barnaby Prendergast.“ Zahnuli za další roh.

„Barnaby Prendergast. Zrovna jsem si to chtěla tipnout.“

„Jste pěkně oprsklá.“ Zadíval se na ni. „A dost pohotová na někoho, kdo neumí zacházet se čtečkou.“

Poznal to? Kate se pokusila zatvářit zahanbeně; nemusela se ani moc snažit. „Zbraně mě znervózňují.“

„Tak to se vám tady brzy přestane líbit. Snad každý, kdo nemá bílý plášť, se tady ‚poflakuje s bouchačkou‘.“ Poslední tři slova pronesl s americkým přízvukem. Protáhl kartu čtečkou a rozrazil široké dveře, jaké v nemocnicích spojují jednotlivá oddělení. „Asi mají být připravení pro případ, že by nás napadly stromy.“ Odfrkl si a zamumlal: „Blbci jedni zatracení.“

Cestu jim zatarasilo několik tlouštíků, kteří tlačili kovové klece. Kate je provázela pohledem. Klece byly plné šimpanzů. Když přešli, Kate zjistila, že zůstala v chodbě sama. Rozběhla se a zahlédla Barnabáše, nebo jak se vlastně jmenoval. Přidala do kroku, aby ho doběhla.

Zastavil se u čtečky před dalšími dveřmi. „Kam že jste říkala, že jdete, doktorko Westová?“

„Já… neříkala jsem to.“ Kate se na něj pokusila zamávat řasami. Připadala si hloupě. „Kam… jdete vy?“

„No, do svojí laboratoře ve virálce. Pod kým tady pracujete?“ Rozpačitě se na ni zadíval. Nebo se ji snažil prokouknout?

Kate zpanikařila. Bylo to mnohem komplikovanější, než si představovala ve vlaku. Co ji to napadlo, jen tak si sem nakráčet jako do školky a prohlásit: „Jdu si vyzvednout ty dvě indonéské děti.“ Davidova rada – Prostě jim řekni, že je to nad jejich platové zařazení – působila teď hrozně prostoduše a nemístně.

Došlo jí, že to řekl jen proto, aby ji uklidnil, aby ji dostal do vlaku a do akce. Nic jiného ji ale nenapadlo. „To je nad vaše platové zařazení,“ plácla.

Barnaby už se chystal protáhnout kartu čtečkou, ale zarazil se a karta zůstala viset ve vzduchu. „Prosím?“ Zadíval se na ni a pak se rozhlédl kolem sebe, jako by slyšel nějaký zvuk a snažil se určit odkud.

Kate přemáhala nutkání utéct od něj co nejrychleji pryč, ale neměla ponětí, kterým směrem se má dát. Musela zjistit, kde ty děti drží. „Pracuju na výzkumu autismu.“

Barnaby nechal kartu klesnout k boku, když se obracel ke Kate. „Vážně? O žádném výzkumu autismu nevím.“

„S doktorem Greyem.“

„Doktorem Greyem?“ Protočil oči, jak usilovně přemýšlel. „Toho neznám…“ Z jeho obličeje se pomalu vytratil skeptický výraz, když vyrazil k bílému nástěnnému telefonu u dveří. Natáhl se po sluchátku. „Třeba bych vám, á, měl zavolat někoho, kdo vám pomůže se zorientovat.“

„Ne!“

Katin výkřik ho přimrazil na místě.

„Nedělejte to. Nezabloudila jsem. Pracuju… se dvěma dětmi.“

Stáhl ruku zpět k boku. „Aha, takže je to pravda. Donesly se k nám zvěsti, ale všichni kolem toho dělají neuvěřitelné tajnosti. Jako ve špionážním románu.“

Takže o dětech nevěděl. Co z toho vyplývá? Kate potřebovala získat čas, potřebovala si to promyslet. „Tak nějak. Mrzí mě, že vám nemůžu říct víc.“

„No, rozhodně jsem si jistý, že je to nad moje platové zařazení, jak jste řekla.“ Něco si pro sebe zamumlal, snad „vy taky houby víte, jaký je moje platový zařazení“, a pokračoval: „Ale teď upřímně – jak můžete pracovat s dětmi v takovémhle podniku? Mluvíme přece o nulovém procentu přeživších. Nula procent. Asi to vaše ‚platové zařazení‘ omlouvá. Mám pravdu?“

Kate se zmocnila nová myšlenka, strach, o němž dosud neuvažovala – nulové procento přeživších. Děti by už mohly být mrtvé.

„Slyšela jste mě?“

Kate však nedokázala odpovědět. Jen tam stála jako zkamenělá.

Viděl to – ten strach v jejích očích. Naklonil hlavu na stranu. „Stejně je na vás něco zvláštního, abyste věděla. Něco mi na vás nesedí.“ Natáhl se. Sevřel sluchátko.

Kate po něm skočila a vytrhla mu telefon z ruky.

Vytřeštil oči v němém jak se opovažujete.

Kate se rozhlédla kolem. V hlavě jí zněla Davidova slova – třeba nás poslouchají. Možná už je pozdě. Zavěsila telefon a objala Barnabyho, aby mu mohla zašeptat do ucha: „Poslouchejte mě. Zadržují tady dvě děti. Hrozí jim nebezpečí. Přišla jsem je zachránit.“

Odstrčil ji od sebe. „Cože? Zešílela jste?!“

Tvářil se přesně tak, jak se Kate tvářila předevčírem v dodávce, když jí David pokládal otázky.

Znovu se k němu naklonila. „Prosím. Musíte mi věřit. Potřebuju vaši pomoc. Potřebuju ty děti najít.“

Zapátral v její tváři. Našpulil pusu, jako by kousl do něčeho odporného a nemohl to vyplivnout. „Podívejte, já nevím, na co si to hrajete, jestli je to nějaký cvičný poplach nebo ujetá hra, ale už jsem vám řekl, že nevím nic o žádných dětech – pokud vůbec nějaké existují. Jen jsem slyšel zvěsti.“

„Kde by je drželi?“

„Nemám představu. Ani jsem neviděl subjekty. Mám přístup jen do laboratoří.“

„Hádejte. Prosím vás, potřebuju vaši pomoc.“

„Nevím… asi v obytných křídlech.“

„Doveďte mě tam.“

Zamával na ni kartou. „Haló, haló. Nemám tam přístup. Vždyť vám to povídám, můžu jenom do laboratoří.“

Kate sklopila pohled ke své kartě. „Já určitě ano.“

Dozorce sledoval, jak žena oslovila muže, vzala mu telefon, pak ho chytila a začala mu šeptat do ucha – možná mu vyhrožovala. Každopádně se tvářil vyděšeně. Zrovna absolvovali další seminář o sexuálním obtěžování, který se však týkal hlavně mužů nutících ženy k pohlavnímu styku. O to tady zjevně nešlo. Ale třeba jde o něco jiného. Zvedl telefon. „Jo, tady stanoviště číslo sedm; asi máme problém v primární sekci.“

Kapitola 52

Výzkumný komplex fy Immari

poblíž Purangu, Čína

Tibetská autonomní oblast

David čekal ve frontě, která odbavovala příslušníky ostrahy. Stavba byla masivní – překračovala veškerá jeho očekávání. Nad budovami se pnula k nebi trojice chladicích věží ve tvaru obřích váz, z nichž do mraků stoupal bílý dým.

Celý komplex musel být něčím mezi nemocnicí/zdravotním střediskem a elektrárnou. Po dalších kolejích přijížděly další vlaky. Veškerý personál musí dojíždět odjinud; areál obklopovalo velmi široké karanténní pásmo sahající do vzdálenosti možná až sto padesáti kilometrů. Proč? Musí to stát závratné peníze. Postavit něco takového uprostřed pustiny a dovážet sem každý den zásoby a zaměstnance?

„Pane!“

David zvedl hlavu. Byl na řadě. Protáhl kartu čtečkou. Červené pípnutí. Prohlédl si ji. Držel ji obráceně. Obrátil ji a dočkal se zeleného pípnutí.

Pokračoval dovnitř. Teď to těžší – kudy dál?

Někde vzadu v mozku ho polechtala jiná myšlenka: Kate. Byla v tom až po uši. Musí dokončit svůj úkol a honem jít za ní.

Na stěně visel plánek – nouzová úniková trasa. V tomhle poschodí žádná místnost s reaktory nebyla. Vzhledem k umístění věží odvádějících vodní páru vlastně ani nečekal, že bude v téhle budově.

Vyšel z hlavní chodby a nechal se unášet proudem tvořeným převážně muži do otevřeného prostranství s řadami šatních skříněk. Většina členů ostrahy si buď povídala mezi sebou, nebo se vybavovala zbraněmi a vysílačkami a odcházela.

Zaslechl, jak se pár hlídačů baví o elektrárně, a tak vyrazil za nimi s vysílačkou a pistolí, které si na odchodu vzal ze stojanu. Zadní vchod do malé budovy, která patřila bezpečnostním jednotkám, vedl na malé nádvoří, z něhož David zahlédl trojici sousedních budov – obří elektrárnu, budovu takřka bez oken, která možná byla zdravotním střediskem, a menší budovu s okny a immarijským firemním praporem vlajícím na střeše – zřejmě administrativní centrum.

Muži před ním byli zabraní do hovoru.

David sáhl za sebe a přejel rukou po batohu, zatímco uvažoval, jestli bude mít dost výbušnin. Asi ne. Bylo to tu větší, než čekal.

Před vchodem do elektrárny seděl na barové stoličce obézní hlídač, který kontroloval průkazky a srovnával je s vytištěnou stránkou položenou na pultíku před ním. Beze slova natáhl k Davidovi klobásovité prsty.

David mu podal průkazku. Ve frontě u vlaku podobenku pro jistotu z větší části seškrábal.

„Co máte s průkazkou?“

„To pes.“

Muž napůl vyprskl a začal hledat v seznamu. Pomalu přitom křivil tvář, jako by se seznam změnil v jazyk, kterému nerozuměl. „Na dnešek vás nemám psaného.“

„To jsem jim taky říkal, když mě ráno vzbudili. Jestli tím chcete říct, že můžu jít, tak já padám.“ David se natáhl po průkazce.

Kontrolor docházky zvedl klobásovou ruku. „Ne, vydržte chvíli.“ Znovu zabořil tvář do seznamu a zpoza ucha vytáhl propisku. Každých několik vteřin zaletěl pohledem k průkazce a zase zpátky, když na spodek stránky připisoval neumělými tiskacími písmeny „Conner Anderson“. Pak vrátil Davidovi průkazku a pokynul klobásami dalšímu muži ve frontě.

Další místností byla jakási vstupní hala s recepčním stolkem a dvěma hlídači, kteří něco probírali. Když kolem nich procházel, změřili si ho pohledem a vrátili se ke konverzaci. David našel další plakát s vyobrazenou únikovou trasou pro případ nouze a začal se propracovávat k reaktorové sekci.

Karta k jeho úlevě zabírala na všechny dveře, na které narazil. Už byl skoro u reaktorny.

„Ty tam, stát.“

David se otočil. Byl to jeden z těch hlídačů ze vstupní haly.

„Kdo jsi?“

„Conner Anderson.“

Hlídač se zatvářil nechápavě, načež vytasil pistoli. „To teda nejsi. Ani hnout.“

Kapitola 53

Barnaby se tvářil tak vyděšeně, jak se Kate cítila. Být vůdkyní spiknutí jí však kupodivu dodávalo sebevědomí.

Její znovu nabyté sebevědomí nicméně trochu zakolísalo, když spatřila hubeného asijského hlídače, který si u dvoukřídlých dveří do obytného oddělení četl nějaký komiks. Když je zahlédl, odhodil tenký svazeček na stůl a sledoval je, jak se blíží k nástěnné čtečce karet.

Kate protáhla svou kartu. Zelená.

Rozrazila dveře a udělala krok dovnitř. Barnaby následoval v těsném závěsu za ní.

„Ne! Vy – vy taky protáhněte.“ Hlídač ukázal na Barnabyho, který s vytřeštěnýma očima začal ustupovat, jako by ho měli každou chvíli zastřelit.

„Protáhněte.“ Muž ukázal na čtečku.

Barnaby si přitiskl kartu k hrudi a pak ji protáhl. Červená.

Hlídač vstal. „Průkazku.“ Natáhl se k Barnabymu.

Světlovlasý vědec couvl ke stěně, přičemž upustil průkazku. „Přinutila mě k tomu. Je to blázen!“

Kate se postavila mezi ně. „To nic, Barnaby.“ Zvedla průkazku a podala mu ji. „Chtěla jsem, aby mě doprovodil na pracoviště, ale to nic.“ Přitiskla mu ruku na záda a odstrčila ho. „To nic. Uvidíme se později, Barnaby.“ Obrátila se zpátky k hlídači, zvedla průkazku a znovu ji protáhla čtečkou. „Vidíte – zelená.“ Prošla dveřmi a na okamžik se zastavila.

Dveře zůstaly zavřené; možná byla v bezpečí. Zamířila hlouběji do budovy. Každých asi tak pět metrů míjela velké dveře, které zřejmě vedly do chodby nebo nějakého jiného prostoru. Všude v dohledu to bylo stejné – dveře a symetrické chodby. A bylo tu ticho, zneklidňující ticho.

Protáhla kartu čtečkou u nejbližších dveří a prošla jimi. Vypadalo to tu jako někde v kasárnách nebo… na vysokoškolské koleji – tak jí to aspoň připadalo. Stála ve velké společné místnosti, z níž se vcházelo do šesti menších pokojů vybavených palandami. Ne, nebyly to zrovna společné ložnice… na to byly moc strohé, spíš jako vězeňské cely. A byly prázdné. Očividně opuštěné. V celách byl nepořádek – na podlahách byly poházené pokrývky a oblečení, malá umyvadla u paland byla plná osobních věcí. Působilo to dojmem, že jejich obyvatelé odešli narychlo.

Kate vycouvala z místnosti a chvíli pokračovala dál hlavní chodbou. Její tenisky při každém kroku povrzávaly. V dálce slyšela hovor. Musela jít za ním, ale něco v ní se tomu vzpíralo. Tady v prázdných místnostech bez lidí bylo bezpečno.

Zahnula na další „křižovatce“ a pokračovala za hlasy. Teď už to viděla, něco jako sesterna v nemocnici – vysoký pult, na kterém ležely složky, a za ním dvě nebo tři ženy.

Z jiného směru se ozval další zvuk – hlasitý rytmický dusot vysokých bot rozléhající se prázdnou chodbou. Blížil se. Pokračovala k sestrám. Už slyšela jejich hlasy: „Chtějí je všechny hned teď.“ – „Já vím.“ – „Vždyť to říkám.“ – „Ty jejich rozkazy nikdy nedávají smysl.“ – „Vždyť je ani neléčí –“

Kate se otočila na patě – vysoké boty už byly za ní. Šest mužů z ostrahy. Běželi k ní s vytasenými pistolemi. „Zůstaňte stát!“

Mohla by utéct a možná doběhnout k sesterně. Strážní se rychle přibližovali, už byli jen šest metrů od ní. Udělala krok a pak další, ale to už byli u ní a mířili na ni pistolemi.

Kate zvedla ruce nad hlavu.

Kapitola 54

David zvedl ruce.

Hlídač na něj namířil pistoli a udělal krok k němu. „Ty nejsi Conner Anderson.“

„Nekecej,“ utrousil David polohlasem. „Teď zastrč tu bouchačku a sklapni; možná nás poslouchají.“

Hlídač se zastavil a nejistě sklopil zrak. „Cože?“

„Řekl mi, že za něj mám zaskočit.“

„Cože?“

„Prostě má za sebou divokou noc. Tvrdil, že ho vyrazí, když nepůjdu místo něj,“ trval na svém David.

„Kdo jsi?“

„Jeho kamarád. A ty budeš ten jeho fakt bystrej kámoš z práce.“

„Cože?“

„Víc toho říct neumíš? Hele, odlož pistoli a chovej se přirozeně.“

„Conner dneska nemá službu.“

„To už jsem taky pochopil, ty chytráku. Byla to další kravina, kterou vyprdnul ten jeho přiopilej mozek. Já ho zabiju, jestli mě vy blbci nezabijete jako první.“ David k němu natáhl ruce a kývl hlavou, jako by říkal: Tak uděláš to, nebo ne? Hlídač neřekl ani slovo. „Hele, chlape, buď mě zastřel, nebo mě nech jít.“

Muž zdráhavě zasunul zbraň do pouzdra, ale pořád se tvářil dost nespokojeně. „Kam jdeš?“

David se vydal k němu. „Chci se odsud dostat ven; kudy je to nejrychlejší?“

Muž se obrátil a ukázal, ale nestihl ani špitnout. David ho omráčil prudkým úderem do zátylku.

Teď už musel jednat rychle. Rozběhl se hlouběji do objektu. Byl tu ještě další problém, který kvůli naléhavějším otázkám přežití úmyslně vytěsnil. Teď však musel vymyslet, jak odpojit zdroj energie. Nejlepší, co vymyslel, bylo nezaútočit přímo na jaderné reaktory, které budou opevněné a účinně chráněné, pokud se k nim vůbec dokáže dostat. A navíc byly tři. Lepší bude elektrické vedení. Když vyhodí do vzduchu rozvod, odřízne celý objekt natrvalo od proudu včetně veškerých případných rezerv odčerpaných z reaktoru. Jenže v tom se nevyznal. Co když je vedení zakopané pod zemí nebo jinak nedostupné? Nebo přesměrované skrz ostře hlídanou budovu sousedící s reaktornou? Pozná je vůbec, až je uvidí? Samá kdyby…

Na stěně uviděl další plánek a rychle proletěl jednotlivé oblasti. Reaktor 1, reaktor 2, reaktor 3, turbína, dozorna, sál primárního obvodu… primární obvod – to by mohlo být ono. Nacházel se naproti reaktorně a vypadalo to, že se do něj sbíhají kabely od všech reaktorů.

David se od plánku odvrátil zrovna ve chvíli, kdy zpoza rohu vyšli dva strážní a pokračovali pochodovým krokem k němu. Pokývl jim a zamířil do sálu s primárním obvodem. Z větší blízkosti už byl slyšet tichý hukot strojů a bzukot vysokonapěťového proudu, který jako by se linul ze stěn i z podlahy. Podlaha se nechvěla, ale když protáhl kartu čtečkou a vstoupil do místnosti, rozklepalo se mu tělo tepem masivních strojů.

Sál byl obrovský – a zaplněný do posledního místa. Trubky a kovové roury se vinuly snad všemi směry a každou chvíli to v nich bzučelo nebo lupalo. David si připadal, jako by ho někdo zmenšil a teleportoval na obvodovou desku počítače.

Vlezl hlouběji do sálu a umístil nálože na větší roury v místech, kde vycházely z místnosti. Bylo tu několik kovových „skříní“, pokud se to tak dalo nazvat, a na ty umístil nálože taky. Už mu zbývalo jen několik kusů výbušniny. Bude to stačit? Kolik má ještě času? Nastavil detonátor na pět minut a ukryl ho u paty jedné ze skříní. Kam má nastražit poslední nálože?

Přes hukot drátů uslyšel další zvuk. Nebo možná ne. Vytáhl nálož a zastrčil ji mezi dva tenčí kabely. Chvíli ji tam podržel a pak pomalu odtáhl ruku, aby měl jistotu, že zůstane na místě.

Koutkem oka je v místnosti spatřil – tři hlídače, kteří se k němu rychle přibližovali. Z tohohle už se nevykroutí.

Kapitola 55

Kate obklopila šestice strážných.

Jeden z nich pronesl do vysílačky: „Máme ji. Potulovala se v chodbě číslo dvě.“

„Co to děláte?“ protestovala Kate.

„Pojďte s námi,“ vyzval ji muž s vysílačkou.

Další dva ji vzali za ruce a začali ji odvádět od hlasů ze sesterny.

„Stát!“

Kate se obrátila a spatřila, jak k nim přibíhá nějaká žena. Byla mladá, asi tak kolem dvaceti. Byla oblečená tak… nemístně, tak vyzývavě – jako modelka z Playboye nebo něco na ten způsob. Vůbec se sem nehodila.

„Předejte ji mně,“ nařídila mužům.

„Kdo jste?“

„Naomi. Pracuju pro pana Sloana.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“ Strážný, který byl očividně velitelem, pokynul dalšímu muži. „Tuhle odvedeme taky.“

„Jestli to uděláte, budete toho litovat,“ opáčila Naomi. „Zavolejte si. Já počkám. Řekněte šéfovi, ať se spojí s panem Sloanem.“

Strážní se po sobě podívali.

Naomi vzala jednomu z nich vysílačku. „Udělám to sama.“ Zmáčkla tlačítko. „Tady Naomi, potřebuju mluvit s panem Sloanem.“

„Moment.“

„Sloane.“

„Tady Naomi. Vedu ti jednu holku, ale dělá nám problém parta bezpečáků.“

„Vydrž.“ Pak Sloanův hlas, jak někomu v pozadí oznamuje: „Řekněte těm svým šaškům, ať neobtěžujou moje lidi.“

Ze sluchátka se ozval další hlas. „Tady kapitán Čao. Kdo je tam?“

Naomi se pokusila vrátit vysílačku původnímu majiteli, který o krok couvl a odtáhl se od ní, jako by to byla morová pokrývka. Naomi ji hodila tomu, který předtím mluvil. „Hodně štěstí.“ Chytila Kate za ruku a polohlasem k ní prohodila: „Mlč a pojď za mnou.“

Naomi odvedla Kate od stráží, které se zoufale snažily omluvit muži na druhém konci linky.

Zahnuly doprava a pak doleva do další liduprázdné chodby. U dvoukřídlých dveří Naomi požádala Kate o její průkazku.

„Kdo jste?“ zeptala se Kate.

„To není důležité. Jsem tu proto, abych vám pomohla dostat ty děti ven.“

„Kdo vás poslal?“

„Stejný člověk, který vám poslal ty průkazky.“

„Děkuju.“ Na víc se Kate nezmohla.

Žena přikývla. Otevřela dveře a Kate uslyšela, jak si za nimi Adi povídá se Suryou. Píchlo ji u srdce. Dveře se rozletěly a ona je uviděla, jak sedí u stolu v místnosti s bílými stěnami. Kate vběhla dovnitř, dřepla si, aby je mohla obejmout, a oni jí beze slova vběhli do náruče, až ji povalili na zem. Byli naživu. Ona to dokáže. Zachrání je. Ucítila, jak ji pevná ruka vytáhla na nohy.

„Je mi líto, ale nemáme čas. Musíme si pospíšit,“ upozornila ji Naomi.

Kapitola 56

Náčelník ostrahy vrátil vysílačku Dorianovi. „Už vaši slečnu nebudou obtěžovat. Za to se vám omlouvám, pane Sloane. To všichni ti nováčci, máme co dělat, aby –“

„Ušetřte mě.“ Dorian se obrátil k tomu jadernému vědci, doktoru Chaseovi. „Pokračujte.“

„Zásilky, doručené ze severu – nevím, jestli je budeme moci použít.“

„Proč ne?“

„Běloruské atomovky jsou dodatečně upravované. Kdybychom měli čas, snad bychom je dokázali rozebrat a dát do pořádku.“

„Co tam máme dál?“

„Ukrajinské a ruské bomby vypadají dobře, jen jsou staré. A čínská zásilka byla ve skvělém stavu, prakticky nejnovější modely. Jak jste –?“

„S tím si nelámejte hlavu. Čísla?“

„Tak se na to podíváme.“ Zaletěl pohledem k vytištěnému listu. „Celkem sto dvacet šest raketových hlavic. Ve většině případů jde o hlavice mimořádně těžkého kalibru. Pomohlo by mi, kdybych věděl, co bude cílem, jinak nejsem schopen říct –“

„A co ty přenosné atomovky?“

„Á, ano, už je máme hotové.“ Doktor Chase pokynul laborantovi na druhém konci místnosti. Mladík odešel ze sálu a vrátil se s předimenzovaným stříbrným vejcem jen o něco menším než nákupní vozík. Stěží dokázal obejmout kluzké vejce oběma rukama, a tak je nesl jako dříví na otop, zakloněný, aby se mu nevysmeklo z náruče. Když došel ke stolu, položil je na něj, poodstoupil a vejce se neohrabaně zakymácelo, načež se začalo kutálet k okraji. Laborant přiskočil a zachytil je.

Doktor Chase si zastrčil ruce do kapes, kývl na Doriana a dychtivě se usmál.

Dorian proklál pohledem nejdřív vejce a pak doktora Chase. „Co to sakra je?“

Vědec vytáhl ruce z kapes a udělal krok k vejci, aby na ně ukázal. „To je ten… přenosný přístroj, který jste si vyžádal. Váží sedm celých čtyři kila.“ Zavrtěl hlavou. „Víc už jsme ho prostě zmenšit nedokázali; šlo by to, ale chce to čas.“

Dorian se zaklonil v křesle a chvíli těkal pohledem od vejce k vědci.

Vědec přistoupil ještě blíž k vejci a upřel na ně zkoumavý pohled. „Je snad rozbitá? Tu druhou máme –“

„Přenosnou. Potřebuju dvě přenosné bomby.“

„Vždyť taky je. Viděl jste přece Harveyho, jak ji nesl. Je sice trochu nemotorná, ale –“

„Bombu, která se dá nést na větší vzdálenost a v batohu, ne kouzelné vejce, které bude zlobr házet po Bajajovi. Jak dlouho by vám trvalo zmenšit ji na takovou velikost, aby se vešla, a teď mě dobře poslouchejte, doktore – do kufříku?“

„Ééé, no… neřekl jste nic o…“ Vědec střelil pohledem po vejci.

„Jak dlouho?“

„Pár dní, když –“

„Máme problém v elektrárně, pane Sloane. To musíte vidět.“

Dorian se odstrčil a křeslo se rozjelo k tabletu, který svíral náčelník ostrahy. Za sebou slyšel, jak vědec přechází po místnosti a stěžuje si Harveymu. „To není jako ve filmech, kde stačí ‚přestřihnout zelený drát‘, strčit si ho do batohu a zahájit výstup na Everest. My nejdřív musíme…“ Dorian ho vytěsnil a zaměřil se na video v tabletu – muž plížící se nějakou strojovnou.

„Kde to je?“

„V hlavní obvodovně u reaktorů. A to není všechno.“ Náčelník ostrahy přetočil video zpátky.

Dorian sledoval, jak muž umisťuje řadu náloží. A ještě něco. Poklepal na displej, zastavil přehrávání a zvětšil si jeho obličej. To není možné.

„Poznáváte ho, pane?“

Dorian studoval tu tvář a v myšlenkách se vracel do horské osady v severním Pákistánu, k plamenům šlehajícím ze všech chatrčí, k pobíhajícím ženám a dětem, k mužům ležícím před hořícími domy… a k muži, který opětoval jeho střelbu. Pamatoval si, jak po něm střílel, už ani nevěděl kolikrát. A jak dokončoval rozdělanou práci. „Ano, znám ho. Jmenuje se Andrew Reed. Je to bývalý terénní pracovník CIA. Budete potřebovat mnohem víc mužů, abyste ho zpacifikovali.“

„Máme střílet naostro?“

Dorian roztržitě uhnul pohledem. V pozadí slyšel praskot vysílačky a strážného vyštěkávajícího rozkazy. Reed byl tady a snažil se zlikvidovat přívod elektřiny. Nebude sám. Kde byl ty poslední čtyři roky – jestli nebyl mrtvý? A proč elektřinu?

Náčelník ostrahy se k němu naklonil. „Už máme nálože i časovač. Odnášíme je z budovy. Projeli jsme si záznamy bezpečnostních kamer od jeho příchodu – představovaly jedinou hrozbu. Obkličujeme ho. Máme ho –“

„Nestřílejte po něm. Kde je teď?“

Náčelník zvedl tablet a ukázal na místo na plánku.

Dorian ťukl na další vyznačené místo na plánku. „Co je tohle za místnost?“

„Jeden z reaktorových sálů, obyčejná chodba, která vede od reaktoru číslo jedna k reaktoru číslo dvě.“

Dorian ukázal na dvojici velkých dveří na protilehlých koncích. „Tohle jsou jediné vchody a východy?“

„Ano. A místnost tvoří ze všech stran tři metry silné betonové zdivo.“

„Ideální. Zažeňte ho tam a zavřete dveře,“ přikázal Dorian. Co mu unikalo? Čekal, zatímco náčelník ostrahy pracoval s vysílačkou. Ty děti. „Jaký je aktuální status dětí?“

Náčelník se zatvářil nechápavě. „Jsou ve vazební cele.“

„Ukažte mi je.“

Náčelník píchl prstem do tabletu a překvapeně vzhlédl.

„Najděte je,“ rozkázal Dorian.

Náčelník zařval do vysílačky. Chvíli čekali, pak to ve vysílačce zapištělo, náčelník něco naťukal do tabletu a podal ho Dorianovi, zrovna když se spouštělo další video – Naomi s Kate Warnerovou a dětmi. Byla to úplně nejhorší zpráva, nebo úplně nejlepší?

Náčelník ječel do vysílačky, kterou držel ve druhé ruce.

Dorian se zamyslel. Že by to byly jen ony dvě?

„Hned je budeme mít, pane. Nechápu, jak –“

Dorian zvedl ruku, aniž by se na něj podíval. „Mlčte.“

Co teď? Jejich zabezpečení bylo očividně stále ještě prolomené, a to zásadním způsobem. A podezřelých byla jen hrstka. Dorian pokynul jednomu ze zaměstnanců, které si přivedl s sebou. „Pošlete zprávu immarijské radě, Logane: ‚Čínské středisko napadeno. Pokoušíme se je zajistit, ale očekáváme zničení všech výzkumných pracovišť. Postupujte proto bezodkladně podle Tobského protokolu. Podrobnosti budu zasílat průběžně.‘ Přiložte k tomu nahrávky muže v elektrárně a těch dvou holek pokoušejících se dostat ven děti. Jakmile se vám někdo ozve, okamžitě mi dejte vědět.“

Náčelník se zhoupl na patách. „Už je máme, pane.“

„Skvělá práce, opravdu,“ opáčil Dorian výsměšně.

Náčelník polkl a pokračoval o něco rozpačitějším tónem: „Máme s nimi…“

„Ty dvě holky odveďte ke zvonu, přidejte je k ostatním nachystaným subjektům a ujistěte se, že vám neutečou. Chci, aby stály v první řadě. Zmáčkněte startér co nejrychleji – ne že se Čchang bude vykrucovat.“ Odmlčel se. Kate Warnerová ve zvonovně, to byla tak sladká, přesladká spravedlnost. A Martin s tím nic nesvede. Brzy s tím už nikdo nic nesvede. Nakonec to ještě vyjde lépe, než by kdy dokázal naplánovat. Pokynul doktoru Chaseovi. „Už jsou všechny atomovky ve vagonech?“

„Ano, až na ty běloruské a ty… přenosné –“

„Dobrá.“ Dorian se obrátil zpátky k náčelníkovi. „Posaďte děti do vagonu s atomovkami a okamžitě je odsud pošlete pryč.“ Otočil se k doktoru Chaseovi. „Očekávám, že v tom vlaku budete taky, a až dorazí k pobřeží, buď půjdou ta vejce nacpat do batohu, nebo do něj nacpu vás. Rozuměl jste mi?“

Doktor Chase kývl a odvrátil zrak.

Náčelník chvíli poslouchal, načež svěsil vysílačku k boku. „Toho sabotéra jsme zamkli do reaktorové chodby číslo dvě.“

„Dobře. Postarejte se o to, aby žádný zbývající vagon už neodjel. Budeme je potřebovat k převozu něčeho jiného.“ Dorian přešel k Dimitriji Kozlovovi, zástupci velitele Dorianova osobního immarijského bezpečnostního oddílu.

„Až zvon skončí, naložte těla do těch vagonů a odvezte je odsud. Musíme zřídit překladiště, možná v severní Indii, někde v blízkosti letišť.“

„A co zbytek místního personálu?“

„Už mě to taky napadlo,“ vysvětloval Dorian, zatímco odváděl Dimitrije stranou od ostatních zaměstnanců. „Představují riziko. Rozhodně nemůžeme nechat nikoho odejít, ne dokud se Toba nerozjede naplno. Máme ještě jeden problém. V areálu je k dispozici jen sto devatenáct pokusných subjektů.“

Druhý muž okamžitě pochopil, co to znamená. „Nemáme dost těl.“

„Ani omylem. Myslím, že můžeme oba problémy vyřešit, ale nebude to lehké.“

Dimitrij přikývl a střelil pohledem po vědcích, kteří se hemžili v laboratoři. „Zpracovat personál zvonem? Souhlasím. Bude nutné, aby Čchangův tým obstaral chod stroje… a nahnal do něj své vlastní lidi. Je to zvládnutelné, ale mohlo by se to zvrtnout. V objektu je minimálně stovka pracovníků ostrahy. Ti nepůjdou bez odmlouvání, ani kdybychom je izolovali a pojali to jako cvičný poplach.“

„Co budete potřebovat?“

„Padesát, možná šedesát mužů. Ideální by byli terénní agenti Immari Security nebo Orloje. Immari Security zrovna provádí čistku Orloje v Novém Dillí. Mohli bychom na to nasadit zbylé terénní pracovníky.“

„Zařiďte to,“ prohlásil Dorian a obrátil se k odchodu.

„Kde vás zastihnu?“

„Někdo z Immari spolupracuje s Reedem. Musím zjistit kdo.“

Kapitola 57

Kate křičela, když jí členové ostrahy vytrhli děti z rukou a povalili ji na zem. Drásala jim obličeje nehty a kopala. Nesmí je znovu ztratit. Musí bojovat.

„Ne, do vlaku,“ řekl jeden z nich. Chlapci se mu pokoušeli vykroutit.

Kate se po nich natáhla, ale nějaký muž jí sevřel ruce. Další muž se k ní rozběhl a jí se před očima mihla pažba pušky.

* * *

Místnost byla tmavá a plná lidí. Na Kate se z každé strany někdo tlačil. Začala se rozhánět lokty napravo i nalevo, ale nikdo na to nereagoval – všichni byli na pokraji vysílení. Kdyby tam nebyli tak namačkaní, už by dávno popadali na zem.

Nad sebou uslyšela hlasité zadunění. Ze stropu se spouštělo nějaké obrovské kovové zařízení. Nahoře byla vidět světla, která blikala souběžně v rytmu dunění. Cítila ty nárazy v hrudi i v tělech zombií, které se tísnily kolem ní.

Jsou tady i její děti? Přeletěla místnost pohledem. Nikoho neviděla, jen bezvýrazné, rozespalé obličeje. A pak – Naomi. Ta sebevědomá žena, která ji zachránila, se tvářila vyděšeně.

Bum-bum-bum linoucí se shora bylo slyšet stále hlasitěji a světlo bylo čím dál ostřejší. Kate cítila, jak se těla kolem ní začínají zahřívat. Zvedla ruku, aby si z obličeje setřela pot, ale ruku už měla celou vlhkou a pokrytou něčím hustým, skoro až lepkavým – krví.

Kapitola 58

Betonové dveře do reaktorové chodby se s hlasitým zaduněním zabouchly. V hukotu masivních reaktorů to skoro ani nebylo slyšet. David zamířil doprostřed místnosti, aby mohl obhlédnout bojiště své poslední bitvy. Třeba se Kate dostala ven.

Vysunul z pistole zásobník. Dvě dávky. Má si poslední nechat pro sebe? S těmi drogami, které dali Kate, nebyla žádná legrace. Kdoví, co všechno s nimi dokážou. A jeho znalosti měly velkou cenu. Měl by k tomu nesobecký důvod, ale nejen ten. Zaplašil tu myšlenku. Tohle bude řešit, až na to dojde řada.

Prošel se po místnosti – chodbě spojující dva obrovské reaktory. Připomínala školní tělocvičnu s vysokým stropem, jemuž vévodilo kovové lešení. Tvarem připomínala přesýpací hodiny; tvořila by dokonalý obdélník, nebýt dvou výstupků umístěných zhruba v prostředku – zesílených betonových stěn obou reaktorů. Měla dva vchody, každý opatřený sklápěcími betonovými dveřmi – jeden vpředu a jeden vzadu. Vysoké hladké stěny kolem dveří byly poseté kovovými průduchy a převážně stříbrnými trubicemi, mezi nimiž bylo i pár modrých a červených, takže výsledek budil dojem křečových žil rašících z šedivého čela nad ústním otvorem vchodu.

„Ahoj, Andrewe,“ zaburácel hlas z reproduktoru nepochybně určeného pro evakuační hlášení. Davidovi zněl povědomě – hlas někoho, koho znal ještě před Orlojem –, ale nedokázal si ho zařadit.

Musí ho zdržet. To jediné teď může Kate pomoci. „Už se tak nejmenuju.“ Zaslechl, jak se po obou stranách rozhučely reaktory. Přemítal, jestli ho „hlas“ v tom rámusu vůbec slyší.

Jak dlouho už tady je? Bomby by měly brzy explodovat. Když přeruší přívod elektřiny, zpečetí tím svůj osud, ale zase by mohl pomoci Kate.

„Tu dívku už máme. A našli jsme tvoje bomby. Nebylo to zrovna nejnápaditější. Čekal bych od tebe víc.“

David se rozhlédl. Nelže ten hlas? Proč mu to vůbec říká? Co může dělat? Začít střílet po reaktorech? Idiotský nápad – masivní betonové stěny. Vystřelit do jednoho z průduchů a doufat, že bude mít štěstí? Nepravděpodobné. Tak do stropu? To by bylo k ničemu.

Hlas od něj něco chce; proč by mu jinak kladl otázky? Třeba mu lže. Kate na něj už možná čeká u vlaku. Třeba ji nechytili. „Co mi chceš?“ zaječel.

„Kdo tě sem poslal?“ zahřímal hlas.

„Řeknu ti to, až ji pustíš.“

Hlas se rozesmál. „Jasně, platí.“

„To zní fajn, tak sem pojď a já učiním formální výpověď. I obrázek ti nakreslím. Mám dokonce i jeho e-mailovou adresu.“

„Jestli tam budu muset přijít, tak to z tebe vymlátím. Nemám času nazbyt. Ani na drogy ne.“

Reaktory zaburácely ještě hlasitěji. Mají vydávat takovýhle zvuk?

Hlas pokračoval. „Nemáš na vybranou, Andrewe. Oba to víme. Jenže ty se na to pořád upínáš. V tom je tvůj problém – tvoje slabina. Vždycky se necháš zlákat nějakou ztracenou kauzou, kterou si začleníš do svých únikových fantazií. Pákistánští vesničané, jakartské děti, vždycky do toho jdeš. A protože s nimi soucítíš, připadáš si jako oběť – máš to v povaze. Myslíš si, že se to spraví, když si vyřídíš účty s těmi, kdo ti ukřivdili. Ale nespraví. Je po všem. Víš, že mám pravdu. Poslouchej mě. Víš, kdo jsem. Já své sliby plním. Slibuju ti, že té holce dopřeju rychlou smrt. Ničeho lepšího tady nedosáhneš. Řekni mi, kdo to byl. Tohle je tvá poslední partie.“

Standardní výslech – zlomit vyslýchaného, upevnit si nadřazenou pozici a přesvědčit ho, že jediné, co může dělat, je mluvit. V téhle fázi to navíc opravdu znělo dost přesvědčivě. David věděl, že by mu sem mohli jednoduše pustit plyn, hodit do místnosti granát nebo ho udolat několika strážnými. Neměl na vybranou. Jenže teď už věděl, kdo je muž u mikrofonu – Dorian Sloane, immarijský polní velitel v Afghánistánu a Pákistánu. Mělo ho napadnout, že touhle dobou už Sloane bude řídit immarijské bezpečnostní jednotky v celém regionu. Byl bezohledný, schopný… a marnivý. Mohl by toho David využít? Z jeho pohledu bylo nejlepší možností hrát o čas v naději, že se něco stane. Nebo že Sloane lže a Kate je na útěku.

„Teda, Sloane, musím vám říct, že jste se minul povoláním. Ta psychoanalýza byla… prostě úžasná. Teď budu muset přehodnotit celý svůj život. Necháte mi chvilku, abych se mohl zahloubat nad hlubšími aspekty toho, co jste nastínil? Chci říct –“

„Přestaň mrhat časem, Andrewe. Nepomůžeš tím sobě ani jí. Slyšíš, jak se rozbíhají ty reaktory? To je zvuk elektřiny napájející stroj, který Kate právě teď usmrcuje. Už zbýváš jenom ty. A Orloj před pár hodinami padl. Takže mi řekni –“

„V tom případě ztrácíte čas vy. Já už vám nemám co říct.“ David zaskřípal zuby a odhodil pistoli na zem. Zastavil se až u zadního vchodu. „Jestli to ze mě chcete zkusit vymlátit, tak pojďte a napalte to do mě. Jsem neozbrojený. Třeba budete mít šanci.“ Stál uprostřed hodinové místnosti, těkal pohledem od jedněch dveří ke druhým a uvažoval, které se otevřou jako první… a jestli to stihne, až se otevřou.

Reaktor zahučel ještě hlasitěji a David ucítil, jak z něj sálá teplo. Že by byl rozbitý? Betonové dveře za ním se s rachotem začaly vysouvat z půlmetrové drážky v podlaze. Pistole ležela u protějšího vchodu.

David se rozběhl k vyklápějícím se dveřím. Dvanáct metrů. Deset metrů. Jinou možnost neměl – proklouznout pod nimi, bojovat na pěsti a pokusit se prolomit jejich blokádu. Pět metrů.

Sloane se protáhl pode dveřmi a narovnal se s pistolí v napřažené pravičce. Vypálil tři výstřely rychle po sobě. První zasáhl Davida do ramene, okamžitě ho zastavil a srazil ho na betonovou podlahu. Kolem Davida se rozlévala krev, jak se převaloval sem a tam a snažil se zvednout, jenže to už byl Sloane u něj a podrazil mu nohy.

„Kdo ti řekl o tomhle středisku?“

David měl co dělat, aby ho v hukotu reaktorů slyšel. V rameni mu tepalo. Zasažené místo prakticky ani nevímal; spíš měl pocit, že mu někdo ustřelil část těla. Už ani necítil levou ruku.

Sloane mu namířil pistoli na levou nohu. „Aspoň bys mohl umřít důstojně, Andrewe. Řekni mi to, a já to skoncuju.“

David se snažil soustředit. Musím získat čas. „Neznám jeho jméno.“

Sloane natáhl pistoli k Davidově noze.

„Ale mám IP adresu, přes kterou jsem s ním komunikoval.“

Sloane se odtáhl a zamyslel se.

David několikrát zalapal po dechu. „Mám ji v levé kapse; musíš ji odtamtud vytáhnout.“ Ukázal na svou paži.

Sloane se k němu naklonil a zmáčkl spoušť, která Davidovi vehnala kulku do nohy.

David zařval bolestí a začal se na podlaze divoce zmítat. Sloane obcházel kolem něj. „Přestaň mi lhát.“

Když David neodpověděl, Sloane napřáhl nohu a nakopl ho do čela, až udeřil hlavou o betonovou podlahu. Před očima se mu objevily mžitky. Čekal, že brzy omdlí. Reaktory nad nimi opět změnily tón a ozval se jiný zvuk. Sloane zvedl hlavu. Spustila se siréna a vzápětí místností otřásl výbuch, který všude rozmetal úlomky kovu a betonu. Z trubek a stěn se vyřinul plyn, který zaplnil celou místnost. Pak se otevřely druhé dveře a dovnitř vběhli lidé.

David se převalil na břicho a začal se odstrkovat jednou rukou a jednou nohou. Bezvládnou paži a umrtvenou nohu táhl za sebou. Měl co dělat, aby neomdlel. Musel se zastavit, polknout a nadechnout se. Pak se odplazil o metr dál. Snažil se nevdechovat ze země špínu a prach. Věděl, že se mu dostane do ran v rameni a noze, ale na tom nezáleželo, musí odsud zmizet. Zahlédl Sloana, jak rukou rozhání dým a pobíhá po místnosti.

Další exploze.

Druhý reaktor?

Kouř už byl moc hustý na to, aby něco viděl.

Zvuk hovoru, někde v dálce. „Musíme přikročit k evakuaci, pane, máme problém –“

„Dobrá. Dejte mi svou pistoli.“

A všude střelba. Kulky ve stěnách i v podlaze. David strnul. Tiskl hlavu k zemi, jako by naslouchal, a čekal na nějaké znamení. Z výšky několika centimetrů nad zemí viděl, jak tu a tam dopadají na podlahu těla. Sloanovi muži kryjící se před jeho posledním zoufalým pokusem napálit do Davida ještě jednu salvu.

„Pane, už musíme –“

„No dobře!“

David slyšel, jak kolem něj utíkají lidé. Pokusil se nadzvednout na zdravé ruce, ale nešlo to. Byl zesláblý. A byla mu zima. Díval se, jak dechem rozviřuje bílý prach na podlaze. S každým výdechem se zvedlo několik zrnek bílého prášku. Všude kolem něj mizela běl v šířící se červeni. Něco mu to připomnělo, nějakou představu nebo vzpomínku; co jen to bylo? Holení. Jako když krev z ranky po holení zbarvuje bílý papírový kapesníček. Pozoroval, jak se červená rozlézá bílým prachem, a poslouchal úpění sirén.

Kapitola 59

Kate měla pocit, že lidská masa v místnosti padá, ale s hrůzou si uvědomila, že se zdola rozpouští nebo rozpadá. Po celé místnosti blikala světla a Kate viděla záblesky vln, které se místností šířily s každým zaduněním jako prudký příboj přinášející smrt.

Teď však už dunění znělo jinak. I to světlo – blikání – začínalo pohasínat a neoslepovalo tak intenzivně. Už ho viděla – přístroj zavěšený mezi stěnami. Měl tvar zvonu nebo předimenzovaného pěšce s okny v hlavě. Když přimhouřila oči, spatřila ještě něco jiného. Něco z toho… kapalo. Z přístroje kanuly železné slzy, které zahalovaly nešťastníky pod ním tekutou pokrývkou smrti.

Těch, co padali k zemi, přibývalo, ale po celé místnosti byli také roztroušení přeživší. Někteří z nich se tvářili zaraženě, jako kdyby čekali, až budou vylosovaní v popravčí loterii, jiní prchali – část do rohů, tři nebo čtyři už bušili na dveře.

Kate sklopila zrak a poprvé od procitnutí spatřila své tělo. Byla pokrytá krví, ale nebyla to její krev. Až na bušení v hlavě byla nezraněná. Musela těm lidem pomoci. Klekla si a prozkoumala muže, který jí ležel u nohou – nebo aspoň to, co z něj zbývalo. Vypadalo to, jako by se v něm vzedmula krev, protrhla mu zevnitř cévy a vyvolala v celém těle masivní krvácení, které mu proděravělo pokožku a vytrysklo ven očima a zpod nehtů.

Zvon se začínal měnit – světlo znovu zablesklo, ještě jasněji než předtím. Kate si zaclonila oči rukou a odvrátila se od něj. Před sebou zahlédla Naomi, která se musela brodit mrtvolami ke dveřím. Kate se připlazila k ní.

To už dunění splynulo v nepřerušované hluboké kvílení – jako vyzvánění gongu, které ne a ne přestat. Že by se železo roztahovalo?

Kate zvrátila Naominu hlavu a odhrnula jí vlasy z očí. Mrtvá. Krásná. Krev jí nedostoupila až k obličeji.

Kolem Kate se hemžila těla těch, kdo přežili. Tísnili se u dveří, tloukli do nich a křičeli. Pokusila se vstát, ale nešlo to; lezli po ní, mávali rukama ve vzduchu a strkali se.

Tlaková vlna ji ohlušila a rozmetala dav, takže na ní přistál půltucet těl. Zalapala po dechu, ale nešlo to. Drtili ji a dusili. Ohnala se rukou, přetočila se a podařilo se jí zaklonit hlavu. Pršelo. Ne – padala suť. A pak voda, místnost zaplavila spousta vody a ona byla volná, plavala, splývala na masivní přílivové vlně převalující se přes rozpadlé stěny toho, co bývalo sálem smrti.

Kate se zprudka nadechla. Bolelo to, ale cítila úlevu. V tu chvíli byla schopná myslet jen na dvě věci:

Jsem naživu.

David mě musel zachránit.

Kapitola 60

Dorian Sloane pokynul doktoru Čchangovi, aby si nasadil jednu z náhlavních souprav, jimiž byl vrtulník vybaven.

Objektem pod nimi otřásla další exploze, až se vrtulník rozechvěl a stočil se pryč od něj.

Jakmile se sluchátka ocitla na Čchangových uších, Dorian spustil: „Co se sakra stalo?“

„Nějaký problém se zvonem.“

„Sabotáž?“

„Ne, tedy aspoň já si to nemyslím. Všechno bylo v normálu – výkon i radiační výstup. Ale zvon se… porouchal.“

„Není možná.“

„Podívejte, pořád ještě úplně nevíme, jak funguje, no a vždyť víte, je to stará věc, víc než sto tisíc let stará, a my ji používáme nepřetržitě už dobrých osmdesát let –“

„Tady nejde o záruční reklamaci, doktore. Musíte zjistit, co se stalo –“

Na lince se ozval další muž. „Volali nám z objektu, pane. Náčelník ostrahy, prý je to naléhavé.“

Dorian si strhl náhlavní soupravu a hmátl po satelitním telefonu. „No?“

„Máme další problém, pane Sloane.“

„Nevolejte mi kvůli tomu, že máme další problém. To, že máme problémy, je naprosto očividné. Řekněte mi, o jaký problém jde, a přestaňte mě zdržovat.“

„Samozřejmě, omlouvám se –“

„No? Tak mluvte!“

„Zvonovna. Vybuchla. Domníváme se, že mohlo dojít k úniku radiace.“

V Dorianově hlavě se honily myšlenky jedna za druhou. Pořád ještě by mohl zachránit Tobský protokol, i kdyby těla – či dokonce radiace – unikla ze zvonovny. Jen to musí správně podat těm dole.

„Pane?“ nadhodil opatrně náčelník ostrahy. „V souladu s našimi poplachovými směrnicemi vyhlašuji karanténu. Jen jsem se chtěl ujistit –“

„Ne. Žádnou karanténu nevyhlašujeme –“

„Ale mé rozkazy –“

„Se změnily. Stejně jako situace. Musíme zachránit naše lidi, náčelníku. Chci, abyste s nasazením veškerých dostupných zdrojů naložil všechny do vlaků a odvezl je z objektu. A těla naložte do vlaků taky. Jejich rodiny mají právo je pohřbít.“

„Ale co když vypukne –“

„Vy zařiďte naložení všech lidí do vlaků. Já obstarám zbytek. Působí tu faktory, o kterých nic nevíte. Zavolejte mi, až odjede poslední vlak. Immari je rodina. Nikoho nenecháváme napospas. Rozumíte mi?“

„Ano, pane, nenecháme jediného živáčka napospas –“

Dorian přerušil spojení a nasadil si náhlavní soupravu. Obrátil se k Dimitriji Kozlovovi z Immari Security, který seděl naproti němu. „Dostal se Chase ven i s dětmi a atomovkami?“

„Ano, už jsou na cestě k pobřeží.“

„Dobře.“ Dorian se na chvíli zamyslel. Pořád ještě budou mít těla zpracovaná zvonem – to byla dobrá zpráva. Exploze v objektu však vzbudí pozornost. Kdyby svět zjistil, co se v něm nacházelo… pět tisíc let jejich úsilí a dobře střežených tajemství by bylo ztraceno – a immariové jakbysmet. „Vyšlete bezpilotní letouny z Afghánistánu. Jakmile odjede poslední vlak, vyhoďte středisko do povětří.“

Kapitola 61

David vnímal, jak ho zvedají a odnášejí jako hadrového panáka. Kolem sebe viděl válečné pásmo – sirény kvílely, bílý prach vířil ve vzduchu jako sníh, plameny říhaly černý dým a hlasy pokřikovaly čínsky. Všechno to sledoval pootevřenýma očima jako ve snu.

Z reproduktoru se linula zacyklená nahrávka: „Porucha jádra reaktoru. Opusťte areál. Evacuer. Evakuieren…“ Hlas utichl a David ucítil na tváři sluneční paprsky. Házelo to s ním, když ho nesli po nerovné půdě.

„Stát! Ukažte, podívám se.“ Před očima se mu objevil nějaký muž v bílém plášti. Světlovlasý, kolem čtyřicítky. Britský přízvuk. Vzal Davida za bradu, nadzvedl mu víčka a přejel ho pohledem od hlavy k patě, zkoumaje jeho poranění. „Kdepak, ten to nezvládne.“ Ukázal na zem a přejel si prstem přes krk. „Položte ho. Vezměte někoho jiného.“ Ukázal na budovu. Čínští pracovníci Davida odhodili jako pytel shnilých brambor a rozběhli se zpátky k budově.

Vleže sledoval, jak muž přebíhá k další skupince nesoucí tělo vytažené ze sutin a zběžně je prohlíží. „Ano, ta to zvládne.“ Ukázal na vlak a muži odnesli ženu zbývajících pět metrů, aby ji mohli hodit do vagonu, kde ji převzali další zaměstnanci.

Bílý plášť se obrátil k další skupince. „Proviant? Do vlaku. Honem.“

Vlak. Pět metrů ke svobodě. Jenže David se nedokázal pohnout.

Kapitola 62

Kate dorazila, zrovna když vlak s pasažéry odjížděl. Rozběhla se za ním a v nohou ji pálilo, jak se nutila do běhu, až se jí začala točit hlava. To už od ní vlak dělila půlka fotbalového hřiště.

Stála v předklonu s rukama opřenýma o kolena a supěla, zatímco rytmické puf-puf-puf vlaku mizelo v rozlehlém zeleném pralese.

V tom vlaku byly její děti. Nějak to věděla, měla jistotu, kterou nedokázala zdůvodnit. Byly mimo dosah. A ona v tom vězela až po uši. Ten stroj, tenhle podnik. Byla to chvíle, kdy si připadala definitivně poražená.

Rozhlédla se kolem. Žádný další vlak už tu nebyl. Vlak, který je sem dovezl, jel skoro hodinu a celá trať vedla hustým lesem. Nemohla odsud odejít a měla další problém – začínalo se ochlazovat. Potřebovala přístřeší, ale jak dlouho se dokáže schovávat, než ji najde někdo z podnikové ostrahy?

Do mozku jí pronikla další myšlenka: David. Bude ji hledat? Jeho nálože daly budově co proto. Asi už je ve vlaku a předpokládá, že ona tam je taky. Prohledává všechny vagony v naději, že ji tam najde sedět s dětmi? Co udělá, když ji nenajde? Věděla, co by jí udělali immariové, kdyby ji dopadli.

Ohlédla se po hořícím immarijském komplexu. Byla to její jediná možnost.

Další vlakový klakson. Kate se napjatě otočila. Odkud se zvuk ozýval? Znovu se obrátila, jak se snažila určit směr. Muselo to přijít z druhého konce areálu. Rozběhla se a v plicích ji přitom pálilo od chladu i exploze ve zvonovně.

K budově zdravotního střediska doběhla ve chvíli, kdy klakson zazněl znovu. Nahlédla dovnitř a vřítila se do chaosu panujícího uvnitř. Zadním východem z budovy se vcházelo na malé nádvoří u elektrárny, která zjevně utrpěla největší škody. Zbývala z ní polorozpadlá dýmající ruina. Oba komíny ve tvaru obřích váz šly beze zbytku k zemi. Vlak znovu zahvízdal – přicházelo to z protějšího konce budovy. Kate se vybičovala k běhu ze všech sil, které jí ještě zbývaly. Vzduchem prochvěla další exploze v elektrárně, která divže ji nesrazila na zem. Udržela se na nohou a běžela dál.

Spatřila to, když se vynořila zpoza rohu elektrárny – nákladní vlak. Zaměstnanci do něj házeli zásoby a těla širokými posuvnými dveřmi, zatímco vlak pomalu projížděl kolem nich a umožňoval jim tak rozložit náklad rovnoměrně do všech vagonů.

Pohled na masakr před elektrárnou vnukl Kate další myšlenku – co když se David nedostal ven? Může pořád ještě být uvnitř. Nebo ve vlaku. Viděla lidi, kteří se v nákladních vagonech skláněli nad těly. David mohl být mezi nimi. Prohledá vlak, než odjede, a pak elektrárnu. Bez něj neodjede.

Za sebou uslyšela známý hlas. Ten britský doktor. Barnaby Prendergast?

Rozběhla se k němu. „Barnaby, neviděl jste –“ Jenže jeho pozornost zaměstnávalo nějaké tělo. Nevšímal si jí a křičel něco na skupinku čínských bezpečáků stojících opodál. Kate mu sevřela klopy ušpiněného bílého pláště a obrátila ho k sobě. „Hledám jednoho muže, Barnaby, je to strážný, blond, kolem třicítky –“

„Vy!“ Barnaby se pokusil odtáhnout, ale Kate ho držela pevně. Když si všiml jejího vzhledu, zakrvácených šatů a zdánlivé absence ran, zapotácel se a pokusil se jí vytrhnout. „To jste udělala vy!“ Mávl na jednoho z bezpečáků. „Pomoc! Tahle žena je podvodnice, teroristka, to ona za tohle může, pomozte mi někdo!“

Lidé se začali zastavovat a ohlížet se po nich. Několik příslušníků ostrahy se vydalo ke Kate.

Pustila Barnabyho a rozhlédla se kolem. „Lže! Nic jsem –“ Ale strážné to nezastavilo. Musí zmizet. Přeletěla pohledem nástupiště, jestli neobjeví východ, a –

V tu chvíli spatřila Davida, jak leží v nepohodlné poloze na sutinami posetém betonovém nástupišti, bez hnutí a se zavřenýma očima. Sám. Na pokraji smrti. Nebo mrtvý?

Kate se k němu rozběhla a prohlédla jeho zranění. Střelné rány. Dvě – v rameni a noze. Co se mu stalo? Rány byly samy o sobě zlé, ale jedna věc ji trápila ještě víc – už skoro nekrvácely. Zamrazilo ji a v břiše se jí otevřela propast.

Musí vytrvat. Prohlédla zbytek těla. Z oblečení měl cáry a nohy i trup měl poseté řadou popálenin a šrapnelových oděrek, ale kromě střelných ran už žádné vážnější zranění neutrpěl. Potřebovala –

Ucítila na rameni ruku – bezpečák a za ním další a další. Když uviděla Davida, na všechno zapomněla. Vzali ji za lokty a vytáhli ji do stoje. Za nimi stál Barnaby, který na ni ukazoval a burcoval proti ní dav: „Snažil jsem se ji zastavit!“

Kate se pokoušela vytrhnout z mužova sevření, ale strážný ji držel pevně. Ruku měla přitisknutou k jeho boku, přímo na pistoli. Hmátla po ní, ale nešla vytáhnout. Znovu vší silou zabrala a uslyšela lupnutí; měla ji v ruce. Stále ji však pevně svírali; všichni tři se kolem ní mačkali a stahovali ji k zemi. Namířila do vzduchu a stiskla spoušť. Pistole jí málem vyletěla z ruky, ale muži se rozprchli a Barnaby se obrátil plnou parou na ústup. Ještě se jednou nervózně ohlédl, pak sklonil hlavu a dal se na útěk.

Kate napřáhla pistoli před sebe a mávala s ní, zatímco muži zvedali ruce a couvali před ní. Ruka se jí viditelně chvěla, a tak si ji podepřela druhou. Mrkla za sebe. Vlak už byl skoro pryč. Poslední osoby na nástupišti se rozprchly do tří zbývajících vagonů, které jí brzy ujedou.

„Naložte ho do vlaku,“ přikázala strážným, kteří pořád couvali. Namířila pistoli na Davida a poté na vlak. „Do vlaku. Hned!“ Poodstoupila od Davida, aby jim udělala místo. Zvedli ho a odnesli k vlaku, kde ho položili na samý okraj vagonu. Kate na ně stále mířila pistolí, když se šourala k haldě zdravotnického materiálu rozesetého po zemi – nepochybně upuštěného vyděšenými zaměstnanci. Co má přednost? Antibiotika. Něco na vyčištění a ovázání ran. Nemůže ho zachránit, ale může to zkusit – už jen kvůli sobě.

Objektem otřásl další výbuch, následovaný jekotem rozčileného čínského hlasu z vysílaček bezpečáků. Členové ostrahy zjevně došli k závěru, že v tomhle shonu mají na práci mnohem naléhavější věci než řešit nějakou bláznivou ženskou, co krade zdravotnický materiál, a Kate najednou zjistila, že je sama.

Za ní už vlak zrychloval a vzdaloval se od budovy. Kate si začala strkat pistoli za pás kalhot, ale pak se zarazila a zadívala se na ni. Je pořád ještě nabitá? Kohoutek byl natažený. Spíš by si tím ustřelila nohu. Opatrně položila zbraň na zem, pobrala tolik zdravotnických potřeb, kolik unesla, a rozběhla se k vlaku. Pár krabiček jí přitom z náruče vypadlo, ale nezastavovala se. Měla co dělat, aby s vlakem udržela krok. Vhodila zdravotnické potřeby do vagonu; pár jich narazilo na okraj a spadlo na zem. Pak se chytila dveřního madla a naskočila dovnitř, kde přistála na břiše s nohama trčícíma ven. Vytáhla se do vagonu a sledovala, jak jí mizí z dohledu nejdřív nástupiště a pak elektrárna.

Připlazila se k Davidovi. „Davide? Slyšíš mě? Budeš v pořádku.“

Natáhla ruku a začala se probírat hromádkou zdravotnických potřeb.

Kapitola 63

David se v hrůze převalil, zatímco budova se hroutila a zasypávala ho betonem, prachem a úlomky kovu. Vnímal, jak ho ze všech stran tlačí sutiny, jak ho drtí a rozdírají mu rány. Vdechoval prach a mour a poslouchal výkřiky – některé nablízku, jiné v dálce. A čekal. Jak dlouho, to nevěděl. Najednou tady byli a tahali ho ven.

„Máme tě. Nehejbej se, kámo.“

Hasiči. Tahali ho ven a vyklízeli prostor kolem něj. Přivolali nosítka, připoutali ho na ně a už ho odnášeli po nerovném povrchu pryč. Tvář mu zaplavovalo denní světlo.

Nějaká lékařka mu nadzvedla víčka, posvítila si na něj baterkou a pak mu něco utáhla kolem nohy.

„Slyšíš mě?“ Ještě mu chvíli něco dělala s nohou a pak se mu znovu objevila před obličejem. „Rozdrtilo ti to nohu a na zádech máš velkou odřeninu, ale budeš v pořádku. Rozumíš mi?“

* * *

Kate zaškrtila Davidovi rány v noze a rameni, ale ničeho tím nedosáhla – beztak z nich neteklo tolik krve, aby bylo co zastavovat. Už začínal chladnout.

Snažila si namluvit, že je to jen studeným větrem, který do vagonu profukoval dveřmi. Vlak uháněl rychle, rychleji než ten, kterým přijeli. Slunce zapadalo a teplota klesala. Vstala a jala se zápolit s posuvnými kovovými dveřmi. V téhle rychlosti už nešly zavřít.

Sesunula se na podlahu, vzala Davida za ruku a odtáhla ho do rohu co nejdál ode dveří. Už mu píchla antibiotika a vyčistila a ovázala rány, jak nejlépe to šlo. Nic dalšího udělat nemohla. Opřela se o stěnu, přitáhla si ho do klína a objala ho nohama ve snaze ho zahřát. Jeho ochablá hlava jí spočinula na břiše, a tak mu pročísla krátké vlasy rukou. Vychládal.

Kapitola 64

Za okénky vrtulníku zapadalo slunce nad tibetskou náhorní plošinou. Dorian pátral očima po středisku v širém zeleném hvozdu. Teď už z něj zbýval jen sloup šedobílého dýmu, jako z táboráčku v panenské divočině.

„Poslední vlak odjel,“ ozval se Dimitrij.

„Bezpilotní letouny?“ Dorian nedokázal odtrhnout pohled od okna ani od sloupu kouře.

„Před půlhodinou vyletěly.“ Když Dorian nic neříkal, jeho společník pokračoval: „Co teď?“

„Zastavte vlaky. Roztřiďte všechny včetně mrtvol. A ať na sobě naši lidé mají kompletní karanténní výstroj.“

Kapitola 65

Kate vyhlížela do černé noci. Střípek měsíce vrhal slabounký svit nad vrcholky stromů, které se řítily kolem. Nebo spíš přestávaly řítit. Vlak zpomaloval. Jenže venku nebylo nic než les.

Odtáhla Davidovu hlavu, která jí spočívala v klíně, a přešla ke dveřím. Vyklonila se a zadívala se nejdřív k přední části vlaku a pak dozadu. Byli v posledním vagonu a za nimi už na kolejích nic nebylo. Kate se odvrátila a v tu chvíli to spatřila protějšími dveřmi – další vlak na vedlejší koleji, nehybný a tmavý jako noc, prakticky neviditelný. A ještě něco – tmavé postavy stojící na střeše vlaku. Na co čekají?

Vlak zastavil a skoro ve stejný okamžik uslyšela lomoz bot přistávajících na střeše. Stáhla se do stínu vagonu, zrovna když vojáci proskakovali dovnitř dveřmi jako gymnasté na hrazdě. Okamžitě se rozvinuli do rojnice a svítili jí baterkou do očí i do všech koutů vagonu. Pak natáhli mezi vlaky lanko a zatáhli za ně, aby vyzkoušeli jeho pevnost.

Nějaký muž popadl Kate, připnul se na lanko a vyklouzl ze dveří k druhému vlaku. Kate se ohlédla. David! Ale toho už měli taky; další muž, který šel hned za nimi, si Davida tiskl jednou rukou k hrudi jako spící dítě.

Únosce dovedl Kate do jídelního vozu, kde ji strčil do boxu. „Počkejte tady,“ rozkázal angličtinou s čínským přízvukem, načež se obrátil k odchodu.

Druhý muž přinesl Davida a složil ho na gauč. Kate se k němu rozběhla. Nevypadal o nic hůř, ale to zase tak moc neznamenalo. Docházel mu čas.

Vrhla se ke dveřím, které voják právě zavíral. Sevřela je a zastavila ho. „Hele, my potřebujeme pomoc.“

Chvíli na ni zíral, než se znovu pokusil dveře zavřít.

„Nechte toho! Potřebujeme nemocnici. Zdravotnický materiál. Krev.“ Rozuměl vůbec něčemu z toho, co mu řekla? „Lékárničku,“ pronesla zoufale, jak se snažila přijít na slovo, které by mohl znát.

Položil jí dlaň na prsa, odstrčil ji ode dveří a zabouchl je.

Kate se vrátila k Davidovi. Kulky z výstřelů, které ho zasáhly do ramene a nohy, prošly v obou případech skrz. Kate rány ucpala, jak jen to šlo. Potřebovaly pořádně vyčistit, ale infekce nebyla tím hlavním, co teď ohrožovalo jeho život. Potřeboval krev – teď hned. Kate mu ji mohla dát – měla nulu negativní, což z ní dělalo univerzální dárkyni. Kdyby ji tak do něj měla jak dostat…

Vlak sebou trhl a srazil ji na podlahu. Odjížděli. Vyškrábala se na nohy, zatímco vlak se škubavými záchvěvy rozjížděl a nabíral rychlost. Za oknem už nebyl vidět ani ten druhý vlak, nákladní, kterým přijeli. Vezli je opačným směrem. O koho šlo? Kate otázku vytěsnila. Teď jí záleželo jen na Davidově záchraně.

Rozhlédla se. Třeba najde něco, co by mohla použít. Jídelní vagon byl asi dvanáct metrů dlouhý a většinu tvořily boxy, ale na protějším konci byl malý bar s automatem na limonádu, skleničkami a tvrdým alkoholem. Třeba by hadička –

Dveře se znovu odsunuly a dovnitř se vpotácel další voják, který se snažil udržet rovnováhu ve zrychlujícím vlaku. Na podlahu postavil olivový kufřík, který měl na boku namalovaný červený kříž.

Kate se po něm vrhla.

Voják prchl z vagonu a stihl zavřít dveře, než Kate doběhla ke kufříku. Prudce odklopila víko a rozhrábla obsah. Když uviděla, co je uvnitř, zalila ji úleva.

Čtvrthodinu nato už od Katiny paže vedla hadička k Davidově. Několikrát sevřela pěst. Krev se rozproudila. Měla hlad a chtělo se jí spát. Ale něco pro něj dělala a to ji těšilo.

Kapitola 66

Probudil ji cinkot zvonů, který se dovnitř nesl velkým oknem nad výklenkem, v němž se nacházelo její úzké lůžko. Svěží, chladivý, čistý horský vzduch pohyboval bílými lněnými závěsy, které se jí takřka otíraly o tvář.

Kate se natáhla, aby se jich dotkla, ale bolest ji přiměla cuknout. Vnitřní stranu lokte měla hodně pohmožděnou. Černé a tmavofialové fleky jí zasahovaly až na předloktí a rozlézaly se jí po bicepsu.

David.

Rozhlédla se po místnosti, která vypadala jako školní učebna. Byla dlouhá a široká, s rustikální dřevěnou podlahou, bíle omítnutými stěnami a dřevěnými trámy instalovanými ve třímetrových rozestupech.

Moc si nepamatovala, jak se dostala z vlaku. Proběhlo to pozdě v noci. Vynesli ji po nekonečném schodišti do horské pevnosti. Už si ji vybavovala… nějaký chrám nebo možná klášter.

Začala vstávat, ale něco ji vylekalo – pohyb v místnosti, postava zvedající se ze země. Seděl tak nehnutě, že si ho nevšimla. Když přistoupil blíž, uviděla, že je to mladík, puberťák. Vypadal úplně jako mladistvý dalajláma. Na sobě měl roucho ze silné karmínové látky, které měl na rameni sepnuté a které mu sahalo až k nohám, kde končilo těsně nad koženými sandály. Hlavu měl vyholenou. Usmál se na ni a dychtivě pronesl: „Dobré ráno, doktorko Warnerová.“

Stoupla chodidly na podlahu. „Omlouvám se; vylekals mě.“ Měla pocit, že se jí točí hlava.

Vysekl jí extravagantní úklonu, při níž natáhl ruku k zemi. „Nechtěl jsem vás znepokojit. Jsem Milo, k vašim službám.“ Každé slovo pečlivě vyslovil.

„É, děkuju.“ Podrbala se na hlavě a pokusila se zaostřit. „Byl se mnou jeden muž.“

„Ach ano, pan Reed.“

Reed?

Milo přešel ke stolku u postele. „Přišel jsem vás k němu odvést.“ Oběma rukama zvedl velkou hliněnou misku a zamířil k ní, aby jí misku přistrčil před oči. „Ale nejdřív snídaně!“ Při těch slovech povytáhl obočí.

Kate natáhla ruku, aby misku odstrčila, ale když vstala, pokusila se o ni mdloba. Zmámeně se sesula zpátky na postel.

„Snídaně udělá doktorce Warnerové dobře.“ Milo jí s úsměvem opět podal misku.

Kate se naklonila, přivoněla si k husté ovesné kaši, pak zdráhavě uchopila lžíci a ochutnala. Lahůdka. Nebo to bylo tím, že měla takový hlad a železná zásoba byla tak odporná? V několika okamžicích vyjedla celou misku a utřela si ústa hřbetem ruky. Milo vrátil misku na stolek a podal jí tlustou utěrku složenou jako ubrousek. Kate se provinile usmála a otřela si ústa znovu.

„Teď bych chtěla vidět –“

„Pana Reeda. Samozřejmě. Tudy, prosím.“ Milo ji odvedl z místnosti na dlouhou lávku spojující několik budov.

Nad výhledem se tajil dech. Před nimi se rozkládala zelená náhorní plošina, která se táhla až k obzoru, přerušovaná jen několika horskými pásmy se zasněženými vrcholky. Na plošině pod nimi stoupal dým z několika vesnic. V dálce byly vidět nějaké tečky na horských úbočích – další kláštery vestavěné přímo do zasněžených svahů.

Kate měla co dělat, aby se nezastavila a neobdivovala krajinu. Milo zpomalil, aby ho doběhla.

Zašli za další roh. Pod sebou měli velkou dřevěnou čtvercovou terasu shlížející na okolní údolí a hory. Dvacet nebo třicet holohlavých mužů v karmínových róbách na ní sedělo se zkříženýma nohama a bez hnutí zíralo do dáli.

Milo se obrátil ke Kate. „Ranní meditace. Chcete se připojit?“

„É, dneska ne,“ zamumlala Kate, zatímco se od toho výjevu snažila odtrhnout oči.

Milo ji uvedl do další místnosti, kde uviděla Davida ležet v podobném výklenku, v jakém se probudila i ona. Rozběhla se k němu, klekla si k jeho lůžku a v rychlosti ho prohlédla. Byl při vědomí, ale apatický. Antibiotika – na infekci jich bude potřebovat víc. Neléčená by ho určitě zabila. Dřív nebo později mu musí ty střelné rány pořádně vydezinfikovat a ovázat.

Hezky popořadě. Antibiotika nechala ve vlaku. „Nechala“, když ji unesli. Nebo zachránili? Pořád tu ještě zůstávalo mnoho neobjasněného.

„Budu potřebovat léky a antibiotika, Milo –“

Mladík ukázal na stolek podobný tomu, z jakého jí naservíroval kaši ke snídani. „Předpokládali jsme to, doktorko Warnerová. Připravil jsem vám k dispozici posloupnost medikamentů.“ Mávl rukou k několika hromádkám špinavých kořínků, kupičce oranžového prášku a svazečku hub. Usmál se a naklonil hlavu na stranu, jako by chtěl říct: Dobrý, co?

Kate si založila ruce v bok. „To je od tebe moc, é, hezké, Milo, děkuji, ale já jaksi… obávám se, že jeho stav je vážný – é, a budu potřebovat léčiv…“

Milo udělal krok zpátky, zakřenil se jako kočka Šklíba a ukázal na ni prstem. „Áháá, dobře vás chápu, doktorko Warnerová!“ Otevřel dveře dřevěné skříně sahající od podlahy až ke stropu a odhalil bohatou zásobu moderních zdravotnických potřeb.

Kate k ní přiskočila a začala prohlížet police. Měli tu ode všeho trochu – antibiotika, prášky proti bolesti, antimykotika i obvazy. Kde začít? Kate zavrtěla hlavou a věnovala Milovi vřelý úsměv, zatímco se probírala antibiotiky. „Ano, Milo, pochopils mě dobře.“ Přeletěla pohledem několik etiket. Nepochybně šlo o evropské výrobky, možná kanadské. Některé byly sice prošlé, ale našla i pár použitelných. „Mluvíš skvěle anglicky. Kdo tě to naučil?“

„Rosettská deska.“

Kate se na něj pochybovačně zadívala.

Milův úšklebek se vytratil, jak chlapec zvážněl a zadíval se z okna do údolí pod sebou. „Našli ji v jeskyni na úpatí této hory. Sto mnichů z ní třicet dní a třicet nocí odváželo kamení, dokud neuvolnilo úzkou chodbu. Poslali mě dovnitř – byl jsem jediný, kdo se do ní vešel. A tam, hluboko v jeskyni, dopadalo žluté světlo na kamenný stůl, na kterém jsem našel tu destičku. Ještě té noci jsem ji vynesl ven a získal tak své roucho.“ Když dovyprávěl, zhluboka vydechl.

Kate tam stála s antibiotiky v rukou a nevěděla, co na to odpovědět.

Milo se otočil jako na obrtlíku a ukázal na ni. „A zase jsem vás dostal, doktorko Warnerová.“ Zaklonil se a rozřehtal se na celé kolo.

Kate vrtěla hlavou, když se vracela k Davidovu lůžku. „Sršíš humorem, co?“ Odklopila víčko z lahvičky antibiotik.

„Milo srší životem, doktorko Warnerová, a rád vítá hosty.“

Hosty? Milo v tom očividně viděl příležitost skamarádit se s někým novým. Kate se na něj usmála. „Říkej mi Kate.“

„Ano, samozřejmě, doktorko Kate.“

„A teď vážně – jak ses tady naučil anglicky?“

„Z Rosettské desky –“

Kate si ho přeměřila s jiskrou v oku, ale mladík jen přikývl. „Je to tak. Přišel mi poštou tablet od neznámého dobrodince – velká, velká záhada. A velké štěstí pro Mila. Nemíváme moc návštěvníků. A když říkají „mluvíte anglicky“, musí to být Milo, nikdo jiný anglicky nemluví, ne tak dobře jako Milo. Naučil jsem se z legrace, a vidíte, jaké mám štěstí!“

Kate vzala ze stolku kelímek s vodou a pomohla jím Davidovi zapít pár antibiotických pilulek. Vybrala širokospektré antibiotikum a doufala, že bude stačit. Ideální by byla nitrožilní antibiotika podávaná v nemocničním prostředí. Přidala mu k nim ještě velkou tabletu proti bolesti. Až delirium pomine, bude to opravdu bolet a tomu chtěla předejít.

Co teď? Něco ji napadlo. Rosettská deska. „Máš tady počítač, Milo?“

„Samozřejmě; přes něj jsme vás objevili.“ Spiklenecky povytáhl obočí. „Tajemným e-mailem.“

Kate vstala. „E-mailem? Mohla bych se podívat –?“

Milo se uklonil. „Je mi líto, ale ne, doktorko Kate. Čchien vás chce vidět. Říká, že vás k němu musím přivést, až dáte panu Reedovi jeho medicínu. Je to velice vážný muž, ne legrační jako Milo. Říká, že vám chce něco dát.“

Kapitola 67

Hlavní přednáškový sál

Indoimmarijské podnikové sídlo

Nové Dillí, Indie

Hovor utichal, jak se k němu obracelo dvě stě párů očí a čekalo, až se dozví, proč je vytáhl z postele v šest ráno. Dorian přešel doprostřed pódia a přeletěl pohledem dav. Většinu tvořili pracovníci immarijské ostrahy. Kromě nich tu bylo taky pár desítek zaměstnanců dalších immarijských poboček – výzkumné, logistické, komunikační a kapitálové. Všechny sehrají v nadcházející operaci svou roli. A pak tu ještě byli agenti Orloje.

Náčelník stanice v Novém Dillí se zapřísahal, že odstranil každého, kdo by mohl dělat potíže. Immarijská ostraha mu s čistkou pomohla a ve velínu stále ještě byla hrstka analytiků a terénních pracovníků čekajících na „závěrečnou atestaci“. Podrobnosti týkající se Tobského protokolu a toho, co je třeba udělat, znal jen náčelník stanice a Dorianův bezpečnostní oddíl. Dorian to tak musel zachovat, ale zároveň potřeboval pomoc, velkou pomoc všech osob v sále. Proto ten proslov a přesvědčování, na které nebyl zvyklý. Vydával rozkazy, které byly plněny. Neprosil se; rozkazoval a jeho lidé se nevyptávali. Jenže tihle lidé se budou ptát; byli zvyklí analyzovat a myslet sami za sebe. Na to však nebyl čas.

„Všichni se ptáte, co tady děláte v tuto hodinu, v tomto sále a mezi tolika novými tvářemi,“ začal Dorian. „Pokud se nacházíte v této místnosti, byli jste vybráni. Vybráni jako členové taktické brigády, zcela mimořádné pracovní skupiny, elitního týmu, ve který vkládá své naděje firma Immari i všechny organizace, jež jí předcházely. To, co se vám chystám sdělit, nesmí opustit tento sál. Vše, co vám dnes oznámím, si s sebou vezmete do hrobu. Někteří z vás tomu nebudou chtít věřit. A něco z toho, co od vás budu žádat, bude ještě obtížnější, a to ve smyslu, který byste zatím ani nedokázali pochopit. Musím vám předem říci, že nebudu schopen zodpovědět všechny vaše dotazy. Nemohu ukonejšit vaše svědomí, aspoň ne teď hned. Až bude po všem, všechno vám začne dávat smysl. Pochopíte, jak klíčovou roli jste sehráli v dějinách, a pochopí to i ostatní. Zasloužíte si však aspoň nějaké odpovědi, nějaké důvody pro hrůzy, jejichž spáchání se od vás bude vyžadovat.“

Dorian se odmlčel a začal přecházet po pódiu, zkoumaje tváře v hledišti.

„Můžu vám sdělit následující. Firma Immari je potomkem a novodobým vtělením kmene, který z této oblasti – domníváme se, že šlo o místo ležící někde na území Indie, Pákistánu, či dokonce Tibetu – odešel zhruba před dvanácti tisíci lety, krátce po poslední době ledové, když v důsledku záplav stoupla mořská hladina o stovky metrů a zničila veškeré přímořské osídlení zeměkoule. Zmíněná skupina měla jediný cíl – odhalit pravý původ a dějiny lidstva. Šlo o osoby obdařené pevnou vírou, které podle nás při hledání odpovědí založily náboženství. S postupem času a dalším vývojem lidstva se však vynořila nová výzkumná metoda – věda. Právě ta dodnes zůstává jádrem naší práce. Někteří z vás už viděli drobné součásti této velkolepé operace – archeologické vykopávky, badatelské projekty, genetické pokusy. Z těch se skládá naše velké dílo. To, co jsme nakonec zjistili, si však nikdo z nás neuměl ani představit.

Dostávám se ke konci toho, co vám mohu sdělit, ale musíte vědět jedno – před mnoha lety jsme objevili jednoznačnou, naléhavou hrozbu pro celé lidstvo. Hrozbu vzpírající se uvěření. Už skoro sto let víme, že nadejde den, kdy budeme muset tomuto nepříteli čelit. Ten den právě nastal. Každý z vás je vojákem v armádě, která zabrání nadcházející apokalypse. Následující dva dny a události, k nimž dojde, budou obtížné. Nemluvím o lokálním konfliktu v nějaké zapadlé zemičce. Čeká nás bitva o lidstvo, o právo na přežití. Máme jediný cíl: přežití lidstva.“

Dorian přešel doprostřed pódia, nechávaje publikum, aby se s jeho proslovem vyrovnalo. Mezi posluchači byly vidět nejisté výrazy, ale i souhlasné pokyvování hlavami.

„Ve vašich myslích už se formují otázky. Proč s tím nemůžeme vyjít na veřejnost? Proč si nevyžádat pomoc vlád jednotlivých států? Kéž by to šlo, opravdu. Měl bych aspoň čistší svědomí ohledně toho, co je třeba udělat. A právě vaše svědomí bude druhým nepřítelem, s nímž se budete v nadcházejících dnech potýkat. I zveřejnění hrozby by vám to ulehčilo, sňalo by z vás tu příslovečnou tíhu světa – vědomí, že netvoříme poslední obrannou linii, že pomoc je na cestě, že s nepřítelem bojují i další, že můžeme selhat. My však nesmíme selhat, stejně jako nesmíme odhalit podrobnosti blížící se hrozby. Právě z tohoto důvodu vám také nemohu sdělit všechny detaily, nemohu tady sedět a zdůvodňovat vše, co od vás budu žádat, i když bych rád. Kdybychom s tím vyšli na světlo, mělo by to za následek masovou paniku, hysterii, zhroucení společnosti v té jediné chvíli, kdy musí zůstat celistvá.

Na této planetě žije sedm miliard obyvatel. Představte si, že by se dozvěděli o hrozícím vyhynutí. Naším cílem je zachránit ty životy, které zachránit můžeme. Nebude jich mnoho, ale když všichni přispějeme svým dílem, můžeme lidstvu zajistit přežití. O tohle tady jde. A nečelíme jen této velké hrozbě. Jsou tu i další, menší překážky – vlády, sdělovací prostředky, rozvědky. Nemůžeme je porazit, ale můžeme je udržet v šachu na dobu potřebnou k tomu, aby náš plán vyšel. A právě do toho se nyní musíme pustit. Balíčky, které vám rozdávají mí lidé, představují vaše úkoly – podskupiny, povinnosti, taktické rozkazy. Jsou to drastické kroky, nicméně taková je i stávající situace.“

Napřímil se. „Jsem voják. Odmala neznám nic jiného. Této kauze jsem zasvětil celý život. Můj otec za tuto věc zemřel. Za naši věc. Je mi jasné, že vy nejste vojáci. Jste odvedenci. Nežádám však od vás nic, co by nebylo ve vašich silách. To by bylo kruté a já nejsem krutý. Immari není krutá organizace. Pakliže nastane chvíle, kdy nebudete schopni podílet se na nadcházející operaci, stačí jednoduše informovat některého z agentů podnikové ostrahy patřících k mému osobnímu oddílu. Není to žádná ostuda. Všichni jsme články řetězu. Pokud jeden článek praskne, přetrhne se celý řetěz a dojde ke katastrofě. A právě o to nám tady jde – zabránit katastrofě bez ohledu na to, jak se věci jeví. Děkuji vám a přeji vám hodně štěstí.“

Když Dorian odcházel z jeviště, oslovil ho jeden z příslušníků immarijské ostrahy. „Skvělá řeč, šéfe.“

„Moc si nevyskakujte. Nespouštějte ty lidi z očí. Kterýkoli z nich by mohl celou operaci potopit. Jak jsme na tom s primární operační skupinou?“

„Shromažďuje se v ústředí Orloje.“

„Dobře. Dejte všem půl hodiny na sestavení hlášení a pak je svolejte. Jak jsme na tom s vlaky?“

„Do hodiny bychom měli mít k dispozici soupis živých a mrtvých.“

„Popožeňte to. Chci ho mít k ruce na schůzi.“

Kapitola 68

Tibetská autonomní oblast

Milo mávl lucernou za sebe, aby osvítil kamenné schody. „Už jen kousek, doktorko Kate.“

Po točitém kamenném schodišti sestupovali snad už celou hodinu. Kate měla pocit, že se musejí nacházet uprostřed hory nebo kilometr pod klášterem. Milo sbíhal po schodech s lucernou, kterou nesl jako dítě sáček s bonbony o Velikonocích, neúnavně a bez zastávky. Kate už měla nohy v jednom ohni. Ještě se nezotavila ze včerejšího vypětí. Už teď měla nahnáno ze zpátečního výstupu.

Kousek před ní se Milo opět zastavil, aby na ni počkal, ale tentokrát už stál na rovném terénu – velké kruhové podestě u paty schodiště. Konečně. Poodstoupil a zvedl lucernu, která ozářila dřevěné dveře ve tvaru náhrobku s oblým vrškem.

Kate chvíli čekala a přemítala, jestli má něco říct.

„Račte dál, doktorko Kate. Čeká na vás.“

Kate přikývla a otevřela dveře, za nimiž se objevila stísněná kruhová místnost. Stěny byly pokryté mapami a policemi, na nichž stály skleněné lahvičky, sošky a kovové artefakty. Místnost působila… středověce, jako prastará laboratoř v hradní věži, kde by mohl pracovat někdo se jménem typu Merlin. A také v ní byl čaroděj, nebo aspoň někdo, kdo tak vypadal. U oprýskaného dřevěného stolu seděl starý muž zabraný do četby. Pomalu otočil hlavu, jako by ho bolelo za krkem. Asiat, jemuž už dávno vypadaly všechny vlasy a ve tváři měl víc vrásek, než kdy Kate viděla. Klidně by mu mohlo být přes sto let.

„Doktorko Warnerová.“ Mluvil šeptem. Vstal a přišoural se ke Kate, ztěžka se opíraje o dřevěnou hůlku.

„Pane…“

„Tady nejsou žádní pánové, doktorko Warnerová.“ Odmlčel se. Chůze a mluvení ho zjevně vyčerpávaly. Trpělivě upíral pohled na kamennou podlahu, zatímco lapal po dechu. „Říkejte mi Čchien. Něco pro vás mám. Čekal jsem pětasedmdesát let, abych vám to mohl předat. Nejdřív vám však musím něco ukázat. Pomůžete mi s těmi dveřmi?“ Ukázal na dřevěná dvířka, kterých si Kate předtím nevšimla. Na výšku neměla víc než metr dvacet. Kate je otevřela a ulevilo se jí, když uviděla, že chodba za nimi je vyšší než vchod. Počkala u dveří, zatímco Čchien procházel kolem ní a každých pár kroků se zastavoval. Jak dlouho mu trvalo sejít sem dolů?

Kate se zadívala do chodby a překvapilo ji, když si všimla, že je osvětlená moderními lampami. Byla krátká, ani ne pět metrů, a zjevně končila slepou kamennou stěnou. Čchienovi trvalo několik minut, než k ní došel a pokynul k tlačítku na zdi.

Kate je zmáčkla a kamenná stěna začala zajíždět do stropu. Kate cítila, jak ji ovanul průvan vtrhávající do místnosti, která musela být neprodyšně uzavřená.

Vešla za Čchienem do pokoje, který byl překvapivě velký – zhruba třináct krát třináct metrů. Byl prázdný až na velký čtvercový koberec položený uprostřed, který musel měřit na šířku dobrých deset metrů. Kate střelila pohledem ke stropu, kde spatřila tenkou lněnou látku zakrývající celou místnost. Nad ní byla vidět další, k nerozeznání podobná látka a nad ní další a další jako vrstvy moskytiér sahající až na vrcholek hory. Že by způsob odsávání vlhkosti? Možná, ale Kate viděla ještě něco – drobné úlomky kamene a hlíny chycené v látce.

Čchien ukázal na koberec. „Toto je poklad, který zde přechováváme. Naše dědictví. Zaplatili jsme za ně vysokou cenu.“ Odkašlal si a pomalu pokračoval. „Když jsem byl mladý, přišli do mé vesnice muži. Na sobě měli vojenské uniformy. Byly to nacistické uniformy, což jsem tehdy ještě nevěděl. Pátrali po skupině mnichů, kteří žili v horách za vesnicí. Nikdo jim o nich nechtěl nic říct. Nevěděl jsem, proč bych měl zachovávat mlčení. Zaplatili mně a několika dalším dětem, abychom je k nim dovedli. Mniši se jich nebáli, ale to byl omyl. Ti muži, kteří u nás ve vsi byli tak laskaví, byli v horách nelítostní. Prohledali klášter, mnichy umučili a nakonec celou horu zapálili.“

Čchien se opět odmlčel, aby nabral dech. „Mí přátelé byli mrtví a vojáci mě hledali po celém klášteře. Nakonec mě našli. Jeden z vojáků mě vzal do náručí a odnesl mě do tunelu pod klášterem. Tam už čekali tři mniši, kterým řekl, že nikdo jiný nepřežil. Podal mi deník a sdělil mi, že ho musím střežit, dokud nenadejde správný okamžik. Ti tři mniši ještě téže noci odešli a s sebou si nesli jen mě, své oblečení a tuto tapiserii.“ Spočinul pohledem na rozměrném uměleckém díle – jakémsi biblickém výjevu s bohy, hrdiny, nestvůrami, nebesy, světlem, krví, ohněm a vodou.

Kate mlčky stála a maně přemítala, jak tohle všechno souvisí s ní. Přemáhala nutkání říct: „Moc hezké, už můžu použít váš počítač?“

„A vy si teď kladete otázku, jak to souvisí s vámi.“

Kate zčervenala a pohodila hlavou. „Ne, totiž, je moc krásná…“ A taky byla. Barvy byly výrazné, stejně živé jako na freskách v katolických chrámech, a tkanivo dodávalo zobrazení hloubku. „Ale ten muž, se kterým jsem k vám přišla – jemu i mně hrozí nebezpečí.“

„Vy a Andrew nejste jediní.“

Než stačila něco říct, Čchien pokračoval s nečekaným důrazem. „Vaším nepřítelem je stejná skupina, která před pětasedmdesáti lety vypálila onen klášter, a stejná, která brzy rozpoutá nepředstavitelné zlo. Přesně jak to zobrazuje tato tapiserie. Její rozluštění a rozluštění zmíněného deníku je klíčem, který je může zastavit. Pětasedmdesát let lpím na životě a čekám v naději, že přijde den, kdy se můj osud naplní. A když jsem se včera dozvěděl, co se stalo v Číně, věděl jsem, že právě nadešel.“ Sáhl do svého roucha a útlou rukou podal Kate knížku vázanou v kůži.

Pak ukázal na tapiserii. „Co vidíte, mé dítě?“

Kate upřela zrak na bohatě zdobené obrazy. Andělé, bozi, oheň, voda, krev, světlo, slunce. „Nějaký náboženský výjev?“

„Náboženství je náš zoufalý pokus o pochopení světa. A minulosti. Žijeme ve tmě, obklopeni záhadami. Odkud jsme přišli? Co je naším účelem? Co se s námi stane, až zemřeme? Náboženství nám však poskytuje ještě něco – etický kodex, schéma dobra a zla, návod ke slušnému chování. Stejně jako každý jiný nástroj se i náboženství dá zneužít. Tento dokument však vznikl dávno předtím, než člověk nalezl útěchu v náboženstvích.“

„Jak to?“

„Domníváme se, že vznikl podle ústní tradice.“

„Legendy?“

„Možná. My však věříme, že jde o dokument historický i prorocký zároveň. Vyobrazení událostí předcházejících probuzení člověka a tragédií, které jej teprve čekají. Říkáme mu epos o čtyřech potopách.“ Čchien ukázal na levý horní roh tapiserie.

Kate se podívala naznačeným směrem a soustředila se na obraz – neoděná zvířata, žádní lidé, v řídkém lese africké savany. Utíkají, prchají před temnotou sestupující z oblohy – vrstvou popela, která je dusí a usmrcuje vegetaci. Hned pod tím jsou sama v pusté, mrtvé divočině. Pak se objevuje světlo, které je odvádí, a k divochům promlouvá jakýsi ochránce, který jim podává kalich plný krve.

Čchien si odkašlal. „První scéna znázorňuje ohnivou potopu. Potopu, která téměř zničila svět, téměř pohřbila lidstvo v popelu a zbavila svět potravy.“

„Stvořitelský mýtus,“ zašeptala Kate. Všechna velká náboženství obsahují nějaký stvořitelský mýtus, vyprávění o Bohu, jenž stvořil člověka k obrazu svému.

„Tohle není žádný mýtus. Tohle je historický dokument.“ Čchien promlouval vlídně jako učitel nebo rodič. „Všimněte si, že lidé existovali už před ohnivou potopou a žili jako zvěř v lesích. Potopa by je bývala zahubila, ale spasitel je zachránil. Nemohl však být přítomen neustále, aby je zachraňoval. A tak jim věnoval největší dar ze všech – svou krev. Dar, který je ochrání.“

Kate si vzpomněla na tobskou katastrofu a velký skok vpřed. Krev. Genetická mutace – změna mozkového uspořádání –, která poskytla lidstvu výhodu v boji o přežití a pomohla mu přestát záplavu popela vyprodukovanou supervulkánem Toba před sedmdesáti tisíci lety. Ohnivá potopa. Mohlo by to být ono?

Zaletěla pohledem dál. Další výjev působil zvláštně. Z lesních lidí jako by se stali nindžové nebo přízraky. Byli oblečení a začali porážet zvířata. Na scéně se objevila krev a její děsivost s každým dalším centimetrem tapiserie narůstala. Otroctví, vražda, válka.

„Tento dar učinil člověka bystrým, silným a ochránil ho před vyhynutím, ale lidé za něj zaplatili vysokou cenu. Začali vnímat svět takový, jaký doopravdy je, a všude kolem sebe viděli nebezpečí – ze strany lesní zvěře i svých bližních. Jako zvířata žili ve šťastném světě, jejich chování se řídilo instinkty, mysleli, jen když to bylo nutné, a nikdy neviděli sami sebe takové, jací jsou, netrápili se smrtelností a nesnažili se obelstít smrt. Teď však člověka ovládly jeho myšlenky a obavy. Poprvé poznal zlo. Váš Sigmund Freud se této představě přiblížil svými pojmy id a ego. Člověk se proměnil v doktora Jekylla a pana Hydea. Zápolil se svými zvířecími myšlenkami, svými živočišnými instinkty. Vášeň, vztek: ať jde náš vývoj sebedál, před těmito instinkty – před svým zvířecím dědictvím – už neutečeme. Můžeme jen doufat, že se nám podaří ovládnout to zvíře v nás. Člověk rovněž usiloval o pochopení své bdělé mysli a jejích obav, snů a otázek po svém původu a osudu. Nejvíc však snil o tom, že obelstí smrt. Budoval sídla na pobřeží a páchal nevýslovná zvěrstva, aby si zajistil bezpečí a domohl se nesmrtelnosti skrze své skutky, případně nějakou formu magie či alchymie. Pobřeží je přirozeným domovem člověka; jen díky němu jsme přežili ohnivou potopu. Mořští živočichové byli naším zdrojem potravy, když byla půda sežehlá na troud. Vláda člověka však neměla dlouhého trvání.“

Kate se zaměřila na levý dolní roh tapiserie – obrovská vodní stěna hned za kočárem, v němž spasitel s kalichem prchal po moři před ohnivou potopou.

„Spasitel se vrací a sděluje kmenům, že se blíží velká potopa, na kterou se musejí připravit.“

„To zní povědomě,“ podotkla Kate.

„Ano. Mýtus o potopě je součástí všech světových náboženství, starých i mladých. A ta potopa je fakt. Zhruba před dvanácti tisíci lety skončila poslední doba ledová. Ledovce roztály. Planetární osa se posunula. Mořská hladina za tu dobu stoupla o dobrých sto třicet metrů – někdy pozvolna, jindy v podobě zničujících vln a tsunami.“

Kate upřela zrak na příslušný výjev – města mizející ve vlnách, zástupy topících se lidí, vládci a boháči s úsměvem shlížející na vodu a na samém konci nepočetná tlupa osob oděných ve skromných šatech, které se vydávají do vnitrozemí k horám. Nesly s sebou nějakou truhlici.

Čchien ji nechal chvíli studovat tapiserii, než přešel k další části. „Lidé jeho výstrahu o potopě ignorovali. Dobyli svět, nebo si to aspoň mysleli. Byli domýšliví a zkažení. Vysmívali se nadcházející katastrofě a dál se oddávali svým neřestným zvykům. Podle některých Bůh trestá člověka za to, že zabíjí své bratry a sestry. Jeden kmen varování uposlechne, postaví si archu a stáhne se od moře do hor. Přijde potopa, která smete přímořská města, takže přežijí jen primitivní osady ve vnitrozemí a roztroušené kočovné kmeny. Začne se šířit zvěst, že Bůh je mrtev a že člověk je novým bohem Země. Že mu Země připadla, aby si s ní dělal, co se mu zlíbí. Jeden kmen si však podržel pravou víru. Lpěl na jediném přesvědčení – že člověk je nedokonalý, že člověk není Bůh a že pravá lidskost spočívá v přijetí pokory.“

„Ten kmen jste byli vy.“

„Ano. Uposlechli jsme spasitelova varování a učinili jsme, jak řekl. Odnesli jsme archu do hor.“

„A v té arše byla tahle tapiserie?“

„Ne. Ani já nevím, co v ní bylo. Musela však být skutečná; příběhy o ní se dochovaly dodnes. A je to velmi působivý příběh, který má neuvěřitelný vliv na každého, kdo ho uslyší. Jde o jeden z mnoha příběhů, jež vzešly z lidské psychiky. Vnímáme jej jako pravdivý, stejně jako rozeznáváme různé verze stvořitelského mýtu. Tyto příběhy odjakživa existovaly a vždy budou existovat v našich myslích.“

„Co se stalo s tím kmenem?“

„Rozhodl se dopátrat pravdy o tapiserii, aby porozuměl antediluviálnímu – předpotopnímu – světu a zjistil, co se stalo. Jedna skupina měla za to, že odpovědi se ukrývají v lidské mysli a v pochopení našeho bytí prostřednictvím uvažování a zpytování sebe sama. Z těch se stali horští mniši, immaruové neboli světelní. Já jsem poslední immaru. Některým mnichům to však nestačilo, a tak hledali odpovědi ve světě. Byli podobně jako my náboženským uskupením, aspoň zpočátku. Jak ale plynul čas a oni putovali stále dál, postupně ztratili víru, a to doslova. Jejich naděje se upnuly k jiné odpovědi – vědě. Už je unavovaly báje a podobenství. Chtěli důkaz. A začali ho nacházet – ale zaplatili za něj vysokou cenu. Věda postrádá něco velmi zásadního, co je náboženství schopno poskytnout – morální kodex. Přežití nejzdatnějších je vědeckým faktem, ale je to krutá etika; mohou se jí řídit zvířata, ne však civilizovaná společnost. Se zákony si vystačíme jen po určitou mez a i ony musejí z něčeho vycházet – ze sdíleného morálního kodexu, který odněkud vyplynul. S úpadkem tohoto morálního základu pak upadají i společenské hodnoty.“

„Nemyslím si, že člověk musí být věřící, aby byl morální. Jsem vědkyně a nejsem zrovna… nábožensky založená…, ale jednám dost morálně, nebo si to aspoň myslím.“

„Taky jste mnohem inteligentnější a vnímavější než drtivá většina lidí. Jednoho dne vás však doženou a svět bude žít v míru i bez podobenství a morálních ponaučení. Obávám se, že ten den je dál, než se obecně věří. Mluvím o nynější situaci, o masách, ne o menšinách. Neměl bych o nich však mluvit vůbec. Rozvádím tady témata, která mě zajímají, jak už mívají staří pánové ve zvyku – hlavně ti osamělí. Určitě už jste uhodla totožnost mnichů, kteří se před těmi dávnými časy odtrhli od immaruů.“

„Immariové.“

Čchien přikývl. „Domníváme se, že někdy za časů starých Řeků se odštěpená mnišská frakce přejmenovala na immarie. Snad to udělali ve snaze působit řečtěji, aby je mezi sebe přijali řečtí učenci, kteří na nově vznikajícím poli vědy učinili tolik průlomových objevů. Skutečná tragédie a pravdivé vylíčení toho, jak se zmíněná frakce jednou provždy změnila, jsou zdokumentovány v tomto deníku. Proto si jej musíte přečíst.“

„A co zbytek tapiserie – ty zbylé dvě potopy?“

„To jsou události, které nás teprve čekají.“

Kate zavrtala pohled do druhé půlky tapiserie. Moře, které při vodní potopě pohltilo svět, se v pravém dolním rohu změnilo z modrého v karmínový oceán krve. Skupinka nadlidí nad krvavým mořem masakrovala podřadné bytosti. Svět byl jedna velká pustina; pevninu halila temnota a ze všech mužů, žen i dětí prýštila krev do karmínové tůně. Krvavá potopa. Nad bitvou nějaký hrdina bojoval s nestvůrou, kterou přemohl, a stoupal k nebi, aby tam spustil světelnou potopu schopnou omýt a osvobodit svět. Celá tapiserie přecházela od černošedé ohnivé potopy přes modrozelenou vodní potopu následovanou červenými a karmínovými odstíny krvavé potopy až k běli a žlutím světelné potopy. Byla nádherná. Strhující.

Čchien přerušil její zadumání. „Teď si musím odpočinout. A vás čeká domácí úkol, doktorko Warnerová.“

Kapitola 69

Hlavní zasedací místnost

ústředí Orloje

Nové Dillí, Indie

Dorian zvednutou rukou umlčel analytika. „Co je zač ten bar Nabiprendergast?“

Analytik, jemuž mohlo být kolem třiceti, se zatvářil udiveně. „Barnaby Prendergast je podepsán pod tím hlášením.“

Dorian se rozhlédl po zaměstnancích Orloje a Immari Security shromážděných v zasedačce. Nově přičlenění pracovníci si pořád ještě zvykali na oficiální fúzi Immari a Orloje a schůze se kvůli vyjasňování rolí a pravomocí neustále protahovala. „Může mi někdo laskavě sdělit, o jaký bar jde?“

„Ne, tak se jmenuje ten člověk – Barnaby Prendergast,“ vysvětloval analytik.

„Vážně? To jméno jsme mu dali my, nebo – vlastně ne, nic mi neříkejte, mě to nezajímá. Co že řekl? Ještě jednou.“

Analytik obrátil několik listů papíru secvaknutých sešívačkou. „Prendergast je jedním ze zhruba dvaceti zaměstnanců nadále přítomných v objektu.“

„Byl jedním ze zaměstnanců,“ opravil ho Dorian.

Analytik naklonil hlavu na stranu. „No, technicky je v objektu stále přítomen, respektive jeho mrtvola.“

„Ježíšikriste, hlavně už mi přečtěte to hlášení.“

Analytik polkl. „Takže, é, on – Prendergast – uvedl, že před útokem bezpilotních letounů ho jakási blíže neurčená žena, jeho vlastními slovy, ‚odchytila před jeho laboratoří a donutila ho napomáhat při údajné záchraně jakýchsi dětí‘.“ Analytik obrátil stránku. „Tady pak tvrdí, že se ji ‚pokusil zastavit‘ a že ‚podle jeho názoru používala zfalšovanou nebo ukradenou zaměstnaneckou průkazku‘. A tohle je skutečná perla, tady uvádí, že po útoku vyběhla z budovy, cituji, ‚celá od krve, ale nezraněná‘, pak jej ‚opět napadla, bránila mu v ošetřování zaměstnanců‘ a nakonec ‚se zmocnila pistole jednoho ze strážných a pokusila se ho zastřelit‘, tedy Prendergasta, načež naskočila do nákladního vlaku i se svým umírajícím komplicem, který podle Prendergasta utrpěl několikanásobný průstřel.“

Dorian se zhoupl v křesle a zadíval se na řadu monitorů. Kate Warnerová přežila zvon. Jak? Reed byl nejspíš mrtvý; Dorian z toho hlupáka prakticky udělal cihlu ementálu.

Analytik si odkašlal. „Nemáme to ignorovat? Nepřijde vám, že je to blbost a že se třeba ten chlap jenom snažil upoutat pozornost?“

„Ne, to mi nepřijde.“ Dorian si skousl nehet. „Na výmysl je to moc propracované. Počkat – jak to myslíte, upoutat pozornost?“

„Prendergast se těsně před útokem spojil s BBC; díky tomu jsme také to hlášení zachytili. Od té… nehody… sledujeme veškerou příchozí i odchozí komunikaci v objektu. Zařadili jsme ho na diskreditační seznam; jeho historka by ohrozila námi původně vydanou tiskovou zprávu o průmyslové havárii. Takže –“

„Dobrá, zadržte. Počkejte chvíli. Hezky popořadě. Ať se můžu soustředit.“ Dorian se obrátil k doktoru Čchangovi, který seděl v rohu a zavrtával pohled do laciného koberce na podlaze zasedačky. „Dávejte pozor, Čchangu.“

Doktor Čchang sebou trhl, jako by ho vyvolali ve třídě. Od výbuchu v Číně vypadal zdeptaně a duchem nepřítomně. „Ano. Tady jsem.“

„Prozatím ano, doktore, ale nebudete, jestli nepřijdete na to, jak se Kate Warnerové podařilo přežít zvon.“

Čchang pokrčil rameny. „Já… neumím si ani představit –“

„Budete muset. Jak to mohla přežít?“

Čchang si přitiskl ruku na ústa a odkašlal si. „Tedy, é, například mohla užívat totéž, co nasadila těm dětem. Třeba to z bezpečnostních důvodů testovala na sobě.“

Dorian přikývl. „Zajímavé. Další možnosti?“

„Ne. Totiž kromě té evidentní – že už předtím disponovala imunitou – atlantským genem.“

Dorian se znovu zahryzl do nehtu. To znělo zajímavě. Velmi zajímavě. „Dobrá, to by mělo jít snadno prověřit –“

Čchang zavrtěl hlavou. „Má laboratoř byla zničena, a to ani nevíme, kde začít –“

„Pořiďte si novou.“ Dorian se obrátil k jednomu z podřízených. „Sežeňte doktoru Čchangovi novou laboratoř.“ Pak se vrátil pohledem ke Čchangovi. „Nejsem vědec, ale začal bych sekvenováním jejího genomu a hledáním veškerých zvláštností.“

Čchang přikývl. „Ano, samozřejmě, to je snadné, jenže při nynějším stavu objektu je nepravděpodobné, že bychom našli jakoukoli DNA –“

Dorian zaklonil hlavu. „Myslete trochu, proboha. Má v Jakartě byt; určitě jste dost bystrý na to, abyste v něm našel její hřeben nebo použitý tampon, doktore.“

Čchang zrudl. „Ano, to by mohlo fungovat.“

Jedna z analytiček se ozvala: „Některé ženy tampony splachují –“

Dorian zavřel oči a zvedl ruce. „Kašlete na tampon. V Jakartě musejí být tuny DNA Kate Warnerové. Tak mi nějakou sežeňte. Nebo ještě líp, sežeňte mi ji. Jestli se jí podařilo utéct, musí být v jednom z těch vlaků.“ Obrátil se k Dimitriji Kozlovovi, terénnímu veliteli immarijských bezpečnostních jednotek, který z Číny odletěl s ním.

Voják zavrtěl hlavou. „Právě jsem obdržel soupis. Porovnali jsme ho se seznamem zaměstnanců. Není v žádném z vlaků. A Reed taky ne. Máme spoustu mrtvých a raněných, několik osob s traumatickým zraněním, ale nikoho, kdo by utrpěl střelná zranění.“

„To nemyslíte vážně. Prohledejte ty vlaky znovu –“

„Tím by se zdržel Tobský –“ začal Dimitrij.

„Udělejte to.“

Analytik s hlášením od Barnabyho Prendergasta nesměle nadhodil: „Mohla vyskočit z vlaku.“

Dorian si promnul spánky. „Ale nevyskočila.“

Analytik zavrtěl hlavou. „Jak víte, že –“

„Protože s sebou měla Reeda.“

„Mohla ho shodit.“

„Mohla, ale neshodila.“

Analytik se zatvářil zmateně. „Jak to víte?“

„Protože není tak hloupá jako vy. Měří metr sedmdesát a váží pětapadesát kilo. Reed má víc než metr osmdesát a váží určitě aspoň osmdesát kilo. Warnerová by nezvládla pěší túru z Tibetu ani sama, natož kdyby se měla vláčet s osmdesáti kilogramy mrtvé váhy. A jestli je Reed ještě naživu, určitě není schopný chůze, to mi věřte.“

„Mohla ho tam nechat.“

„Ta by ho neopustila.“

„Jak to víte?“

„Protože ji znám. Pojďme to ukončit, no tak, hoďte sebou, lidi.“ Dorian vstal a zamával rukama, aby je vyhnal z přeplněné místnosti.

„A co to hlášení od Barnabyho Prendergasta?“ zeptal se analytik.

„Co je s ním?“

„Máme je zpochybnit –“

„Ani nápad. Potvrďte to. Média po tom stejně skočí, protože je v tom slovo terorista. A taky je to pravda – naši čínskou pobočku napadl terorista. Lepší nahrávku na smeč jsme ještě neměli. Zveřejněte nahrávku Reeda umisťujícího bomby, která to dosvědčí. Řekněte tisku, že útok následoval po dřívějším útoku týchž osob v Jakartě. A přidejte k tomu i nahrávku Warnerové.“ Dorian se na chvíli zamyslel. Mohlo by to zabrat, možná jim to získá trochu času a ještě budou mít historku pro veřejnost. „Řekněme, že v tuhle chvíli vyšetřujeme, jestli doktorka Warnerová nezaútočila na pobočku biologickou zbraní, a že požadujeme důslednou karanténu celého areálu.“ Odmlčel se a přeletěl personál pohledem. „Tak dělejte, lidi, tik tak.“

Ukázal na Dimitrije. „Vy zůstaňte.“

Vysoký voják se přiklátil k Dorianovi, zatímco se místnost vylidňovala. „Někdo je z vlaku unesl.“

„Souhlasím.“ Dorian se vrátil ke stolu. „Museli to být oni.“

„Vyloučeno. Od útoků z 11. září ty hory prohledáváme nepřetržitě a nejsou tam. Všichni zemřeli v osmatřicátém. Nebo to byl jen mýtus. Třeba immaruové nikdy neexistovali.“

„Máte lepší nápad?“ opáčil Dorian. Když Dimitrij neodpověděl, pokračoval: „Chci do těch hor nasadit pátrací oddíly.“

„Je mi líto, pane, ale na to nemáme dost lidí. Ta orlojovská čistka spolu s ukončením většiny nepřátelských akcí v Afghánistánu – naše zastoupení v regionu už beztak bylo minimální. Všichni, koho tam máme, jsou vytížení Tobským protokolem. Jestli chcete pátrací oddíly, budeme je muset převelet.“

„Ne. Toba je naše hlavní priorita. Co satelitní pozorování? Nemůžeme je vysledovat a zjistit, kde se ukrývají?“

Dimitrij zavrtěl hlavou. „Na nebi nad západní Čínou nemáme žádné oko. Nikdo je tam nemá. To je jeden z důvodů, proč výzkumná sekce Immari zvolila právě tuto lokalitu – nic tam není a nikdo nemá důvod tam pátrat. Žádná velkoměsta, a dokonce i vesnic a pozemních komunikací tam není mnoho. Můžeme pár družic přemístit, ale bude to nějaký čas trvat.“

„Tak to udělejte. A vyšlete zbytek bezpilotních letounů z Afghánistánu –“

„Kolik j…“

„Všechny. Ať pročešou náhorní plošinu do posledního místečka – a zaměří se nejdřív na kláštery. A převelte dva muže – ty můžeme postrádat. Toba je důležitá, ale dopadení Warnerové jakbysmet. Přežila zvon. Musíme zjistit proč. Ať ti dva vystopují trasy všech vlaků, které odjely, a vyslechnou vesničany, kohokoliv, kdo mohl něco vidět. Pořádně se do toho opřete. Chci, abyste ji našli.“

Kapitola 70

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

David ještě spal, když se Kate vrátila k němu na pokoj. Posadila se do nohou lůžka ve výklenku a chvíli se dívala z okna. Poklid zdejší atmosféry přesahoval vše, co dosud poznala. Ohlédla se po Davidovi. Vypadal skoro stejně smířeně jako ta zelená údolí a zasněžené vrcholky hor. Kate se opřela o stěnu výklenku a natáhla si nohy vedle jeho.

Otevřela deník, ze kterého vypadl dopis. Papír působil na omak divně, křehce, jako Čchien. Písmena splývala v hustém tmavém inkoustu a na zadní straně nahmatala vytlačené rýhy připomínající slepecké písmo. Kate začala předčítat nahlas v naději, že ji David uslyší a její hlas mu přinese útěchu.

Všem immaruům

Vstoupil jsem do služeb frakce, kterou znáte jako immarie. Stydím se za to, co jsem napáchal, a bojím se o náš svět – bojím se toho, co mají v plánu. V tuto chvíli, v roce 1938, to vypadá, že jsou nezastavitelní. Kéž bych se mýlil. Tento deník vám posílám pro případ, že bych se nemýlil. Doufám, že jej využijete k tomu, abyste zabránili immarijskému armageddonu.

Patrick Pierce

15. 11. ’38

* * *

15. dubna 1917

spojenecký lazaret

Gibraltar

Když mě před měsícem vytáhli z tunelu na západní frontě a odvezli do tohoto lazaretu, myslel jsem si, že jsem zachráněný. Jenže tohle místo do mě vrostlo jako rakovina a začalo mě požírat zevnitř, nejdřív potichu, bez mého vědomí, pak mě zaskočilo bez varování a uvrhlo mě do temné choroby, z níž není úniku.

V lazaretu vládne touhle noční dobou skoro úplné ticho, a právě proto teď bývá nejstrašidelnější. Každé ráno i večer přicházejí kněží, aby se modlili, zpovídali a předčítali při svíčce. Teď už jsou všichni pryč, stejně jako většina lékařů a sester.

Slyším je tam venku, za dveřmi, v rozlehlém otevřeném oddělení s řadami lůžek. Muži křičí – většina bolestí, někteří kvůli špatným snům; ostatní pláčou, povídají si, hrají karty v měsíčním svitu a smějí se, jako by do rozednění neměl umřít další půltucet mužů.

Dali mi soukromý pokoj a uložili mě sem. Neprosil jsem se o něj. Dveře však jdou zavřít, takže není slyšet křik a smích, za to jsem vděčný. Nehodlám poslouchat jedno ani druhé.

Natáhnu se po lahvi opiové tinktury, piju, dokud mi nezačne stékat po bradě, a pak odpluju do noci.

* * *

Když mě probudí facka, spatřím zkažené polámané zuby ve zlomyslném úšklebku na neoholené špinavé tváři. „Už je vzhůru!“

Z hnilobného puchu alkoholu a nemoci se mi zvedne žaludek a zatočí hlava.

Další dva mě vytáhnou z postele a já zařvu bolestí, když se moje nohy dotknou podlahy. Svíjím se na zemi a snažím se neomdlít, zatímco oni se mi smějí. Chci být při vědomí, až mě budou zabíjet.

Dveře se otevřou a ozve se hlas sestry. „Co se tady děje –“

Sevřou ji a zabouchnou dveře. „Jenom se kočkujem se senátorovo klukem, slečno, ale vy jste vo hodně hezčí než von.“ Vezme ji kolem ramen a přesune se za ni. „Tak to rači začneme s tebou, holčičko.“ Roztrhne jí stejnokroj i tílko pod ním od levého rukávu až k pasu. Ňadra jí vyklouznou a ona zvedne ruku, aby se zahalila. Zoufale se ho snaží odrazit druhou rukou, ale muž po ní chňapne a hned jí zkroutí ruku za záda.

Pohled na její nahé tělo opilce zjevně povzbudil.

Ztěžka se zvednu, a jakmile stojím na nohou, už je u mě nejbližší z nich a drží mi na krku nůž. Zírá mi přímo do očí, když podroušeně blábolí: „Velkej drsnej senátorskej taťka ho poslal do války, poslal nás všecky, ale teďkon už ti nepomůže.“

Nůž se mi zakousne do krku, zatímco mě ten vyšinutý muž propaluje pohledem. Druhý muž svírá sestru zezadu, natahuje krk a snaží se ji políbit na tvář, kterou od něj odvrací. Ten poslední se svléká.

Když stojím na nohou, zaplavují celé mé tělo vlny bolesti – bolesti tak strašné, že se mi z ní dělá špatně a motá se mi hlava. Brzy omdlím. Je to nesnesitelné, dokonce i pod vlivem opiové tinktury. Opiová tinktura – tady má větší cenu než zlato.

Ukážu na stolek ve snaze narušit jeho pozornost. „Na stole je opiová tinktura, celá lahev.“

Na okamžik ho to rozptýlí, a to už držím jeho nůž. Přejedu mu jím po krku, když ho protáčím kolem vlastní osy, pak ho odstrčím a vrhnu se s napřaženým nožem po naháči, abych mu zabodl čepel do břicha až po střenku. Přistanu na něm, vytrhnu nůž a vetknu mu ho do hrudi. Mává rukama a z úst mu vybublává krev.

Pak mě přemůže bolest z prudkého pohybu. Pro posledního z nich, který se zmocnil sestry, už nic nemám, ale on třeští oči, pouští ji a utíká z pokoje, zatímco já ztrácím vědomí.

– O dva dny později –

Probudím se někde jinde, asi v nějaké venkovské chalupě – aspoň mi to tak připadá podle toho, jak to tady voní a jak dovnitř proniká slunce otevřeným oknem. Jde o slunnou ložnici zařízenou v ženském stylu, plnou serepetiček a drobností, které mají ženy rády a muži si jich všímají jen ve chvílích, jako je tahle.

A tady ženu máme, čte si v rohu, tiše se pohupuje a čeká. Nějakým šestým smyslem okamžitě vycítí, že jsem vzhůru. Opatrně odloží knížku, jako by to byl šálek z křehkého porcelánu, a přistoupí k posteli. „Dobrý den, majore.“ Rozpačitě zaletí pohledem k mé levé noze. „Museli vám znovu operovat nohu.“

Teď už ji taky vidím. Je obandážovaná silnou vrstvou obvazů, takže je skoro dvakrát tlustší než obvykle. Ještě dva týdny poté, co mě sem přinesli, mi vyhrožovali, že mi ji vezmou. Jednou nám za to poděkuješ. Musíš nám věřit, hochu. Zní to děsně, ale bude to tak nejlepší. Doma určitě nebudeš jediný, na to vem jed, všude budou pobíhat mraky kluků s protézama, co se právě vrátili z války, to ti povídám.

Pokusím se předklonit, abych lépe viděl, ale v ústrety se mi vyhrne bolest, která mě sevře a opět mě povalí na záda.

„Pořád ještě ji máte. Trvala jsem na tom, aby respektovali vaše přání. Ale odstranili spoustu tkáně. Tvrdili, že byla infikovaná a už by se neuzdravila. V nemocnicích bývá plno bakterií a pak…“ Polkne. „Prý budete dva měsíce na lůžku.“

„A ti muži?“

„Zřejmě se jednalo o dezertéry. Bude se to prošetřovat, ale… řekla bych, že to je jen formalita.“

Teď už ji vidím, bílou lahvičku na stolku, stejnou jako v lazaretu. Spočinu na ní pohledem. Je mi jasné, že si toho všimla. „Tohle odsud můžete odnést.“ Když s tím zase začnu, už nikdy nepřestanu. Vím, kam tahle cesta vede.

Přikročí k ní a rychle po ní hmátne, jako by hrozilo, že spadne na zem.

Jak jen se jmenuje? Bože, poslední měsíc je jedna velká šmouha, sen prosáklý opiem a alkoholem, noční můra. Barnesová? Barrettová? Barnettová?

„Máte hlad?“ Stojí, jednou rukou si tiskne lahvičku k hrudi a druhou si přidržuje šaty. Třeba je to léky nebo tím, že už jsem tak dlouho nejedl, ale nemám vůbec na nic chuť.

„Jako vlk,“ řeknu.

„Hned to bude.“ To už stojí jednou nohou ve dveřích.

„Sestro… připomeňte mi…“

Zastaví se a ohlédne se, asi trochu zklamaně. „Bartonová. Helena Bartonová.“

Dvacet minut nato ucítím vůni kukuřičného chleba, křepelčích fazolí a selské šunky. Voní to lépe než cokoli, co jsem kdy jedl. Ke svému úžasu sním toho večera tři talíře. Nakonec jsem přece jen měl hlad.

Kapitola 71

Hlavní zasedací místnost

ústředí Orloje

Nové Dillí, Indie

Dorian přeletěl očima seznam živých a mrtvých z obou vlaků. „Ať pošlou víc těl do USA. Evropa vypadá dobře, řekl bych.“ Podrbal se na hlavě. „Myslím, že i japonský příděl bude dostatečný. Pomůže nám tamější hustota zalidnění.“ Mrzelo ho, že to nemůže zkonzultovat se Čchangem nebo některým z vědců, ale šlo o informaci, k níž musel omezit přístup.

Dimitrij studoval seznam. „Pořád ještě je můžeme přerozdělit, ale odkud je odebereme?“

„Z Afriky a Číny. Tam to podle mě bude probíhat pomaleji, než si myslíme. Čína má sklon veřejné zdravotní krize ututlávat nebo ignorovat a Afrika zkrátka nemá infrastrukturu, která by mohla epidemii potlačit.“

„Ani šířit dál. To je také jeden z důvodů, proč jsme přidělili –“

„Skutečnou hrozbu představují rozvinuté státy. Nepodceňujte státní zdravotnictví. Až to začne, budou jednat rychle. A na Africe můžeme vždycky zapracovat, až se to rozjede.“

Kapitola 72

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate podpírala Davidovi hlavu, když zapíjel antibiotika vodou z keramického šálku. Poslední doušek vody mu stekl po bradě a ona mu ji otřela tričkem. Celé dopoledne se probouzel a zase usínal.

Znovu otevřela deník.

* * *

Vedu muže tunelem a před sebou držím svíčku. Už tam skoro jsme, když se zastavím a zvednu ruce, zatímco mi muži narážejí do zad. Slyšel jsem něco? Zapíchnu ladičku do země a sleduju ji v očekávání verdiktu. Jestli začne vibrovat, kopou Němci tunel někde blízko nás. Už jsme přestali hloubit dvě chodby v obavě, abychom se k nim neprokopali. Tu druhou jsme pod nimi odpálili, snad jsme jim zabránili pokračovat dál.

Ladička se ani nehne. Zasunu si ji zpátky za opasek s nářadím a šineme se dál tmou, kde svíčka vrhá slabé stíny na stěny z hlíny a kamene. Jak tak jdeme, padá nám na hlavu prach a kamínky.

Pak nepřetržitý déšť špíny ustane. Zvednu hlavu a přitáhnu si svíčku blíž k očím, jak se snažím zjistit, co se stalo.

Obrátím se a zařvu: „Zpátky!“ zatímco strop se propadá a vzniklým otvorem se řine peklo. Slabounké světlo svíčky s mrknutím zhasne, když padám na zem. Zával suti mi rozdrtí nohu, divže na místě neomdlím.

Němci přistanou vestoje, málem o mě přitom zakopnou, a zahájí palbu, která vzápětí skosí dva z mých mužů. Průběh jatek můžu odhadovat jen podle zášlehů v hlavních kulometů a křiku umírajících.

Vytáhnu pistoli a začnu po nich pálit z bezprostřední blízkosti. Zastřelím první dva, kteří mě buď považovali za mrtvého, nebo mě v té tmě přehlédli. To už se ke mně hrnou další muži, které taky zastřelím. Pět, šest, sedm už je jich mrtvých, jenže zástup nebere konce, celý pluk se chystá vtrhnout do tunelu a proniknout za spojenecké linie. Bude to masakr. Došly mi náboje. Odhodím prázdnou pistoli a vytáhnu granát. Odtrhnu pojistku zuby a vší silou jím mrštím do německého tunelu nad námi k nohám nejbližší vlny vojáků. Uplynou dvě dlouhé vteřiny, během nichž se muži vrhají na zem a pálí po mně v běhu, a pak je exploze rozpráší, zboří jejich tunel a oba tunely strhne rovnou na mě. Jsem zavalený. Nemůžu se zvednout a už se nikdy nedostanu ven, suť mě dusí, ale najednou mě drží něčí ruce –

Je tu sestra, která mi z čela otírá pot a podpírá mi hlavu.

„Čekali na nás… prokopali se v noci do našeho tunelu… neměli jsme šanci…“ snažím se jí to vysvětlit.

„Už je po všem. Byl to jen špatný sen.“

Natáhnu se k noze, jako bych mohl dotykem zastavit tepající bolest. Noční můra ještě neskončila. Nikdy neskončí.

Pocení i bolest jsou noc od noci horší; to přece musí vidět. A taky vidí. Má v ruce tu bílou lahvičku a já říkám: „Jenom trochu. Musím si odvyknout.“

Polknu hlt a bestie se stáhne. A já se konečně pořádně vyspím.

* * *

Když se probudím, je u mě, něco plete v rohu. Na stolku vedle mě stojí tři panákové skleničky s tmavohnědou tekutinou – denní příděl lektvaru obsahujícího opium, který mi dodává zoufale potřebný morfin a kodein. Díkybohu. Pocení se vrátilo a s ním i bolest.

„Budu doma, než se setmí.“

Přikývnu a hodím do sebe prvního panáka.

* * *

Dva panáky denně.

Každý večer mi po práci a po večeři předčítá.

Ležím tam a čas od času přijdu s nějakým zajímavým postřehem nebo vtipnou poznámkou. Směje se, a když to přeženu s obhroublostí, laškovně mi vynadá.

Bolest je skoro snesitelná.

* * *

Jeden panák denně. Svoboda.

Skoro. Ale bolest přetrvává.

Pořád ještě nemůžu chodit.

* * *

Celý život jsem prožil v dolech, v tmavých stísněných prostorách. Ale tohle nezvládám. Možná je to tím světlem, čerstvým vzduchem nebo tím, že pořád jen ležím v posteli, den co den, noc co noc. Už je to měsíc.

Každý den, jakmile se nachýlí patnáctá hodina, odpočítávám minuty do chvíle, kdy přijde domů. Muž čekající na ženu, až se vrátí domů. Úplně to zpochybňuje výchozí předpoklad celé té věty.

Trval jsem na tom, aby přestala s prací v nemocnici. Bakterie. Bomby. Šovinisti. Vyzkoušel jsem všechno. Odmítá o tom slyšet. Nemůžu vyhrát. Nemůžu se jí postavit. Nemůžu si ani dupnout nohou. A navíc už mi to leze na mozek, když si tady pro sebe tak hloupě vtipkuju na vlastní účet.

Vidím ji za oknem, jak se blíží po pěšině. Kolik je hodin? Půl třetí. Jde brzy. A s ní nějaký muž. Za ten měsíc, co jsem tady, si nikdy nepřivedla domů nápadníka. Ani mi to nepřišlo na mysl a teď to vidím v nejčernějších barvách. Snažím se zahlédnout víc, ale nevidím je. Už zašli do domu.

Začnu zběsile urovnávat postel a vytáhnu se do sedu bez ohledu na tupou bolest, abych vypadal silnější, než jsem. Zvednu knížku a začtu se do ní, ale držím ji nohama vzhůru. Vzhlédnu a honem ji obrátím, těsně předtím, než Helena vejde. V patách se jí jako dychtivý lovecký pes drží kníratý pozér v obleku s vestičkou a lorňonem.

„Á, vidím, že už jste začal s knížkami. Kterou jste si vybral?“ Trochu ji nadzvedne, aby viděla na název, a nakloní hlavu ke straně. „Hmm, Pýcha a předsudek. Jedna z mých nejoblíbenějších.“

Zaklapnu knížku a odhodím ji na stolek, jako by mi právě řekla, že je nakažená morem. „No jo, člověk musí tyhle věci sledovat. A umět ocenit… klasiku.“

Pán s lorňonem po ní střelí netrpělivým pohledem. Už se těší, až s návštěvou pohnou – hlavně pryč od toho mrzáka v pokoji pro hosty.

„Tohle je Damien Webster, Patricku. Přiletěl za tebou z Ameriky. Nechce mi říct kvůli čemu.“ Spiklenecky povytáhne obočí.

„Je mi potěšením, pane Pierci. Znal jsem vašeho otce.“

Nedvoří se jí. Počkat – znal mého otce.

Webster zjevně vycítí mé rozpaky. „Poslali jsme vám do nemocnice telegram. Vy jste ho nedostal?“

Můj otec je mrtvý, ale kvůli tomu za mnou nepřijel. Tak kvůli čemu?

Než stačím něco říct, ujme se slova Helena. „Major Pierce tady leží už měsíc. Nemocnice dostává každý den spoustu telegramů. Proč jste přijel, pane Webstere?“ Její tón nabere na vážnosti.

Webster na ni zůstane civět. Asi není zvyklý, aby s ním ženy hovořily tímhle tónem. Měl by ho slýchat častěji. „Z několika důvodů. Tím prvním je pozůstalost po vašem otci –“

Za oknem přistane na kašně ptáček. Chvíli se vrtí, pak si smočí hlavičku, zase ji zvedne a oklepe se.

„Jak zemřel?“ zeptám se s pohledem upřeným na ptáčka.

Webster mluví rychle, jako by už chtěl mít za sebou něco otravného. „Při automobilové nehodě. On i vaše matka byli na místě mrtví. Podle mě jsou to nebezpečné stroje. Proběhlo to rychle. Ujišťuji vás, že netrpěli. A teď…“

Zmocní se mě jiný druh bolesti, zdrcující pocit samoty, prázdnoty, jako by ve mně byla jáma, která nejde zasypat. Má matka zemřela. Teď už bude pohřbená. Už ji nikdy neuvidím.

„Bude to přijatelné, pane Pierci?“

„Co?“

„Ten účet u První národní banky v Charlestonu. Váš otec byl velmi šetrný muž. Na účtu je téměř dvě stě tisíc dolarů.“

Šetrný až moc.

Webster je očividně popuzený a pachtí se dál v naději, že se dočká nějaké reakce. „Účet je vedený na vaše jméno. Závěť sice nezanechal, ale to nebude problém, jelikož nemáte žádné sourozence.“ Zase se odmlčí. „Můžeme vám peníze převést do zdejší banky.“ Ohlédne se po Heleně. „Nebo do nějaké anglické, jestli vám to vyhovuje víc –“

„Dětský domov. V Elkinsu v Západní Virginii. Postarejte se, aby obdrželi celou částku. A řekněte jim, že je od mého otce.“

„É, ano, to je… proveditelné. Mohu se zeptat proč?“

Pravdivá odpověď by zněla „protože by nechtěl, abych ty peníze dostal“, přesněji řečeno „protože se mu nelíbilo, jaký člověk se ze mě stal“. Ale to mu neřeknu, možná proto, že je v místnosti i Helena, nebo protože si nemyslím, že si tenhle hochštapler zaslouží pravdivou odpověď. Místo toho zamumlám něco ve stylu „on by to tak chtěl“.

Zadívá se na mou nohu, jak hledá správná slova. „To je sice moc hezké, ale armádní penze jsou dost… skrovné, a to i pro majory. Čekal bych, že si budete chtít ponechat aspoň část těch peněz, řekněme sto tisíc dolarů?“

To už mu zírám do očí. „Co kdybyste mi řekl, kvůli čemu jste přijel? Pochybuju, že jde o dvě stě tisíc dolarů z otcovy pozůstalosti.“

Zarazí ho to. „Samozřejmě, pane Pierci. Jen jsem se vám snažil poradit… ve vašem nejlepším zájmu. A právě kvůli tomu jsem tady. Přináším vám vzkaz od Henryho Drury Hatfielda, guvernéra slovutného západovirginského státu. Jeho Excelence si přeje – tedy v první řadě posílá upřímnou soustrast za sebe i za celý stát a náš slavný národ. Zároveň vám oznamuje, že je připraven jmenovat vás na otcovo místo v senátu Spojených států, k čemuž ho nyní zmocnila státní legislativa.“

Začínám chápat, proč McCoyové tyhle hady tak nenáviděli. Henry Hatfield je synovcem Čerta Hatfielda, předáka neblaze proslulého hatfieldovského klanu. Guvernér už nemůže kandidovat podruhé. Předloni o to místo v senátu Spojených států usiloval sám, jenže federace rok předtím ratifikovala sedmnáctý dodatek umožňující přímou volbu senátorů, čímž odstavila od moci zkorumpovanou státní legislativu a manipulátory Hatfieldova typu. Můj otec byl mezi prvními americkými senátory volenými lidem. Jeho smrt a ty řeči o penězích teď dávají větší smysl. Ale jmenování ne.

Webster nenechá záhadu přetrvávat dlouho. Opře se o nohy postele a vykládá mi, jako bychom byli staří kámoši: „Status válečného hrdiny vám samozřejmě zajistí podporu mas. Budou vyhlášeny mimořádné volby. Jak jistě víte, senátoři jsou nyní voleni lidem,“ přikývne, „a tak to má být. Guvernér je připraven jmenovat vás místo otce pod podmínkou, že ho podpoříte v mimořádných volbách a budete aktivně usilovat o jeho zvolení. Výměnou za to je ochoten podporovat vaši další kariéru. Třeba v podobě kandidatury do kongresu. Přijde mi, že kongresman Patrick Pierce zní docela hezky.“ Odstrčí se od lůžka a usměje se na mě. „Mohu tedy guvernérovi vyřídit dobrou zprávu?“

Zamračím se na něj. Ještě nikdy jsem tolik netoužil vstát, abych mohl tohohle ďábla dostrkat ke vchodovým dveřím a vyhodit ho ven.

„Vím, že současné podmínky nejsou zrovna ideální, ale všichni musíme dělat, co je v našich silách.“ Webster pokyne k mé noze. „I vašim… omezením by to mohlo vyhovovat. Lepší práci beztak asi neseženete –“

„Vypadněte.“

„Podívejte, pane Pierci, já vím –“

„Slyšel jste mě. A nevracejte se. Jinou odpověď už ode mě nedostanete. Řekněte tomu lumpovi Hatfieldovi, že svou špinavou práci má dělat on sám nebo některý z jeho bratranců. Prý jsou v tom dobří.“

Udělá krok ke mně, ale Helena ho vezme za loket. „Tudy, pane Webstere.“

Vrátí se, když ten chlap odejde. „Vašich rodičů je mi moc líto.“

„Mně taky. Matka byla velmi laskavá a milující žena.“ Vím, že na mně vidí, jak jsem smutný, ale už to nedokážu přemáhat.

„Můžu vám něco přinést?“ Je mi jasné, že to neměla v úmyslu, ale zaletí přitom očima k místu, kde dřív u postele stávala lahvička.

„Ano. Lékaře. Kvůli té noze.“

Kapitola 73

Štábní místnost

ústředí stanice Orloje

Nové Dillí, Indie

Dorian otálel u dveří, odkud pozoroval štábní místnost. Vypadala skoro jako dispečerská stanice pro odpal kosmických raket. Několik řad analytiků tu mluvilo do náhlavních souprav a pracovalo u počítačů ovládajících bezpilotní letouny. Mozaika monitorů na dlouhé stěně ukazovala telemetrii bezpilotních letů – záběry z lesů a hor.

Celé pátrání koordinoval Dimitrij. Hřmotný Rus působil dojmem, že od výbuchů v Číně nespal. Prodral se zástupem analytiků a stanul vedle Doriana v zadní části sálu. „Zatím pořád nic nemáme. Na prohledávání je to prostě moc rozlehlá oblast.“

„A co satelitní pozorování?“

„Pořád na ně čekáme.“

„Proč? Co na tom trvá tak dlouho?“

„Přemístění je časově náročné, a navíc jde o velmi rozlehlou oblast.“

Dorian chvíli sledoval monitory. „Začněte protřásat keře.“

„Protřásat?“

„Vypalovat,“ upřesnil Dorian, když se odvracel a odváděl Dimitrije ke dveřím, aby je analytici neslyšeli. „Uvidíme, co z nich vypadne. Hádal bych, že Warnerová bude v jednom z těch klášterů. Jak jsme na tom s Tobou?“

„Těla jsou v letadlech mířících do Evropy, Severní Ameriky, Austrálie a Číny. Přeživší jsou v místních nemocnicích v Indii a,“ s pohledem na hodinky, „za hodinu budou i v Bangladéši.“

„Hlášení?“

„Zatím žádná.“

Aspoň nějaké dobré zprávy.

Kapitola 74

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Milo čekal na Kate nazítří stejně jako předchozího rána. Jak dlouho tam sedí a čeká, až se vzbudím? kladla si v duchu otázku.

Vstala a na stejném místě našla další misku se snídaní. Vyměnili si s Milem ranní zdvořilosti a on ji opět odvedl do Davidova pokoje.

Deník ležel na stolku u postele, ale Kate si ho nevšímala a nejdřív přistoupila k Davidovi. Vpravila do něj antibiotika a prohlédla rány v rameni a noze. Červené fleky se přes noc rozšířily na hruď a horní část stehna. Kate si skousla ret a nepřítomně se zahleděla z okna.

„Potřebuju, abys mi s něčím pomohl, Milo. Je to velice důležité.“

„Jak jsem řekl, když jsme se poprvé potkali,“ uklonil se, „Milo je vám k službám.“

„Dělá se ti špatně při pohledu na krev, Milo?“

* * *

O několik hodin později Kate utahovala poslední obvaz na Davidově rameni. V míse na stole ležela v louži krve a hnisu hromada zakrvácené gázy. Milo si vedl obdivuhodně, ne tak zdatně jako sestry na operačním, ale jeho zenový klid odvedl velký kus práce, zejména co se týče Katiny nervozity.

Když byla s obvazy hotová, přejela Davidovi rukou po hrudníku a zhluboka vydechla. Teď už mohla jen čekat. Uvelebila se ve výklenku a dívala se, jak se mu hruď takřka nepostřehnutelným pohybem zvedá a zase klesá.

Po chvíli otevřela deník a pustila se do četby.

* * *

3. června 1917

„A co teď?“ ptá se dr. Carlisle, když mi na nohu tiskne pero.

„Jo,“ procedím skrz stisknuté zuby.

Posune pero o kus dál a znovu mě dloubne. „A tady?“

„Jako čert.“

Narovná se a zamyslí se nad výsledky svého šťouchání.

Než se na tu nohu podíval, strávil nějaký čas tím, že zjišťoval pozadí. Byla to vítaná změna oproti polním chirurgům, kteří se vždycky dívali jen na zranění, ne na člověka, a většinou se na to vrhali beze slova. Řekl jsem mu, že je mi šestadvacet, že jsem jinak v dobré kondici, netrpím žádnými „návyky“ a ke zranění jsem přišel v tunelu, který se propadl pod západní frontou. Přikývl a pustil se do důkladného vyšetření, přičemž podotkl, že mé zranění se příliš neliší od těch, jaká ve své praxi vídá u horníků a sportovců.

Čekám na jeho verdikt a přemítám, jestli bych neměl něco říct.

Lékař z velkého města se podrbe na hlavě a posadí se k mému lůžku. „Musím říct, že souhlasím s tím, co vám oznámili vojenští chirurgové. Bývalo by bylo lepší, kdyby vám ji tehdy vzali, nejspíš těsně pod kolenem, nebo aspoň tam bych začal já.“

„A co teď?“ Bojím se odpovědi.

„Teď… už si nejsem tak jistý. Už nikdy s ní nebudete chodit, rozhodně ne normálně. Vesměs to záleží na tom, jak intenzivní bolest pociťujete. Bezesporu došlo k výraznému nervovému poškození. Doporučil bych vám, abyste následující měsíc nebo dva zkoušel chodit, jak jen budete moci. Bude-li bolest nesnesitelná, jak se obávám, vezmeme vám ji pod kolenem. Většina citu je v chodidlech, kde je nejvíc nervů. Tím by se vám trochu ulevilo.“ Dodá, jako by tušil mé znepokojení: „Nejde jen o zmírnění bolesti. Svou roli hraje i marnivost. Žádný muž nechce přijít o půlku nohy, ale na mužnosti mu to nijak neubírá. Nejlepší je brát to prakticky. Ještě za to pak budete vděčný. A tipoval bych, že v poslední řadě je třeba vzít ohled i na povahu vašeho budoucího zaměstnání, kapitáne – ne, majore, viďte? Tak mladého majora jsem ještě neviděl.“

„Povýšení probíhá rychle, když kolem vás všichni umírají,“ opáčím ve snaze získat čas na druhou otázku, tu, které se vyhýbám od chvíle, kdy se propadl tunel. Těžba je to jediné, co umím. „Nejsem si jistý, co budu dělat, až… až se zase postavím na nohy.“ První výraz, který mě napadl.

„Vaší, é, dispozici by svědčilo úřednické zaměstnání, pokud nějaké najdete.“ Kývne a vstane. „Takže pokud je to vše, za měsíc mi zavolejte nebo napište.“ Podá mi navštívenku se svou londýnskou adresou.

„Děkuju vám, doktore, opravdu.“

„Inu, žádost od lorda Bartona jsem dost dobře nemohl odmítnout. Známe se ještě ze studií na Etonu, a když mi řekl, že jste válečný hrdina a jeho dcerka na tom trvá tak důrazně, že se bojí, aby jí odmítnutí doslova nezlomilo srdce, hned druhý den jsem nasedal do vlaku.“

V předsíni se ozve rachot, jako by někdo něco shodil z police. Já i doktor Carlisle se tím směrem ohlédneme, ale neřekneme ani slovo. Lékař uchopí černý kufřík a vstane. „Zanechám Heleně instrukce, jak vám má nohu převazovat. Hodně štěstí, majore.“

* * *

5. srpna 1917

Uplynuly dva měsíce a já už měsíc „chodím“. Spíš se belhám. Když mám dobrý den, jsem schopný s hůlkou i kulhat.

Carlisle před týdnem přijel, aby viděl, jak mi to jde s berlí. Stál vedle Heleny a povzbuzoval mě jako hrdý majitel na přehlídce psů.

To je nefér. A nelaskavé – vůči někomu, kdo mi prokazoval jen samou laskavost. Prášky. Otupí bolest i všechno ostatní včetně myšlenek. Když je beru, jsem imunní vůči citu, a když přestávají působit, jsem podrážděný jako sršeň. Vybojovávat v duchu válku je zvláštní druh mučení. To už jsem mnohem radši střílel císařské vojáky; tam jsem aspoň věděl, na čem jsem, a mohl jsem si tu a tam odpočinout, když jsem zrovna nebyl na frontě. Týdny procházek, polykání prášků a ploužení ve mně vypěstovaly další obavu – že se už nikdy nezbavím té bestie, kterou s sebou vláčím a která mě neustále navádí, abych té bolesti učinil přítrž. Potřebuju ty prášky, neobejdu se bez nich a ani nechci. Vyměnil jsem ďábla v podobě opiové tinktury za dvě berličky – jednu u boku a jednu v kapse.

Carlisle tvrdí, že moje chůze se ještě zlepší, až si „na tu nohu zvyknu“ a zjistím, s jakou minimální denní dávkou prášků proti bolesti si vystačím. To se lehko řekne.

Jenže prášky nejsou tím, na co jsem se během těch měsíců od odchodu z nemocnice upnul nejvíc. Je úplně jiná než všichni, které znám. Představa, že bych odsud měl odejít, že bych jí měl dát sbohem, mě děsí. Vím, co chci udělat – vzít ji za ruku, nastoupit na loď a odplout z Gibraltaru, pryč od války, pryč od minulosti, a začít znovu někde jinde, na bezpečném místě, kde naše děti budou moci vyrůstat bez obav a starostí.

* * *

Už jsou skoro tři a já jsem si od rána nevzal jediný prášek. Chci mít čistou hlavu, až s ní budu mluvit. Chci, aby mi nic neuniklo bez ohledu na bolest v noze nebo v srdci.

Budu potřebovat veškerý důvtip. Možná je to britskou výchovou s tím jejich stoicismem a suchým humorem, nebo snad dvouletým působením v polním lazaretu, kde jsou emoce stejně nakažlivé a nebezpečné jako infekce, s nimiž bojují, ale u té ženské se prakticky nedá poznat, co si myslí. Směje se, usmívá se, je plná života, ale nikdy se nepřestane ovládat, nikdy jí neuklouzne jediné slůvko, nikdy nedá najevo své pocity. Dal bych svou druhou nohu za to, abych věděl, co ke mně doopravdy cítí.

Zvažoval jsem své možnosti a zařizoval, co se dalo. Den poté, co za mnou přišel ten ďábel Damien Webster, jsem napsal tři dopisy. První byl adresovaný První národní bance v Charlestonu, které nařizoval, aby veškerý zůstatek na otcově účtu věnovali západovirginskému dětskému domovu v Elkinsu. Druhý dopis jsem poslal do Elkinsu, aby věděli, že mají očekávat příspěvek a že se mají spojit s p. Damienem Websterem v případě, že k nim odkaz nedorazí, jelikož jde o poslední známou osobu, která ke zmíněnému účtu měla přístup. Z celého srdce doufám, že ty peníze dostanou.

Poslední dopis jsem poslal Městské bance v Charlestonu, kde mám uložené vlastní peníze. Deset dnů nato jsem obdržel odpověď, v níž mi sdělovali, že celkový zůstatek na mém účtu činí 5752,34 dolarů a že převod na Gibraltar formou bankovní směnky bude zpoplatněný. Čekal jsem, že mě na odchozích poplatcích natáhnou, jak už banky mívají ve zvyku, a obratem jsem jim odpověděl, že děkuju a ať tu směnku pošlou co nejrychleji. Včera mi ji doručil kurýr.

Taky mi přišel zbytek mého ubohého armádního platu, který vám armáda z větší části zadržuje, když bojujete v poli. Minulý týden mě se ctí propustili, takže to byly poslední peníze, které dostanu.

Dohromady mám 6382,79 dolarů, což ani zdaleka nestačí na to, abych se zaopatřil a ještě uživil manželku. Budu si muset najít sedavé zaměstnání, nejspíš něco v bankovním nebo investičním sektoru, případně v oboru, kterému rozumím – těžbě nebo možná střelivu. Jenže tenhle typ práce je vyhrazený pro určité typy lidí, kteří mají správný druh konexí a vzdělání. Kdybych měl vlastní kapitál, mohl bych to zkusit a s trochou štěstí bych trefil do černého – uhlí, zlato, diamanty, měď nebo stříbro –, takže o peníze bych měl vystaráno. Jako cíl jsem si stanovil pětadvacet tisíc dolarů, což mi neponechává moc velkou rezervu pro případný omyl.

Slyším, jak Helena otvírá dveře, a vyjdu do malé předsíně, abych ji uvítal. Zdravotnický stejnokroj má celý zakrvácený, což zvláštně kontrastuje s laskavým úsměvem, který se jí rozlije po tváři, když mě vidí. Dal bych cokoli, abych věděl, jestli to byl úsměv vzešlý z lítosti, nebo ze štěstí. „Už jste vzhůru. Těch šatů si nevšímejte; hned se převleču,“ oznamuje mi, když vybíhá z místnosti.

„Vezměte si na sebe něco hezkého,“ volám za ní. „Vezmu vás na procházku a pak na večeři.“

Vykoukne ze dveří do ložnice. „Vážně?“ Úsměv se rozšířil a vplížil se do něj náznak překvapení. „Mám vám připravit uniformu?“

„Ne. Děkuju, ale s nošením uniformy už jsem skončil. Dnes večer přijde na řadu budoucnost.“

Kapitola 75

Štábní místnost

ústředí stanice Orloje

Nové Dillí, Indie

Dorian přecházel po místnosti a čekal, až uvidí telemetrii z bezpilotních letadel. Řada monitorů se probouzela k životu jeden po druhém, aby odhalila klášter spočívající v horském úbočí.

Technik se k němu obrátil. „Máme nad nimi několikrát přeletět, abychom našli optimální terč –“

„Neobtěžujte se. Napalte to napravo od základny, nemusí to ani být přesná trefa. Jde nám hlavně o to, aby začal hořet. Ten druhý bezpiloťák ať letí za ním a nafilmuje výsledek.“

Minutu nato už sledoval rakety odpalované letounem k horskému svahu. Čekal a doufal, že uvidí, jak z hořící budovy vybíhá Kate Warnerová.

Kapitola 76

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate odložila deník a pokusila se zahlédnout, co se to v dálce děje. Znělo to jako výbuchy. Sesuv kamení? Zemětřesení? Za nejvzdálenějším horským pásmem stoupal k obloze kouř, nejdřív bílý, pak černý.

Že by po nich pátrali immariové?

A i kdyby – co s tím mohla dělat? Vpravila do Davida odpolední dávku antibiotik a pokračovala v předčítání deníku.

* * *

5. srpna 1917

Procházíme se s Helenou po dlážděném nábřeží, kde si užíváme teplý vánek od moře a posloucháme troubení lodí vplouvajících do zátoky, aby zakotvily v přístavu. Dřevěný přístav nevypadá pod majestátní gibraltarskou skálou o nic větší než hromádka párátek. Strčím si ruce do kapes a ona se do mě zavěsí, přitiskne se ke mně a sladí svůj krok s mým. Beru to jako dobré znamení. Pouliční lampy se postupně rozsvěcejí, jak se prodavači probírají ze španělské siesty a jdou se připravit na nával večerních zákazníků a hostů.

Při každém kroku se mi v noze otáčí nůž, nebo mi to tak aspoň při chůzi připadá. Cítím, jak se mi z té tupé agonie perlí pot na čele, ale neodvažuju se zvednout ruku, abych si ho setřel, protože se bojím, že by ji pustila.

Helena se zastaví. Všimla si toho. „Bolí vás něco, Patricku?“

„Ne, kdepak.“ Otřu si čelo rukávem. „Jenom nejsem zvyklý na to horko. Pobyt ve větrané místnosti mě na ně rozhodně nepřipravil. A navíc jsem vyrostl v Západní Virginii.“

Ukáže hlavou ke skále. „V jeskyních je chladněji. A jsou tam opičky. Už jste je viděl?“

Zeptám se jí, jestli si dělá legraci, a ona mi tvrdí, že ne. Odpovím, že do večeře máme ještě čas, a nechám se tam odvést, hlavně proto, že mě zase vezme pod paží, a to už bych s ní šel kamkoliv.

Britský seržant nás osobně provede po kotcích umístěných hluboko v jeskyni svatého Michaela, v nichž chovají opice. Naše hlasy se při hovoru vracejí ozvěnou. Říkají jim makakové berberští, protože jsou makakům podobní, ale nemají ocas. Berberští makakové na Gibraltaru jsou údajně jediní volně žijící primáti v celé Evropě. Tedy kromě lidí, pokud se dá věřit evoluční teorii a já si nejsem jistý, jestli jí věřím.

Když odcházíme na večeři, zeptám se jí, odkud o těch opicích věděla.

„Nemocné opice se léčí v nemocnici britského námořnictva.“

„To si děláte legraci.“

„Je to tak.“

„Je to bezpečné? Léčit opice a lidi ve vzájemné blízkosti?“

„Předpokládám, že ano. Neumím si představit, jaká nemoc by se mohla přenést z opic na člověka.“

„Proč se s tím vůbec obtěžují?“

„Podle pověsti budou Britové vládnout Gibraltaru, dokud na něm budou žít makakové.“

„Váš národ je dost pověrčivý.“

„Nebo se možná jen rádi staráme o to, na čem nám záleží.“

Nějakou chvíli se procházíme mlčky. Přemítám, jestli jsem pro ni něco jako domácí mazlíček nebo chráněnec nebo někdo, jemuž něco dluží za záchranu v lazaretu.

Už mě začíná přemáhat bolest, když se beze slova zastaví s rukou stále položenou na mé tak, abychom viděli na skálu a slunce zapadající nad zátokou. „O Gibraltaru se vypráví ještě jedna pověst. Podle Řeků byl jedním z Herkulových sloupů a jeskyně a tunely pod ním zasahovaly hluboko do podzemí, kde vedly až k branám Hádu.“

„Brány podsvětí.“

Laškovně povytáhne obočí. „Myslíte, že tam dole jsou?“

„Ne, dost o tom pochybuju. Jsem si poměrně jistý, že peklo se nachází tisíc mil odsud v zákopu na západní frontě.“

Zvážní a sklopí zrak.

Žertovala, já se snažil být vtipný, a místo toho jsem nám připomněl válku. Zkazilo nám to náladu a já lituju, že nemůžu vrátit čas a říct něco jiného.

Trochu pookřeje a zatahá mě za ruku. „No, já jsem každopádně ráda, že jste daleko odtamtud… a že už se tam nevrátíte.“

Otevřu pusu, ale ona pokračuje dál, nejspíš ve snaze zabránit mi, abych řekl něco ponurého. „Máte hlad?“

* * *

Přinesou nám víno a já do sebe rychle hodím dvě sklenky ze zdravotních důvodů. Ona vypije půlku skleničky, asi ze zdvořilosti. Mrzí mě, že nepije víc – rád bych za tu masku pronikl, třeba jen na okamžik, abych věděl, co si myslí a co cítí.

Jenže to už dorazí jídlo a my oba řekneme, jak hezky voní a vypadá.

„Chtěl jsem s vámi o něčem mluvit, Heleno.“ Vyzní to až moc vážně. Doufal jsem, že ji odzbrojím svou nenuceností.

Odloží vidličku a rozžvýká malé sousto, které si právě ukousla, aniž by prakticky pohnula čelistí.

Pokračuju. „Bylo od vás velice hezké, že jste se mě ujala. Nevím, jestli jsem vám poděkoval, ale moc si toho cením.“

„Nepřidělal jste mi žádnou práci.“

„Přidělal jsem vám hodně práce.“

„Nevadilo mi to.“

„Přesto si myslím, že bych si měl najít vlastní byt, když už mi skončila… rekonvalescence.“

„Možná by bylo záhodno ještě počkat. Vaše noha nemusí být úplně doléčená. Podle doktora Carlisla je možné, že se rána opět otevře, až začnete víc chodit.“ Postrkuje jídlo po talíři.

„Noha mi starosti nedělá. Lidé budou mít řeči. Svobodný muž a žena v jedné domácnosti.“

„Lidé pořád vedou nějaké řeči.“

„Nedovolím, aby vedli řeči o vás. Najdu si byt a práci. Měl bych začít dávat své záležitosti do pořádku.“

„Přišlo by mi… rozumné… počkat se zařizováním, až budete vědět, kde budete pracovat.“

„To je pravda.“

Trochu pookřeje. „Když už o tom mluvíme, nějací pánové by s vámi chtěli mluvit ohledně zaměstnání. Přátelé mého otce.“

Ke svému zděšení nedokážu zamaskovat hněv v hlase. „Vy jste ho požádala, aby mi našel práci.“

„To ne, čestné slovo. Lákalo mě to, ale vím, jak byste se cítil, kdybych to udělala. Asi před týdnem mi kvůli tomu volal a ti lidé prý hodně stojí o to se s vámi setkat. Odkládala jsem to, protože jsem nevěděla, jaké máte plány.“

„Setkáním s nimi nic nezkazím,“ řeknu. Byla to nejhorší chyba v mém životě.

* * *

David ji nebo někoho jiného slyšel, jak čte nahlas, když otvíral dveře do jejich garsonky. Allison k němu vzhlédla, přešla k přehrávači a zmáčkla pauzu.

„Vrátil ses dřív.“ Usmála se a začala si mýt ruce v kuchyňském dřezu.

„Nemohl jsem se soustředit na studium.“ Ukázal na přehrávač. „Další audiokniha?“

„Jo, aspoň se při vaření nenudím.“ Zavřela kohoutek.

„Taky mě napadá něco, co není tak nudný jako vaření.“ Přitáhl si ji k sobě a políbil ji na rty.

Přitiskla si mokré ruce na prsa a pokusila se mu vykroutit. „Teď nemůžu, hele, no tak, zítra mi budou stěhovat kancelář, takže musím přijít dřív.“

„No ne, že by naše investiční bankéřka konečně dostala kancelář s oknem?“

„Ani omylem. Jsem ve 104. patře. Bude to trvat minimálně dvacet let, než tam nahoře dostanu kancelář s oknem. Teď mě spíš čeká komora hned vedle záchodů.“

„A právě proto by sis měla užívat, dokud to jde.“ Zvedl ji a hodil ji na postel. Pak ji znovu políbil a přejel jí rukama po těle.

Začala dýchat zrychleně. „V kolik ti začíná přednáška? Co je zítra za den? Úterý jedenáctýho?“

Svlékl si svetr. „Nevím, a je mi to fuk.“

Kapitola 77

Tisková zpráva

Středisko pro kontrolu a prevenci nemocí

Clifton Road 1600

Atlanta, GA 30333

USA

K okamžitému rozeslání

Kontaktní linka: oddělení zpravodajství a elektronických médií, kancelář pro styk s veřejností

tel.: (404) 639 32 86

Severoindické vesnice hlásí nový kmen chřipky

Indické ministerstvo zdravotnictví a rodinného blaha ohlásilo výskyt nového kmene chřipky nazvaného NII.4 Purang. Zatím není známo, zda jde o mutaci některého z již existujících kmenů, nebo o úplně nový virus. SKPN vyslalo operační tým, aby indickým zdravotníkům pomohl s jeho analýzou.

První výskyt hlásili vesničané z okolí indického města Darčula.

Závažnost a letalita nového kmene rovněž dosud není známa.

SKPN informovalo ministerstvo zahraničí, aby prozatím nevyhlašovalo žádná doporučení pro zájemce o návštěvu oblasti.

Aktualizovaná zpráva bude zveřejněna, jakmile SKPN získá další podrobnosti týkající se viru NII.4 Purang.

Kapitola 78

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Nazítří ráno už Milo na Kate nečekal, ale miska ovesné kaše stála na stolku jako předtím. Byla trochu vystydlá, ale jinak chutná.

Kate vyšla z pokoje s dřevěnou podlahou ven do chodby.

„Doktorko Kate!“ volal Milo, když k ní přibíhal. Zastavil se těsně u ní, opřel se rukama o kolena a funěl, dokud nepopadl dech. „Omlouvám se, doktorko Kate. Byl jsem… musel jsem pracovat na zvláštním projektu.“

„Na zvláštním projektu? Nemusíš na mě čekat každé ráno, Milo.“

„Vím. Ale já chci,“ opáčil mladík, když se vzpamatoval.

Vydali se spolu po nezastřešených dřevěných lávkách k Davidovu pokoji.

„Na čem pracuješ, Milo?“

Zavrtěl hlavou. „To nesmím prozradit, doktorko Kate.“

Kate zauvažovala, jestli nepůjde o další vtípek. Když došli k Davidovu pokoji, Milo se uklonil a odběhl směrem, ze kterého přišel.

Davidův stav se prakticky nezměnil, ale přišlo jí, že už má možná lepší barvu.

Dala mu ranní antibiotika s práškem proti bolesti a otevřela deník.

* * *

7. srpna 1917

Vstanu, abych se přivítal se dvěma muži, které Helena uvádí do malé zimní zahrady. Ve tváři nemám sebemenší stopu bolesti. Dnes jsem si vzal tři velké bílé tablety proti bolesti, abych byl připravený a měl jistotu, že budu vypadat schopný zhostit se jakéhokoli úkolu.

Je krátce před polednem a slunce stojí vysoko na obloze, odkud zalévá světlem bílý proutěný nábytek a rostliny rozmístěné po zimní zahradě.

Vyšší z obou mužů předstoupí, předběhne Helenu a promluví, aniž by čekal, až ho představí. „Tak jste se konečně rozhodl s námi setkat.“ Němec, voják. Oči má chladné, soustředěné.

Než můžu něco říct, vykoukne zpoza dlouhána ten druhý a natáhne ruku. „Mallory Craig, pane Pierci. Těší mě.“ Ir, a navíc pěkně nanicovatý.

Němec si bez vyzvání rozepne kabát a posadí se. „A já jsem Konrad Kane.“

Craig oběhne gauč a usadí se vedle Kanea, který nakrčí nos a rozhlédne se kolem, načež sklopí zrak.

„Vy jste Němec,“ řeknu, jako bych ho obviňoval z vraždy, což mi přijde jedině fér. Asi bych ten tón dokázal zamaskovat, nebýt léků, ale jsem rád, že to vyznělo takhle.

„Mmm. Narodil jsem se v Bonnu, ale musím říct, že v tuhle chvíli už jsem ztratil veškerý zájem o politiku,“ odpoví Kane nenuceně, jako bych se ho ptal, jestli sleduje dostihy, jako by jeho lidé spojenecké vojáky nevyvražďovali a netrávili plynem po milionech. Nakloní hlavu. „Chci říct, kdo by neztratil, když je na světě tolik úchvatnějších věcí?“

Craig přikývne. „Vskutku.“

Helena mezi nás postaví tác s kávou a čajem a Kane promluví dřív než já, jako by to byl jeho dům a on hostil mě. „Á, děkuji vám, lady Bartonová.“

Ukážu na křeslo a prohodím k ní: „Zůstaňte,“ asi jen proto, abych Kaneovi ukázal, kdo tady velí. Zatváří se popuzeně a mně se hned uleví.

Kane usrkne kávy. „Doneslo se mi, že potřebujete práci.“

„Sháním práci.“

„Máme speciální úkol, který je třeba vykonat. Potřebujeme na to člověka jistého typu. Někoho, kdo umí držet jazyk za zuby a reagovat pohotově.“

V tu chvíli mě napadne: práce v rozvědce – pro Němce. Doufám, že mám pravdu. Pořád ještě mám ve stolku u postele svou armádní pistoli. V duchu se vidím, jak ji vytahuju a vracím se do zimní zahrady.

„O jaký druh práce jde?“ prolomí ticho Helena.

„Archeologie. Vykopávky,“ vysvětluje Kane s pohledem stále upřeným na mě, jak čeká na mou reakci. Craig sleduje hlavně Kanea. Od toho svého „vskutku“ neřekl už ani slovo a já pochybuju, že nějaké řekne.

„Sháním práci v okolí,“ namítnu.

„Pak nebudete zklamán. Naleziště se nachází pod Gibraltarskou zátokou. Poměrně hluboko pod ní. Už nějaký čas tam provádíme vykopávky. Přesněji řečeno pětačtyřicet let.“ Kane sleduje, jakou to u mě vyvolá reakci, ale žádná se nedostaví. Pomalu usrkne kávy, aniž by přerušil oční kontakt. „Zrovna jsme začali nacházet… dělat skutečné pokroky, ale válka nám to pěkně zkomplikovala. Stále jsme přesvědčeni, že brzy skončí, ale do té doby se musíme zařídit jinak. Proto jsme nyní zde a předkládáme vám tuto nabídku.“ Konečně uhne pohledem.

„Je to nebezpečné?“ chce vědět Helena.

„Ne. O nic nebezpečnější než, řekněme, západní fronta.“ Kane čeká, až svraští obočí, pak se natáhne a poplácá ji po noze. „Ale ne, jen žertuji, má drahá.“ Usměje se na mě. „Přece bychom našeho válečného hrdinu nevystavovali nebezpečí.“

„Jak dopadl váš poslední tým?“ zeptám se.

„Měli jsme německý důlní oddíl, mimořádně schopný, ale válka v kombinaci s britskou nadvládou na Gibraltaru nám pochopitelně ztížila situaci.“

Položím otázku, kterou jsem měl začít. „Kolik lidí jste ztratili?“

„Ztratili?“

„Mrtvých.“

Kane přezíravě pokrčí rameny. „Žádného.“ Z výrazu v Craigově tváři pochopím, že je to lež, a napadne mě, jestli to Helena ví.

„Co tam hledáte?“ Bude lhát, ale mě zajímá, jak to pojme.

„Historické. Artefakty.“ Vyplivne ta slova jako rozžvýkaný tabák.

„Jistě.“ Má domněnka: hledání pokladů, nejspíš z potopené pirátské nebo obchodní lodě na dně zátoky. Musí jít o něco hodně velkého, jestli strávili pětačtyřicet let vykopávkami, a navíc pod vodou. Nebezpečný úkol. „Plat?“

„Padesát papírových marek týdně.“

Padesát čehokoli by bylo k smíchu, ale papírové marky jsou vyložený políček. To už mi rovnou můžou platit kočičím zlatem. S tím, jak se válka pro Němce vyvíjí, nebudou papírové marky do roka dobrý ani na podpal. Německé rodiny je budou do pekárny vozit na trakaři, když si budou chtít koupit bochník chleba.

„Beru jedině americké dolary.“

„Dolary máme,“ opáčí Kane nevzrušeně.

„A v mnohem větším množství. Chci pět tisíc dolarů předem – jen za to, že si prohlédnu vaše tunely.“ Podívám se na Helenu. „Jestli jsou mizerně vyhloubené nebo ledabyle vyztužené, odejdu s pětitisícovou zálohou.“

„Jde o prvotřídní práci, pane Pierci. Hloubili je Němci.“

„A chci tisícovku týdně.“

„To je směšné. Žádáte královské výkupné za sedláckou práci.“

„Nesmysl. Doneslo se mi, že králové, císaři a carové už nemají takovou hodnotu jako dřív. Jasná služební hierarchie však má své místo. Může člověka udržet naživu, zejména v nebezpečných místech, jako jsou třeba podmořské doly. Pokud tu práci vezmu, budu mít v dole na povel vše bez výjimky. Nesvěřím svůj život do rukou nějakého hlupáka. Takové jsou moje podmínky – berte, nebo nechte ležet.“

Helena vyprskne a odloží šálek s kávou.

Rozvalím se v křesle a pokračuju. „Vždycky samozřejmě můžete počkat, až válka skončí. Souhlasím s vámi, že to nebude trvat dlouho. Pak tam můžete nahnat německý tým za předpokladu, že ještě nějací Němci zbudou, ale… já bych na to moc nesázel.“

„A já zase nepřijmu vaše podmínky.“ Kane vstane, pokyne Heleně a odejde, na Craiga se ani neohlédne. Lišácký mužík vstane a chvíli váhá, těká pohledem mezi mnou a svým prchajícím pánem, pak se rozběhne za Kanem.

Když se dveře zavřou, Helena se zhoupne v křesle a pročísne si rukou vlasy. „Proboha, už jsem se bála, že tu práci vezmete.“ Chvíli si prohlíží strop. „Řekli mi, že vás chtějí do nějakého výzkumného projektu. Řekla jsem jim, že jste velmi inteligentní a že byste jim mohl vyhovovat. Nikdy bych sem ty darebáky nepustila, kdybych věděla, o co jim jde.“

* * *

Nazítří se za mnou zastaví Mallory Craig, když je Helena v práci. Postává na terase a rukou si k hrudi tiskne bekovku. „Za tu včerejší nepříjemnost se omlouvám, pane Pierci. Pan Kane je pod velkým tlakem kvůli všem těm… totiž, é, přišel jsem vám říct, že nás to velice mrzí, a předat vám tohle.“

Podá mi šek. Pět tisíc amerických dolarů vyplacených firmou Immari Gibraltar.

„Bude nám ctí, když povedete výkopové práce, pane Pierci. V souladu se svými požadavky, samozřejmě.“

Řekl jsem mu, že mě včerejší rozhovor nenadchl a že se jim tak či onak ozvu.

Zbytek dne jsem seděl a přemýšlel – dvě věci, které mi před odchodem do války moc nešly a ve kterých jsem se následně měl možnost důkladně procvičit. Představoval jsem si, jak opět sestupuju zpátky do důlní šachty, kde denní světlo střídá svit svíček a vzduch je stále chladnější a vlhčí. Viděl jsem muže, kteří se právě vrátili ze závalu nebo s nějakým jiným zraněním, silné muže, jak pukají jako vajíčka rozklepávaná o pánvičku, když světlo zmizí. Puknu taky? Zkouším si to představit, ale nebudu mít jistotu, dokud do toho tunelu nevstoupím.

Zvažuju, čím jiným bych se mohl živit – své možnosti. Můžu se uchytit v hornictví, aspoň do konce války. Potom bude nejspíš horníků víc než kdy jindy, jak nově zacvičených ženistů, tak mnohem víc bývalých havířů, kteří se vrátí z války. Jenže abych našel důl, který by mě potřeboval, musel bych odjet z Gibraltaru – jinak to nepůjde. Druhá věc, o níž radši moc nepřemýšlím, je, že to bude paráda plavit se do Ameriky nebo Jihoafrické republiky, jen abych se tam pochcal v šachtě a zase z ní vycouval.

Zaletím pohledem k šeku. Pět tisíc dolarů by mi poskytlo širší možnosti a prohlídka jejich výkopu by mi mohla… ozřejmit… jak na tom jsem.

Dojdu k závěru, že se tam „jenom podívám“. Vždycky můžu odejít, případně v závislosti na kontrole vyměšování odběhnout.

Řeknu si, že tu práci nejspíš odmítnu a že Heleně se o tom nemá smysl zmiňovat. Nemá smysl ji znepokojovat. Dělat sestru v polním lazaretu je už takhle dost stresující.

* * *

Dorian si ve štábní místnosti na ústředí Orloje v Novém Dillí promnul spánky a zadíval se na stěnu pokrytou monitory.

„Už máme satelitní přenos, pane,“ ohlásil technik.

„A?“

Veverkovitý mužík se naklonil ke svému monitoru, aby lépe viděl. „Několik terčů.“

„Vyšlete bezpilotní letouny.“

Tibetské kláštery byly jako jehly v obří kupce sena, ale teď už je konečně měli pod dohledem. Nebude to trvat dlouho.

Kapitola 79

Kate důkladně prohlédla Davidovu ránu a převázala ji. Už se hojila. Brzy se zotaví. Snad. Vrátila se k deníku.

* * *

9. srpna 1917

Při včerejší návštěvě mi Craig sdělil, že Immari Gibraltar je „jenom malý lokální podnik“, k čemuž hned dodal „jsme však součástí větší organizace se širšími zájmy zde na kontinentu i v zámoří.“ Malé lokální podniky nevlastní půlku přístaviště a ne prostřednictvím půltuctu nastrčených firem.

Prohlídka naleziště je prvním náznakem, že Immari není tím, čím se zdá být. Když dorazím na adresu uvedenou na Malloryho navštívence, najdu tam omšelou třípodlažní budovu v srdci nákupní čtvrti. Všechny cedule na domech končí nějakou variací na téma „import-export“, „spedice a lodní doprava“ nebo „stavba a repase plavidel“. Dlouhé názvy a svěžest budov ostře kontrastují s nezřetelně osvětlenou a na pohled opuštěnou betonovou stavbou, nad jejímž vchodem je černými tiskacími písmeny napsáno „Immari Gibraltar“.

Uvnitř vyskočí do pozoru mrštná recepční se slovy: „Dobrý den, pane Pierci. Pan Craig vás očekává.“

Buď mě poznala podle kulhání, nebo tady nemívají moc návštěv.

Procházka sídlem firmy mi připomíná velitelství batalionu narychlo zřízené ve městě, které právě podlehlo obléhání a které bude urychleně opuštěno, jakmile se podaří dobýt další území nebo dojde k náhlému ústupu. Místo, na které nestojí za to si zvykat.

Craig je zdvořilý a ujišťuje mě, jak je rád, že jsem se rozhodl jejich nabídku zvážit. Po Kaneovi nikde ani stopy, přesně jak jsem očekával, ale zato je tu další muž, mladší, kterému podobně jako mně může táhnout na třicítku a který je Kaneovi na první pohled podobný – zejména přezíravým úsměškem. Craig mé podezření potvrdí.

„Patricku Pierci, tohle je Rutger Kane. S jeho otcem už jste se setkal. Požádal jsem ho, aby se k naší prohlídce připojil, jelikož s ním budete spolupracovat.“

Potřeseme si rukama. Má sílu a tiskne s vervou, divže přitom nefuní. Měsíce proležené na lůžku mě oslabily, a tak ruku odtáhnu.

Kane mladší vypadá, že ho to potěšilo. „To je dobře, že jste se konečně dostavil, Pierci. Už celé měsíce naléhám na papá, aby mi sehnal nového horníka; tahle zatracená válka mě pěkně zdržela.“ Posadí se a přehodí nohu přes nohu. „Gertrudo!“ Ohlédne se přes rameno, když ve dveřích stane sekretářka. „Přineste kávu. Pijete kávu, Pierci?“

Nevšímám si ho a adresuju své kategorické prohlášení Craigovi. „Mé požadavky byly jasné. Budu mít na povel celý důl – pokud tu práci vezmu.“

Craig zvedne obě ruce, aby Rutgera umlčel, a hned začne mluvit ve snaze nás oba uchlácholit. „Nic se nezměnilo, pane Pierci. Rutger pracuje na tomto projektu už deset let, prakticky v těch dolech vyrostl! Z toho, co jsem slyšel, bych tipoval, á, že zřejmě máte hodně společného. Ne, všichni budete pracovat společně. Může vám poskytnout nedocenitelné rady a s jeho znalostmi a vaší hornickou praxí to brzy dotáhneme do konce nebo aspoň k výraznému pokroku.“ Zastaví sekretářku, která se obezřetně vkrádá dovnitř s podnosem. „Á, Gertrudo, mohla byste tu kávu přelít do termosky? Vezmeme si ji s sebou. A taky trochu čaje pro pana Pierce.“

* * *

Vchod do dolů se nachází půldruhého kilometru od sídla firmy ve skladišti na nábřeží, hned vedle skalního masivu. Ve dvou skladištích, přesněji řečeno, která jsou uvnitř spojená, ale mají dvě různá průčelí, aby při pohledu z ulice působila dojmem dvou budov. Takhle velké skladiště by bylo nápadné a budilo by zvědavost. Průčelí dvou skladišť běžné velikosti však mohou snadno projít bez povšimnutí.

V předimenzovaném skladišti na nás čekají čtyři černoši se světlejší pletí. Tipoval bych je na Maročany. Jakmile nás spatří, začnou beze slova stahovat plachtu ze stavby uprostřed skladu. Když ji odkryjí, dojde mi, že to není žádná stavba, ale vchod do dolu. Obří ústí zející na obou koncích. Čekal jsem svislou šachtu, ale mám se dočkat ještě větších překvapení.

Je tu i sklápěč, elektrický. A dvě masivní koleje mířící do dolu. Zjevně vyvážejí spoustu hlíny.

Craig ukáže na prázdný vagon a pak k přístavu a moři za východem ze skladu. „Přes den těžíme a v noci vyvážíme, pane Pierci.“

„Hlínu vyklápíte –“

„Do zátoky, když to jde. Za úplňku odplouváme dál od pobřeží.“

To dává smysl. Je to v podstatě jediný způsob, jak se zbavit takového množství hlíny.

Přistoupím blíž a prohlédnu si šachtu. Je vydřevená velkými trámy stejně jako naše doly v Západní Virginii, ale mezi trámy je natažený tlustý černý kabel, který se táhne tak daleko, jak jen dohlédnu. Vlastně dva kabely, jeden po každé straně šachty. Na protějším konci ústí končí levý kabel v… telefonu. Pravý kabel končí jednoduše v bedně připevněné na sloupku, která je vybavená kovovou pákou jako rozváděčová skříň. Elektřina? To snad ne.

Když Maročané odtáhnou zbytek plachty, Rutger k nim nakráčí a německy je vyplísní. Rozumím jen něčemu, hlavně jednomu slovu: Feuer. Oheň. Při tom slově mi naskočí husí kůže. Ukazuje na vozík a pak na koleje. Muži se tváří zmateně. Očividně to dělá kvůli mně, a tak se odvrátím, jelikož odmítám sledovat představení a dívat se, jak je ponižuje. Uslyším, jak Rutger něco vytahuje, a na kolejích cosi zarachtá. Obrátím se a vidím, jak zapaluje knot v papírovém sáčku na miniaturním vagonku zvíci talíře. Ten pak postaví na jednu z kolejí a několik Maročanů mu pomůže se strojem připomínajícím prak, který talíř i s plamínkem vyšle do tmavého dolu. Papír chrání plamínek, aby nezhasl hned na začátku.

Minutu nato zaslechneme vzdálené bafnutí exploze. Důlní plyn. Nejspíš metanová kapsa. Rutger pokyne Maročanům, aby tam poslali další salvu, a oni přiskočí ke kolejím s dalším pohyblivým talířem převážejícím papírový sáček s plamenem. Působivé. S lítostí musím přiznat, že naše západovirginské metody nejsou ani zdaleka tak vyspělé. Narazit na metanovou kapsu je jako šlápnout na odjištěný granát – okamžitá totální exploze. Když vás nezabije žár, tak zával určitě.

Tohle je nebezpečný důl.

Uslyšíme bafnutí druhé salvy, tentokrát ještě hlouběji.

Maročané připraví a odpálí třetí pokusnou salvu.

Chvíli čekáme, a když se nic neozve, Rutger přehodí vypínač na skříňce a usadí se za volant sklápěče. Craig mě plácne do zad. „Jsme připraveni, pane Pierci.“ Sám se posadí na sedadlo spolujezdce a já na lavici vzadu. Rutger zbrkle vjede do dolu, divže u vjezdu nenarazí do kolejí, ale na poslední chvíli zarejduje, aby je dostal pod vůz, načež vyrazíme přímou čarou do hlubin jako postavy v nějakém románu od Julese Verna. Třeba v Cestě do středu Země.

V tunelu je naprostá tma až na matné reflektory sklápěče, jejichž světlo dopadá ani ne tři metry před nás. Řítíme se vysokou rychlostí snad celou hodinu a já se nezmůžu na slovo – ne že by mě v tom rachotu mohlo být slyšet. Rozsah dolu je ohromný, nepředstavitelný. Tunely jsou široké, vysoké a – k mému nemalému zármutku – hodně, hodně dobře postavené. Žádné tunely pro lovce pokladů; tohle jsou podzemní silnice s dlouhou trvanlivostí.

Prvních několik minut urazíme v jednom velkém zákrutu. Zřejmě sjíždíme točitým tunelem, vývrtkou zavrtávající se hluboko do podzemí, možná až pod dno zátoky.

Ze spirály vyjedeme na širší prostranství, které nepochybně slouží k ukládání a třídění zásob. Sotva stihnu zahlédnout bedny a přepravky, když Rutger znovu šlápne na plyn a vyrazí ještě rychleji rovným tunelem. Naše trasa vede po nekonečném svahu, až mám pocit, že cítím, jak se vlhkost vzduchu s každou další vteřinou zvyšuje. Tunel se na několika místech větví, ale nic z toho Rutgera nezbrzdí. Řídí jako šílenec, strhává sklápěč doleva a doprava a zatáčky vybírá jen taktak. Svírám sedadlo. Craig se k mladíkovi nakloní a položí mu ruku na paži, ale jeho hlas přes ohlušující burácení motoru není slyšet. Ať už říká cokoliv, Rutgera to nezajímá. Odstrčí Craigovu ruku a ještě přidá plyn. Motor zavřeští a tunel kolem nás prosviští v kratičkých záblescích.

Tuhle pouťovou atrakci mi Rutger předvádí, aby mi dokázal, že zná tunely i potmě, že je to jeho území a že má můj život ve svých rukou. Chce mě zastrašit. Zabírá to.

Tohle je největší důl, v jakém jsem kdy byl. A to je v západovirginských horách pár pěkně obrovských dolů.

Konečně vyjedeme z tunelu do rozlehlého, nahrubo zformovaného prostoru – jako by se tu horníci snažili zorientovat a několikrát začali hloubit špatným směrem. Ze stropu visí elektrické osvětlení, které prostor ozařuje a odhaluje důlky a sondy ve stěnách, kde nálože otevřely nové, později opuštěné tunely. Spatřím stoh druhého černého kabelu, který leží svinutý u stolku s dalším telefonem, určitě spojeným s tím na povrchu.

I koleje tady končí. Trojice minivozíků stojí v řadě za sebou na konci tratě, který je skoro až vzadu v místnosti. Náklad dvou z nich vzal zasvé při výbuchu. Třetí si pokojně hoví před zbylými dvěma; jeho plamínek se divoce zmítá, jak se v tom vlhku natahuje k rozptýleným kapsám kyslíku.

Rutger vypne motor, vyskočí ven a sfoukne svíčku.

Craig vyrazí za ním a prohodí ke mně: „Tak co na to říkáte, Pierci?“

„Slušný tunel.“ Rozhlédnu se kolem, abych z té zvláštní místnosti viděl víc.

To už se k nám vrací Rutger. „Jen se neupejpejte, Pierci. Něco takového jste ještě nikdy neviděl.“

„To netvrdím.“ Svá další slova adresuju Craigovi. „Máte problém s metanem.“

„Ano, teprve odnedávna. Na metanové kapsy jsme začali narážet až v posledním roce. Očividně jsme na něco takového nebyli připraveni. Předpokládali jsme, že největším nebezpečím v tomto dole bude voda.“

„Spolehlivý předpoklad.“ Metan je všudypřítomnou hrozbou v mnoha uhelných dolech. Nikdy bych ho nečekal tady dole, kde zjevně nejsou žádná ložiska uhlí, ropy ani jiných paliv.

Craig ukáže nahoru. „Jistě jste si všiml, že důl je umístěný na jednom velkém svahu s přibližně devítistupňovým sklonem. Měl byste však vědět, že mořské dno nad námi se svažuje ve zhruba jedenáctistupňovém úhlu. Nachází se jen asi sedmdesát metrů nad námi – podle našeho odhadu.“

Okamžitě mi dojde, co to znamená, a nedokážu zamaskovat údiv. „Myslíte, že ty metanové kapsy pocházejí z mořského dna?“

„Obávám se, že ano.“

Rutger se ušklíbne, jako kdyby poslouchal klevetění dvou starých babek.

Prozkoumám strop místnosti. Craig mi podá helmu a malý ruksak. Potom zmáčkne vypínač na boku a helma se rozsvítí. Chvíli na ni užasle hledím a pak si ji nasadím, rozhodnutý vypořádat se nejdřív s větší záhadou.

Kámen ve stropě je suchý – dobré znamení. Nevyřčená hrozba spočívá v tom, že kdyby některá z metanových kapes explodovala a byla dost velká na to, aby dosahovala až k mořskému dnu, byl by výsledkem obzvlášť velký výbuch následovaný záplavou, která by prakticky okamžitě strhla celý důl. Všichni přítomní by buď uhořeli, utopili se, nebo zahynuli rozdrcením. Možná kombinací několika faktorů. Jediná jiskra – od krumpáče, padajícího kamene nebo tření kol o trať – by to tady mohla celé vyhodit do vzduchu.

„Jestli nad vámi, mezi touhle šachtou a mořem, je plyn, jinou možnost nevidím. Budete ji muset zatarasit a najít si jinou cestu,“ prohlásím.

Rutger se zamračí. „Já ti to říkal, Mallory. Nemá na to. S tímhle kulhavým americkým srabem jenom ztrácíme čas.“

Craig zvedne ruku. „Ještě okamžik, Rutgere. Platíme panu Pierceovi za to, že tu je, tak si poslechněme, co nám poví.“

„Co byste dělal vy, pane Pierci?“

„Nic. Já bych projekt ukončil. Výtěžek nemůže v žádném případě omluvit náklady – lidské ani kapitálové.“

Rutger obrátí oči v sloup a začne se procházet po místnosti, přičemž ignoruje jak Craiga, tak mě.

„To bohužel nemůžeme udělat,“ odpoví Craig.

„Hledáte poklad.“

Craig sepne ruce za zády a zamíří dál do místnosti. „Viděl jste rozsah dolu. Víte, že nejsme lovci pokladů. V roce 1861 jsme v Gibraltarské zátoce potopili loď nazvanou Utopie. Vtípek pro zasvěcené. Následujících pět let jsme strávili ponory k vraku, který byl zástěrkou pro to, co jsme objevili pod ním – stavbu situovanou půldruhého kilometru od gibraltarského pobřeží. Došli jsme však k závěru, že z mořského dna je zmíněná stavba nedostupná – na to byla pohřbená příliš hluboko, naše potápěčské vybavení zkrátka nebylo dost vyspělé a ani by nešlo včas zdokonalit. Navíc jsme se děsili toho, že bychom na sebe upozornili. Beztak jsme u jedné potopené obchodní lodě strávili příliš mnoho času.“

„Stavba?“

„Ano. Jakési město nebo svatyně.“

Rutger se vrátí k nám a obrátí se ke mně zády, když oslovuje Craiga. „O tom nepotřebuje nic vědět. Bude chtít vyšší plat, když si bude myslet, že pátráme po něčem cenném. Američani jsou skoro stejně chamtiví jako židi.“

Craig zvedne hlas. „Mlč, Rutgere.“

Ignorovat toho spratka není nic těžkého. Začíná mě to zajímat. „Jak jste věděli, kde máte tu loď potopit a kde máte kopat?“

„Měli jsme… povšechnou představu.“

„Odkud?“

„Z nějakých historických pramenů.“

„Jak víte, že kopete pod tou potápěčskou lokalitou?“

„Použili jsme kompas a vypočítali vzdálenost se započteným sklonem tunelu. Nacházíme se přímo pod ní. A máme důkaz.“ Přejde ke stěně a natáhne se ke kameni – ne, ke špinavé černé látce, kterou jsem si spletl s kamenem. Stáhne ji a odhalí… chodbu připomínající pažení nějaké obrovské lodě.

Přistoupím blíž a posvítím si čelovkou do toho zvláštního prostoru. Stěny jsou černé, očividně kovové, ale třpytí se jiným, nepopsatelným způsobem, skoro jako by byly živé a reagovaly na mé světlo jako zrcadlo tvořené vodou. A jsou v nich světla, která poblikávají na stropě a v podlaze chodby. Nahlédnu za zákrut a vidím, že tunel vede k nějakým dveřím nebo bráně.

„Co je to?“ zašeptám.

Craig mi nakoukne přes rameno. „Věříme, že jde o Atlantidu. Město, které popisuje Platón. Poloha by odpovídala. Podle Platóna se Atlantida vynořila z Atlantského oceánu a šlo o ostrov ležící před úžinou Héraklových sloupů –“

„Héraklových sloupů –“

„To, čemu my říkáme Herkulovy sloupy. Gibraltarská skála je jedním z Herkulových sloupů. Platón uvádí, že Atlantida vládla celé Evropě, Africe i Asii a představovala vstupní bránu k dalším kontinentům. Poté však padla. Platónovými slovy: ‚V pozdějším čase nastala jednou neobyčejná zemětřesení a povodně; přišel jeden osudný den a noc, a tu propadlo se u vás všechno mužstvo schopné zbraně do země a právě tak ostrov Atlantis se propadl do moře a zmizel.‘„

Poodstoupí od té zvláštní stavby. „Tohle je ona. Našli jsme ji. Teď chápete, proč už nemůžeme přestat, pane Pierci. Jsme hodně, hodně blízko. Přidáte se k nám? Potřebujeme vás.“

Rutger se rozesměje. „Marníš čas, Mallory. Je vyděšený k smrti; vidím mu to na očích.“

Craig se zaměří na mě. „Nevšímejte si ho. Můžeme vám platit víc než tisíc dolarů týdně. Řekněte si sám, na kolik to oceňujete.“

Zadívám se do tunelu a pak znovu prozkoumám strop. Ten suchý strop. „Dejte mi čas na rozmyšlenou.“

Kapitola 80

Sněžný tábor Alfa

Vrtná lokalita č. 5

Východní Antarktida

„Jak jsme hluboko?“ zeptal se Robert Hunt těžebního technika.

„Právě jsme minuli hranici osmnácti set metrů. Máme zastavit?“

„Ne. Pokračujte. Já podám hlášení. Dejte mi vědět, až dorazíte ke dvěma tisícům.“ Víc než kilometr,+ a pořád samý led – stejně jako na předchozích čtyřech vrtech.

Robert si přitáhl kožešinový kabát a odkráčel od obří vrtné plošiny ke svému stanu. Cestou minul dalšího muže. Chtěl něco říct, ale nedokázal si vzpomenout, jak se ten chlap jmenuje. Ti dva, které mu dali k ruce, byli zamlklí; moc toho o sobě nenapovídali, ale pracovali tvrdě a nepili – nejlepší kombinace, v jakou jste mohli doufat u vrtačů v extrémních podmínkách. Jeho zaměstnavatel to nejspíš brzy vzdá. Vrt číslo pět vypadal jako ty čtyři předtím – jen samý led. Celý kontinent tvořila jedna velká kostka ledu. Vybavilo se mu, jak někde četl, že Antarktida obsahuje devadesát procent veškerého světového ledu a sedmdesát procent sladké vody. Kdybyste vzali všechnu vodu na světě, ze všech jezer, rybníků a potoků, dokonce i vodu z mraků, nebyla by to pořád ani polovina zmrzlé antarktické vody. Až všechen led roztaje, svět bude vypadat úplně jinak. Hladina moře stoupne o sedmdesát metrů, národy padnou – přesněji řečeno se utopí –, nížinné státy typu Indonésie zmizí z mapy. Zmizí i New York, New Orleans, Los Angeles a většina Floridy.

Led byl zjevně to jediné, čeho měla Antarktida dostatek. Co tady vůbec můžou hledat? Logická odpověď zněla ropa. Robert byl koneckonců ropný těžař. Jenže vybavení k ropě vůbec nesedělo. A vrt měl špatný průměr. Na ropu potřebujete potrubí. Tyhle vrtáky dělaly díry, kterými by projel i náklaďák. Nebo se do nich dal spustit. Co tam dole může být? Nerostné suroviny? Něco vědeckého, možná zkameněliny? Že by se nějak pokoutně snažili vznést na tohle území vlastnický nárok? Antarktida byla rozlehlá – sedmnáct a půl milionu kilometrů čtverečních. Kdyby šlo o stát, byl by druhý největší na světě. Byla jen o dvacet tisíc kilometrů čtverečních menší než Rusko, další pekelná jáma, ve které vrtal – s podstatně větším úspěchem. Antarktida bývala před nějakými dvěma miliony lety zelený ráj. Bylo logické, že pod jejím povrchem se ukrývá nepředstavitelné ložisko ropy a kdovíčeho ještě –

Za sebou uslyšel hlasité zadunění.

Pylon trčící ze země se divoce protáčel – vrták nenarážel na žádný odpor. Museli trefit kapsu. Něco takového čekal – průzkumné týmy nedávno objevily v ledu rozlehlé dutiny a trhliny, snad podmořské fjordy, kde led obtékal hornaté podloží.

„Vypněte to!“ zařval Robert. Muž na plošině ho neslyšel. Přejel si rukou přes krk, ale vrtač se jen zatvářil vyjeveně. Hmátl po vysílačce a zaječel: „Ukončete provoz!“

Dlouhá trubka vyčnívající ze země se na plošině začala kymácet jako vlček ztrácející rovnováhu.

Robert odhodil vysílačku a rozběhl se k plošině. Odstrčil vrtače a zadal povely, jimiž se vrták zastavoval.

Pak vrtače popadl za ruku a dali se na útěk od plošiny. Doběhli skoro až k obytným kabinám, když uslyšeli, jak se plošina zachvěla, složila a převrátila. Vrtná rozpěra se ulomila a divoce se točila ve vzduchu. I ze vzdálenosti sedmdesáti metrů to byl ohlušující řev, jako když tryskáč hřímá plnou rychlostí. Plošina se propadla do sněhu a vrták se vynořil, aby se zakousl do ledu jako větrná smršť v tornádovém pásu na kansaských pláních.

Robert s vrtačem leželi na břiše a chránili se před deštěm sněhu a ledových úlomků, dokud se vrták konečně nezastavil.

Robert se zadíval na tu spoušť. Jeho zaměstnavatel nebude mít radost. „Na nic nesahejte,“ nařídil vrtači.

Ve své kabině pak sáhl po vysílačce. „Tady Sněžný král, Hojnosti. Hlásím změnu stavu.“ Přemítal, co jim má nahlásit. Neobjevili kapsu. Šlo o něco jiného. Vrták by prorazil jakýkoli typ skály nebo půdy včetně zmrzlé. To, o co se zasekl, ho dočista ulomilo. Jiná možnost se nenabízela.

„Slyšíme, Sněžný králi. Ohlaste stav.“

Méně je více. Nebude se pouštět do domněnek. „Na něco jsme narazili.“

* * *

Doktor Martin Grey se díval z okna prefabrikovaného ústředí, když dovnitř vešel immarijský technik. Martin ani neotočil hlavu. Na té nekonečné pláni bílého sněhu bylo něco konejšivého.

„Právě se nám ohlásil vrtný tým číslo tři, pane. Zřejmě narazili na stavbu.“

„Vchod?“

„Ne, pane.“

Martin přešel na druhou stranu místnosti a píchl prstem k rozměrnému monitoru se zobrazenou mapou Antarktidy. „Ukažte mi kde.“

Kapitola 81

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Když Kate nazítří dorazila k Davidovi, byl vzhůru. A naštvaný.

„Musíš zmizet. Ten kluk mi řekl, že jsme tu už tři dny.“

„Jsem ráda, že se cítíš líp,“ opáčila Kate vesele.

Přinesla mu antibiotika, prášky proti bolesti a šálek vody. Vypadal ještě vyzáblejší než včera; musí mu taky sehnat něco k jídlu. Chtěla ho pohladit po tváři, po vystouplých lícních kostech, jenže když byl teď vzhůru, šel z něj mnohem větší strach.

„Nedělej, že mě neslyšíš,“ prohlásil.

„Probereme to, až spolkneš prášky.“ Natáhla k němu dlaň se dvěma tabletami.

„Co je to?“

Kate ukázala prstem. „Antibiotika. Prášky proti bolesti.“

David si vzal antibiotikum a zapil je vodou.

Kate mu přistrčila prášek proti bolesti pod nos. „Musíš –“

„Nevezmu si ho.“

„Byls lepší pacient, když jsi spal.“

„Už jsem naspal dost.“ Opřel se na lůžku. „Musíš odsud vypadnout, Kate.“

„Nikam nejdu –“

„Přestaň. Tohle mi nedělej. Pamatuješ, cos mi slíbila? V chatě u moře. Řeklas, že budeš poslouchat moje rozkazy. Byl to můj jediný požadavek. A teď ti nařizuju, abys odsud vypadla.“

„No… no… tohle je lékařské rozhodnutí, ne… jak se tomu říká, ‚velitelské rozhodnutí‘.“

„Nechytej mě za slovo. Podívej se na mě. Víš, že pěšky odsud neodejdu, a sám vím nejlíp, jak dlouhá je to túra. Už jsem ji jednou absolvoval –“

„Když už o tom mluvíš, kdo je Andrew Reed?“

David zavrtěl hlavou. „To není důležité. Je mrtvý.“

„Ale oni o tobě mluvili –“

„Zabili ho v pákistánských horách nedaleko odsud, když bojoval s immarii. V těchhle horách se umírá snadno. Tohle není hra, Kate.“ Vzal ji za loket a přitáhl si ji k lůžku. „Poslouchej. Slyšíš to, ten tichý bzukot, jako včely v dálce?“

Kate přikývla.

„To jsou bezpilotní letouny – drony. Pátrají po nás, a až nás najdou, už jim neutečeme. Musíš zmizet.“

„Já vím. Ale ne dneska.“

„Nemůžu –“

„Slibuju, že zítra odjedu.“ Kate ho vzala za ruku a stiskla ji. „Dej mi ještě den.“

„Vyrazíš s prvním ranním světlem, jinak půjdu k tamhletomu horskému srázu –“

„Nevyhrožuj mi.“

„Hrozba je to, jen když to nehodláš uskutečnit.“

Kate pustila Davidovu ruku. „V tom případě zítra vyrazím.“ Vstala a odešla.

* * *

Vrátila se se dvěma miskami husté ovesné kaše. „Říkala jsem si, že asi budeš mít hlad.“

David jen přikývl a pustil se do jídla, nejdřív rychle, ale po prvních několika soustech zpomalil.

„Předčítala jsem ti.“ Zvedla deník. „Nevadí ti to?“

„Cos mi četla?“

„Deník. Dal mi ho ten starý pán… tam dole.“

„Aha, ten. Čchien.“ Polkl další dvě sousta. „O čem to je?“

Kate se posadila na postel a natáhla nohy vedle něj, jak to dělávala, když byl v bezvědomí. „O těžbě.“

David vzhlédl od misky. „O těžbě?“

„Nebo možná o válce, vlastně ne, nejsem si úplně jistá. Odehrává se to na Gibraltaru –“

„Na Gibraltaru?“

„Ano. Je to důležité?“

„Možná. Ta šifra,“ začal si prohledávat kapsy, jako by chtěl najít klíče nebo peněženku. „Vlastně ji měl Josh…“

„Jaký Josh? Co že měl?“

„On… bývali jsme kolegové. Získali jsme šifru od našeho informátora – stejného člověka, který nám řekl o tom čínském středisku; to bychom mimochodem ještě měli probrat. Každopádně šlo o fotografii ledovce, ve kterém byla uvízlá ponorka. Vzadu na snímku byla šifra, která odkazovala k nekrologům otištěným v New York Times v roce 1947. Byly tři.“ David sklopil zrak, jak se snažil rozpomenout. „V prvním byla zmínka o Gibraltaru a Britech, kteří tam u nějakého naleziště objevili kosti.“

„Tím nalezištěm by mohl být ten důl. Immariové se snaží najmout amerického havíře, bývalého vojáka, na vykopávky stavby, která se nachází několik kilometrů pod Gibraltarskou zátokou. Domnívají se, že jde o ztracené město Atlantidu.“

„Zajímavé,“ pronesl zamyšleně David.

Než stihl dodat něco dalšího, Kate otevřela deník a pustila se do předčítání.

* * *

9. srpna 1917

Když dorazím domů, už je pozdě a Helena sedí u kuchyňského stolku. Lokty má opřené o stolní desku a podpírá si oběma rukama tvář, jako by jí měla upadnout, kdyby povolila sevření. Nevidím žádné slzy, ale oči má zarudlé, jako kdyby plakala a teď už neměla co. Vypadá jako ženy, které jsem vídával odcházet z lazaretu před dvěma muži s nosítky zakrytými bílou plachtou.

Helena má tři bratry, dva v činné službě, jednoho moc mladého na to, aby mohl narukovat, nebo možná právě narukoval. To je má první myšlenka – kolik bratrů asi má teď?

Když uslyší dveře, trhne sebou a upře na mě nevěřícný pohled.

„Co se stalo?“ zeptám se.

Obejme mě. „Myslela jsem, žes to udělal, žes vzal tu práci nebo ses sebral a odjel.“

Opětuju její objetí a ona mi zaboří tvář do hrudi. Když přestane plakat, vzhlédne ke mně a ve velkých hnědých očích má otázku, kterou ještě nejsem schopen rozluštit. Políbím ji na ústa. Je to hladový, zbrklý polibek, jako když se zvíře zahryzne do něčeho, co celý den lovilo, do něčeho, bez čeho by trpělo hladem, bez čeho nemůže žít. V mém objetí je tak křehká, tak drobná. Sáhnu po její halence a nahmátnu první knoflíček, ale ona mi sevře ruku a o krok couvne.

„Nemůžu, Patricku. Pořád ještě jsem v mnoha ohledech… tradicionalistka.“

„Počkám.“

„O to nejde. Víš, jaksi, měla bych tě představit otci. Celé rodině.“

„Moc rád bych se s ním setkal, s nimi všemi.“

„Dobrá. Příští týden mám v práci volno. Ráno mu zavolám. Jestli se mu to bude hodit, můžeme odjet odpoledním vlakem.“

„Odložme to… na pozítří. Musím… musím si ještě něco opatřit.“

„Jak chceš.“

„A ještě něco,“ dodám, marně hledám správná slova. Potřebuju tu práci, aspoň několik placených týdnů, než budu mít vystaráno. „Na tu práci jsem se nakonec byl podívat a možná, é, není až tak nebezpečná –“

Její výraz se vmžiku změní, jako kdybych ji uhodil. Výsledná grimasa se nachází někde mezi obavami a hněvem. „To bych nezvládla. A ani nechci. Každý den čekat a bát se, jestli se vrátíš domů. Takhle žít nehodlám.“

„Je to všechno, co mám, Heleno. Nic jiného mi nejde. Nic jiného ani neumím.“

„Tomu neuvěřím ani na okamžik. Muži začínají znovu v jednom kuse.“

„A já taky začnu, to ti slibuju. Šest týdnů, víc nepotřebuju, a pak hodím ručník do ringu. Tou dobou už možná bude po válce, oni budou mít k dispozici další oddíl, ty odsud budeš odjíždět a já budu potřebovat… budu potřebovat peníze na… různé zařizování.“

„Zařídit se můžeš i bez peněz. Já mám –“

„Nepřichází v úvahu.“

„Kdybys v tom dole umřel, nikdy bych se s tím nevyrovnala. Dokážeš s tím žít?“

„Těžba je podstatně méně nebezpečná, když na tebe nikdo nesvrhává bomby.“

„A co když na tebe spadne oceán? Nad hlavou budeš mít celou Gibraltarskou zátoku. Všechna ta voda, co pořád drtí tunely pod sebou. Jak by tě z takového závalu vůbec vytáhli? Je to sebevražda.“

„U moře poznáš, kdy se blíží.“

„Jak?“

„Skála se orosí,“ vysvětluju.

„Promiň, Patricku, ale tohle já nedokážu.“ Z jejího výrazu je mi jasné, že to myslí vážně.

Některá rozhodnutí jsou lehká. „V tom případě je to vyřízeno. Řeknu jim, že ne.“

Znovu se políbíme a já si ji přitáhnu k sobě.

* * *

David položil ruku na Katinu. „Tohle jsi mi předčítala? Jih proti Severu z dob první světové války?“

Odstrčila ho. „Ne! Chci říct, že zatím to tak nebylo, ale… no, tvojí literární stravě by trocha romantiky nejspíš prospěla. Obměkčila by to tvoje tvrdé vojácké srdce.“

„Uvidíme. Možná bychom prostě mohli ty uslzené pasáže přeskočit a pokračovat až od chvíle, kdy jim řeknou, že tam jsou ukryté bomby nebo tajné laboratoře.“

„Nic přeskakovat nebudeme. Mohlo by to být důležité.“

„No, když tě to tak baví, já to vydržím.“ Sepjal si ruce na břiše a stoicky se zadíval na strop.

Kate se usmála. „Věčný mučedník.“

Kapitola 82

Ústředí stanice Orloje

Nové Dillí, Indie

„Pane?“

Dorian vzhlédl k příslušníkovi immarijské ostrahy, který nervózně postával ve dveřích jeho kanceláře.

„Co je?“

„Chtěl jste být informován o průběhu operace –“

„Podejte hlášení.“

Muž polkl. „Zásilky určené do Ameriky a Evropy už jsou na místě.“

„Drony?“

„Vypátraly další cíl.“

Kapitola 83

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate měla dojem, že bzukot v dálce, včela, která po nich pátrá, je čím dál hlasitější, ale nevšímala si ho. David to taky nekomentoval.

Seděli vedle sebe v malém výklenku s výhledem do údolí a Kate pokračovala v předčítání, jen s přestávkou na časný oběd a na Davidovu dávku antibiotik.

* * *

10. srpna 1917

Když si prohlížím vitríny v přední části prodejny, zastavárník mě sleduje jako dravec hřadující na stromě. Jsou plné prstenů, které se krásně třpytí. Čekal jsem, že bude na výběr ze tří nebo čtyř, že to nebude nic těžkého. Co teď…

„Mladý muž shánějící snubní prstýnek – nic mě u srdce nezahřeje víc, zejména v těchto temných časech.“ Sklání se nad vitrínou, ve tváři hrdý sentimentální úsměv. Ani jsem ho neslyšel přicházet z druhého konce místnosti. Ten člověk se musí pohybovat jako noční lupič.

„Ano, já jsem… nevěděl, že jich bude tolik.“ Dál si prohlížím vitrínu a čekám, jestli mi něco nepadne do oka.

„Máme mnoho prstenů, protože na Gibraltaru je mnoho vdov. Spojené království je ve válce už skoro čtyři roky a ty nebohé ženy, válka je připravila o manžela i o zdroj příjmů. Prodávají prsteny, aby měly aspoň na chleba. Chléb v žaludku má větší cenu než kámen na prstu nebo vzpomínka v srdci. Dostávají za ně zlomek původní ceny.“ Sáhne do vitríny a vytáhne sametový stojánek s největšími prsteny, který postaví na vitrínku jen pár centimetrů přede mě a rozprostře nad ním dlaně, jako by se chystal předvést nějaký kouzelnický trik. „Vy však na jejich smůle můžete vydělat, příteli. Jen se podívejte na ty ceny. Budete žasnout.“

Mimoděk o krok couvnu. Zaletím pohledem od prstenů k zastavárníkovi, který na ně ukazuje s hamižným úšklebkem. „To je v pořádku, můžete si je osahat –“

Jako ve snu vyběhnu ze dveří zpátky do ulic Gibraltaru, než mi dojde, co se stalo. Kráčím rychle, tak rychle, jak jen to jde s jednou nohou funkční a druhou jen způli. Nevím proč, ale vyrazím z hlavní nákupní čtvrti ke skále. Těsně před ní to vezmu napříč Gibraltarem, opustím západní půlku, kde se moderní část města rozkládá na březích Gibraltarské zátoky, a vejdu do staré zástavby na východní části masivu, u Středozemním mořem omývané Katalánské zátoky.

Jdu dál a přemýšlím. Noha mě bolí jako čert. Nevzal jsem si s sebou prášky. Nepočítal jsem s tím, že toho tolik nachodím. Zato jsem si s sebou vzal pět set z téměř jedenácti tisíc dolarů, které mám našetřené.

Dlouho jsem rozvažoval, kolik můžu utratit. Přemýšlel jsem o vyšší částce, třeba i tisíc dolarů, ale dvě věci mi v tom zabránily. Tou první bylo, že potřebuju kapitál, abych mohl začít nový život. Jedenáct tisíc dolarů asi nebude stačit, ale něco už vymyslím. Rozhodně nevezmu tu práci pro Immari, takže veškerý kapitál, který budu mít k dispozici, je ten stávající. Tím druhým, důležitějším důvodem bylo, že Helena by to asi nechtěla. Usmála by se a ochotně by křiklavý prsten přijala, ale nechtěla by ho. Vyrostla ve světě, kde jsou krásné šperky, hedvábné šaty a majestátní sídla stejně běžné jako pitná voda. Myslím, že tyhle věci už pro ni ztratily lesk. Touží po autentických věcech, skutečných lidech. Lidé se často upínají k tomu, co jim v dětství chybělo. Z opečovávaných dětí vyrůstají hazardéři. Z hladovějících ctižádostivci. A některé děti jako Helena, co vyrůstají v privilegovaných podmínkách, kde jim nikdy nic nechybí, obklopené lidmi, kteří nežijí ve skutečném světě, lidmi, kteří večer co večer popíjejí brandy a klevetí o synech a dcerách toho či onoho rodu… občas touží jen po tom, aby viděli opravdický svět, žili v něm a pomohli ho změnit. Po nefalšovaných mezilidských kontaktech a jistotě, že jejich život něco znamená.

Ulice přede mnou končí těsně u skály. Potřebuju se někde posadit, aby si noha odpočinula. Zastavím se a rozhlédnu se. Ve stínu bílé skály, která se zvedá napravo ode mě, stojí prostý katolický kostel. Klenuté dřevěné dveře se otevřou a do žhnoucího gibraltarského slunce vyjde farář ve středním věku. Beze slova ukáže do tmavého portálu a já vyjdu po schodech do malé katedrály.

Světlo dovnitř prosakuje okenními vitrážemi. Je to krásný chrám s krovy z tmavého dřeva a úžasnými freskami na stěnách.

„Vítej u Panny Marie Sedmibolestné, synu,“ osloví mě farář, když zavírá těžké dřevěné dveře. „Přišel ses vyzpovídat?“

Mám nutkání otočit se k odchodu, ale krása kostela mě vtáhne, a tak pokračuju dál. „É, ne, otče,“ odpovím roztržitě.

„Co tedy hledáš?“ Vyrazí za mnou s rukama sepjatýma před sebou v gestu připomínajícím třmen.

„Hledám? Nic, totiž, šel jsem koupit prsten a…“

„Dobře jsi udělal, žes přišel sem. Žijeme ve zvláštní době. Naši farnost v posledních letech provází štěstí. Obdrželi jsme mnoho odkazů od farníků, kteří opustili svět vezdejší. Statky, umělecká díla, šperky a v posledních letech i mnoho prstenů.“ Odvede mě z modlitebny do stísněné místnosti s psacím stolem a policemi, které jsou od podlahy ke stropu zaplněné svazky vázanými v kůži. „Kostel tyto věci schraňuje a odprodává je, když to jde, aby získané prostředky použil na péči o ty, kdo jsou ještě mezi živými.“

Přikývnu, jelikož nevím, co na to mám říct. „Sháním… něco mimořádného…“

Zamračí se a posadí se ke stolu. „Obávám se, že jinde bys našel větší výběr.“

„Nejde mi o výběr… sháním prsten… s příběhem.“

„Každý prsten vypráví nějaký příběh, synu.“

„Tak něco se šťastným koncem.“

Zhoupne se na židli. „Šťastných konců je v těchto temných časech pomálu. Ale… o jednom takovém prstenu bych možná věděl. Pověz mi o té šťastné mladé dámě, která ho dostane.“

„Zachránila mi život.“ Odpovídat na tuhle otázku je mi trapné a na víc se zpočátku nezmůžu.

„Byls raněn ve válce.“

„Ano.“ Mé kulhání se dá těžko přehlédnout. „Ale nejen to, ona mě změnila.“ Zní to jako ostudné shrnutí všeho, co pro mě udělala žena, díky níž se mi vrátila chuť do života, ale farář jen přikývne.

„Před několika lety k nám odešel na odpočinek jeden milý pár. Ona pracovala jako humanitární pomocnice v jižní Africe. Byls někdy v jižní Africe?“

„Ne.“

„Nedivím se ti. Lidé se o ni začali zajímat teprve nedávno. Od roku 1650 fungovala jen jako napajedlo na obchodních trasách vedoucích na východ. Nizozemská Východoindická společnost vybudovala Kapské Město s pomocí otroků z Indonésie, Madagaskaru a Indie jako zastávku na kapské námořní trase. A tou také zůstalo, přímořskou obchodní stanicí, přinejmenším do 19. století, kdy tu objevili zlato a diamanty a z Kapského Města se stalo regulérní peklo na zemi. Holanďané masakrovali původní africké obyvatelstvo celá staletí v sérii pohraničních válek, jenže pak přišli Britové a přinesli s sebou moderní válku. Ten typ války, který umějí vést jen evropské státy, ale to ti asi nemusím vyprávět. Válku s obrovskými ztrátami na životech, hladomorem, nemocemi a koncentračními tábory.

V jihoafrické válce bojoval za britskou stranu jeden voják. A jelikož válečná kořist připadá vítězům, přišel k docela slušným penězům, když konflikt před několika lety skončil. Investoval je do dolů. Na jednom nálezu zbohatl, ale pak onemocněl. Jedna žena od humanitárních sborů, Španělka, která za války pracovala v lazaretu, ho svou péčí uzdravila. A obměkčila jeho srdce. Řekla mu, že se za něj provdá pod jednou podmínkou – že nadobro opustí doly a věnuje polovinu svého bohatství lazaretu.

Přistoupil na to a společně odpluli z jižní Afriky jednou provždy. Usadili se tady na Gibraltaru, ve staré zástavbě na středomořském pobřeží. Výslužba však tomu muži nesvědčila. Celý život prožil jako voják a havíř. Dalo by se říct, že znal jen temnotu, bolest a námahu; že gibraltarské světlo zářilo pro jeho srdce temnoty až příliš silně, že bezstarostný život ho nutil zaobírat se hříchy, které ho pronásledovaly a sužovaly dnem i nocí. Tak či onak do roka zemřel. Několik let nato ho následovala i ona.“

Čekám a uvažuji, jestli tím příběh skončil. Nakonec řeknu: „My dva máme hodně rozdílné představy o tom, jak vypadá šťastný konec, otče.“

Po tváři se mu rozlije úsměv, jako by právě slyšel dítě říct něco legračního. „Ten příběh je šťastnější, než si myslíš – pokud věříš tomu, co učí církev. Smrt je pro nás jen přechodem, který je pro bohabojného člověka radostný. Začátkem, ne koncem. Ten muž se přece kál a rozhodl se dát vale životu v útlaku a chamtivosti. Zaplatil za své hříchy – ve všech důležitých ohledech. Zachránila ho – jako tolik mužů – dobrá žena. Některé životy jsou však krušnější než jiné a některé hříchy nás stále pronásledují bez ohledu na to, kolik za ně zaplatíme nebo jak daleko od nich odplujeme. Třeba se to tomu muži stalo, a třeba ne. Třeba penze nedělá podnikavcům dobře. Možná, že pracovití nenacházejí útěchu v odpočinku.

A je tu ještě jedna možnost. Ten muž odjel do jižní Afriky za válkou a bohatstvím. Toužil po moci, zajištění, pocitu bezpečí v nebezpečném světě. Toho všeho se však zřekl, když potkal tu ženu. Je možné, že chtěl jen být milován a netrpět. A když se toho dočkal, když konečně nalezl lásku po životě prožitém bez ní, zemřel šťastný. A ta žena jen chtěla vědět, že je schopná změnit svět, a pokud dokáže změnit srdce muže prostoupeného temnotou, pak je tu naděje i pro celé lidstvo.“

Farář se odmlčí, nadechne se a zadívá se na mě. „Nebo byl možná jejich jedinou bláhovostí odchod do penze, usedlý život, v němž je mohla dostihnout minulost, byť třeba jen ve snech. Bez ohledu na příčiny úmrtí byl jejich osud jistý – nebeské království je hájemstvím těch, kdo litují svých hříchů, a já věřím, že v něm ten muž a žena žijí dodnes.“

Zamyslím se nad tím příběhem, zatímco farář vstává.

„Chtěl bys ten prsten vidět?“

„Nepotřebuju ho vidět.“ Odpočítám pět stodolarových stříbrných certifikátů a položím je na stůl.

Farář vykulí oči. „Rádi přijmeme jakýkoli příspěvek dle uvážení dárce, ale měl bych tě varovat, že kdybys ho chtěl později vrátit, pět set dolarů je mnohem víc, než činí jeho cena… na nynějším… trhu.“

„Mně za to stojí do posledního centu, otče.“

Cestou zpátky k chatě už skoro ani nevnímám bolest v noze. V duchu vidím Helenu a sebe, jak obeplouváme svět a nikde se nezdržíme déle než pár let. Ona v té vidině pracuje v nemocnicích. Já investuji do dolů a s pomocí svých znalostí vyhledávám zběhlé operátory a slibná naleziště, doly vyplácející horníkům férovou mzdu a poskytující kvalitní podmínky. Zpočátku to nebude tak výnosné, ale přitáhne to ty nejlepší a v hornictví, stejně jako v každém jiném oboru, jsou lepší pracovníci tím nejdůležitějším. Odlákáme konkurenci veškeré zákazníky a s výtěžkem podnikneme něco záslužného. A nikdy neodejdeme na odpočinek, nikdy se nenecháme dostihnout světem.

* * *

Kate zaklapla deník a předklonila se, aby si prohlédla Davidův obvázaný hrudník. Zatahala za konce obvazů a pak je uhladila.

„Co se děje?“

„Nic, jenom mám pocit, že ještě trochu krvácíš z jedné rány. Za chvíli ti to převážu.“

David si teatrálně povzdechl. „Odmalička mi krvácelo srdce.“

Kate se usmála. „Ještě že to neděláš profesionálně.“

Kapitola 84

13. srpna 1917

Helenin rodný dům je velkolepější, než bych si kdy uměl představit, hlavně proto, že jsem ještě nikdy nic takového neviděl. Hoví si mezi hustými anglickými hvozdy a povlovnými kopci u obrovského jezera. Je to mistrovské dílo z kamene a dřeva jako nějaký středověký hrad s novodobou výzdobou. Silnice tone v husté mlze, když nás hlučné auto na benzin odváží od vlakového nádraží ke stromy lemované příjezdové cestě.

Čeká tu na nás její otec, matka i bratr, všichni stojí v pozoru, jako bychom byli zahraniční potentáti. Vlídně nás uvítají. Za námi už služebnictvo vybaluje věci z auta a mizí s našimi zavazadly v domě.

Její otec je vysoký hřmotný muž, ne rozložitý, ale rozhodně ne hubený. Potřese mi rukou a zadívá se mi do očí. Mžourá přitom, jako by něco zkoumal. Možná moji duši.

Následujících několik hodin uplyne v oparu. Večeře, společenská konverzace v salonku, prohlídka zámku. Myslím jen na tu chvíli, kdy ho požádám o ruku jeho dcery. Čas od času se po něm ohlédnu ve snaze získat nějakou nepatrnou informaci, něco, co by mi prozradilo, jaký je a co na to asi řekne.

Helena po večeři odláká matku z místnosti nějakým dotazem ohledně nábytku a její mladší bratr Edward se s námi k mé úlevě rozloučí.

Konečně jsme sami ve dřevem obloženém salonku a na mě začíná doléhat nervozita. Dneska jsem to s prášky nepřeháněl a vzal si jen jeden. Bolest se poslední dobou lepší, nebo si na tu nohu možná jenom „zvykám“, jak to nazval doktor Carlisle. Stále tu však je a dotírá na mě i přes nervozitu. Přesto však zůstanu stát a čekám, až se posadí.

„Co pijete, Pierci? Brandy, skotskou, bourbon?“

„Třeba bourbon.“

Sklenku nalije skoro plnou, ani se neobtěžuje s ledem, a podá mi ji. „Vím, o co jste mě přišel požádat, a odpověď zní ne, takže tím bychom měli tuhle drobnou nepříjemnost za sebou a můžeme si užít zbytek večera. Kane mi řekl, že jste si to s tím gibraltarským nalezištěm rozmyslel a že Craig vám udělal prohlídku s výkladem o tom našem projektu.“ Blýskne po mně zdrženlivým úsměvem. „Teď bych rád slyšel vaše dojmy – názor horníka z povolání. Vydrží, dokud se neprokopeme na místo?“

Několikrát se pokusím o odpověď. Hlavou se mi honí ošklivé myšlenky. Odbyl tě jako podomního prodavače. Patří k Immari, není to o nic menší had než Kane. Pořádně si přihnu a promluvím tak klidně, jak jen to jde. „Rád bych věděl proč.“

„Nebuďme nezdvořilí, pane Pierci.“

„Ona mě miluje.“

„Tím jsem si jist. Válka je emocionální záležitost. Ale válka skončí a city pominou. Vystřídá je skutečný svět, ona se vrátí do Anglie a provdá se za někoho, kdo jí může poskytnout život, po jakém doopravdy touží, život v noblese a úctě. Život, který nedokážete ocenit, dokud nespatříte divošství zbytku světa. Přesně to ji čeká. Už jsem to zařídil.“ Přehodí nohu přes nohu a usrkne brandy. „Víte, když byla Helena ještě malá, ujímala se každého zablešeného, nemocného, raněného nebo jinak polomrtvého zvířete, které se zatoulalo na náš pozemek, a nedala si pokoj, dokud se nezotavilo nebo nepošlo. Má dobré srdce. Pak ale vyrostla a o zachraňování zvířat ztratila veškerý zájem. Každý si takovou fází projde, hlavně děvčata. Teď chci slyšet váš názor na naše gibraltarské tunely.“

„Mně jsou ukradené vaše tunely i to, co je tam dole. Je to nebezpečný důl a já v něm nehodlám pracovat. Zato se hodlám oženit s vaší dcerou, s vaším svolením nebo bez něj. Nejsem raněné zvířátko a ona už není malá holčička.“ Postavím bourbon na skleněný stolek, divže ho přitom nerozbiju a nerozliju hnědou tekutinu po celé desce. „Díky za drink.“ Zvednu se k odchodu, ale on taky odloží skleničku a u dveří mě zastaví.

„Ještě minutku. To snad nemyslíte vážně. Viděl jste, co tam dole je. K tomu že byste se obrátil zády?“

„Našel jsem něco, co mě zajímá mnohem víc než ztracená města.“

„Vždyť vám to říkám. Už mám pro Helenu vybranou partii. Je to dohodnuté. Nechme to plavat. Co se těch vykopávek týče, můžeme vám zaplatit. To je shodou okolností má role v projektu. Spravuji rozpočet – immarijskou pokladnu. Kane řídí expedici i leccos dalšího, jak vám už určitě došlo. Mallory je náš vrchní špion. Nepodceňujte Craiga, jde mu to docela dobře. Tak kolik požadujete? Můžeme vám zdvojnásobit plat. Dva tisíce dolarů týdně. Za pár měsíců si budete moci zařídit život, jaký budete chtít.“

„V tom dole nebudu pracovat za žádnou cenu.“

„Proč ne? Kvůli bezpečnosti? Tu zvládnete zajistit; tím jsem si jistý. Lidé z armády nám tvrdili, že jste docela šikovný. Prý ten nejlepší.“

„Řekl jsem jí, že v žádném dole pracovat nebudu. Slíbil jsem jí to. A neudělám z ní vdovu.“

„Předpokládáte, že se s ní oženíte. Neprovdá se bez mého svolení.“ Lord Barton se nadechne a čeká na mou reakci, spokojený, že mě zahnal do kouta.

„Podceňujete ji.“

„A vy ji přeceňujete. Pokud ovšem takhle zní vaše cena, máte ji mít i s těmi dvěma tisíci dolary týdně. Slíbíte mi však, teď a tady, že vykopávky dotáhnete do konce. Až je dokončíte, dám vám bez dalších průtahů svolení.“

„Vyměníte své svolení za to, co je tam dole pohřbeno?“

„Snadno. Jsem praktický člověk. A zodpovědný. Snad se jím také jednou stanete. Co je budoucnost mé dcery proti osudu lidstva?“

Málem se rozesměju, ale pohled, který na mě upírá, je smrtelně vážný. Podrbu se na tváři a zkouším si to přebrat. Nečekal jsem, že bude smlouvat, a už vůbec ne o tu záležitost pod Gibraltarem. Vím, že dělám chybu, ale jinou možnost nevidím. „Chci vaše svolení hned teď, ne po dokončení vykopávek.“

Barton odvrátí zrak. „Za jak dlouho se prokopete do té stavby?“

„Nemám ponětí –“

„Týdny, měsíce, roky?“

„Měsíce, řekl bych. Nemám jak zjistit –“

„Dobře, dobře. Máte je mít. Dnes večer to oznámíme, a jestli na Gibraltaru neodvedete svůj díl práce, udělám z ní vdovu já.“

Kapitola 85

Associated Press – aktuální webové zpravodajství

Americké a západoevropské kliniky hlásí novou chřipkovou epidemii

New York (AP) // Záplava nových případů chřipky hlášená pohotovostními odděleními a odděleními akutní péče v USA a západní Evropě rozdmýchala obavy, že by mohlo jít o počátek epidemie dosud neidentifikovaného chřipkového kmene.

Kapitola 86

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate si opřela hlavu o dřevěnou stěnu výklenku a zadívala se do slunce. Mrzelo ji, že je nemůže zastavit na místě. Koutkem oka zahlédla, jak David otvírá oči a vzhlíží k ní. Otevřela deník a pustila se do předčítání, než mohl promluvit.

* * *

20. prosince 1917

Maročtí dělníci se choulí k sobě, když se kolem nich řítí kusy skály. Prostor se zaplňuje dýmem a my se stahujeme hlouběji do šachty. Čekáme a nasloucháme, připravení nahrnout se do sklápěče stojícího na kolejích, připravení vyklidit šachtu při sebemenším náznaku komplikací – v tomto případě ohně nebo vody.

Ticho prolomí první pípnutí kanárka a my jeden po druhém vydechneme a vrátíme se do rozlehlé místnosti, abychom viděli, jak daleko nás posunul poslední hod kostkou.

Jsme blízko. Ale ještě ne u cíle.

„Říkal jsem vám, že jsme měli vrtat hloub,“ poznamená Rutger.

Nevzpomínám si, že by něco takového říkal. Vlastně jsem si docela jistý, že jen nevšímavě posedával a ani si neprohlédl jámu, než jsme do ní napěchovali chemickou výbušninu. Přistoupí k nalezišti, aby lépe viděl, a přejede rukou po jedné z ptačích klecí, když je míjí, kanárka vyplaší.

„Nesahej na klece,“ upozorním ho.

„Vy byste je nechal udusit metanovým plynem, jen abyste získal pár minut náskok, ale já je nesmím ani vyplašit?“

„Ti ptáci by nám všem mohli zachránit život. Nebudeš je mučit pro legraci.“

Vztek určený mně si Rutger vybije na marockém předákovi. Zařve na toho chudáka francouzsky a tucet dělníků začne odklízet sutiny po výbuchu.

Už uplynuly skoro čtyři měsíce od okamžiku, kdy jsem to tu viděl poprvé, kdy jsem vstoupil do této zvláštní místnosti. Během prvních měsíců vykopávek se ukázalo, že ta část stavby, kterou objevili, je přístupový tunel v dolní části. Tunel vedl ke dveřím, které byly zablokované – s pomocí jakési techniky přesahující všechno, co jsme měli šanci prolomit. A že jsme zkusili ledasco – oheň, led, výbušniny, chemikálie. Berbeři z řad dělníků dokonce odsloužili nějaký zvláštní domorodý obřad, možná spíš kvůli sobě. Brzy se však ukázalo, že za dveře se nedostaneme. Podle naší teorie jde o nějaký kanalizační tunel nebo nouzovou únikovou trasu zapečetěnou kdovíkolik tisíc let.

Immarijská rada – tedy Kane, Craig a lord Barton, můj tchán – se po krátké diskusi rozhodla přesunout vykopávky o něco výš, do oblasti obsahující metanové kapsy. To nás trochu zbrzdilo, ale v posledních týdnech se objevují náznaky, že se blížíme k nějakému vchodu. Hladký povrch stavby, nějaký kov tvrdší než ocel, který při úderu nevydává skoro žádný zvuk, se začíná svažovat. Před týdnem jsme objevili schody.

Prach se usazuje a já vidím další schody. Rutger křičí na muže, aby pracovali rychleji, jako by mu ta stavba měla utéct.

V prachu za sebou slyším kroky a vidím, jak přibíhá můj asistent. „Pane Pierci. V kanceláři máte manželku. Shání vás.“

„Rutgere!“ houknu a on se otočí. „Beru si sklápěč. Nic dalšího neodpaluj, dokud se nevrátím.“

„To určitě! Jsme blízko, Pierci.“

Hmátnu po balíčku rozbušek a rozběhnu se ke sklápěči. „Odvez mě nahoru,“ nařídím asistentovi.

Za mnou Rutger huláká něco o mé zbabělosti.

Nahoře se rychle převléknu a vydrhnu si ruce. Než se rozběhnu ke kanceláři, telefon ve skladišti zazvoní a objeví se správce. „Je mi líto, pane Pierci, už odešla.“

„Co jí řekli?“

„To bohužel nevím.“

„Bylo jí špatně? Jela do nemocnice?“

Správce omluvně pokrčí rameny. „Já… je mi líto, neptal jsem se –“

Než domluví, vyběhnu ze dveří a už sedím v autě. Vřítím se do nemocnice, tam však není a nikdo ji tam neviděl. Operátorka v ústředně mě přepojí na nově instalovaný telefon ve vile. Zazvoní desetkrát. Na lince se ozve operátorka. „Je mi líto, pane, nikdo to nezvedá –“

„Nechte to zvonit. Počkám.“

Dalších pět zazvonění. Ještě tři a ozve se Desmond, náš majordomus. „Rezidence Pierceových, zde Desmond.“

„Je tam paní Pierceová, Desmonde?“

„Ano, pane.“

Odmlčím se. „Tak mi ji dejte,“ řeknu a marně se přitom snažím zakrýt nervozitu.

„Jistě, pane!“ vyhrkne rozpačitě. Ještě si nezvykl na telefon. Asi proto mu trvalo tak dlouho ho zvednout.

Uplynou další tři minuty, než se Desmond vrátí. „Je ve svém pokoji, pane. Mám k ní poslat Myrtle, aby se zeptala –“

„Ne. Hned tam budu.“ Zavěsím, vyběhnu z nemocnice a skočím zpátky do auta.

Pobízím asistenta, aby jel rychleji, ještě rychleji. Bezohledně se řítíme gibraltarskými ulicemi, kde vytlačíme několik vozidel ze silnice a na každém rohu před námi uskakují turisté a nakupující.

Když dorazíme domů, vyskočím ven, zdolám schody, rozrazím dveře a vtrhnu do vstupní haly. Při každém kroku se mi v noze ozývá bolest a lije ze mě pot, ale ženu se dál, poháněný strachem. Vyběhnu po velkém schodišti do prvního patra, namířím si to rovnou čarou k naší ložnici a vejdu bez klepání.

Helena se obrátí, zjevně udivená, že mě vidí. A zaskočená mým vzhledem – čelo mokré potem, přerývaný dech, bolestná grimasa. „Patricku?“

„Jsi v pořádku?“ ptám se, když k ní usedám na postel a odhrnuju silnou pokrývku. Přejedu jí rukou po naběhlém břiše.

Posadí se. „Mohla bych se tě zeptat na totéž. Samozřejmě že jsem v pořádku; proč bych neměla být?“

„Myslel jsem, žes přišla, protože se ti… nebo protože byl nějaký problém…“ Vydechnu a napětí v mém těle pomine. Káravě se na ni zadívám. „Doktor říkal, že máš zůstat v posteli.“

Zaboří se zpátky do polštářů. „Jen si to zkus trávit v posteli měsíc za měsícem –“

Usměju se na ni, když jí dojde, co řekla.

„Promiň, ale co si pamatuju, tak ti to taky moc nešlo.“

„Ne, máš pravdu, nešlo. Mrzí mě, že jsem tě prošvihl; co se děje?“

„Co?“

„Bylas u mě v kanceláři?“

„A jo. Chtěla jsem se zeptat, jestli by ses mohl utrhnout na oběd, ale řekli mi, že už jsi někam šel.“

„Ano. Šlo o… problém v docích.“ Je to posté, co jí lžu. Pořád to není o nic snazší, ale ta druhá možnost je mnohem horší.

„Těžký život loďařského magnáta.“ Usměje se. „Tak snad jindy.“

„Třeba za pár týdnů, až budeme u oběda tři.“

„Přesně tak. Nebo možná čtyři; připadám si hrozně velká.“

„Nevypadáš na to.“

„Jsi špičkový lhář,“ prohlásí.

Špičkový lhář to nevystihuje ani zpoloviny.

Naše radovánky přeruší klepání z vedlejšího pokoje. Ohlédnu se po zvuku.

„Rozměřují salonek a jídelnu pod ním,“ vysvětluje Helena.

Už jsme zrenovovali dětský pokoj a rozšířili tři ložnice pro děti. Koupil jsem nám obrovský řadový dům s odděleným domkem pro služebnictvo a neumím si představit, co ještě bychom mohli potřebovat.

„Napadlo mě, že bychom si mohli postavit taneční sál s parketovou podlahou, jako mají rodiče.“

Každému jednou dojde trpělivost. S domem si Helena může dělat, co chce; o to tady nejde. „Co když budeme mít syna?“

„Neboj.“ Poplácá mě po ruce. „Tvého statného amerického syna bych přece nenutila do nezáživných rafinovaností anglických společenských tanečků. Jenže my budeme mít holčičku.“

Povytáhnu obočí. „Jak to víš?“

„Cítím to.“

„V tom případě budeme potřebovat taneční sál,“ pronesu s úsměvem.

„Když už je řeč o tanci, dneska nám kurýr přinesl pozvánku. Immarijské výroční zasedání a vánoční ples, letos to pořádají na Gibraltaru. Bude to oslava jaksepatří. Už jsem volala matce. Zúčastní se i s otcem. Ráda bych šla taky. Budu se šetřit, to ti slibuju.“

„Jasně. Počítám s tím.“

Kapitola 87

Kate zamžourala, aby lépe viděla na písmenka. Za horami zapadalo slunce a jí v břiše sílil děs. Ohlédla se po Davidovi. Tvářil se skoro až netečně, neproniknutelně. Možná zasmušile.

Milo vstoupil do prostorného sálu s plynovou lucernou, jako by jí četl myšlenky. Kate se líbilo, jak lucerna voní; ten odér ji kdovíproč uklidňoval.

Milo postavil lucernu na stolek u postele, aby osvětlovala deník, a řekl: „Dobrý večer, doktorko Kate –“ Když si všiml, že David je vzhůru, jeho tvář se rozjasnila. „A opět vítám i vás, pane Ree…“

„Teď se jmenuju David Vale. Rád tě zase vidím, Milo. Hodně jsi vyrostl.“

„A to není všechno, pane Davide. Milo ovládl prastaré umění komunikace, které znáte pod názvem… angličtina.“

David se zasmál. „A ovládl je skvěle. Říkal jsem si tehdy, jestli ji vyhodí, nebo ti ji opravdu dají – tu rosettskou desku.“

„Á, můj tajemný dobrodinec se konečně prozradil!“ Milo se znovu uklonil. „Děkuji vám za dar vašeho jazyka. Mohu vám ho nyní aspoň zčásti oplatit,“ povytáhl tajnůstkářsky obočí, „večerním pokrmem?“

„Prosím,“ odpověděla Kate s úsměvem.

David se zahleděl z okna. Poslední útržek slunce vklouzl za horu jako kyvadlo mizející v boku pendlovek. „Měla by sis odpočinout, Kate. Je to náročná túra.“

„Odpočinu si, až to dočtu. Při čtení se vždycky uvolním.“ Znovu otevřela knihu.

* * *

23. prosince 1917

Snažím se zahlédnout víc, zatímco se prach usazuje. Pak zamžourám, jak nevěřím vlastním očím. Odkryli jsme další schody, ale je tu ještě něco, co se vynořuje napravo od schodiště – otvor připomínající trhlinu v kovu.

„Jsme tam!“ zaječí Rutger a vrhne se do tmy plné vířícího prachu.

Natáhnu se po něm, ale vytrhne se mi. Noha už se mi zlepšila natolik, že beru jen jeden prášek proti bolesti denně, někdy dva, ale nemám šanci ho chytit.

„Máme jít za ním?“ optá se marocký předák.

„Ne.“ Na Rutgerovu záchranu bych neobětoval žádného z nich. „Podejte mi jednoho kanárka.“ Uchopím ptačí klec, rozsvítím čelovku a vyrazím do temné průrvy.

Zubatý portál je očividně výsledkem výbuchu nebo rozštěpu. My jsme ho však nezpůsobili. Jen jsme ho našli – kovové stěny jsou skoro metr a půl silné. Když vstoupím do stavby, k níž se immariové potápějí a prokopávají už skoro šedesát let, konečně mě přemůže úžas. První část je chodba, tři metry široká a deset metrů dlouhá. Chodba ústí do kruhové místnosti plné divů, které ani nejsem schopen popsat. Tím prvním, co mi padne do oka, je výklenek ve stěně se čtyřmi velkými tubusy připomínajícími obří podlouhlé kapsle nebo protáhlé kameninové nádoby, které jsou v něm umístěné na výšku a táhnou se od podlahy až ke stropu. Jsou prázdné až na slabý bílý svit a mlhu plovoucí u dna. O něco dál stojí další dva tubusy. Jeden je asi poškozený. Sklo je naprasklé a není v něm žádná mlha. Zato ten vedle… něco v něm je. Rutger to vidí stejně jako já a už stojí u tubusu, který jako by vnímal jeho přítomnost. Mlha se rozptýlí, když se přiblížíme, jako opona, která se zvedá, aby vyjevila tajemství.

Je to člověk. Ne, lidoop. Nebo něco mezi.

Rutger se na mě poprvé ohlédne s jiným výrazem než pohrdavým nebo arogantním. Znejistěl. Možná ho to vylekalo. Mě tedy rozhodně.

Položím mu ruku na rameno a pokračuju v obhlídce místnosti. „Na nic nesahej, Rutgere.“

Kapitola 88

24. prosince 1917

Helena je v šatech blahem bez sebe. Krejčí strávil týden jejich přešíváním a naúčtoval si za ně hotové jmění, ale stály za čekání i za peníze do posledního šilinku. Celá září. Tančíme bez ohledu na její slib, že se bude šetřit. Nedokážu jí nic odmítnout. Většinu času stojím bez hnutí, ale bolest je zvládnutelná a snad poprvé v životě jsme si na parketu rovnocenní. Hudba zvolní, ona mi položí hlavu na rameno a já zapomenu na lidoopa v tubusu. Svět působí zase normálně, poprvé od výbuchu tunelu na západní frontě.

Pak se to jako ta mlha v tubusu všechno rozplyne. Hudba přestane hrát a lord Barton něco říká s pozvednutou skleničkou. Připíjí mi – novému řediteli spedičního oddělení firmy, manželovi své dcery a válečnému hrdinovi. Po celé místnosti přikyvují hlavy. Následuje nějaký vtip o novodobém Lazarovi, který vstal z mrtvých. Smích. Usměju se. Helena si mě přitáhne k sobě. Barton konečně domluví a všude kolem nás začnou stolovníci lokat šampaňské a kývat na mě. Vyseknu hloupou úklonu a odvedu Helenu zpátky k našemu stolu.

Z jakéhosi mně nepochopitelného důvodu v tu chvíli nejsem schopný myslet na nic jiného než na své poslední setkání s otcem – den předtím, než jsem odplul do války. Zlískal se toho večera jako Dán a ztratil sebeovládání – bylo to poprvé, naposledy a jedinkrát, co jsem ho viděl ztratit sebeovládání. Vyprávěl mi o svém dětství a já mu rozuměl, nebo se mi to aspoň zdálo. Jak moc můžete vůbec někomu rozumět?

Žili jsme ve skromném domě v centru Charlestonu v Západní Virginii, vedle lidí, kteří pro otce pracovali. Jeho vrstevníci – ostatní podnikatelé, obchodníci a bankéři – žili na druhém konci města a otci to tak vyhovovalo.

Přecházel po obývacím pokoji a při řeči si odplivoval. Seděl jsem tam v novotou zářící žlutohnědé uniformě americké armády s jediným měděným prýmkem označujícím hodnost poručíka na límci.

„Vypadáš stejně hloupě jako jeden můj známý, co se taky dal k armádě. Byl úplně bez sebe, když přibíhal k chalupě. Mával tím dopisem ve vzduchu, jako by ho napsal sám král. Přečetl nám ho, jenže já tehdy ještě nerozuměl všemu. Měli jsme se stěhovat do Ameriky – do místa jménem Virginie. Dva roky předtím vypukla válka mezi státy. Nepamatuju si přesně kdy, ale tou dobou už to byla pěkně krvavá válka. A obě strany potřebovaly další muže, čerstvá těla do mlýnku. Pokud jsi ovšem byl dost bohatý, nemusels narukovat. Stačilo za sebe poslat náhradníka. Nějaký bohatý jižanský plantážník si najal tvého dědečka jako náhradníka. Náhradníka. Ta představa, že si najmeš jiného člověka, aby místo tebe umřel ve válce, jen proto, že si to můžeš dovolit. Až budou příště vyhlašovat odvod, postarám se v senátu, aby za sebe nikdo nemohl poslat náhradníka.“

„Žádný odvod nebude zapotřebí. Odvážní chlapi se hlásí po tisících –“

Zasmál se a nalil si další skleničku. „Odvážní chlapi po tisících. Celé vagony hlupáků – hlásí se, protože si myslí, že je tam čeká věčná blaženost, možná sláva a dobrodružství. Neznají cenu války. Cenu, kterou za ni musíš zaplatit.“ Zavrtěl hlavou a dlouze si přihnul, až ve skleničce skoro nic nezůstalo. „Brzy se to rozkřikne a pak se bude muset vyhlásit odvod, stejně jako to státy udělaly během občanské války. Ne zpočátku, až několik let poté, co válka začala, když lidi zjistili, jaké to je, až pak se přikročilo k odvodům a boháči začali obesílat chudáky, jako byl můj otec. Jenže ke kanadským hranicím jde pošta dlouho, hlavně když jsi dřevorubec, který bydlí pěkný kus za městem. Než jsme dorazili do Virginie, plantážník si najal jiného náhradníka a nám řekl, že se mu tvůj dědeček neozval, tak se bál, aby nemusel narukovat osobně, bůh nedopusť. To už jsme ale byli ve Virginii a on si umanul, že si vybojuje jmění – až tisíc dolarů, tolik se tehdy náhradníkům vyplácelo – a taky to bylo jmění, když sis je mohl vybrat. Což on nemohl. Našel si jiného plantážníka, kterého postihlo totéž, oblékl si tu zatracenou šedivou uniformu a taky v ní zemřel. Když Jih prohrál, společnost se rozpadla a obrovský pozemek slíbený tvému dědečkovi místo mzdy odkoupil nějaký šejdíř ze severu na schodech před okresním soudem za zlomek ceny.“ Konečně se posadil s prázdnou sklenkou.

„Jenže to byla ta nejmenší z hrůz poválečné obnovy. Díval jsem se, jak můj jediný bratr umírá na tyfus, zatímco unijní vojáci okupovali a projídali náš dům a domov – pokud se tak dalo říkat té polorozpadlé chýši v areálu plantáže. Nový majitel nás vyrazil, ale matka s ním uzavřela dohodu – když budeme smět zůstat, bude pracovat na poli. A taky pracovala. Udřela se na tom poli k smrti. Bylo mi dvanáct, když jsem z plantáže odešel a vyrazil po vlastní ose do Západní Virginie. Práce v dolech se sháněla těžko, ale malí kluci, čím menší, tím lepší, se jim hodili na prolézání úzkých prostor. A takhle vypadá cena války. Teď už to víš. Aspoň že nemáš rodinu. Jenže na tohle se teď můžeš těšit – smrt a mizérii. Jestli sis někdy kladl otázku, proč jsem na tebe byl tak tvrdý, tak skoupý, tak náročný, tady máš odpověď. Život je tvrdý na každého, ale pro hlupáky a slabochy je to peklo na zemi. Ty nejsi jedno ani druhé, o to jsem se postaral, a takhle mi teď oplácíš.“

„Tohle je jiná válka –“

„Vždycky je to stejná válka. Mění se jen jména mrtvých. Vždycky jde o totéž – která skupina boháčů si rozdělí kořist. Říkají tomu Velká válka – šikovný obchodní krok. Je to evropská občanská válka, jediná otázka je, kteří králové a královny si rozdělí kontinent, až bude po všem. Amerika tam nemá co pohledávat, proto jsem taky hlasoval proti. Evropané měli dost rozumu na to, aby se nepletli do naší občanské války, tak by člověk čekal, že uděláme totéž. Celé je to v podstatě rodinná hádka mezi královskými rody, všichni jsou navzájem příbuzní.“

„A jsou to i naši příbuzní. Naše vlast je zahnaná do kouta. Taky by nám přišli na pomoc, kdyby nám hrozil zánik.“

„Nic jim nedlužíme. Amerika je naše. Vykoupili jsme tuhle zem svou krví, potem a slzami – jedinou měnou, na níž kdy záleželo.“

„Naléhavě potřebují ženisty. Tunelová válka by mohla celý konflikt předčasně ukončit. Chceš snad, abych zůstal doma? Můžu zachránit životy.“

„Žádné životy nezachráníš.“ Zatvářil se znechuceně. „Tys nepochopil jediné slovo z toho, co jsem ti říkal, viď? Vypadni odsud. A i kdyby ses z té války vrátil, sem už se nevracej. Ale něco bys pro mě udělat mohl za to všechno, co jsem ti dal. Až ti dojde, že bojuješ v cizí válce, odejdi od toho. A nezakládej rodinu, dokud nesundáš uniformu. Nebuď tak krutý a chamtivý, jako byl on. Cestou k té virginské plantáži jsme procházeli zpustošeným Severem. Věděl, do čeho jde, a vrhl se do toho po hlavě. Až uvidíš válku, tak to pochopíš. Vybírej si lepší možnosti než tu, kterou sis vybral dneska.“ Odkráčel z pokoje a já ho už nikdy neviděl.

Ta vzpomínka mě tak pohltí, že skoro ani nevnímám zástupy lidí, kteří kolem nás defilují, představují se a sahají Heleně na břicho. Sedíme tam jako královský pár na nějaké oficiální oslavě. Jsou tu desítky vědců, kteří nepochybně přijeli, aby prozkoumali místnost, kterou jsme nedávno odkryli. Setkávám se s řediteli zámořských podnikových divizí. Immari je obrovská organizace. Připochoduje k nám i Konrad Kane. Nohy a paže má ztuhlé, záda rovná a nesehnutá, jako by ho postrkoval neviditelný přístroj. Představuje ženu po svém boku – svou manželku. Její úsměv je vřelý a hovoří laskavě, což mě vyvede z míry. Trochu se zastydím za své nevrlé vystupování. Zpoza ní vyběhne malý klouček, který skočí Heleně do klína a zmáčkne jí břicho. Chytím ho za ruku, strhnu ho z ní a postavím ho na zem. Tvář mám zrůzněnou hněvem a hoch vypadá, že se rozpláče. Konrad se se mnou střetne pohledem, ale to už matka objímá chlapce a napomíná ho: „Opatrně, Dietere. Helena je těhotná.“

Helena se narovná a natáhne se k němu. „To je v pořádku. Podej mi ruku, Dietere.“ Vezme ho za ruku a přitáhne si ho k sobě, aby si mohla položit jeho ruku na břicho. „Cítíš to?“ Chlapec k ní vzhlédne a přikývne. Helena se na něj usměje. „Pamatuju, když jsi byl taky u maminky v bříšku. Pamatuju si den, kdy ses narodil.“

Mezi mě a Konrada vstoupí lord Barton. „Je čas.“ Zadívá se na ženu a dítě ohmatávající Helenino naběhlé břicho. „Omluvte nás, dámy.“

Pak nás provede sálem do velké zasedací místnosti.

Už tam na nás čekají ostatní apoštolové apokalypsy – Rutger, Mallory Craig a skupinka dalších mužů, převážně vědců a badatelů. Seznamování probíhá ve chvatu. Pro tyhle lidi už očividně nejsem taková hvězda. Následuje další rychlé kolečko gratulací a nadsázek, jako bychom právě vyléčili mor; pak se přejde k věci.

„Kdy se tam dostaneme – nahoru na schodiště?“ ptá se Konrad.

Vím, co chci odpovědět, ale přemůže mě zvědavost. „Co jsou zač ty přístroje v místnosti, kterou jsme objevili?“

Odpoví mi jeden z vědců. „Pořád ještě je zkoumáme. Něco na způsob hibernační komory.“

Což jsem předpokládal, ale když to řekne vědec, nezní to tak šíleně. „Je to nějaká laboratoř?“

Vědec přikývne. „Ano. Máme za to, že celá budova je vědecké středisko, možná velká laboratoř.“

„Co když to není budova?“

Vědec znejistí. „Co jiného by to bylo?“

„Loď,“ řeknu.

Barton se zasměje a srdečně prohodí: „To se vám povedlo, Patty. Proč se nesoustředíte na vykopávky a nepřenecháte vědu těmhle pánům?“ Uznale pokyne vědcům. „Ujišťuji vás, že jim to jde lépe než vám. Nuže, Rutger nám řekl, že vám dělá starost voda a plyn nad schodištěm. Co máte v plánu?“

Nenechám se odbýt. „Ty stěny v interiéru stavby. Vypadají jako lodní pažení.“

Vedoucí vědeckého týmu zaváhá, načež odpoví: „Ano, to vypadají. Ale jsou moc silné, skoro metr a půl. Žádná loď by nepotřebovala tak silné stěny a neudržela by se na hladině. Navíc je to na loď moc velké. Je to město; tím jsme si prakticky jistí. A má to schody. Schody na lodi by byly hodně zvláštní.“

Barton zvedne ruku. „Všechny tyhle záhady vyřešíme, až budeme uvnitř. Můžete nám říct, na kdy to odhadujete, Pierci?“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

Na kratičký okamžik zaletím myšlenkami k tomu večeru v Západní Virginii a pak už jsem zpátky v místnosti, kde upírám pohled na immarijskou radu a vědce. „Protože jsem s vykopávkami skončil. Najděte si někoho jiného.“

„Podívej, chlapče, tohle není žádný společenský klub, kam vstoupíš a pak složíš členství, když tě povinnosti začnou obtěžovat. Dokončíš práci a splníš slib,“ prohlásí lord Barton.

„Řekl jsem, že vás dostanu ke vchodu, a taky jsem vás tam dostal. Tohle není moje válka. Teď už mám rodinu.“

Barton se zvedne, aby mě seřval, ale Kane ho vezme za paži a poprvé za celou dobu promluví. „Válka. Zajímavá volba slov. Povězte mi, pane Pierci, co myslíte, že je v tom posledním tubusu?“

„Nevím a nezajímá mě to.“

„Mělo by,“ opáčí Kane. „Není to člověk a neodpovídá to žádným kostem, které jsme kdy našli.“ Čeká, co na to řeknu. „Já vám ten obrázek dovybarvím, jelikož to zjevně sám nezvládnete nebo to odmítáte udělat. Tu stavbu, ukázku nejpokročilejší techniky na této planetě, někdo vybudoval, a vybudoval ji před tisíci, možná statisíci lety. Ten zmrazený lidoop tam trčel kdovíkolik tisíciletí. A čekal.“

„Na co čekal?“

„To nevíme, ale mohu vás ujistit, že až se probudí spolu se zbytkem lidí, kteří tu stavbu zkonstruovali, je lidstvo na celé zeměkouli vyřízené. A vy mi tvrdíte, že to není vaše válka, jenže ona je. Téhle válce neutečete, nemůžete prostě hlasovat proti nebo před ní utéct, protože tenhle nepřítel nás zažene až na samý kraj světa a vyhladí nás.“

„Předpokládáte, že k nám budou nepřátelští. Sami jste nepřátelští, takže vaše myšlení ovládá vyhlazování, válka a moc, a totéž předpokládáte i u nich.“

„Jediné, co víme najisto, je tohle – ta věc je nějakou formou člověka. Mé předpoklady jsou oprávněné. A praktické. Jejich usmrcením si zajistíme přežití. Spřátelením nikoliv.“

Zamyslím se nad tím, co říká, a zdráhavě si připustím, že je to logické.

Kane zřejmě vycítí mé zaváhání. „Víte, že je to pravda, Pierci. Jsou chytřejší než my, nesčetněkrát chytřejší. Pokud nás nechají naživu, třeba jen některé, nebudeme pro ně víc než domácí mazlíčci. Třeba nás budou křížit, abychom byli poslušní a přátelští, budou nás krmit u svého příslovečného ohně a vyřazovat ty agresivnější, stejně jako jsme my před mnoha tisíci lety vyšlechtili psy z divokých vlků. Zcivilizují nás tak, abychom si už ani neuměli představit odboj, abychom neuměli lovit a postarat se sami o sebe. Třeba už to dělají, aniž bychom o tom věděli. Nebo jim možná nepřijdeme tak roztomilí. Mohli by se z nás stát jejich otroci. Tento koncept vám tuším není cizí. Skupina bezohledných, leč inteligentních osob disponujících vyspělou technikou, která si podmaňuje méně vyspělou skupinu. Tentokrát to ovšem potrvá po zbytek věčnosti – přestaneme se dál vyvíjet a zdokonalovat. Jen považte. Tomuto osudu však můžeme předejít. Zdá se to tvrdé vejít tam a povraždit je ve spánku, ale zamyslete se nad alternativou. Až se dějiny dozví pravdu, budou nás oslavovat jako hrdiny. Jsme osvoboditelé lidstva, emancipátoři –“

„Ne. Ať to bude pokračovat jakkoli, bude to pokračovat beze mě.“ Nemůžu vytěsnit z mysli obraz Heleniny tváře, představu, jak držím naše dítě, jak stárnu někde u jezera, jak učím naše vnoučata chytat ryby. S immarijským plánem už nic nenadělám. Najdou si jiného havíře. Třeba je to pár měsíců zdrží, ale to, co je tam dole, počká.

Vstanu a zadívám se na Kanea a Bartona. „Budete mě muset omluvit, pánové. Má manželka je těhotná a já bych ji měl odvézt domů.“ Obrátím se k Bartonovi. „Čekáme naše první dítě. Přeju vám hodně zdaru s tímto projektem. Býval jsem voják, jak jistě víte. A vojáci umějí držet tajemství. Skoro tak dobře, jako umějí bojovat. Já však doufám, že už jsem dobojoval.“

* * *

David se posadil. „Vím, o co jim jde.“

„Komu?“

„Immariům. Tobský protokol. Už to dává smysl. Budují armádu. Vzal bych na to jed. Jsou přesvědčení, že lidstvo čelí vyspělejšímu nepříteli. Tobský protokol, snížení počtu obyvatel, vyvolání genetického efektu hrdla lahve a druhého velkého skoku vpřed – snaží se vytvořit rasu supervojáků, vyspělejších lidí schopných čelit těm, kdo vybudovali tu věc na Gibraltaru.“

„Možná. A ještě něco. V Číně měli takový přístroj. Myslím, že s tím nějak souvisí,“ poznamenala Kate.

Vylíčila Davidovi své zážitky z Číny, své setkání se zvonovitým předmětem, který zmasakroval pokusné subjekty, načež se roztavil a pak vybuchl.

Když domluvila, David přikývl. „Myslím, že vím, co to je.“

„Opravdu?“

„Jo. Možná. Čti dál.“

Kapitola 89

18. ledna 1918

Když majordomus vtrhne do mé pracovny, moje první myšlenka patří Heleně: odtekla jí voda… nebo upadla, nebo –

„Máte na drátě ředitelství, pane Pierci. Prý je to důležité, naléhavé. Týká se to doků, něco ve skladišti.“

Dojdu do majordomovy kanceláře a zvednu sluchátko. Mallory Craig spustí, než stihnu říct první slovo. „Patricku. Došlo k nehodě. Rutger nechtěl, aby vám volali, ale podle mě byste to měl vědět. Přehnal to. Zašel moc daleko a moc rychle. Pár marockých dělníků prý uvízlo –“

Než domluví, už jsem venku ze dveří. Dojedu ke skladišti a naskočím si do elektrického sklápěče ke svému bývalému asistentovi. Jedeme stejně zbrkle jako Rutger onoho prvního dne, když mě prováděl tunelem. Ten hlupák to udělal – přehnal to a způsobil zával. Bojím se, co tam uvidím, ale přesto pobízím asistenta, aby přidal.

V místech, kde tunel ústí do rozměrné kamenné místnosti, v níž jsem pracoval poslední čtyři měsíce, si všimnu, že elektrické osvětlení je vypnuté, ale není tu tma – prostorem křižuje tucet světelných paprsků z čelovek na hornických přilbách. Jeden z mužů, předák, mě chytne za loket. „Máte na teflonu Rutgera, pane Pierci.“

„Na telefonu,“ opravím ho, zatímco se potácím tmavým sálem. Pak se zarazím. Na čele mám vláhu. Že by pot? Ne, teď přibyla další. Kapka vody ze stropu – je orosený.

Hmátnu po telefonu. „Prý došlo k nehodě, Rutgere, kde jsi?“

„V bezpečí.“

„Nezahrávej si se mnou. Kde došlo k nehodě?“

„Á, vy už jste na místě.“ Rutgerův hlas zní rozverně a sebejistě. Spokojeně.

Rozhlédnu se po místnosti. Horníci ve zmatku pobíhají. Proč nesvítí světla? Odložím telefon a přejdu k elektrickému vedení. Je napojené na nový kabel. Posvítím si na něj čelovkou, abych viděl, kam vede. Táhne se po stěně… ke stropu a přes schody k… „Všichni ven!“ zařvu. Doklopýtám po nerovné půdě do zadní části místnosti a začnu vyhánět dělníky, kteří však v rozbouřeném moři světla a stínů jen zakopávají jeden o druhého.

Nad námi se prostorem rozezní detonace a začne padat kamení. Místnost zahalí prach, úplně jako v tunelech na západní frontě. Nemůžu je zachránit. Už je ani nevidím. Odpotácím se zpátky do tunelu – chodby vedoucí k laboratoři. Prach se táhne za mnou a já slyším, jak kamení zasypává vchod. Křik zničehonic zeslábne, jako když se zavřou dveře, a já se ocitnu v naprosté tmě, kterou proniká jen měkká záře bílého světla a mlhy v tubusech.

* * *

Nevím, kolik času uplynulo, ale mám hlad. Velký hlad. Čelovka už dávno zhasla a já sedím v nehybné tmě, opírám se o zeď a přemýšlím. Helena musí šílet strachem. Odhalí konečně mé tajemství? Odpustí mi? To vše za předpokladu, že se odsud dostanu.

Za kamením uslyším kroky. A hlasy. Obojí je zdušené, ale mezi kameny je dost velký prostor na to, abych je slyšel.

„HEEEJJJJ!“

Musím volit slova pečlivě. „Zvedněte teflon a zavolejte lordu Bartonovi. Řekněte mu, že Patrick Pierce uvízl v tunelu.“

Slyším smích. Rutger. „Máte talent na přežití, Pierci, to se vám musí nechat. A jste skvělý horník, ale když přijde na lidi, máte palici stejně zabedněnou jako tahle stavba.“

„Barton bude chtít tvoji hlavu, když mě zabiješ.“

„Barton? Kdo myslíte, že ten rozkaz vydal? Myslíte, že bych vás mohl jen tak sejmout? Kdyby to šlo, zbavil bych se vás už dávno. Ne. Barton s otcem naplánovali moji svatbu s Helenou dřív, než jste se narodil. Jí se to moc nelíbilo; možná proto nasedla na první vlak na Gibraltar, když vypukla válka. Ale osudu nikdo neunikne. Vykopávky sem přivedly i mě a život už se vracel do starých kolejí, když úniky metanu zlikvidovaly mé oddíly a objevil jste se vy. Barton s vámi uzavřel dohodu, ale slíbil otci, že půjde zrušit. To těhotenství bylo už málem poslední kapka, ale nemějte strach, já se o to postarám. Tolik dětí přece umírá hned po porodu na nejrůznější záhadné nemoci. Nebojte se, budu u ní, abych ji utěšil. Známe se odmalička.“

„Já se odsud dostanu, Rutgere. A až budu venku, tak tě zabiju. Rozuměls?“

„Sklapni, Patíku. Tady se pracuje.“ Vzdálí se od kamením zavaleného ústí chodby. Začne něco křičet německy a po celé místnosti se rozezní kroky.

Dalších pár hodin, nevím jak dlouho, se přehrabuju v té tajemné laboratoři. Není tu nic, co by mi bylo k užitku. Všechny východy jsou zablokované. Bude to má hrobka. Musí odsud existovat nějaký východ. Nakonec se posadím a civím na zdi, čekám, dívám se, jak se třpytí jako sklo, divže neodrážejí světlo z tubusů, ale ne úplně. Je to matný, rozostřený odraz, jaký vrhá leštěná ocel.

Nad sebou čas od času slyším vrtání a krumpáče zasekávající se do skály. Snaží se to dokončit. Už musejí mít konec schodiště na dohled. Hluk náhle ustane a já slyším křik. „Wasser! Wasser!“ Voda – museli narazit na – pak hlasité zadunění. Nezaměnitelný zvuk řítícího se kamení.

Doběhnu ke vchodu a naslouchám. Křik a tekoucí voda. Něco dalšího. Bubnování. Nebo tepající vibrace. S každou vteřinou sílí. Další výkřiky. Prchající muži. Sklápěč startuje a s řevem odjíždí.

Napínám sluch, ale už nic neslyším. Místo toho si všimnu, že stojím v půl metru vody, která sem rychle prosakuje mezi halabala navršenými kameny.

Odčvachtám zpátky do chodby. Musejí tu být dveře do laboratoře. Zkouším bušit do stěn, ale nezabírá to. To už je voda i v laboratoři; za několik minut mi bude sahat nad hlavu.

Tubus – je otevřený, jeden z těch čtyř. Mám snad na vybranou? Přebrodím se k němu a sesunu se dovnitř. Obklopí mě mlha a dveře se zavřou.

Kapitola 90

Sněžný tábor Alfa

Vrtná lokalita č. 6

Východní Antarktida

Robert Hunt seděl v obytné kabině a ohříval si ruce u čerstvého hrnku spařeného kafe. Po té skorokatastrofě na posledním vrtu byl rád, že dosáhli hloubky 2100 metrů bez jediného zádrhele. Žádné kapsy vzduchu, vody nebo usazenin. Třeba bude další vrt stejný jako ty první čtyři – jen samý led. Usrkával kávu a přemítal, co mohlo na předchozím vrtu způsobit anomálie.

Za dveřmi kabiny se ozval vysoký kvílivý zvuk – nezaměnitelné vrčení vrtáku narážejícího na nulový nebo minimální odpor.

Vyběhl z kabiny, zachytil operátorův pohled a přejel si rukou přes krk. Muž sebou trhl a zmáčkl vypínač. Zaplaťpánbůh, že už se to naučil.

Robert doběhl k plošině. Technik se k němu otočil a zeptal se: „Máme tam dát zpětný chod?“

„Ne.“ Robert zkontroloval hloubku. Hlásala 2228 metrů. „Spouštějte vrták. Ať víme, jak je ta kapsa hluboká.“

Technik začal spouštět vrták a Robert sledoval, jak hloubkový údaj narůstá: 2255… 2270… 2285… 2300… 2315. Zastavil se na 2324.

Robert horečně zvažoval možnosti. Dutina dva a půl kilometru pod ledem. Mohlo by jít o nějaký útvar na zemském povrchu. Ale jaký? Ta dutina nebo kapsa, ať už to bylo cokoliv, byla devadesát metrů vysoká. Její strop dělila ode dna délka skoro celého fotbalového hřiště. Takhle prostě gravitační zákony nefungují. Co je tak pevné, aby to udrželo dva a půl kilometru ledu?

Technik se ohlédl po Robertovi: „Máme obnovit vrt?“

Robert ponořený v myšlenkách mávl rukou k ovládání a zamumlal: „Ne. É, ne, nic nedělejte. Musím to ohlásit.“

V kabině pak zapnul vysílačku. „Tady Sněžný král, Hojnosti. Hlásím změnu stavu.“

Uplynulo několik vteřin, než ve vysílačce zapraskalo a ozvala se odpověď: „Pokračujte, Sněžný králi.“

„Narazili jsme na kapsu v hloubce dva dva dva osm metrů, opakuji, dva dva dva osm metrů. Kapsa končí v hloubce dva tři dva čtyři metrů, opakuji, dva tři dva čtyři metrů. Žádám o instrukce. Přepínám.“

„Zůstaňte na příjmu.“

Robert začal chystat další konvici kávy. Jeho tým ji nejspíš bude potřebovat.

„Sněžný králi, jaký je status vrtu, přepínám?“

„Hojnosti, vrták je stále v jámě v maximální hloubce, přepínám.“

„Rozumím, Sněžný králi. Instrukce jsou následující – vytáhnout vrták, zajistit naleziště a přemístit se do lokality číslo sedm. Vyčkejte na GPS souřadnice.“

Stejně jako předtím si zapsal souřadnice a přetrpěl zbytečné upozornění ohledně kontaktu s domorodci. Pak přeložil papír s GPS souřadnicemi, zastrčil si ho do kapsy, vstal, vzal dva šálky s čerstvou kávou a vyšel z kabiny.

Bez problémů přepnuli vrták na zpětný chod, vytáhli ho a připravili naleziště. Trojice mužů pracovala efektivně, skoro až mechanicky, a mlčky. Shora by mohli vypadat jako tři eskymácké verze cínových vojáčků pobíhajících po dráze, zvedajících a skládajících přepravky, otvírajících velké bílé slunečníky, aby zamaskovali malé předměty, a ukotvujících bílé kovové podpěry masivního baldachýnu, který zakrýval celé naleziště. Když byli hotoví, oba technici naskočili na sněžné skútry a čekali, až se Robert ujme vedení.

Robert se opřel o umělohmotnou bednu s fotoaparáty a zadíval se na naleziště. Dva miliony dolarů bylo hodně peněz.

Oba muži se po něm ohlédli. Už měli nastartované skútry, ale jeden z techniků ho zase vypnul.

Robert si oprášil z kabátu sníh a odklopil jednu ze západek. Vylekal ho zvuk vysílačky. „Tady Hojnost, Sněžný králi. Podejte hlášení.“

Zmáčkl tlačítko na přístroji a na okamžik zaváhal. „Tady Sněžný král, Hojnosti.“ Ohlédl se po mužích. „Právě vyklízíme naleziště.“

Zaklapl západku a zůstal stát. Něco se mu na tom všem nezdálo. To ticho ve vysílačce, všechny tajnosti. Jenže co on o tom věděl? Platili ho za vrtání. Třeba nedělají nic špatného, třeba jen nechtějí, aby tisk rozhlásil jejich počínání po celém světě. Na tom není nic špatného. Vyhazov za přílišnou zvědavost, to by bylo něco. Tak hloupý zase nebyl. Už se viděl, jak říká synovi: „Promiň, ale vysoká bude muset počkat. Teď zrovna si ji nemůžeme dovolit; ano, bývali bychom mohli, ale když mě štvaly ty tajnosti.“

Na druhou stranu… pokud tady probíhalo něco nezákonného a on do toho byl zapojený… „Nemůžeš jít na vysokou, synku, protože tvůj táta je zločinec hledaný po celém světě a P. S.: byl tak natvrdlý, že mu to ani nedošlo.“

To už i druhý technik vypnul svůj sněžný skútr. Oba na něj zírali.

Robert zamířil k rezervním maskovacím materiálům. Vzal si složený bílý deštník o průměru dvou a půl metru a přivázal si ho na skútr. Pak nastartoval motor a vyrazil k další lokalitě. Oba muži se za ním drželi v těsném závěsu.

Po půlhodině zahlédl velký skalní převis vyčnívající ze sněhu. Na jeskyni nebyl dost hluboký, ale zářez zasahoval pět až deset metrů do skály a vrhal dlouhý stín. Změnil směr jízdy, aby projížděli těsně kolem převisu, a na poslední chvíli zajel do stínu pod ním. Oba muži ho vzápětí napodobili, přestože jeli hned za ním, a zaparkovali své skútry vedle jeho. Robert zůstal sedět. Ani jeden z mužů nesesedl.

„Zapomněl jsem něco u vrtu. Vrátím se. Nemělo by to trvat dlouho. Počkejte tady, a ne, é, neopouštějte strž.“ Ani jeden z nich nepromluvil. Robert cítil, jak v něm sílí nervozita. Byl mizerný lhář. Pokračoval a doufal, že tím svým rozkazům dodá na důrazu. „Požádali nás, abychom minimalizovali viditelnost shora.“ Rozložil bílý slunečník a upevnil ho vedle sebe, zapřel ho o skútr, jako by byl středověký rytíř, který zakládá kopí a chystá koně k útoku.

Pak se skútrem vycouval a vrátil se k nalezišti stejnou trasou, po níž přijeli.

Kapitola 91

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate zívla a obrátila stránku. V místnosti byla zima a ona i David už byli zabalení v tlusté pokrývce.

„Dočteš si to cestou,“ prohlásil David, kterému už se klížily oči. „Budeš muset často zastavovat.“

„Dobře, tak až dojdu k nějakému vhodnému místu.“

„Ty sis jako malá četla dlouho do noci, viď?“

„Skoro každý den. Ty?“

„Videohry.“

„Aby ne.“

„Někdy lego.“ David znovu zívl. „Kolik stránek ještě zbývá?“

Kate prolistovala deník. „Vlastně už moc ne. Jenom pár. Vydržím vzhůru, jestli to zvládneš.“

„Jak říkám, prospal jsem se až až. A zítra mě žádná túra nečeká.“

* * *

Probudí mě tichý sykot vzduchu vnikajícího dovnitř, když se tubus otvírá. Vzduch je zpočátku těžký jako voda na plicích, ale po prvních několika hlubokých doušcích vlhkého studeného vzduchu se mi dech zklidní a já začnu zjišťovat situaci. V místnosti je pořád ještě tma, ale z chodby proniká do laboratoře slabý světelný paprsek.

Vylezu z tubusu a zamířím k chodbě, cestou obhlížím místnost. Žádný z tubusů není obývaný až na lidoopa, který potopu zřejmě nerušeně prospal. Napadne mě, kolik takových potop už asi prospal.

V chodbě je pořád asi čtvrt metru vody. Dost na to, abych to zaregistroval, ale ne dost na to, aby mě to zpomalilo. Začnu se brodit k zubatému otvoru.

Kamení, které mě tu uvěznilo, už je skoro všechno pryč – určitě je odplavila voda. Zbývající kameny, které odvalím, když vcházím do místnosti, halí měkká jantarová záře linoucí se shora.

Zdroj zvláštního svitu visí ve výšce deseti metrů nad vrcholkem schodiště. Vypadá jako zvon nebo velký šachový pěšec s okénky v horní části. Měřím si ho pohledem ve snaze odhadnout, o co jde. Mám pocit, že mi pohled oplácí světélky pozvolna třepotajícími jako srdce lva, který právě spořádal oběť na pláních Serengeti.

Stojím nehnutě a uvažuju, jestli na mě zaútočí, ale nic se neděje. Mé oči si začínají zvykat a s každou další vteřinou toho v místnosti rozeznávám víc a víc. Podlahu pokrývá hrůzostrašná polévka z vody, popela, špíny a krve. Úplně dole vidím těla marockých horníků rozdrcená sutinami. Nad nimi se povalují na kusy roztrhaní Evropané, někteří popálení a všichni zmrzačení nějakou zbraní, kterou si ani neumím představit. Nešlo o explozi, střelnou zbraň ani nůž. A nezahynuli nedávno. Ty rány vypadají staře. Jak dlouho jsem byl tady dole?

Prohledám těla v naději, že uvidím jedno konkrétní. Ale Rutger tady není.

Promnu si tvář. Musím se soustředit. Vrátit se domů. Helena.

Po elektrickém sklápěči nikde ani stopy. Jsem zesláblý, unavený, hladový a momentálně si ani nejsem jistý, jestli ještě někdy uvidím denní světlo, ale vykročím a zahájím náročný výstup z dolu. Snažím se jít co nejrychleji a obrňuju se proti bolesti v nohou, ale žádnou necítím. Žene mě odsud síla a oheň, o nichž jsem ani nevěděl, že je v sobě mám.

Důl proletí kolem mě v jediném záblesku a za posledním zákrutem spirály spatřím světlo. Zakryli ústí tunelu bílým stanem nebo nějakou umělohmotnou plachtou.

Odhrnu chlopeň a ocitnu se mezi vojáky v plynových maskách a zvláštních plastových oblecích, kteří mě povalí na zem a znehybní. Z lehu vidím přicházet vysokého vojáka. I přes neforemný plastový oblek poznám, kdo to je. Konrad Kane.

Jeden z mých věznitelů k němu vzhlédne a pronese zdušeně zpoza masky: „Právě vyšel ven, pane.“

„Odveďte ho,“ odpoví Kane hlubokým netělesným hlasem.

Odtáhnou mě hlouběji do skladiště k řadě šesti bílých stanů připomínajících polní lazaret. V prvním stanu jsou řady a řady bíle povlečených lůžek. Z dalšího stanu slyším křik. Helena.

Snažím se jim vytrhnout, ale jsem zesláblý – nedostatkem jídla, výstupem na povrch a tím, co se mnou udělal pobyt v tubusu. Drží mě pevně, ale já se přesto vzpouzím dál.

Teď už ji zřetelně slyším zpoza bílé zástěny na konci stanu. Vrhnu se k ní, ale vojáci mě škubnutím zadrží a provedou mě kolem úzkých lůžek, abych si mohl prohlédnout mrtvé, kteří na nich leží. Začne se mě zmocňovat hrůza. Jsou tu lord Barton i lady Bartonová. Rutger. Kaneova manželka. Všichni mrtví. A další, které nepoznávám. Vědci. Vojáci. Zdravotní sestry. Mineme lůžko s malým chlapcem, Kaneovým synem. Dietrich? Dieter?

Slyším lékaře hovořící s Helenou, a když projdeme kolem zástěny, zahlédnu je, jak se kolem ní hemží, něco jí píchají a přidržují ji.

Vojáci mě drží, když se vzpouzím. Kane se ke mně otočí. „Chci, abyste to viděl, Pierci. Abyste ji viděl umírat, jako jsem já viděl umírat Rutgera a Marii.“

Přitáhnou mě blíž. „Co se stalo?“ ptám se.

„Rozpoutal jste peklo, Pierci. Mohl jste nám pomoci. To, co je tam dole, zabilo Rutgera a polovinu jeho mužů. Ti, kterým se podařilo dostat zpátky na povrch, byli nakažení. Mor přesahující naše nejhorší obavy. Zpustošil Gibraltar a teď se šíří Španělskem.“ Odtáhne bílou zástěnu ještě o kus, abych viděl celý výjev – Helena zmítající se na lůžku, obklopená třemi horečně pracujícími muži a dvěma ženami.

Odstrčím vojáky a Kane jim zvednutím ruky zabrání, aby se po mně vrhli. Rozběhnu se k ní, shrnu jí z obličeje vlasy a políbím ji nejdřív na tvář a pak na ústa. Je v jednom ohni. Vyděsí mě, když ucítím, jak celá hoří, a ona to na mně musí vidět. Natáhne ruku a pohladí mě po tváři. „To je dobré, Patricku. Je to jen chřipka. Španělská chřipka. To přejde.“

Vzhlédnu k lékaři, který sklopí zrak.

Z oka mi skane slza, která mi pomalu stéká po tváři. Helena ji otře. „Jsem moc ráda, že jsi v pořádku. Řekli mi, že jsi umřel při nehodě v dole, když ses snažil zachránit Maročany, kteří pro tebe pracovali.“ Vezme mou tvář do svých dlaní. „Tak statečný.“

Trhne rukou k ústům, jak se snaží přemoci kašel, který roztřese ji i s nemocniční lůžko na kolečkách. Druhou rukou si přidržuje vzduté břicho, aby jím nenarazila do madel po stranách lůžka. Kašel trvá snad celou věčnost. Zní to, jako by se jí trhaly plíce.

Položím jí ruce na ramena. „Heleno…“

„Odpouštím ti. Žes mi to neřekl. Vím, žes to udělal kvůli mně.“

„Neodpouštěj mi, prosím tě.“

Heleniným tělem otřese další salva kašle a doktoři mě odstrčí. Dávají jí kyslík, ale zřejmě to nepomáhá.

Přihlížím. A pláču. A Kane mě pozoruje. Helena kope a zmítá se – a když její tělo ochabne, obrátím se ke Kaneovi a můj hlas je bezvýrazný, mdlý, skoro jako jeho hlas za maskou. Tehdy a tam v improvizovaném immarijském lazaretu uzavřu smlouvu s ďáblem.

* * *

Kate se po tvářích koulely slzy. Zavřela oči a už nebyla v posteli s Davidem v Tibetu. Byla zpátky v San Francisku, té chladné noci před pěti lety, na nosítkách. Vykládali ji ze sanitky a rychle odváželi do nemocnice. Kolem ní povykovali lékaři a sestry a ona na ně křičela, ale nikdo ji neposlouchal. Chytila lékaře za ruku. „Zachraňte dítě, jestli je to mezi mnou a dítětem, zachraňte –“

Lékař se jí vytrhl a zařval na hřmotného muže tlačícího nosítka: „Operační dva. Honem!“

Nosítka se rozjela rychleji, na ústa jí přitiskli masku a ona se snažila neusnout.

* * *

Probrala se ve velkém prázdném nemocničním pokoji. Všechno ji bolelo a k její paži vedlo několik hadiček. Okamžitě natáhla ruku k břichu, ale věděla to dřív, než se ho dotkla. Když odhrnula andělíčka, ukázala se ošklivá dlouhá jizva. Zabořila hlavu do dlaní a plakala, sama nevěděla jak dlouho.

„Doktorko Warnerová?“

Polekaně zvedla hlavu. S nadějí. Před ní nesměle postávala zdravotní sestra. „Moje dítě?“ zeptala se Kate nakřáplým hlasem.

Sestra sklopila oči k zemi.

Kate se schoulila do sebe. Teď už slzy tekly proudem.

„Nevěděli jsme, nemáme v kartě kontakt pro případ nouze, máme – můžeme někomu zavolat? Třeba… otci?“

Příval slz zarazil nával vzteku. Sedmiměsíční románek, společné večeře, okouzlení. Internetový podnikatel, který byl dokonalost sama, možná až moc dokonalý, aby to byla pravda. Údajné selhání antikoncepce. Jeho efektní zmizení. Její rozhodnutí nechat si dítě.

„Ne, není komu volat.“

* * *

David ji pevně objímal a stíral jí z očí slzy.

„Obvykle nebývám tak přecitlivělá,“ vysvětlovala Kate mezi vzlyky. „Jenže já… když jsem byla v…“ Jako by se protrhla přehrada; zaplavily ji city a myšlenky, které si doteď nepouštěla k tělu. Cítila, jak se tvoří slova, aby se z ní vyřinula – příběh, který by teď byla schopná vyprávět poprvé, a navíc muži; ještě před několika dny by si něco takového neuměla ani představit. Připadala si s ním tak bezpečně. A nejen to. Důvěřovala mu.

„Já vím.“ Otřel jí z tváře další vlnu slz. „Ta jizva. To nic.“ Vzal jí z ruky deník. „To by pro dnešek stačilo. Musíme si odpočinout.“ Stáhl ji k sobě na postel a oba je přemohl spánek.

Kapitola 92

Štábní místnost

ústředí stanice Orloje

Nové Dillí, Indie

„Jsme si poměrně jistí, že jsme je našli, pane,“ ohlásil technik.

„Jak moc?“ chtěl vědět Dorian.

„Ten dvoučlenný pozemní tým, nějací domorodci jim řekli, že touto oblastí projel vlak.“ Technik opsal laserovým ukazovátkem kruh kolem zalesněného horského regionu na monitoru. „Mělo by jít o opuštěnou trať, takže to nebyl zásobovací vlak. A bezpilotní letouny zaregistrovaly nedaleko odsud klášter.“

„Jak daleko jsou ty letouny?“

Technik zmáčkl pár kláves na laptopu. „Několik hodin –“

„Jak to? Vždyť jsou přímo u nich, prokrista!“

„Je mi líto, pane, musely doplnit palivo. Do hodiny budou moci opět vzlétnout. Jenže teď už je tma. Satelitní snímek je z dřívějška. Bude tam –“

„Jsou ty letouny vybavené infraviděním?“

Technik vyťukal něco do klávesnice. „Ne. Co máme –“

„Jsou aspoň některé z letounů v okolí vybavené infraviděním?“ utrhl se na něj Dorian.

„Vydržte.“ V technikových brýlích se odrážela obrazovka počítače. „Ano, jsou sice o něco dál, ale stihly by doletět k cíli.“

„Vyšlete je.“

Na velitelství se vřítil další technik. „Právě jsme dostali přísně tajnou zprávu z antarktické operace. Našli vchod.“

Dorian se zhoupl v křesle. „Mají to ověřené?“

„Právě to potvrzují, ale hloubka i rozměry sedí.“

„Už máme ty přenosné atomovky?“

„Ano. Doktor Chase tvrdí, že je přebudovali, aby se vešly do batohu.“ Hubený mužík zvedl stoh potištěných listů, který byl tak tlustý, že se ani nedal secvaknout. „Dokonce nám poslal poměrně podrobné hlášení –“

„Skartujte je.“

Technik si zastrčil papíry do podpaží. „Taky volal doktor Grey. Chce s vámi probrat bezpečnostní opatření na nalezišti.“

„To určitě. Řekněte mu, že to probereme, až přiletím. Odlétám hned.“ Dorian se zvedl k odchodu.

„Ještě jedna věc, pane. V jihovýchodní Asii, Austrálii a Americe už stoupá počet nakažených.“

„Pracuje na tom někdo?“

„Máme za to, že ne. Myslí si, že je to jenom nový kmen chřipky.“

Kapitola 93

Immarujský klášter

Tibetská autonomní oblast

Kate otevřela rozespalé oči a zadívala se na výklenek. Nebyla noc, ale ráno ještě taky ne. Velkým oknem dopadaly do výklenku první sluneční paprsky a Kate se od nich odvrátila, aby je zdržela, aby vytěsnila blížící se úsvit. Zabořila hlavu blíž k Davidově a zavřela oči.

„Vím, že jsi vzhůru,“ ozval se.

„To teda nejsem.“ Zavrtala hlavu do polštáře a zůstala ležet bez hnutí.

Zasmál se. „Vždyť se mnou mluvíš.“

„Mluvím ze spaní.“

David se na úzkém lůžku posadil. Dlouze se na ni zahleděl, než jí shrnul vlasy z tváře. Otevřela oči a střetla se s jeho pohledem. Doufala, že se nakloní a –

„Musíš odejít, Kate.“

Otřeseně se od něj odvrátila. Bála se té hádky, ale nehodlala ustoupit. Neopustí ho. Než však mohla něco namítnout, vynořil se kdovíodkud Milo. Tvářil se vesele jako obvykle, ale za jeho výrazem byly ve tváři i v držení těla patrné nezaměnitelné stopy vyčerpání.

„Dobré ráno, doktorko Kate, pane Davide. Musíte jít s Milem.“

David se k němu obrátil. „Dej nám minutku, Milo.“

Mladík přistoupil blíž. „Minutku už nemáme, pane Davide. Čchien říká, že je čas.“

„Čas na co?“ zeptal se David.

Kate se posadila.

„Čas k odchodu. Čas na,“ Milo povytáhl obočí, „únikový plán. Milův projekt.“

David naklonil hlavu. „Únikový plán?“

Šlo o alternativu nebo aspoň odklad Katiny pokračující hádky s Davidem, a ona toho využila. Odběhla ke skříni a shrnula lahvičky s antibiotiky a prášky proti bolesti na jednu hromadu. Milo jí podržel plátěný sáček, do kterého je nasypala a přidala k nim nevelký deník. Pak od skříně poodstoupila, ale hned se vrátila pro pár kousků gázy, obvazů a lepicí pásky, pro jistotu. „Díky, Milo.“

Za sebou uslyšela, jak David stoupl nohama na zem a téměř okamžitě se zhroutil. Kate se po něm natáhla a jen taktak ho uchránila před pádem. Sáhla do sáčku, vylovila prášek proti bolesti a tabletu antibiotika a nacpala mu je do úst, než se zmohl na protest. Polkl je nasucho a Kate ho prakticky odtáhla z místnosti do nezastřešené dřevěné chodby.

To už se rychle rozednívalo a Kate za lávkou tvořící podlahu chodby zahlédla padáky vznášející se nad horou. Ne, nebyly to padáky – byly to horkovzdušné balony. Byly tři. Naklonila hlavu a prohlédla si první z nich. Horní část měl hnědozelenou. Nějaký maskovací vzor. Představoval… stromy, les. Zvláštní.

Ten zvuk. Ten bzukot. Už byl blízko. David se na ni ohlédl. „Drony.“ Odstrčil ruku, kterou ho podpírala. „Nastup si do balonu.“

„Davide.“ Kate sebou trhla.

„Ne. Dělej.“ Vzal Mila za loket. „Moje puška. Ta, kterou jsem si sem přinesl poprvé. Máte ji ještě?“

Milo přikývl. „Máme všechny vaše věci –“

„Přines mi ji a pospěš si. Musím se dostat co nejvýš. Přines mi ji na vyhlídkovou terasu.“

Kate si v duchu říkala, že by se k ní mohl ještě naposledy obrátit a… jenže to už odcházel, belhal se do kláštera a trmácel se po kamenném schodišti vytesaném do skály.

Kate zaletěla pohledem k balonům a pak zpátky k Davidovi, ale už byl pryč. Schodiště bylo prázdné.

Rychlými kroky přešla lávku, která končila dřevěným točitým schodištěm. Dole pod schody se jí naskytl výhled na obří balony. Na dolní plošině na ni čekalo pět mnichů, kteří na ni začali mávat.

Dva z nich naskočili do prvního balonu, povolili lano a odstrčili se od plošiny, jakmile ji uviděli. Balon se začal vzdalovat od hory, zatímco mniši Kate posunky naznačovali, aby se dívala. Taháním za lana a obsluhováním hořáku, které řídily pohyb balonu, jí ukazovali, jak se ovládá. Jeden z nich jí pokynul, pak zatáhl za lanko, které uvolnilo jeden z pytlů po straně koše, a balon se rázem vznesl k nebi, pryč od hory. Byla to nádhera, ten klidný let a barvy – červená a žlutá s modrými a zelenými skvrnami. Balon vyplul nad náhorní plošinu jako vzlétající obří motýl.

Další dva mniši už byli nachystaní k odletu v druhém motýlím balonu, ale ještě se neodpoutávali. Zřejmě na ni čekali. Pátý mnich jí pokynul, aby si nastoupila do třetího balonu, toho, co měl nahoře namalovanou lesní krajinu. Kate si všimla, že spodek balonu zdobí modrobílý motiv oblohy. Bezpilotní letoun by nad sebou zdola a ze správné vzdálenosti viděl jen nebe. Kdyby letěl nad balonem, viděl by jen les. Bylo to moc šikovně udělané.

Vlezla si do balonu s lesem a oblohou. Druhý motýlí balon už se odpoutával a poslední mnich, který zůstal na plošině, zatahal za dvě lana na jejím koši, jimiž se shazovaly pytle, takže se její balon vznesl do vzduchu. Stoupal nehlučně jako v nějakém nadpozemském snu. Kate se otočila a nad náhorní plošinou uviděla desítky – ne, stovky – balonů, jak v jednom velkém panoramatu barev a ladnosti stoupají k obloze, omývané svitem vycházejícího slunce. Musely je vypustit všechny kláštery.

Katin balon začínal nabírat rychlost a nechával dřevěnou nástupní plošinu i klášter za sebou.

David.

Kate se chopila lanek, kterými se balon ovládal, zrovna když okolím otřásla exploze. Celé horské úbočí jako by zmizelo během mrknutí oka. Balon se zakymácel. Vzduchem poletovalo dřevo a kamení. Prostor mezi Kate a klášterem vyplnil dým, oheň a popel vznášející se ve vzduchu.

Nic neviděla. Ale balon byl zřejmě v pořádku; raketa vypuštěná letounem narazila na protějším konci kláštera do horského svahu pod ním. Zápolila s řízením. Teď už stoupala rychle. Příliš rychle. Pak další zvuk. Výstřel z pušky – shora.

Kapitola 94

Střela minula. Letoun vypálil jednu ze dvou raket vteřinu předtím, než David zmáčkl spoušť. Úbytek váhy ho popohnal z dosahu kulky, vypálené Davidovou odstřelovačskou puškou.

Zasunul do hlavně další náboj a pokusil se najít letoun. To už dým stoupal v hustých chocholech. Klášter prakticky tonul v plamenech a od požáru chytily i stromy pod ním. David musel vestoje křivit tvář, ale nohy už mu fungovaly. Prášek proti bolesti účinkoval. Musí najít místo, odkud bude mít lepší výhled. Obrátil se a zatrnulo mu při pohledu na Mila sedícího v rohu dřevěné vyhlídkové plošiny v tureckém sedu a se zavřenýma očima. Dýchal mělce a rytmicky.

David ho vzal za rameno. „Co to děláš?“

„Hledám vnitřní klid, pane –“

David ho vytáhl na nohy a přimáčkl ke skále. „Tak ho hledej na vrcholku hory.“ Ukázal rukou, a když se Milo obrátil zpátky k němu, otočil ho a znovu mladíka postrčil ke skále. „Pusť se do šplhání a šplhej, ať se děje cokoliv, Milo. Dělej. Myslím to vážně.“

Milo zdráhavě vsunul ruku do zubaté díry ve skále a David ho chvíli sledoval, jak šplhá nahoru po skalní stěně.

Pak se vrátil pohledem k vyhlídkové plošině. Přešel na kraj a vyčkával. A tady to bylo – mezera v dýmu. Poklekl, zacílil a bez dalšího doostřování spatřil letoun – jiný letoun. Tenhle měl pořád ještě obě rakety. Kolik jich tu bylo? David nezaváhal. Zatajil dech a pomalu zmáčkl spoušť. Letoun explodoval a oblohu proťal tenký proužek dýmu, když padal k zemi.

David zapátral na nebi po druhém letounu, ale neviděl ho. Vstal a odkulhal na druhý konec dřevěné plošiny. V dýmu se objevilo něco barevného, mezi černými oblaky se vynořil výjev se stromy a oblohou. Balon. Kate. Střetli se pohledem, zrovna když pod ním hora vybuchla. Půlka plošiny okamžitě zmizela a on ztratil rovnováhu. Puška mu vypadla z ruky a hlasitě zařinčela na kamenech. Klášter se hroutil. První letoun odpálil svou poslední střelu – smrtící úder.

Balonem to zamávalo, ale pořád tu byl, dva nebo tři metry pod ním. Zbytek plošiny už bral rychle zasvé.

David vstal, rozběhl se k okraji plošiny a skočil. Narazil trupem do obruby koše, až mu to málem vyrazilo dech. Pokusil se jí zachytit, ale vysmekla se mu těsně předtím, než ucítil na předloktí sevření Katiných prstů, jak ho tisknou a drží, jak nejpevněji to jde. Už nepadal, ale bezmocně se houpal. Zatápal po obrubě, ale bolest v ráně byla příliš silná.

Cítil pod sebou horko, které mu vzlínalo po nohou a těle a každou vteřinou se blížilo. Stahoval balon dolů do těch jatek. Kate ho musí pustit. Z téhle výšky to bude rychlá smrt.

„Nevyšplhám tam, Kate!“ I s práškem proti bolesti už ho přemáhala agonie v rameni. „Musíš –“

„Já tě nepustím,“ zaječela Kate. Zapřela se nohama o bok koše a vší silou zabrala. David sevřel obrubu koše a zachytil se. Kate ho pustila a zmizela.

David čekal, ruce mu umdlévaly a ze všech stran ho obklopovalo horko. Pod sebou uslyšel dopadnout na zem pytel s pískem, po něm další a pak další. Když už se začínal pouštět, aby spadl do hořícího kláštera, Katiny ruce mu znovu sevřely předloktí a vtáhly ho přes okraj k ní do koše.

Byla tou námahou zbrocená potem a z něj následkem horka z požáru jen lilo. Jeho tvář se ocitla deset centimerů od Katiny a před sebou měl její oči. Cítil na tváři její dech. Přitiskl se k ní a nahnul se k jejím ústům.

Těsně předtím, než se jejich rty dotkly, ho odstrčila a převalila na záda.

David zavřel oči. „Omlouvám se –“

„Ne, já, něco jsem nahmatala. Krvácíš. Roztrhl se ti obvaz.“ Uhladila mu tričko a pustila se do převazování.

David lapal po dechu a upíral pohled k oblakům na balonu. Doufal, že Milo někde pod nimi sedí na vrcholku hory, v bezpečí, a že jednoho dne nalezne vnitřní klid.

Třetí část
Atlantská hrobka

Kapitola 95

Tibetská autonomní oblast

Když Kate převázala Davidovi ránu, přelezla na druhý konec balonového koše a svalila se ke stěně. Nějaký čas se prostě jen vznášeli ve vzduchu, vnímali vánek ve tváři a dívali se na zasněžené vrcholky hor a zelenou náhorní plošinu pod sebou. Oba mlčeli. Kate měla svaly rozbolavělé úsilím, které ji stálo vytáhnout ho do koše.

Nakonec prolomil ticho David. „Kate.“

„Chci si dočíst deník.“ Vytáhla ze sáčku se zdravotnickými potřebami knížku v kožené vazbě. „Pak můžeme přejít k plánování. Může být?“

David přikývl, opřel si hlavu o koš a poslouchal, jak Kate předčítá posledních pár stránek.

* * *

4. února 1919

Rok poté, co jsem se probudil v tubusu…

Svět umírá. A my jsme ho zabili.

Sedím u stolu s Kanem a Craigem a poslouchám statistiky, jako kdyby šlo o sázkové kurzy na dostizích. Španělská chřipka (pod tímhle názvem jsme ji vnutili světu, takhle jsme tu pandemii nazvali) už se rozšířila do všech zemí světa. Jen pár ostrovů bylo ušetřeno. V tuto chvíli usmrtila bezpočet milionů lidí. Na rozdíl od všech ostatních chřipkových epidemií zabíjí silné a slabé nechává naživu.

Craig obšírně vykládá, používá víc slov, než si ta informace zaslouží. V podstatě jde o to, že nikdo nevymyslel vakcínu a immariové samozřejmě neočekávají, že by se to někomu podařilo. Domnívají se však, že to můžou nadále vydávat za chřipku. To je ta „dobrá zpráva“, oznamuje Craig.

A nejen to. V celkovém rozpoložení a hodnocení začíná převažovat optimismus – lidstvo přežije, byť s nesmírnými ztrátami. Na mor, který jsme rozpoutali, zemře podle odhadu dvě až pět procent celkového počtu obyvatel, tedy něco mezi šestatřiceti a devadesáti miliony lidí. Další miliarda bude nakažená. Stávající počet obyvatel se odhaduje na jedna celá osm miliardy lidí, takže to je Craigovými slovy „slušná probírka“. Ostrovy skýtají dobrou ochranu, jenže realita je taková, že lidé se bojí, celý svět je zalezlý a vyhýbá se každému, kdo by mohl být nakažený. Mor, respektive španělská chřipka, usmrtí čtyřikrát až desetkrát víc lidí než válka. Zamaskovat to samozřejmě nebude lehké. Na válku a nemoc umře dohromady asi padesát až sto milionů osob.

Já však myslím jen na jednu. Kladu si otázku, proč zemřela a já přežil. Zbyla ze mě skořápka. Z jakéhosi důvodu jsem však vytrval.

Kane si mě měří chladnýma, podlýma očima a já mu pohled oplácím. Požaduje mé hlášení a já hovořím pomalu, mdlým, nepřítomným hlasem.

Uvedu, že jsme odkryli terén v okolí artefaktu. „Zbraně,“ opraví mě. Nevšímám si ho. Předložím svůj názor – pokud jej odpojíme, můžeme proniknout hlouběji do stavby. Pokládají mi otázky a já mechanicky odpovídám jako samočinný stroj.

Mluví se o konci války, o tisku soustřeďujícím se na pandemii, ale i to je pochopitelně součást plánu.

Mluví se o amerických lékařích studujících virus, kteří by mohli zjistit, že jde o něco jiného. Craig jako obvykle mírní obavy. Všechny ujišťuje, že má situaci pevně v rukou. Tvrdí, že virus zjevně slábne jako lesní požár, kterému už začíná docházet energie. Věří, že až pandemie odezní, potká podobný osud i zájem badatelů.

Pracovní teorie zní, že tenhle apokalyptický mor slábne s každým dalším přenosem. Lidé v tunelu byli na místě mrtví. Ti, kdo je našli, onemocněli a zemřeli krátce poté. Všechny momentálně nakažené dělí od gibraltarské infekce pět až šest přenosů; proto také počet přeživších stoupá. Proběhly další dvě vlny nákazy. Máme za to, že obě vyvolaly mrtvoly prvních nakažených, když byly z Gibraltaru nebo Španělska převezeny do oblastí s vysokou hustotou obyvatel.

Tvrdím, že bychom měli vyjít na veřejnost a vystopovat všechny, kdo opustili Gibraltar. Kane nesouhlasí. „Každý jednou umře, Pierci. To vám jistě nemusím připomínat. Jejich smrt má svůj účel. S každou další infekční vlnou se dozvídáme víc.“ Křičíme na sebe, dokud oba neochraptíme. Už si ani nevzpomínám, co jsem říkal. Nezáleží na tom. Organizaci řídí Kane. A já si nemůžu dovolit mu oponovat.

* * *

Kate zaklapla deník a zvedla hlavu. „V Číně nakládali těla do vlaků.“

David chvíli zíral z koše ven. „Nejdřív zjistíme veškerá fakta. Kolik je tam ještě zápisů?“

„Jen jeden.“

* * *

12. října 1938

Od mého posledního zápisu uplynulo skoro dvacet let. Je to dlouhá odmlka, ale nemyslete si, že se nic nedělo. Snažte se mě pochopit.

Tento deník jsem si začal psát jako únik před temným zoufalstvím raněného muže sužovaného bezmocí. Byl to způsob, jak se vypořádat se žalem, útočiště pro rozjímání. Pak se stal svědectvím toho, co jsem považoval za jakési spiknutí. Když však vidíte, jak to, co milujete ze všeho nejvíc na světě, umírá jako oběť něčeho, co jste nevědomky rozpoutali, jako důsledek dohody, kterou jste uzavřeli výměnou za její ruku, a celý váš život vám na dlani shoří na troud… je těžké se chopit pera a psát o životě, na kterém vám už ani nezáleží.

A činech, za které se stydíte. Těch, které následovaly po onom dni ve stanu.

Nyní to však zašlo dost daleko. Až moc. Pro mě už není cesty dál. Nemůžu se podílet na genocidě, ale nedokážu ji ani zastavit. Snad to dokážete vy.

Od mého posledního zápisu došlo k následujícím událostem:

Přístroj:

Říkáme mu zvon – pro Kanea a jeho německé kumpány die Glocke. Kane je přesvědčený, že jde o superzbraň, která buď vyhladí celé lidstvo, nebo odstartuje nanebevzetí, při němž ponechá naživu geneticky nadřazené jedince a usmrtí všechny, kdo by mohli představovat hrozbu pro tuto vyvolenou rasu. Je teď posedlý svými rasovými teoriemi a budováním oné vládcovské rasy schopné přežít nadcházející apokalypsu, přežít ten stroj. K nadřazené rase pochopitelně řadí i sebe. Úsilí badatelů se zaměřuje na řízené vybudování vládcovské rasy před předpokládaným útokem atlanťanů. Jakmile vytáhli zvon, odsunuli mě do pozadí, ale pořád se ke mně leccos donese. Odvezl ho do Německa, aby s ním prováděl pokusy někde u Dachau. V jeho vlasti stižené masovým hladomorem a vysokou nezaměstnaností panují zoufalé poměry. Tamější vláda je snadno zmanipulovatelná. Využil toho naplno.

Immaruové:

Dozvěděl jsem se víc o dějinách immariů a jejich sesterské frakce immaruů. Kdysi ve starověku tvořili immariové a immaruové jednu skupinu, možná ještě za Sumeřanů, kteří nám zanechali první psané dějiny. Immaru znamená v sumerské mytologii „světlo“. Kane věří, že immaruové o tom přístroji a osudu lidstva věděli celé tisíce let, už od předpotopních dob. Immariové neboli jeho národ byli podle jeho teorie skupinkou immarujských rebelů, kteří věřili, že lidstvo lze zachránit, ale nedokázali o tom přesvědčit i ostatní příslušníky této nadrasy. Podle Kanea se jeho immarijští předkové vzdali svého bezpečí, aby podnikli pouť z árijské otčiny do Evropy, kde chtěli vypátrat trosky Atlantidy, o nichž psal Platón – a s nimi i klíč ke spáse lidstva.

Když mi předložil tyto revizionistické dějiny, zeptal jsem se ho bez obalu, proč to immariům nebylo zjeveno dřív; koneckonců to vypadá na užitečná historická fakta. Udělal mi povýšenou přednášku ve stylu „tvrdě spočívá hlava, již koruna tlačí“ a „vědomí, že jen my stojíme mezi lidstvem a zkázou, by nás zničilo. Naši předkové byli moudří. Ušetřili nás tíhy našich skutků, abychom se mohli soustředit na hledání pravdy a zachraňování světa.“

Je těžké hádat se s maniakem, který den ode dne získává na důležitosti.

Kaneovy expedice:

Kane vyslal expedice do všech horských oblastí Asie – Tibetu, Nepálu a severní Indie. Je přesvědčený, že tam žijí immaruové, že se tam ukrývají a střeží tajemství, která by nás mohla zachránit před nadcházejícím koncem světa.

Trvá na tom, že tihle immaruové budou žít v chladném podnebí někde v horách. Poukazuje na to, že severské národy už dlouho ovládají evropský světadíl díky své spřízněnosti s původní immarujskou krevní skupinou, jíž se nejlépe daří v chladném, mrazivém podnebí. Nad mou poznámkou o vyspělých římských a řeckých civilizacích v mírném jihoevropském klimatu jen mávl rukou. „Vedlejší dopad genetických darů rozdávaných immarii během přesunu na sever k Atlantidě a jejich přirozenému, preferovanému prostředí,“ prohlásil. Tvrdí, že „atlantský gen“, který člověku propůjčil veškeré jeho nadání, genetické dědictví vyskytující se v nejkoncentrovanější podobě u immariů, musí být nějak spojený s chladným počasím. Z toho pak vyvodil, že zbytek atlantské rasy tam pořád ještě musí být, spát zimním spánkem a čekat, až bude moci opět ovládnout planetu.

Proto je také posedlý Antarktidou. Vyslal tam i jednu expedici, ale zatím se ještě neozvali. Má v plánu vydat se za nimi osobně v superponorce, kterou staví v nějaké severoněmecké loděnici. Usilovně jsem se snažil zjistit její polohu v naději, že se mi do ní podaří nastražit bombu. Doneslo se mi však, že už je skoro hotová a že Kane brzy odpluje na Dálný východ, aby se s immaruy vypořádal jednou provždy, než zamíří na jih k Antarktidě, aby tam vypátral atlantskou metropoli. Úžasný plán.

Doufal jsem, že jeho nepřítomnost mi poskytne šanci a že se mi podaří ovládnout Immari, až bude pryč, ale počítal s tím. Nemýlím-li se, brzy zmizím ze scény víceméně natrvalo. Tak jsem naplánoval něco jiného.

Přemluvil jsem jednoho z vojáků, kteří se té expedice účastní, aby vám donesl tento deník za předpokladu, že Kane opravdu najde immaruy a že voják dodrží slovo. Jestli ho s ním přistihnou, bude to pro něj (i pro mě) rozsudek smrti.

Kabinet kuriozit:

Na závěr pro vás mám ještě jednu zprávu. Něco jsem našel. Takovou komoru, hluboko v gibraltarských rozvalinách. Věřím, že se v ní ukrývá klíč k pochopení celé stavby a snad i atlanťanů. Technika v ní umístěná je vyspělá – a ve špatných rukou nebezpečná. Dělal jsem, co jsem mohl, abych ji před Kanem uchránil. Přikládám plánek přístupové trasy ke komoře, kterou jsem ukryl za falešnou stěnou. Pospěšte si.

* * *

Kate rozložila křehkou žlutou stránku s plánkem, chvíli ho studovala a pak ho podala Davidovi. „Byl to stejný přístroj – ten zvon – jako v Číně. Použili ho na mě, na stovky lidí. Tímhle se tam zabývají, snaží se najít genetický klíč, který vůči němu poskytuje imunitu. Veškeré moje bádání i immarijský genetický výzkum směřovaly ke stejnému cíli – najít atlantský gen. Všechny Martinovy lži, celý můj život… využívali mě.“

David jí vrátil plánek a zahleděl se z koše na hory a lesy ubíhající pod nimi. „No, já jsem rád, že to udělali.“

Kate se na něj zadívala.

David jí pohlédl do očí. „Mohlo to být někdo jiný. Někdo, kdo by nebyl tak vytrvalý. Nebo ne tak inteligentní. Ty jsi schopná to rozlousknout a pořád ještě je můžeš zastavit.“

„Nechápu –“

„Projděme si, co už víme. Jenom si vyložíme všechny dílky skládačky a uvidíme, jak k sobě budou pasovat, jo?“ Když Kate přikývla, pokračoval. „V klášteře jsem řekl, že vím, co je zvon zač. Je to stará pověst z dob druhé světové války. Vyznavači spikleneckých teorií o něm mluví dodnes – o zvonu neboli die Glocke. Říkají, že šlo o nacistický projekt nějaké vyspělé zbraně nebo možná průlomového energetického zdroje. Od toho se pak odvíjejí ještě divočejší teorie. Všechno od antigravitace až po cestování časem. Jenže jestli zvon způsobil španělskou chřipku v roce 1918 a z Číny unikla těla –“

„Šlo by o další pandemii, tentokrát ještě horší než španělská chřipka.“

„Hele, a jde to vůbec?“ zeptal se David. „Sedí vůbec ty immarijské statistiky? Jak to, že nemáme vakcínu na něco, co zabilo dvě až pět procent světové populace?“

„Na medicíně jsme probírali španělskou chřipku, respektive chřipkovou pandemii z roku 1918, jak se jí teď říká. Jejich statistiky jsou víceméně přesné. Domníváme se, že španělská chřipka zabila padesát až sto milionů lidí, takže něco kolem čtyř procent celkového počtu obyvatel –“

„Dneska by to bylo asi… dvě stě osmdesát milionů mrtvých – veškeré obyvatelstvo Spojených států. Určitě proti tomu mají vakcínu. A jak by to immariové mohli zamaskovat – nebo to vydávat za chřipku?“

„Lékařům to zpočátku nepřišlo jako chřipka. Původně si ji pletli s horečkou dengue, cholerou nebo tyfem – hlavně proto, že příznaky byly úplně… jiné než u chřipky. Pacienti trpěli krvácením ze sliznic, zejména z nosu, žaludku a střev, dokonce i z pokožky a uší.“ Kate si vzpomněla na tmavou místnost se zvonem zavěšeným nad choulícím se davem, na krvácející těla. Přiměla se na to nemyslet. „Navíc je to pořád ještě ten nejméně prozkoumaný ze všech chřipkových kmenů na světě – a nejsmrtelnější. Neexistuje proti němu vakcína. Španělská chřipka v podstatě spouštěla autodestrukci organismu; zabíjela cytokinovou smrští, při níž tělo pustošil jeho vlastní imunitní systém. Většina chřipkových kmenů má zničující účinky u osob s oslabenou imunitou – dětí a starých lidí. Proto používáme očkování – abychom posílili imunitní systém. Španělská chřipka měla úplně jiný ráz. Zabíjela osoby se silnou imunitou. Čím silnější imunitu člověk měl, tím horší byla ta cytokinová smršť. Byla smrtelná pro osoby ve věku pětadvaceti až čtyřiatřiceti let.“

„Skoro jako by zabíjela všechny, kdo mohli představovat hrozbu. Není divu, že ji immariové považují za zbraň,“ podotkl David. „Ale proč by ji rozpoutávali? Svět by neměl šanci. V roce 1918, na konci první světové války, se všechny hranice uzavřely a celý svět se zastavil. Vezmi si, jak jsme dneska propojení; podobná epidemie by nás vyhladila za několik dní. Jestli je pravda to, co říkáš, tak nákaza už opustila Čínu a v tuhle chvíli bere svět útokem. Proč by to dělali?“

„Třeba nemají na vybranou.“

„Vždycky je na vybr…“

„Nebo si to myslí,“ upřesnila Kate. „Jenom na základě deníkových úvah bych měla dvě teorie. Podle mě pátrali po atlantském genu, aby přežili ten přístroj. Proto se zajímali o můj výzkum a proto unesli ty děti. Musí je tlačit čas.“

„Ten satelitní snímek – se šifrou na zadní straně. Uprostřed byla vidět ponorka.“

„Kaneova ponorka.“

„Na to bych vzal jed. A pod ní byla nějaká stavba. Víme, že po té ponorce pátrají od roku 1947 – nekrolog v New York Times jsme rozšifrovali jako ‚Antarktida, ponorka nenalezena, potvrďte, zda pokračovat v pátrání‘. Takže konečně našli ponorku a pod ní další Atlantidu – hrozbu.“ David zavrtěl hlavou. „Ale z vědeckého hlediska to pořád nechápu – proč rozpoutávat další pandemii?“

„Já bych řekla, že Tobský protokol jsou ta těla zpod zvonu. Přímý kontakt se zvonem je zřejmě nejničivější, jenže zvon je jen jeden, nebo aspoň byl. Třeba se chystají rozmístit těla po celém světě. Následný průběh nákazy by drasticky zredukoval počet obyvatel jen na ty, kteří by přežili zvon, na osoby disponující atlantským genem.“

„Ano, ale proč – neexistují snad lepší metody? Nemohli by třeba, co já vím, osekvenovat spoustu genomů nebo ukrást nějaké údaje a podle nich ty lidi najít?“

„Ne, nebo možná ano. Asi bys mohl identifikovat osoby s atlantským genem, ale pořád ti něco bude chybět – epigenetika a aktivace genu.“

„Epi…“

„Je to trochu složitější, ale v podstatě jde o to, že nezáleží jen na tom, jaké máš geny, ale i na tom, které z nich se aktivují a jak se vzájemně ovlivňují s ostatními geny. Mor by klidně mohl spustit druhý velký skok vpřed, kdyby aktivoval atlantský gen u všech jeho nositelů. Nebo možná jde o něco úplně jiného, třeba má mor zredukovat počet obyvatel a přinutit nás zmutovat nebo se vyvíjet dál podobně, jako to udělala tobská katastrofa…“ Kate si promnula spánky. Bylo tu ještě něco, ještě jeden dílek, který jí stále unikal. Hlavou jí proletěl rozhovor s Čchienem: tapiserie, ohnivá potopa, umírající skupinka lidí choulících se pod nánosem popela… spasitel… nabízející kalich se svou krví a divá zvěř měnící se v novodobé lidi. „Myslím, že jsme něco přehlédli.“

„Myslíš –“

„Co když první velký skok vpřed nebyl přirozená událost? Co když nešlo o žádnou evoluci? Co když lidstvo bylo na pokraji vymření a atlanťané nás přišli zachránit? Co když atlanťané dali umírající skupince lidí něco, co jim pomohlo přežít Tobu? Gen, genetickou výhodu, díky níž zmoudřeli natolik, že dokázali přežít. Změnu mozkového uspořádání. Co když nám dali atlantský gen?“

Kapitola 96

David se rozhlédl, jako by se rozhodoval, co na to říct. Nakonec otevřel ústa, aby něco řekl, ale Kate zvedla ruku.

„Vím, že to zní šíleně, jasně, ale aspoň si to poslechni, nech mě to dopovědět. Beztak se odtud hned tak nedostaneme.“ Ukázala na koš a balon nad ním.

„Dobře, ale varuju tě, v tomhle jsem úplně mimo mísu. Nevím, jak moc ti s tím budu umět pomoct.“

„Stačí, když mi řekneš, až to začne znít bláznivě.“

„Platí to i zpětně? Protože to, cos právě řekla –“

„Dobře, tak víš co, prostě mě chvíli poslouchej a pak mi řekni, co z toho ti přijde jako šílenost. Fakta jsou následující – zhruba před sedmdesáti tisíci lety dojde k erupci supervulkánu Toba. Vypukne globální sopečná zima trvající šest až deset let a možná taky tisícileté období ochlazování. Asii a Afriku pokryje nános popela. Celkový počet lidí klesne přibližně na tři až deset tisíc, možná na pouhý tisíc párů schopných rozmnožování.“

„Jasně, to je pravda, můžu potvrdit, že na tom není nic šílenýho.“

„Protože jsem ti v Jakartě řekla o tobské katastrofě.“

David zvedl ruce. „Hele, já se jen snažím pomoct.“

Kate si vybavila svou vlastní reakci a rozhovor s Davidem v dodávce před několika dny, které jí teď připadaly jako z minulého života. „Moc vtipný. Pokles počtu obyvatel každopádně někdy tou dobou způsobil genetický efekt hrdla lahve. Víme, že všichni lidé na zeměkouli pocházejí z extrémně malé populace čítající něco mezi tisícem a deseti tisíci páry schopnými rozmnožování, která žila před nějakými sedmdesáti tisíci lety. Všichni lidé žijící mimo Afriku jsou potomky malého kmene, který ji opustil asi před padesáti tisíci lety v počtu možná jen stovky osob. Všichni dnes žijící lidé jsou ve skutečnosti přímými potomky muže, který žil v Africe před šedesáti tisíci lety.“

„Adama?“

„My mu spíš říkáme Adam chromozomu Y, protože jsme vědci. Existovala i Eva – mitochondriální Eva –, ta však žila mnohem dřív, podle našich odhadů asi před sto devadesáti až dvěma sty tisíci lety.“

„Cestování v čase? Mám pořád ještě hlásit šílen…“

„Ne, žádné cestování v čase, děkuju pěkně. Jsou to jen genetická označení lidí, kteří jsou přímými předky veškerého obyvatelstva zeměkoule. Je to složité, ale v podstatě jde o to, že tenhle Adam měl mimořádnou výhodu – jeho potomci byli podstatně vyspělejší než potomstvo kteréhokoli z jeho vrstevníků.“

„Disponovali atlantským genem.“

„Prozatím se budeme držet faktů. Nějakou výhodu měli, ať už to bylo cokoliv. Zhruba před padesáti tisíci lety se lidstvo začíná chovat jinak. Dochází k explozi komplexního chování – jazyk, výroba nástrojů, nástěnné malby. Jde o největší pokrok v dějinách lidstva – to, čemu říkáme velký skok vpřed. Když si vezmeš zkameněliny lidí žijících předtím a potom, nenajdeš žádné závratné rozdíly. Ani jejich genomy se od sebe zas tak moc neliší. Víceméně všechno, co víme, je, že šlo o drobnou genetickou změnu, která způsobila změnu našeho myšlení, možná i změnu v uspořádání mozku.“

„Atlantský gen.“

„Ať už to bylo cokoliv, změna mozkového uspořádání byla největší genetickou výhrou v dějinách. Lidstvo se z pokraje vyhynutí – necelých deset tisíc osob lovících a sbírajících potravu v divočině – vypracovalo na vládce planety v počtu víc než sedmi miliard za pouhých padesát tisíc let. To je v evoluční perspektivě pouhý okamžik. Je to výjimečný zvrat, pro genetika skoro neuvěřitelný. Vezmi si, že dvanáct procent všech lidí, kteří kdy žili, je naživu ještě dnes. Vyvinuli jsme se teprve před nějakými dvěma sty tisíci lety. Pořád ještě těžíme z explozivních následků velkého skoku vpřed a nemáme ponětí, jak k němu došlo ani kam nás zavede.“

„Jo, ale proč my, proč jsme měli takové štěstí? Existovaly přece i jiné druhy lidí, ne? Nenadrtálci a – nepamatuju si, jak jsi jim říkala; co oni? Jestli nás atlanťané přišli zachránit, proč nepomohli i ostatním?“

„Mám takovou teorii. Víme, že před padesáti tisíci lety žily minimálně čtyři poddruhy lidí – my neboli anatomicky moderní lidé, neandertálci, děnisované a Homo floresiensis neboli hobiti. Nejspíš tu byli i další, které jsme ještě neobjevili, ale tohle jsou čtyři poddruhy –“

„Poddruhy?“ opakoval David.

„Ano. Technicky jsou to poddruhy; všichni to byli lidé. Druh definujeme jako skupinu organismů schopných vzájemného křížení a produkce plodného potomstva, a všechny čtyři skupiny lidí se mohly navzájem křížit. Existují dokonce i genetické důkazy, že k tomu docházelo. Když jsme před několika lety sekvenovali neandertálský genom, zjistili jsme, že všichni mimo Afriku disponovali jedním až čtyřmi procenty neandertálské DNA. Nejvýraznější to bylo v Evropě, pravlasti neandertálců. Totéž jsme zjistili, když jsme sekvenovali genom děnisovanů. Někteří lidé v Melanésii, zejména na Papui-Nové Guineji, sdílejí s děnisovany až šest procent genomu.“

„Zajímavé. Čili všichni jsme kříženci?“

„Technicky ano.“

„Takže jsme ostatní poddruhy vstřebali do jedné složené lidské rasy?“

„Ne. Totiž malé procento možná ano, ale archeologické nálezy nasvědčují tomu, že čtyři skupinky přežily jako samostatné poddruhy. Myslím, že ostatní poddruhy neobdržely atlantský gen, protože ho nepotřebovaly.“

„Oni –“

„Nebyli na pokraji vyhynutí,“ vysvětlovala Kate. „Domníváme se, že neandertálci žili v Evropě už před šesti sty až třemi sty padesáti tisíci lety. Všechny ostatní poddruhy jsou navíc starší než my; nejspíš tedy měly i početnější populace. A nacházely se mimo dosah tobské exploze – neandertálci žili v Evropě, děnisované na území dnešního Ruska a hobiti v jihovýchodní Asii, ale dál od Toby a po větru.“

„Takže se jim vedlo líp než nám a my jsme málem vymřeli. Pak jsme ale shrábli hlavní genetickou výhru a vyhynuli oni – naším přičiněním.“

„Ano. A vymřeli rychle. Víme, že neandertálci byli silnější než my, měli větší mozek a žili v Evropě statisíce let předtím, než jsme se objevili my. Pak během deseti až dvaceti tisíc let vyhynuli.“

„Možná jde o součást velkého immarijského plánu,“ nadhodil David. „Možná jde v Tobském protokolu o víc než o nalezení atlantského genu. Co když si immariové myslí, že tihle vyspělejší lidé, tihle atlanťané, spí zimním spánkem, ale jestli se vrátí, vyhladí všechny lidské konkurenty, všechny, kdo by mohli představovat hrozbu – stejně jako my v posledních padesáti tisících letech poté, co jsme dostali atlantský gen? Četlas Kaneův proslov – mysleli si, že válka s atlanťany je na spadnutí.“

Kate se nad Davidovou teorií zamyslela a v myšlenkách se vrátila k rozhovoru s Martinem. K jeho tvrzení, že jakákoli vyspělejší rasa by vyhladila všechny podřadné lidi, kteří by ji ohrožovali; k jeho teorii, že lidstvo je jako počítačový algoritmus směřující k jediné eventualitě – homogenní lidské rase. To byl ten poslední dílek skládačky. „Máš pravdu. Toba není jen o nalezení atlantského genu. Jde o vytvoření atlanťanů a transformaci lidstva urychlením jeho vývoje. Martin označil Tobský protokol za ‚pojistku‘. Oni si myslí, že až se atlanťané probudí a uvidí sedm miliard divochů, tak nás povraždí. Kdyby se ale vynořili a našli tady malou skupinku lidí, kteří jim budou geneticky hodně podobní, nechají je přežít – budou je chápat jako součást svého vlastního kmene nebo rasy.“

„Ano, ale já si myslím, že je to jen půlka jejich plánu,“ namítl David. „Tohle je vědecký podklad, genetická perspektiva, záložní plán. Immariové si myslí, že vedou válku. Uvažují jako vojáci. Už jsem jednou řekl, že podle mě budují armádu, a myslím si to pořád. Myslím, že ty subjekty testovali zvonem z nějakého konkrétního důvodu.“

„Aby ho přežili.“

„Přežití, to ano, ale konkrétněji – aby pod ním dokázali projít. Na Gibraltaru museli hloubit kolem něj a odstranit ho. Podle mě by tyhle zvony mohly být u každé atlantské stavby – takové poplašné zařízení, které nikoho nepustí dál, jenže u nás se porouchal, protože jsme ve skutečnosti kříženci lidí a atlanťanů. Kdyby immariové našli způsob, jak aktivovat atlantský gen, mohli by tam poslat armádu a pozabíjet atlanťany. Tobský protokol by představoval definitivní pojistku – kdyby neuspěli, atlanťané by se probrali a na světě by zůstali jen příslušníci jejich vlastní rasy.“

Kate přikývla. „Zmasakrovali by ty, kdo nás zachránili před vyhynutím, možná ty jediné, kdo by nám mohli pomoci zastavit mor vyvolaný zvonem.“ Povzdechla si. „Jenže to jsou teorie a spekulace. Třeba se mýlíme.“

„Držme se toho, co víme. Víme, že z Číny odvezli těla a že těla zpod zvonu už jednou způsobila pandemii.“

„Uvědomíme ministerstva zdravotnictví?“

David zavrtěl hlavou. „Četlas deník – immariové umějí nákazu zamaskovat. A teď se v tom nejspíš hodně zdokonalili; Tobský protokol připravují už pěkně dlouho. Musíme zjistit, jestli jsou tvoje teorie správné, a potřebujeme získat výhodu – vymyslet, jak se spojit s atlanťany nebo zastavit immarie.“

„Gibraltar.“

„To je naše nejlepší možnost. Ta komora, kterou objevil Patrick Pierce.“

Kate vzhlédla k balonu. Ztráceli výšku a už jim zbývalo jen několik pytlů s pískem, které mohli svrhnout. „Tam asi nedoletíme.“

David se pousmál a rozhlédl se po koši, jako by hledal něco, co by mohli použít. V rohu ležel balíček. „Tohle jsi přinesla ty?“

Kate si balíčku až dosud nevšimla. „Ne.“

David se k němu přesunul a rozbalil ho. Pod několika vrstvami hrubě tkané látky našel indické rupie, čisté oblečení pro sebe i Kate a skládací papírovou mapu severní Indie, nad níž teď nepochybně přelétávali. Rozložil ji a z mapy vypadl lísteček. Odložil mapu, přečetl si vzkaz a podal ho Kate.

Odpusťte nám naši nečinnost.

Válčení nemáme v povaze.

– Čchien

Kate odložila lístek a zadívala se na balon. „Pochybuju, že tady nahoře zůstaneme ještě dlouho.“

„Souhlasím. Něco mě napadlo. Ale je to riskantní.“

Kapitola 97

2,5 km od vrtné lokality č. 6

Východní Antarktida

Robert Hunt musel zpomalit; obří slunečník ho dvakrát málem strhl ze sněžného skútru. Konečně našel vyhovující rychlost, při níž se dokázal udržet v sedle, ale i při tomhle tempu byl hluk stroje spolu s pleskotem slunečníku prakticky ohlušující. Přes lomoz uslyšel nezvyklý zvuk. Ohlédl se. Že by ho sledovali? Zastavil skútr. Nebyl to motor. Byl to hlas.

Rozepnul si bundu a začal hledat vysílačku. Signální kontrolka svítila – volali ho. Vypnul stroj, ale signál už byl tentam. Čekal. Kdesi v dálce smetl poryv větru sněžný prach z vrcholku oblého kopce.

Zmáčkl tlačítko vysílačky a pronesl: „Tady Sněžný král.“

Zhluboka se nadechl. Úsečná odpověď a ostrý tón operátora ho vylekaly. „Proč neodpovídáte, Sněžný králi?“

Robert se zamyslel, pak zmáčkl tlačítko a odpověděl nejvyrovnaněji, jak uměl. „Přesouváme se. Vysílačky jsou špatně slyšet.“

„Přesouváte se? Jaká je vaše poloha?“

Robert polkl. Zatím se ho nikdy neptali na polohu, ani se s ním nespojili cestou z jedné lokality do druhé. Co jim má říct… můžou ho vidět shora?

„Sněžný králi! Slyšíme se?“

Zavrtěl se na sedadle a pak si zvedl vysílačku k ústům. „Tady Sněžný král, Hojnosti. Odhaduji, že jsme tři ká em od lokality číslo sedm.“ Pustil tlačítko a spustil ruku zpátky ke skútru. Nadechl se. „Narazili jsme na… máme problém s jedním skútrem. Pracujeme na opravě.“

„Vydržte, Sněžný králi.“

Vteřiny ubíhaly. Mrzlo, ale on vnímal jen tlukot srdce v krku.

„Sněžný králi. Potřebujete pomoc?“

Okamžitě odpověděl: „Není třeba, Hojnosti. Zvládáme to.“ Chvilku počkal, než dodal: „Máme změnit trasu?“

„Ne, Sněžný králi. Pokračujte co nejrychleji a dodržujte standardní lokální krycí protokol.“

„Rozumím, Hojnosti, přepínám.“

Odhodil vysílačku na sedadlo. Připadala mu teď těžká jako kovadlina. Adrenalin pomalu ustupoval a Robert si všiml, že ho bolí pravá ruka. Přidržování slunečníku si vybralo svou daň. Stěží ji dokázal zatnout v pěst a v rameni mu tepalo při každém mikrometru, o který se pohnul. Zaskřípal zuby a přehodil slunečník na druhý bok skútru.

V duchu na sebe křičel: Hned se vrať. Přemítal, proč mu volali. Existovaly jen dvě možnosti – A, prokoukli ho, nebo B, chtěli se ujistit, že vyklidil naleziště. Jestli ho prokoukli, byl tak jako tak v troubě. Jestli na nalezišti dělají něco, co nechtějí, aby viděl, ocitl se ve svízelném postavení.

Když vyrážel, namlouval si, že kdyby ho chytili, řekne prostě, že u vrtu něco zapomněl. Na tom není nic špatného. A ten slunečník? Jenom dodržuju lokální krycí protokol.

Jenže rozhovor vysílačkou tuhle historku pohřbil. Jestli ho teď přistihnou, v nejlepším případě přijde o práci, a pokud jde o zločince, kteří tropí něco nezákonného… mohlo by to pro něj dopadnout ještě mnohem hůř.

A tak přistoupil na kompromis se sebou samým – vyjede na hřeben nejbližšího přesypu, co uvidí, to uvidí, a pak se vrátí zpátky. Aspoň to zkusil.

Tady už musel jet pomalu. Přidržoval slunečník levým loktem a podpíral ho trupem. Vyjet na vrcholek duny mu trvalo skoro hodinu. Pak vytáhl dalekohled a zapátral po nalezišti na vzdáleném obzoru.

Nevěřil vlastním očím.

Velikost strojů, které se nad nalezištěm tyčily, přesahovala cokoli, co kdy viděl – a že viděl pár hodně velkých strojů. Zastiňovaly lokalitu, která teď vypadala jako po zásahu tornáda. Vrtná plošina byla napůl zapadaná sněhem jako překocený mikroskop ležící na pískovišti vedle dětských hraček. Jenže tohle nebylo žádné pískoviště a sněžné pásy těchhle „hraček“ musely na výšku měřit minimálně patnáct metrů. Hlavní vozidlo připomínalo stonožku. Bylo dlouhé, možná sto třicet nebo sto padesát metrů, a mělo malou hlavičku, určitě „kabinu“, která ji táhla. Tělo tvořila řada bílých dílků balonovitého tvaru, která se stáčela do půlkruhu kolem naleziště.

Vedle stonožky natahoval do vzduchu své rameno bílý pojízdný jeřáb, který byl zhruba desetkrát větší než běžný průmyslový stavební jeřáb. Že by něco vytahoval ven? Nebo spíš něco spouštěl dovnitř.

Robert si záběr přiblížil. Než stihl zaostřit na kabel jeřábu, zahlédl před stonožkou záblesk něčeho jiného nebo možná obrys něčeho jiného. Pohnul dalekohledem doleva, ale při tak vysokém zvětšení naleziště hned ztratil. Oddálil záběr, znovu je našel a opět si je přiblížil, aby mohl zaostřit na prostředek stonožky.

Byli to lidé, nebo roboti? Ať už to byl kdokoli, měli na sobě něco, co vypadalo jako bílé protichemické obleky, až na to, že tyhle byly objemnější. Pohybovali se ztěžka a pomalu. Vypadali jako nafouknutý panák z Krotitelů duchů nebo maskot Michelinu. Výškou by odpovídali lidem. Robert jednoho z nich sledoval dalekohledem, když se bílá postava blížila k vrtné lokalitě. Jeřáb se otáčel ke stonožce a vytahoval něco z jámy. Objevil se další micheliňák, který svému protějšku pomohl odepnout kořist z jeřábu a složit ji na zem. Vypadala jako diskokoule, ale černá. Za nimi se otevřely dveře v poslední části bílé stonožky. Zajely do stropu vozidla a zevnitř se ukázal žlutý přísvit s řadou počítačových monitorů. Kromě nich byla vidět také velká bílá bedna, kterou dva muži v oblecích postrkovali po rampě ven. Venku se k nim připojili zbylí dva muži a začali ze stěny bedny odmontovávat bílé panely. Šly dolů snadno; musely být z ohebného materiálu nebo nějaké tkaniny.

Robert zaostřil dalekohled. Bedna byla klec se dvěma opicemi, snad šimpanzi; malé na to byly dost. Skákaly po kleci a držely se jedna druhé, přičemž se vyhýbaly mřížím. Musely mrznout k smrti. Jeden z mužů okamžitě poklekl a začal bušit do čehosi, co byl nejspíš ovládací panel na spodku klece. Z matného oranžového svitu na vršku klece se stal rudý oharek a opice se trochu zklidnily.

Další muž mávl na jeřáb, který se přetočil k němu. Nejdřív k jeřábu připevnili klec a pak černou kouli.

Muži poodstoupili, když jeřáb zvedal klec, přemisťoval ji nad jámu a spouštěl dolů. Dva z nich pak odešli za jeřáb a vzápětí se vynořili ve vozítkách připomínajících kraby. Dojeli k vrtné jámě, kde obě vozítka spojili. Vozítka zakrývala celou jámu kromě malé štěrbiny, kterou procházel kabel jeřábu.

Všichni čtyři pak odběhli ke stonožce, jejíž dveře se za nimi zavřely.

Několik minut se nic nedělo. Roberta začala bolet ruka a přemítal, jak dlouho má ještě čekat. Teď už o tom nemohlo být pochyb – ropu rozhodně nehledají. Ale co tedy dělají? A proč na to potřebují ty micheliňácké obleky? Proč ho nepotřeboval on – nebo ty opice, když na to přijde?

Třeba se brzy dozví odpověď. Micheliňáci už vybíhali ze stonožky a mířili k jámě. Poodjeli s krycími vozítky a klec jako by vystřelila z jámy. Několikrát se odrazila, jak to s kabelem škubalo sem a tam. Nakonec se ustálila asi metr nad zemí, muži ji přidrželi a trhnutím otevřeli dvířka.

Opice byly pokryté bílým nebo šedivým… že by sněhem? Obě ležely v kleci bez hnutí. Když je muži vytahovali ven, to bílé na nich zůstalo – sníh to nebyl. Každou opici hodili zvlášť do bílého igelitového pytle a urychleně s nimi zmizeli ve vchodu do druhé části stonožky. Když se otevřel vchod, Robert zahlédl dvě děti, které seděly na lavici v prosklené kleci a čekaly, jako by byly další na řadě.

Kapitola 98

Nové Dillí, Indie

„Počkej tady. Jestli se do patnácti minut nevrátím, najdi policistu a řekni mu, že v obchodě právě probíhá loupež,“ nařídil David.

Kate přeletěla pohledem ulici a výlohu hodinářství. Bylo tu rušno, plno starých aut a ozlomkrk uhánějících indických cyklistů. David jí řekl, že hodinářství tvořilo jednu z tajných základen Orloje, něco na způsob záložního komunikačního kanálu, kterým místní informátoři a agenti mohli posílat zprávy centrále. Podle jeho teorie mohl být aktivovaný, pokud Orloj ještě fungoval. Což bylo velké pokud. Jestli Orloj padl – kompletně –, budou tyhle základny sledovat, respektive obsluhovat immariové, aby se mohli postarat o veškeré zbylé agenty a nevyřízené záležitosti.

Kate přikývla a David vyšel do vozovky, aby se odbelhal k obchodu; vmžiku byl uvnitř. Kate si skousla ret a čekala.

* * *

Obchod byl přeplněný. Všechny hodiny byly ve skleněných vitrínách, nebo aspoň ty, které nestály na zemi. Vypadaly tak křehce, tak propracovaně, tak rozbitně. David si připadal jako příslovečný slon v porcelánu, když se snažil protáhnout mezi dvěma stojacími vitrínami a nutil zraněnou nohu ke spolupráci.

V obchodě byla tma a venku světlo; měl co dělat, aby vůbec něco viděl. Otřel se o vitrínu plnou starožitných kapesních hodinek, jaké patrně nosívali muži s lorňony a lesklými vestami. Vitrína se otřásla, hodinky zacinkaly, jak do sebe narážely okraji, a drobné součástky chrastily. David vitrínu zachytil, aby nepadla, zatímco balancoval na zdravé noze. Bál se, aby jediným nevhodným pohybem nezdemoloval celý obchod.

Z hlubin prodejny se ozval hlas: „Vítejte. Čím vám dnes mohu posloužit?“

David se rozhlédl po místnosti a pak ještě jednou, než objevil muže za vysokým pultem v zadní části prodejny. Odkulhal k němu a cestou se snažil vyhýbat skleněným nášlapným minám. „Sháním jedny zvláštní hodiny.“

„Pak jste tu správně. Jaký typ hodin?“

„Orloj.“

Prodavač si ho přeměřil pohledem. „Nezvyklá žádost. Ale máte štěstí. Za ty roky už jsme pro zákazníky vypátrali několik orlojů. Mohu vědět víc o tom, jaký sháníte? Stáří, tvar, velikost? Jakákoli informace bude užitečná.“

David si pokusil vybavit přesnou formulaci. Nikdy si nemyslel, že ji bude muset použít. „Hodiny, které měří víc než jen čas. Zkuté z oceli, kterou nelze zlomit.“

„Možná bych o jedněch takových věděl. Musím si zavolat.“ Tón prodavačova hlasu se změnil. „Počkejte tady,“ nařídil kategoricky. Než David stačil cokoli říct, prodavač zmizel za závěsem halícím vchod do další místnosti.

David se snažil, seč mohl, aby něco zaslechl nebo zahlédl, ale zpoza závěsu se k němu nic nedoneslo. Ohlédl se po hodinách na stěně. Už je tady skoro deset minut. Dodrží Kate slib?

Prodavač se vrátil. Tvářil se bezvýrazně, neproniknutelně. „Prodejce by s vámi rád hovořil.“ Odmlčel se.

David by v ten okamžik dal cokoli za pistoli. Přikývl a vkročil za pult. Prodavač odhrnul závěs a postrčil ho do tmy. David ucítil, jak se mu za zády natahuje k hlavě, ale než se stihl otočit, prodavačova paže už se mu hbitě blížila k hrudi.

Kapitola 99

David se otočil, zrovna když prodavačova ruka klesala.

Kolem něj zaplálo světlo. Nad hlavou se mu houpala jediná žárovka. Prodavač svíral v ruce šňůru od vypínače. „Telefon je tamhle,“ prohlásil a ukázal na stolek v rohu. Sluchátko bylo z lisovaného tvrdého plastu a vypadalo jako ta v budkách z osmdesátých let. Typ, kterým byste mohli utlouct člověka k smrti. Telefon nebyl o nic mladší. S vytáčecím číselníkem.

David přešel ke stolku a zvedl sluchátko. Otočil se, aby viděl na prodavače, který udělal krok k němu.

Linka zněla hluše. „Centrálo?“ ozval se David.

„Identifikujte se,“ vyzval ho nějaký hlas.

„Vale, David Patrick.“

„Stanice?“

„Jakarta,“ odpověděl David. Už si přesně nevzpomínal, ale věděl, že takhle to neprobíhalo.

„Vydržte.“ Linka znovu oněměla. „Přístupový kód?“

Přístupový kód? Žádný přístupový kód neexistoval. Tohle nebyla tajná skautská skrýš. Měli ho identifikovat podle hlasového otisku ve chvíli, kdy oznámil své jméno. Ledaže by se snažili získat čas. Na obklíčení budovy. David se pokoušel něco vyčíst z prodavačova výrazu, zatímco svíral sluchátko. Jak dlouho už je tady? Není to už skoro patnáct minut?

„Já… nemám přístupový kód…“

„Vydržte u telefonu.“ Hlas se vrátil. Nervóznější? „Původní jméno?“

David zvážil jeho požadavek. Co mohl ztratit? „Reed. Andrew Michael.“

Odpověď přišla hned. „Přepojím vás k řediteli.“

Uplynuly dvě vteřiny, než se z druhého konce ozval dědečkovský hlas Howarda Keegana. „Davide, proboha, všude tě hledáme. Jsi v pořádku? Jak jsi na tom?“

„Je tahle linka bezpečná?“

„Ne. Ale upřímně řečeno teď máme větší starosti, chlapče.“

„Orloj?“

„Padl. Ale nerozbil se. Organizuju protiúder. Je tu ještě další problém. Světem se šíří mor. Bojujeme s časem.“

„Myslím, že mám jeden dílek skládačky.“

„O co jde?“

„Ještě nevím jistě. Potřebuju transport.“

„Destinace?“

„Gibraltar.“

„Gibraltar?“ Keegan zněl pochybovačně.

„Je to problém?“

„Ne. Je to nejlepší zpráva, jakou jsem zatím slyšel. Taky jsem momentálně na Gibraltaru – se zbylými agenty tady plánujeme protiúder na immarijské velitelství. Prodavač ti sežene transport, ale než odjedeš, musím ti říct… ještě něco, Davide. Něco, co bys měl vědět pro případ, že bys sem nedojel nebo… kdybych tady nebyl, až dorazíš. Nebyls jediný, kdo studoval immarie. Odhalení immarijského spiknutí bylo mým životním dílem, ale když mi začal docházet čas… věděl jsem, že nejlepší šanci na jejich zastavení máš ty. To já jsem byl tvůj informátor. Využil jsem všechny své kontakty mezi immarii, abych ti pomohl, ale nestačilo to. Veškeré chybné taktické tahy jsou čistě mé –“

„A už jsou zahrané. Máme nové informace, které snad budeme moci využít. Ještě to neskončilo. Uvidíme se na Gibraltaru.“

Kapitola 100

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Jedno musel Dorian Martinu Greyovi nechat – ten chlap byl technicky zdatný. Nad antarktickou výzkumnou základnou se člověku tajil dech. Martin už půl hodiny prováděl Doriana jednotlivými částmi mobilní laboratoře připomínající obří stonožku – pracovištěm pro zkoumání primátů se dvěma mršinami, řídicí stanicí vrtu, ubytovnou personálu, konferenční místností a hlavním řídicím stanovištěm, kde nyní seděli.

„Jsme tu na ráně, Doriane. Měli bychom podniknout protiopatření. Tady v Antarktidě funguje několik výzkumných stanic. Kterákoli z nich by na nás mohla narazit –“

„A co pak? Koho by asi zavolali?“

„Například státy, které je financují –“

„Ty státy brzy zachvátí nákaza. Věř mi, že nepovolený výzkum na nějaké ledové kostce na konci světa ani nezaregistrují. Přestaňme marnit čas a přejděme k věci. Řekni mi, cos našel u té ponorky.“

„Víceméně to, co jsme čekali.“

„Jeho?“

„Ne. Generál Kane,“ Martin sebou při tom slově znatelně trhl, „nebyl mezi těly, která jsme iden…“

„Takže je uvnitř.“ Pod Dorianovým zpravidla stoickým zevnějškem probleskla naděje.

„Nemusí být. Jsou i jiné možnosti.“

„Pochybuji –“

Martin se nedal. „Mohl zemřít při tom tibetském zátahu. Nebo cestou sem. Byla to dlouhá plavba. Nebo –“

„Je uvnitř. Vím to.“

„Jestli ano, nabízí se několik otázek. Konkrétně – proč nevyšel ven. A proč se nám neozval. A pak je tu i faktická časová osa. Kane odjel do Antarktidy v roce 1938. Před pětasedmdesáti lety. Jestli je uvnitř, bylo by mu víc než sto dvacet let. Bude dávno mrtvý.“

„Třeba se s námi pokusil spojit. V Roswellu. Varovat nás.“

Martin se nad tím zamyslel. „Zajímavé. I tak nás ale všechny ohrožuje tvá posedlost Kanem a jeho nalezením. Potřebuješ čistou hlavu, pokud máš vést tuhle operaci –“

„Mám čistou hlavu, Martine.“ Dorian vstal. „Připouštím, že jsem posedlý nalezením Konrada Kanea, ale ty bys byl taky, kdyby se tvůj otec pohřešoval.“

* * *

Robert Hunt nechal motor skútru běžet. Sesedl a zamířil pod malý skalní převis, kde zanechal své muže. Byli pryč. Jeden sněžný skútr tam však zůstal. Odjeli k dalšímu nalezišti? Nahlásili ho? Sledovali ho zpátky k předchozí lokalitě? To by vyšlo nastejno, jako kdyby ho nahlásili.

Vyběhl na otevřenou ledovou pláň, vytáhl dalekohled a propátral obzor ve všech směrech.

Nic.

Vrátil se k jeskyni. Byla v ní zima. Vražedná zima. Pokusil se nastartovat opuštěný skútr, ale nebyl v něm benzin. Jak to? Sledovali ho a stihli se vrátit jen taktak? Ne – stopy byly staré. Měli ho puštěný tady v jeskyni. Proč? Aby se zahřáli? Asi ano. Čekali, dokud to šlo, až skútr dochrčel a byli bez zdroje tepla. Pak oba nasedli na zbylý skútr a odjeli. Ale kam?

Kapitola 101

„Žádám tě, abys to nedělal, Doriane.“ Martin si stoupl před dveře a rozpřáhl ruce.

„Buď rozumný, Martine. Víš, že nastal správný čas.“

„To ještě nevíme –“

„Zato víme, že velký kus jejich města se odlomil. A že jeden z jejich zvonů byl spuštěn před skoro pětasedmdesáti lety – těla z ponorky to dokazují. Chceš to riskovat? Oba víme, že se brzy probudí ze zimního spánku, pokud k tomu ještě nedošlo. Nemáme čas na výzkum a diskusi. Jestli odtamtud vypochodují, lidstvo je vyřízené.“

„Předpokládáš –“

„Vím to. I ty to víš. Viděli jsme, co zvon dokáže. A to je jenom lampička nad rohožkou – před vchodem do města, jaké ještě několik tisíciletí nebudeme umět postavit, a to i kdybychom byli schopní vynalézt techniku srovnatelnou s jejich. Představ si, jaké tam mají zbraně. Zvon je prostě jen odpuzovač hmyzu, aby je zvěř nerušila při odpočinku. Mají své důvody, aby nikoho nepouštěli dovnitř. Já nám zajišťuju přežití. Jinak to nejde.“

„Čin takového rozsahu vycházející z pouhých dohadů –“

„Velké vůdce zoceluje oheň těžkých rozhodnutí,“ opáčil Dorian. „A teď ustup.“

V cele pak poklekl, aby viděl oběma indonéským dětem do očí. Seděly na bílé lavici před vchodem do laboratoře s primáty. Nohy se jim pohupovaly několik centimetrů nad zemí.

„Určitě jste rádi, že už na sobě nemusíte mít ty obleky, co?“

Chlapci na něj jen beze slova civěli.

„Já jsem Dorian Sloane. Jak se jmenujete vy?“

V jejich očích nebyla ani stopa pochopení, když se od Doriana pomalu odvraceli k podlaze.

„To nevadí, k téhle hře jména nepotřebujeme. Hra na jména je stejně nudná. Zahrajeme si lepší hru, hrozně vtipnou. Znáte hru na schovávanou? Když jsem byl malý, byla to moje oblíbená hra. Šla mi moc dobře.“ Obrátil se ke svému asistentovi. „Přineste mi ty batohy od doktora Chase.“

Dorian se do chlapců zavrtal pohledem. „Teď vás pošleme do bludiště, do obřího bludiště. Máte za úkol najít jednu místnost.“ Ukázal jim obrázek. „Vidíte? Je to místnost, ve které je spousta skleněných baněk. Tak velkých, že se do nich vejde i člověk! Věřili byste tomu? Jestli tu místnost najdete a schováte se v ní, vyhrajete cenu.“ Položil jim na klín potištěný lesklý papír. Šlo o počítačovou ilustraci – extrapolaci toho, jak podle immariů mohl vypadat velký sál s tubusy.

Chlapci na ni upřeli pohled. „Jakou cenu?“ zeptal se jeden z nich.

Dorian rozpřáhl ruce. „Přesně na to bych se zeptal i já. Vy jste mi ale mazaní, to tedy ano.“ Rozhlédl se. Jakou cenu, no právě. Nenapadlo ho, že se budou ptát. Nesnášel děti. Skoro tolik jako jejich otázky. „Vlastně pro vás máme několik cen. Jakou… jakou cenu byste si přáli?“

Druhý hoch položil papír na lavici. „Kate.“

„Chtěli byste vidět Kate?“

Oba chlapci přikývli v rytmu svých pohupujících se nohou.

„Tak to uděláme takhle. Jestli tu místnost najdete, schováte se v ní a počkáte, Kate za vámi přijde a najde vás.“ Dorian přikývl, když oba chlapci vykulili oči. „Přesně tak. Znám Kate. Vlastně jsme staří kamarádi.“ Usmál se tomu soukromému vtipu sám pro sebe, ale jeho úšklebek měl požadovaný účinek. Chlapci se na lavičce nadšeně napřímili.

Vešel laborant s batohy. „Tady je máte.“ Pomohl Dorianovi obléct je dětem. „Nálož se aktivuje roznětkou. Snažili jsme se udělat ji co nejodolnější proti náhodné manipulaci. Jakmile se roznětka rozpojí, nálož vybuchne. Když je aktivovaná, nejde deaktivovat dálkově ani manuálně, jak jste požadoval. Odpočet jsme nastavili na čtyři hodiny.“

„Skvělá práce.“ Dorian utáhl hrudní postroje batohů a vzal chlapce kolem ramen. „Teď nastává velmi důležitá část hry. Ty batohy si nesmíte sundat. Kdybyste si je sundali, hra končí. Žádná cena. Žádná Kate. Vím, že jsou dost těžké. Můžete si cestou odpočinout, když budete potřebovat, ale nezapomeňte, když je sundáte – žádná Kate. A ještě něco.“ Vytáhl obálku a připíchl ji vyššímu z obou chlapců k hrudi. Bylo na ní velkými krasopisnými písmeny napsáno „Papa“.

Dorian upevnil obálku několika dalšími špendlíky, aby nespadla. „Jestli uvnitř najdete nějakého pána, starého pána ve vojenské uniformě, tak jste vyhráli – když mu předáte tuhle obálku. Takže až ho uvidíte, běžte k němu a řekněte mu, že vás posílá Dieter. Zapamatujete si to?“

Chlapci přikývli.

* * *

Čtvrt hodiny nato už Dorian pozoroval z velitelství, jak se oba chlapci šourají ke zvonu umístěnému tři kilometry pod laboratoří.

Smrtící přístroj se ani nezachvěl. Před nimi se začaly rozestupovat jednotlivé vrstvy obřího vstupního portálu. Jako víčko plazího oka, pomyslel si Dorian.

Sledoval monitory přenášející záběry z kamer v oblecích obou chlapců. Oba přenosy najely vzhůru, když chlapci vzhlédli ke zvonu zavěšenému několik set metrů nad nimi v masivní ledové kupoli.

Dorian zmáčkl tlačítko. „Neublíží vám. Jen jděte dál. Nezapomeňte na tu místnost s baňkami.“ Pak tlačítko vymáčkl a obrátil se k technikovi, který byl na velitelství s ním. „Můžete jim zobrazit tu počítačovou ilustraci na displeji v obleku? Výborně.“ Obnovil spojení s chlapci. „Tady ji máte. Běžte dál a hledejte baňky.“

Uvelebil se v křesle a díval se, jak chlapci procházejí vchodovými dveřmi. Když se za nimi zavřely, přenos vystřídalo zrnění. Na ostatních monitorech byla vidět venkovní komora a zvon. V klenutém vchodu se nic nehýbalo. A bylo tam ticho jako v hrobě.

Digitální číslice na nástěnných monitorech odměřovaly vteřiny odpočtu: 03:23:57, 03:23:56, 03:23:55.

Kapitola 102

Přepis

Tisková konference Bílého domu ohledně vypuknutí „bleskové chřipky“

Adam Rice (tiskový mluvčí Bílého domu): Dobré ráno vám všem. Teď přečtu stručné prohlášení a pak odpovím na pár otázek. „Prezident a vláda učinili kroky směřující ke klasifikaci a vyjasnění zdravotní hrozby, kterou sdělovací prostředky označují jako ‚bleskovou chřipku‘. Prezident dnes nařídil státním zdravotním střediskům, aby na stanovení závažnosti hrozby nasadila veškeré dostupné zdroje. Bílý dům je ochoten přistoupit i k dalším opatřením v zájmu zabezpečení všech Američanů, než budou známy výsledky analýzy.“

[Rice pokládá prohlášení a ukazuje na prvního novináře.]

Novinář: Už prezident stanovil časový rozpis uzavření hranic?

[Rice odfukuje a dívá se mimo kameru.]

Rice: Prezident opakovaně prohlásil, že uzavření hranic představuje krajní variantu. Víme, jaký by to mělo dopad na velké i malé americké podniky. Podívejte, my chápeme, že je to otázka veřejného zdraví. Jde však také o hospodářské riziko. Uzavření hranic představuje skrz naskrz reálnou hrozbu pro americkou ekonomiku. Chřipka sice postihla mnoho Američanů, ale uzavření hranic by v každém případě vyvolalo okamžitou recesi, která by ohrozila víc Američanů než šířící se nákaza. My v této věci prosazujeme vyvážený přístup. Prezident nehodlá nikoho ohrozit – ať už chřipkou nebo obchodní krizí.

Novinář: Jaká je vaše oficiální odpověď na zprávy z Asie, Středního východu a Evropy?

Rice: Bereme je vážně, ale zároveň tyto informace podrobujeme důkladnému a vyváženému přezkoumání. Stále ještě nemáme k dispozici veškeré údaje a upřímně řečeno si nemyslíme, že by všechny ty informace byly spolehlivé.

Novinář: Máte na mysli očitá hlášení a videozáznamy –

[Rice zvedá ruku.]

Rice: Co se týče nahrávek na internetu, to je jedna z těch věcí, kde vidíte to nejhorší. Nikdo nedá na YouTube video, jak sedí doma úplně zdravý a cpe se ovesnými vločkami nebo cvičí aerobik. Tahle videa se natáčejí, jen když se děje něco senzačního. Teď už jsme je všichni viděli a určitě se objeví další. Kdybyste se v životě řídili jen tím, co vidíte na YouTube, dělali byste dost nešťastná rozhodnutí, a právě tomu se chceme vyhnout. Dosud není jasné, jestli ty nahrávky jsou vůbec autentické, a pokud ano, mohly by se vztahovat k celé řadě akutních zdravotních potíží.

[Rice zvedá obě ruce.]

Rice: Dobře, takže to je pro dnešek vše, děkuji vám.

Kapitola 103

Hlídaná budova Orloje

Gibraltar

Západ slunce nad Gibraltarskou zátokou byl úchvatný. Tlumené odstíny červené, oranžové a růžové se v dálce setkávaly s tmavomodrou vodou Atlantiku. O nějakých sto metrů dál přístav končil a nad mořem i pevninou se zvedala skála, jejíž čerň a šeď kontrastovala se žhnoucími slunečními paprsky, které po ní sklouzávaly.

Kate otevřela prosklené dveře a vyšla na dlážděnou terasu ve třetím patře nad přístavními ulicemi. Pod ní patrolovaly kolem velkého domu ozbrojené hlídky. Když ji ovanul teplý středomořský vánek, opřela se o zábradlí.

Za sebou uslyšela, jak kolem stolu propuká vlna smíchu. Střetla se pohledem s Davidem. Vypadal tak šťastně, jak tam seděl mezi tuctem dalších staničních náčelníků a agentů Orloje – těmi, kdo přežili pád Orloje, nynějším „odbojem“. Kdyby jí nikdo nic neřekl, mohla by si myslet, že je to jen sraz starých kamarádů z vysoké, kteří spolu vtipkují, vyprávějí si historky a plánují zítřejší eskapády na autopiknik a napínavý fotbalový zápas. Věděla však, že plánují útok na ředitelství gibraltarské pobočky Immari. Rozhovor se stočil k technické diskusi o taktice, debatám o uspořádání budovy a otázkám, jestli se mohou spolehnout na plánky a další zpravodajské informace, které mají k dispozici. Kate vyklouzla na balkon jako nová známost, která zjevně nepatří ke staré partě.

Během letu z Indie si s Davidem promluvili otevřeně, poprvé bez zábran a váhání. Vylíčila mu, jak přišla o dítě; jak se seznámila s mužem, který beze stopy zmizel prakticky ve chvíli, kdy otěhotněla. Týden po potratu odjela ze San Franciska do Jakarty, kde se v následujících letech ponořila do práce a výzkumu autismu.

David nebyl o nic méně sdílný. Vyprávěl jí, jak jeho snoubenka zemřela při útocích z 11. září a jak on sám byl těžce zraněný, prakticky ochromený; pak o svém zotavení a rozhodnutí zasvětit celý život pátrání po těch, kdo měli útok na svědomí. Ještě před týdnem by Kate jeho tvrzení o immariích a globálním spiknutí zavrhla, ale v letadle jen přikývla. Nevěděla, jak to všechno pasuje k sobě, ale věřila mu.

Když domluvili, usnuli, jako by jim to svěřování přineslo úlevu. Kate však čekala přerušovaná, neklidná dřímota, hlavně kvůli hluku letadla a zčásti i proto, že na sedadle se jí spalo špatně. David spal, kdykoli se vzbudila. Představovala si, že dělá totéž a pozoruje ji, dokud znovu neusne. Ještě pořád mu toho měla hodně co říct. Když se probudila naposled, letadlo už se blížilo k gibraltarskému letišti. David se díval z okna, a když si všiml, že Kate je vzhůru, řekl: „Nezapomeň, že nesmíš říct nic o tom deníku, Tibetu nebo čínském středisku, dokud nebudeme vědět víc. Pořád si tím nejsem úplně jistý.“

Agenti Orloje vtrhli do letadla, jakmile přistálo, a odvedli je do hlídané budovy. Od té chvíle s Davidem stěží prohodila slovo.

Za ní se odsunuly dveře a Kate se rychle otočila s úsměvem, s nadějí. Byl to Howard Keegan, ředitel Orloje. Katin úsměv okamžitě pohasl a ona zadoufala, že ho nespatřil. Vyšel ze dveří a zavřel za sebou. „Mohu se k vám přidat, doktorko Warnerová?“

„Prosím. A říkejte mi Kate.“

Keegan si stoupl vedle ní k zábradlí, ale neopřel se o ně a nepodíval se na ni. Upíral pohled na stmívající se zátoku. Už mu zjevně bylo přes šedesát, ale byl v kondici. Statný.

Ticho působilo poněkud trapně. „Jak pokračuje plánování?“ zeptala se Kate.

„Dobře. I když na tom nesejde.“ Keegan mluvil mdle, bezvýrazně.

Kate zamrazilo. Pokusila se zlehčit náladu. „To si tak věří…“

„Ano. Zítřejší akce se plánovala celé roky.“ Pokynul k ulicím a strážným pod nimi. „Tohle nejsou agenti Orloje. Jsou to příslušníci immarijské ostrahy. Stejně jako ti strážní uvnitř. Zítra zemřou poslední neimmarijští agenti v řadách Orloje včetně Davida.“

Kate se odstrčila od zábradlí a ohlédla se ke stolu, kde se muži stále ještě smáli a ukazovali. „Nerozumím –“

„Neotáčejte se. Přišel jsem vám učinit nabídku.“ Keegan ztišil hlas do šepotu.

„Na co?“

„Na jeho život. Výměnou za váš. Odjedete odsud dnes v noci, za pár hodin, až všichni vypadnou. Půjdou spát brzy; zátah proběhne za úsvitu.“

„Lžete.“

„Že by? Nechci ho zabít. Mám ho opravdu rád. Jen jsme každý na jiné straně mince. Náhoda. Ale toužíme po vás, a to hodně.“

„Proč?“

„Přežila jste zvon. To je klíč ke všemu, co děláme. Musíme to objasnit. Nebudu vám lhát – budeme vás vyslýchat a zkoumat, ale ušetříme ho. Zvažte své možnosti. Ty agenty uvnitř můžeme jednoduše pozabíjet hned teď. Bude to obtížnější, tady v obytné čtvrti, ale přijatelné. Už takhle se ta operace táhne příliš dlouho, samé čekání, kdo se objeví, a doufání, že nám zavolá. A ještě něco. Když to šikovně zaonačíte, možná se vám podaří osvobodit ty děti, nebo je vyměnit za sebe. Drží je ve stejném objektu.“ Zadíval se jí do očí. „Tak jak zní vaše odpověď?“

Polkla a přikývla. „Dobře.“

„Ještě něco. Na nahrávkách z letadla mluvíte s Valem o jistém deníku. Chceme ho. Už velmi dlouho po něm pátráme.“

Kapitola 104

Sněžný tábor Alfa

Vrtná lokalita č. 7

Východní Antarktida

Roberta Hunta zaplavila vlna úlevy, když uviděl sněžný skútr zaparkovaný před malou bílou noclehárnou u vrtné lokality číslo sedm. Zaparkoval svůj skútr a vběhl dovnitř. Muži se hřáli u nástěnného radiátoru. Oba vstali, jakmile ho spatřili.

„Chtěli jsme na vás počkat, ale mrzli jsme. Nedalo se tam vydržet.“

„Já vím. To nevadí,“ odpověděl Robert a rozhlédl se po místnosti. Byla k nerozeznání od předešlých šesti. Zaletěl očima k vysílačce. „Už volali –“

„Třikrát, každou celou hodinu. Ptali se po vás. Dochází jim trpělivost.“

Robert přemítal, co na to říct. „Co jste jim řekli?“ Z jejich odpovědi pozná, na které straně v tomhle všem stojí.

„První hovor jsme nezvedli. Při druhém nám řekli, že posílají posily. Řekli jsme jim, že pracujete na vrtu a žádnou pomoc nepotřebujeme. Co jste viděl?“

Po poslední otázce se Robertovy myšlenky rozběhly všemi směry. Co když mě zkoušejí? Co když mluvili se zaměstnavatelem a dostali nařízeno mě zabít? Můžu jim věřit? „Nic jsem neviděl…“

„Hele, já nejsem žádnej génius, nemám ani blbou maturitu, ale celej život jsem dělal na ropný plošině v Zálivu a vím, že nehledáme ropu, tak proč nám neřeknete, co jste viděl?“

Robert se posadil ke stolku s vysílačkou. Zničehonic na něj padla únava. A hlad. Stáhl si kapuci a pak rukavice. „Nejsem si jistý. Byly tam opice. Nechali je něčím zabít. Pak jsem uviděl děti ve skleněné kleci.“

Kapitola 105

Hlídaná budova Orloje

Gibraltar

Kate se pokoušela odhadnout vzdálenost mezi oběma balkony. Metr dvacet? Metr a půl? Zvládne to? Pod sebou uslyšela přecházet strážného a odplížila se zpátky do své ložnice. Zaposlouchala se. Křupot jemného štěrku pod mužovýma nohama pozvolna zmizel v dálce. Vrátila se na balkon.

Přikročila k okraji, přehodila nohu přes zábradlí, obkročmo se na ně posadila a pak přehodila i druhou nohu. Zůstala stát na úzkém parapetu před zábradlím, kterého se za zády držela oběma rukama. Zvládne to?

Vykročila a jednou rukou se pustila zábradlí jako baletka ve skoku při vysokém tónu. Natáhla se, co nejdál to šlo, ucítila, jak jí zábradlí pod prsty proklouzává, a málem spadla. Na poslední chvíli se přitáhla zpátky, až narazila do zábradlí. Takhle si zlomí vaz. Druhý balkon byl těsně mimo dosah – asi o půl metru.

Opřela se o zábradlí a zrovna se chystala skočit, když se dveře na druhý balkon otevřely a David vyšel ven. Když ji spatřil, odtáhl se, ale jakmile ji poznal, přistoupil k zábradlí a usmál se na ni. „Jak romantické.“ Natáhl zdravou ruku. „Skoč. Vytáhnu tě nahoru. Dlužím ti to.“

Kate se zadívala pod sebe. Cítila, jak se jí potí ruce. David k ní natáhl ruku přes zábradlí, které bylo jen asi metr od ní. Chtěla k němu skočit, ale dokáže to? Kdyby spadla, seběhnou se strážní a Keegan se o tom hned dozví. Dohoda padne. Chytí ji David? Dostane je z toho? Důvěřovala mu, věřila mu, ale…

Skočila. Chytil ji a přitáhl si ji přes zábradlí do náruče. Pak se to seběhlo hrozně rychle, jako ve snu. Zatáhl ji do pokoje, ani se neobtěžoval zavřít dveře. Povalil ji na postel a zalehl ji. Strhl si košili a zajel jí rukama do vlasů. Políbil ji na ústa a vyhrnul jí tričko. Od její tváře se přitom odtrhl jen na moment, aby jí přetáhl tričko přes hlavu.

Musela mu to říct. Musela to zastavit. Ale nedokázala odolat. Chtěla to. Jeho dotyk byl jako elektrický proud a rozsvěcel v ní oblasti, které už dávno potemněly. Něco v ní probouzel, nějakou nadpřirozenou sílu, která ji přemohla a všechno ostatní vymazala. Nedokázala se soustředit.

To už měla dole podprsenku a on si stahoval kalhoty.

Byl to báječný pocit. Ta úleva. Probrat to můžou potom.

* * *

Kate se dívala, jak se Davidova hruď zvedá a zase klesá. Spal hlubokým spánkem. Už se rozhodla.

Natáhla se na postel, zadívala se na bíle omítnutý strop a zamyslela se ve snaze porozumět svým pocitům. Připadala si… zase naživu, celistvá… a navzdory Keeganově výhrůžce v bezpečí. Něco v ní chtělo Davida vzbudit, říct mu, že jsou v nebezpečí a že odsud musejí zmizet. Ale co by s tím mohl dělat? Střelné rány v noze a rameni se mu nezahojily ani zpoloviny. Ještě by ho kvůli ní zabili.

Oblékla se a potichu vyklouzla z pokoje, pomalu zavírajíc dveře.

„Vyjádřil jsem se jasně.“

Ten hlas ji polekal. Obrátila se – Keegan stál za ní s výrazem… smutku, zklamání, lítosti?

„Neřekla jsem mu –“

„Pochybuji, že –“

„Je to tak.“ Kate pootevřela dveře, za nimiž byl vidět David ležící na zádech s přikrývkou shrnutou k pasu. Pak je potichu zase zavřela. „Vůbec jsme spolu nemluvili.“ Sklopila zrak. „Byla jsem se rozloučit.“

* * *

Půl hodiny nato už pozorovala z okénka světla severní Afriky, zatímco letadlo se stáčelo na jih k Antarktidě.

Kapitola 106

„Vstávej, Davide.“

David otevřel oči. Pořád ještě byl nahý a ležel na stejném místě, kde usnul. Zatápal vedle sebe po posteli. Prázdno. Zima. Kate byla už několik hodin pryč.

„Davide.“ Nad ním stál Howard Keegan.

David se posadil. „Co se děje? Kolik je hodin?“

Jeho bývalý mentor mu podal lístek. „Asi dvě ráno. Tenhle vzkaz jsme našli v Katině ložnici. Zmizela.“

David rozložil zprávu.

Milý Davide,

nebuď na mě naštvaný. Musím s nimi ty děti zkusit za něco vyměnit. Vím, že máš ráno zaútočit na hlavní stan immariů. Doufám, že se ti to podaří. Vím, o co tě připravili. Hodně štěstí.

– Kate

Davidovi se v hlavě honily myšlenky. Udělala by Kate něco takového? Něco mu na tom nesedělo.

„Domníváme se, že odešla před několika hodinami. Měl jsem pocit, že bys to měl vědět. Mrzí mě to, Davide.“ Howard zamířil ke dveřím.

David se pokusil o taktický rozbor situace, snažil se být objektivní. Co jsem přehlédl? V myšlenkách se stále vracel ke Kate; výjevy z uplynulé noci se mu míhaly hlavou jako film, který nejde zastavit. Byla v bezpečí a teď se vydala do rukou nepřítele. Proč? Prožíval svou nejhorší noční můru.

Keegan sevřel kliku.

„Počkejte.“ David se na něj zamyšleně zahleděl. Měl snad na vybranou? „Vím, kam šla.“

Howard se obrátil a pochybovačně se na něj zadíval.

„V Tibetu jsme dostali deník.“ David se během řeči oblékal. „Obsahoval plán tunelů pod gibraltarskou skálou; tam dole něco je, něco, co potřebují.“

„O co jde?“

„To nevím. Ale myslím, že pro to šla – aby to použila při výměně. Jak jsme na tom?“

„Všichni se vyzbrojují. Už jsme skoro připravení zaútočit.“

„Musím s nimi mluvit.“

* * *

Půlhodinu nato David prováděl posledních třiadvacet agentů Orloje na světě tunelem pod gibraltarskou skálou. Řekl mužům, že musí jít, že musí najít Kate a že se k útoku možná připojí později. Beztak v něm hrál převážně ceremoniální roli. Utrpěná zranění, hlavně v noze, mu znemožňovala aktivní zapojení do zteče. Měl sedět u stolu, sledovat monitory a měřiče hodnot a koordinovat mužstvo během operace.

Jeho kolegové se jednohlasně shodli – zůstanou pohromadě, nejdřív prohlédnou tunely, zachrání Kate a pak dokončí původní plán. Obsah komory by jim mohl poskytnout taktickou výhodu při hlavní operaci.

U skladiště očekávali minimální odpor a nemýlili se. Sklady nebyly hlídané. Ani zamčené, i když předtím byly. Orlojovský tým tu našel obyčejný kombinační zámek, jaký se používá na školních skříňkách. Ležel na zemi přelomený vejpůl. Očividně Katina práce. Immariové zřejmě lokalitu už dávno opustili a nepovažovali ji za nijak důležitou. I nedostatečné zabezpečení však Davidovi stále připadalo podezřelé.

Vchod do tunelu byl přesně takový, jak ho popisoval deník – a skoro ve stejném stavu. Černá plachta zakrývající ústí byla shrnutá a světla na cestě do dolu byla rozsvícená. V tunelech došlo k jedné změně – rychlou a bezpečnou dopravu tu nyní zajišťoval okruh s elektrickými vozíky připomínající tramvajovou jednokolejku se samostatnými vagony. Do každého vagonku se vešli dva cestující, takže tým se naskládal zhruba do tuctu vozů, přičemž Howard a David jeli v prvním. Po závratné spirále mířící do dolu se tunel vyrovnal a začal se rozvětvovat. David to nečekal; předpokládal, že immariové všechny slepé odbočky uzavřeli. Plánek v deníku se týkal jen vnitřku atlanťanské stavby; neměl ponětí, po které trase se má dát. Neměli na vybranou. Howard začal jejich oddíl rozdělovat a koleje se bohužel rozdvojovaly tolikrát, že nakonec už David s Howardem jeli sami – snad po správné trati.

Naplánovali si sraz u vchodu za hodinu, aby jim ještě zbyl čas na přepadení gibraltarského sídla Immari před rozedněním.

David upíral zrak před sebe, zatímco osvětlení tunelu kolem něj uhánělo v nekonečné monotónnosti. Co mu uniklo? Howard se zabýval řízením vozítka a regulací rychlosti. Někde v dálce zazněly tři slabé výstřely rychle po sobě. David se otočil k Howardovi a oba muži si vyměnili vědoucí pohled. Howard zpomalil vozidlo, aby mohli počkat na další výstřely a snad i zjistit, odkud se ozvaly.

„Můžeme se vrátit,“ navrhl potichu.

Čekali. V tunelech vládlo ticho. Co teď? Zjevně se střílelo, ale David nebyl schopný boje, a přestože Howard pracoval u rozvědky, byl manažer, ne voják. Ani jeden z nich by se nezmohl na skutečný odpor. Spíš by se tam jen pletli.

„Ne, pojedeme dál,“ rozhodl David.

O pět minut později uslyšeli další salvu, ale nezastavovali. Po dalších pěti minutách dojeli do místnosti, z níž se vcházelo do atlanťanské stavby. Uprostřed místnosti začínaly beze zbytku odkryté schody. Napravo od nich se nacházel zubatý otvor zmíněný v deníku. David viděl i zbytek stavby, kterou tvořil převážně hladký tmavý kov. Vysoko nad nimi se táhly masivní ocelové trámy zadržující skálu a moře.

David zvedl hlavu a prohlédl si úsek nad schody. Byl zaklenutý obrovskou kupolí a v jednom místě byl vršek stavby odstraněný shora.

„Co se děje?“ ozval se Howard.

„Odsud vzali zvon,“ prohodil David napůl pro sebe.

Howard přešel ke schodišti a na prvním schodu ohlédl se po Davidovi.

David se beze slova začal belhat vzhůru po schodech, ztěžka se opíraje o hůl. Jak se tak plahočil s bolestnou grimasou, zaplavil ho všeobjímající pocit již viděného. Toho, kdo tyhle tunely vyhloubil, Patricka Pierce, sem taky vylákali pod záminkou záchranné akce, ale nakonec tu sám uvízl. David překročil práh s Howardem, který šel hned za ním. Zastavil se a zadíval se mentorovi do očí. Neuniklo mu něco? A může s tím ještě něco dělat?

Uvnitř byla stavba osvětlená diodami, které se táhly po stropě i po podlaze. Chodby byly zhruba dva a půl metru vysoké – ne stísněné, ale ani ne kdovíjak prostorné. A nebyly hranaté. Spodek i vršek chodeb byl mírně zakřivený, což jim dodávalo oválný tvar, ale křivky tvořily ostré úhly. Celkově působily jako lodní chodby – v lodi ze Star Treku.

David vedl Howarda chodbami podle plánku, který si uložil do paměti. Memorování plánků a kódů patřilo k základním nástrojům špiona a David v tom byl dobrý.

Byla to úžasná stavba. Mnohé z dveří do jednotlivých místností byly otevřené, a když kolem nich procházeli, David zahlédl řadu improvizovaných laboratoří jako někde za sklem v muzeu, kde kurátoři důkladně zkoumají nebo restaurují historické artefakty. Immariové zřejmě za posledních sto let rozpitvali tuhle stavbu do posledního centimetru.

Působilo to neskutečně. David věřil tunelářově historce jen napůl a napadlo ho, jestli to třeba není právě jen historka. A teď to měl před sebou.

Falešná stěna komory už byla na dosah – hned za dalším zákrutem. Když se objevila, David si uvědomil, že tají dech. Komora byla… otevřená.

Kate. Byla snad uvnitř?

„Kate!“ zavolal. Neměl co ztratit. Ať už byl uvnitř kdokoliv, mohl slyšet klapot jeho hůlky na kovové podlaze ze vzdálenosti dvou kilometrů, takže o nějakém překvapení vesměs nemohla být řeč.

Žádná odpověď.

Za ním se vynořil Howard.

David se připlížil ke vchodu do komory a nahlédl dovnitř. Místnost vypadala jako nějaké operační středisko. Velín s křesly rozestavěnými kolem hladkých povrchů – počítačů? Něčeho ještě vyspělejšího?

Vstoupil do místnosti tak opatrně, jak jen dokázal. Opřel se o hůl a rozhlédl se kolem sebe, zkoumaje i ty nejmenší detaily. „Není tady. Ale ten deník, ten příběh byl pravdivý.“

Howard vešel do místnosti za ním a zmáčkl vypínač. Dveře se se sykotem zavřely, zasunuly se zprava doleva. „Ach ano, ten je úplně pravdivý.“

David se na něj zadíval. „Vy jste ho četl?“ Sevřel pistoli, kterou měl zastrčenou za opaskem.

Howardova tvář se změnila. Po jeho obvyklém vlídném výrazu nebylo ani stopy. Tvářil se spokojeně. Sebejistě. „Ano, četl jsem ho. Ale jen ze zvědavosti. Věděl jsem, co v něm bude napsáno, protože jsem byl u toho. Viděl jsem to na vlastní oči. To já jsem najal Patricka Pierce, aby tuhle místnost našel. Jsem Mallory Craig.“

Kapitola 107

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Kate seděla na malé plastové lavičce a upírala pohled na bílé stěny. Byla v nějaké laboratoři nebo výzkumném pracovišti, ale neměla ponětí kde. Promnula si spánky. Kristepane, že je ale ospalá. Někde nad oceánem vešel do kajuty nějaký muž, který jí podal lahev vody. Když odmítla, znehybnil ji a zakryl jí ústa tím typem hadru, který okamžitě navozuje bezvědomí. Co čekala?

Vstala a začala přecházet po místnosti. V bílých dveřích byla úzká štěrbina, ale za oknem byla vidět jen chodba a pár dalších dveří podobných těm, jaké vedly do jejího pokoje.

V jedné z delších stěn místnosti bylo vsazené obdélníkové zrcadlo, které bylo zapuštěné několik centimetrů do zdi. Nepochybně byla v pozorovací místnosti podobné těm, jaké měla ve své jakartské laboratoři, ale nesčetněkrát děsivější. Zadívala se do zrcadla. Je tam někdo, kdo ji právě teď sleduje?

Napřímila se před zrcadlem a zavrtala do něj zrak, jako kdyby mohla zahlédnout toho tajemného muže za ním – svého únosce. „Splnila jsem svou část dohody. Jsem tady. Chci vidět svoje děti.“

Z reproduktoru se ozval hlas. Byl zdušený a počítačově upravený. „Řekni nám, čím jsi je léčila.“

Kate se zamyslela. Až prozradí, co ví, už na ně nebude mít žádnou páku. „Nejdřív je chci vidět, pak je pustíte a já vám to řeknu.“

„Nejsi v postavení, kdy bys mohla vyjednávat, Kate.“

„Nesouhlasím. Potřebujete to, co vím. Teď mi ukažte děti, jinak se nemáme o čem bavit.“

Skoro minutu se nic nedělo a pak se na jednom konci zrcadla s bliknutím spustil videozáznam. Šlo o část, která musela být tvořená počítačovým monitorem. Nahrávka ukazovala děti kráčející tmavou chodbou. Kate přistoupila blíž k zrcadlu a natáhla ruku. Před dětmi se otevřela masivní brána, za níž byla vidět jen tma. Děti jí prošly. Nahrávka se zastavila na záběru zavírající se brány.

„Četla jsi tunelářův deník. Víš o stavbě na Gibraltaru. Tady je podobná stavba, ale dvacetkrát větší. Spočívá tu pod třemi kilometry ledu po bezpočet tisíciletí. Děti jsou uvnitř.“

Obrazovka v zrcadle přepnula na detailní záběr dětí, než vstoupily do budovy, a zaostřila na batohy, které měly na zádech. Objevil se obyčejný diodový indikátor jako na budíku – řada digitálních číslic. Odpočet.

„V těch batozích nesou jaderné hlavice, Kate. Zbývá jim necelá půlhodina. Můžeme je na dálku deaktivovat, ale musíš nám říct, jak jsi to udělala.“

Kate poodstoupila od zrcadla. To je šílenství. Kdo by udělal dětem něco takového? Nemohla jim věřit. Nic jim neřekne. Určitě by jen ublížili dalším dětem. Musí něco vymyslet. „Potřebuju trochu času,“ zamumlala.

Záběr na batohy zmizel ze zrcadla.

Několik vteřin nato se otevřely dveře. Dovnitř toporně nakráčel muž v dlouhém černém kabátu a…

Kate ho znala.

Jak je to možné? Záblesky nákladných večeří, jejího smíchu, když ji sváděl, sanfranciského bytu plného svíček. A toho dne, kdy mu řekla, že je těhotná – posledního dne, kdy ho viděla… až doteď.

„Ty –“ na víc se Kate nezmohla. Když vcházel do místnosti, couvla a za zády ucítila zeď.

„Musíme si promluvit, Kate. A říkej mi Doriane Sloane. Nebo radši ty přezdívky odložíme. Jsem Dieter. Dieter Kane.“

Kapitola 108

Immarijské tunely

Gibraltar

David ho sledoval, jak přechází po místnosti, toho muže, kterého znal jako Howarda Keegana, ředitele Orloje, a který se nyní prohlašoval za Malloryho Craiga.

„Lžete. Craig najal Pierce skoro před sto lety.“

„To je pravda, najal jsem ho. A skoro stejně dlouhou dobu pátráme po jeho deníku. Pierce byl mimořádně inteligentní. Víme, že v osmatřicátém poslal deník immaruům, ale nevěděli jsme s jistotou, jestli k nim dorazil. Zajímalo mě, co v něm uváděl, kolik tajemství prozradil. Když jsi to četl, nebyls zvědavý na dohodu, kterou s námi uzavřel? Proč zůstal a pracoval pro immarie ještě skoro dvacet let poté, co španělská chřipka usmrtila jeho manželku a nenarozené dítě? Jak to nazval? ‚Smlouva s ďáblem‘.“ Zasmál se.

David vytáhl od pasu pistoli. Musí ho ještě aspoň chvíli nechat mluvit. „Nechápu, jak to souvisí s vámi.“

„Že ne? Proč myslíš, že pro nás Pierce pracoval dál?“

„Zabili byste ho.“

„Ano, ale on se smrti nebál. Četls přece konec deníku. Uvítal by ji, zabil by nás všechny jediným rozmáchlým gestem. Všechno jsme mu vzali, všechno, co miloval. Láska k dítěti u něj však převážila nad nenávistí. Jak jsem řekl, Patrick Pierce byl velice bystrý. Jakmile se vynořil z tubusu, hned věděl, oč jde. Hibernační stroj, komora pro zimní spánek. V tom provizorním lazaretu ve skladišti s námi pak uzavřel dohodu. Umístí Heleninu mrtvolu do jednoho tubusu a Kane vloží svého umírajícího syna Dietera do druhého. Oba se pak vrhli do lékařského výzkumu. Snili o dni, kdy budou moci otevřít tubusy a zachránit své milované. Kaneovy myšlenky byly pochopitelně radikálnější a rasově zabarvené. Zasvětil život hledání způsobu, jak přežít zvon. Odvezl si ho do Německa a… o těch pokusech už víš. Věděli jsme, že Pierce pracuje proti nám a něco chystá. V roce 1938, v předvečer expedice, ho Kane dal zajmout úderným komandem a zavřít do tubusu.“

„Proč ho prostě nezabil?“

„Rádi bychom to bývali udělali, ale jak jsem řekl, věděli jsme, že si psal deník a že proti nám plánuje ještě něco jiného. Předpokládali jsme, že jeho smrtí by se plán spustil, tím jsme se ocitli ve svízelném postavení. Zabít ho bylo stále příliš riskantní. Přesto jsem se však smál, když Pierce bojoval ze všech sil, dokud ho ochranka nezpacifikovala a nezavřela do tubusu. Pak Kane k mému údivu a zděšení nařídil hnědokošiláčům, aby do druhého tubusu zavřeli mě. Ani po všech těch letech věrné služby mi nedůvěřoval. Slíbil mi, že mě zase pustí, až se vrátí. Nikdy ho nenapadlo, že by se vrátit nemusel, a samozřejmě se taky nevrátil. Jeho ponorku jsme objevili v Antarktidě před několika týdny.

Pierce a mě probudili v roce 1978 do jiného světa. Naše organizace, ta immarijská, byla prakticky zaniklá – zbyla z ní jen vnější slupka našich korporací a některá aktiva v zámoří. Druhá světová válka nás zdecimovala. Mnoha našich aktiv včetně zvonu se zmocnili nacisté. Tehdejší immarijské vedení bylo zoufalé – natolik zoufalé, že oživilo staré pardály, kteří kdysi pomáhali budovat Immari International. Aspoň že na to měli dost rozumu. Samozřejmě však neznali úplnou historii. Mě i Patricka Pierce oživili současně a oba jsme navázali v podstatě tam, kde jsme skončili. Já se pustil do obnovy Immari a Patrick se opět chopil role toho, kdo mi bude hatit plány. Začal jsem vzkříšením organizace, kterou jsem založil, své podnikové divize, první globální rozvědky na světě. Znáš ji. Orloj. Výzvědná sekce Immari.“

„Lžete.“

„Nelžu. To přece víš. Viděls ty vzkazy, které jsme si posílali v sedmačtyřicátém, ukryté do nekrologů v New York Times. Proč by byly immarijské zprávy označené slovy věž a hodiny? To ti přece muselo dojít, když jsi viděl dešifrované zprávy – nebo možná ještě dřív. V nějakém zákoutí své mysli jsi věděl, co je Orloj zač, už od chvíle, kdy ses dozvěděl, kolik agentů podléhá immarijskému vedení. Věděls to, když buňky padly tak rychle. Zamysli se nad tím. Orloj nebyl zkompromitován immarii. Šlo o immarijskou divizi, jednotku, jejímž cílem bylo získat důvěru světových rozvědek, infiltrovat je skrznaskrz a zajistit, aby byly bezmocné a úplně slepé, až nadejde čas a rozpoutáme atlantský mor. Orloj má kromě toho ještě jeden účel: shromažďovat a krotit všechny, kdo se dozvěděli o hlavním immarijském plánu – lidi, jako jsi ty. Celou tu dobu, cos pracoval pro Orloj, jsme tě pozorovali a snažili se odhadnout, kolik toho víš a komu jsi to řekl. Bylo to jediné řešení. Lidi jako ty výslech nezlomí. A má to ještě jednu výhodu. S postupem času jsme zjistili, že většina agentů se k nám přidá, když se dozví celou pravdu. I ty to uděláš. Proto jsi tady.“

„Abyste mě indoktrinoval? Myslíte si, že se k vám přidám, až uslyším vaše zdůvodnění.“

„Věci nejsou takové, jaké se zdají –“

„Už jsem slyšel dost.“ David pozvedl zbraň a zmáčkl spoušť.

Kapitola 109

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Kate zavrtěla hlavou. Kde se tady vzal? Nebude plakat. Zmohla se jen na: „Proč?“ Hlas se jí lámal, zrazoval ji.

Dorianův výraz se změnil, jako by si vzpomněl na nějakou drobnost, nějakou zbytečnůstku, kterou zapomněl koupit v obchodě. „Á, tohle. Jen jsem splatil jeden starý dluh. To však ještě není nic ve srovnání s tím, co ti udělám, jestli mi neřekneš, čím jsi ty děti léčila.“ Přistoupil k ní a zatlačil ji do rohu místnosti.

Teď už mu to Kate chtěla říct, aby viděla, jak se bude tvářit. „Pupeční krví.“

„Cože?“ Dorian o krok couvl.

„O to dítě jsem přišla. Ale měsíc předtím jsem si dala odebrat zárodečné kmenové buňky z pupeční šňůry pro případ, že by se u dítěte projevila porucha, která by je vyžadovala.“

„Lžeš.“

„Je to pravda. Nasadila jsem těm dětem experimentální léčbu kmenovými buňkami s využitím buněk plodu naše mrtvého dítěte. Spotřebovala jsem je všechny. Žádné nezbyly.“

Kapitola 110

Immarijské tunely

Gibraltar

David znovu zmáčkl spoušť. Další cvaknutí.

„Odstranil jsem úderník,“ vysvětloval Craig. „Bylo mi jasné, že bys poznal rozdíl mezi nabitou a nenabitou pistolí.“

„Co ode mě chcete?“

„Už jsem ti to řekl. Přišel jsem tě naverbovat. Až spolu dohovoříme, budeš znát pravdu a konečně se –“

„Nic takového. Můžete mě zabít hned.“

„Radši ne. Dobří chlapi se shánějí těžko. A mám k tomu další důvod – víš víc než kdokoli jiný. Jsi v jedinečném postavení, abys –“

„Víte, proč jsem se dal k Orloji a co mi immariové vzali. Co jste mi vzal vy.“

„Já ne. Dorian. Dieter Kane. Je fakt, že jsem využil Orloj, abych měl jistotu, že se o našem komplotu nedozví žádná z rozvědek, ale útoky z 11. září naplánoval on. Byl to jeho výmysl. Upnul se na myšlenku, že v těch horách vypátrá svého otce. Zoufale potřeboval, aby se to už nějak uzavřelo. Nebyl to však jediný důvod. Jak už jsem říkal, naše organizace ležela v troskách, když jsem se vzbudil v roce 1978, a ještě v roce 2001 jsme se z toho zotavovali. Potřebovali jsme peníze a globální zástěrku, abychom mohli pokračovat v práci.“

„Dorian Sloane je Dieter Kane?“

„Je to tak. Když jsem se v roce 1978 vzbudil, nařídil jsem zaměstnancům, aby otevřeli jeho tubus, a on vzápětí vyšel ven, zdravý jako řípa. Tubus musí fungovat i jako uzdravující přístroj, jakási léčebná schránka. Jeho moc je však omezená na léčbu živých. Viděl jsem Patricka Pierce, který byl posledních dvacet let jako z ocele, jak se hroutí, když z tubusu vytáhli Heleninu mrtvolu. Znovu si prožil její smrt. Podařilo se nám však zachránit dítě, které v sobě měla.“

„Jeho dítě?“

„Dceru. Ale tu už znáš. Je to Kate Warnerová.“

Kapitola 111

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Kate pátrala v Dorianově tváři. Zmatek? Nedůvěra? Lítost? Zamyšleně zíral do míst, kde se zeď stýkala s podlahou.

Pak opět zaostřil na ni a záludně, bezcitně se ušklíbl. „To bylo velice mazané, Kate. Jsi samozřejmě prudce inteligentní – když jde o vědu. Ale ne když dojde na lidi.“ Odvrátil se od ní a zamířil ke dveřím. „V tomhle jsi stejná jako tvůj otec. Brilantní, ale hloupá.“

O čem to mluví? Její otec zemřel před osmadvaceti lety. Dorian nebo Dieter nebo jak se vlastně jmenoval… byl blázen. „Jediný hlupák tady jsi ty,“ odpověděla Kate.

„Že by? Za tohle všechno může tvůj otec. To on to rozpoutal. Zabil mou matku i bratra a přinutil otce, aby se vydal na riskantní misi kvůli záchraně světa – misi, z níž už se nevrátil. Tak proto, Kate. Zasvětil jsem celý život dokončení otcova díla a nápravě křivd, kterých se tvůj otec dopustil na naší rodině; a tys mi k tomu dneska konečně poskytla klíč.“

Než Kate mohla zareagovat, rozezněl se alarm.

Dveře rozrazil nějaký bezpečák nebo voják. „Napadli nás, pane.“

Kapitola 112

Immarijské tunely

Gibraltar

Davidovi se v hlavě honily myšlenky. Pronesl je nahlas, skoro nezřetelně. „Kate Warnerová je dcera Patricka Pierce? Jak –“

„Měl jsem pocit, že bude na místě se přejmenovat. Kdyby si nás někdo spojil s událostmi z dob první světové války, jen by nám to… zkomplikovalo život. Pierce si zvolil jméno Tom Warner a svou novorozenou dceru pojmenoval Katherine. Řekl jí, že její matka zemřela při porodu, což byla vlastně pravda. Z Dietera se stal Dorian Sloane, který byl posedlý minulostí a otcovým dědictvím. Byl to záštiplný hoch. Viděl hodně bolesti a ocitl se sám v době, jíž nerozuměl. Představ si sedmiletého kluka, který se v roce 1918, kdy jeho rodiče a bratr jsou ještě naživu, nakazí chřipkou, usne a probudí se o šedesát let později v roce 1978, zdravý a osamělý v cizím světě. Snažil jsem se mu dělat otce, ale i tak hodně trpěl, byl odcizený. Stejně jako ty se celý život snažil oplácet těm, kdo mu vzali jeho milované, zabíjet ty, kdo ho změnili a zničili mu život. To pro něj byl Tom Warner a atlanťané.

Naneštěstí pro nás všechny je Dorian velmi schopný. A těšil se podpoře v řadách immarijské organizace. Immariům se v něm vrátil následník a spasitel, živoucí důkaz, že mor i zvon lze porazit, že lidstvo může přežít. Stala se z něj nestvůra. Hodlá zredukovat lidstvo na hrstku vyvolených, geneticky nadřazených, které považuje za svůj národ. Rozpoutal mor. Právě teď probíhá apokalypsa. Můžeme ho však zastavit. Zabiješ ho a já pak budu řídit immarijskou organizaci s tebou po boku.“

Craig pozoroval Davida v naději, že zahlédne nějaký náznak, jak bude jeho někdejší učedník reagovat na nabídku. „Přivedu tě k němu jako zajatce. Znám ho. Bude se ti chtít vysmát, osobně tě vyslechnout a umučit. Poskytnu ti možnost, jak ho zabít, až s ním budeš sám.“

David zavrtěl hlavou. „O tohle vám jde? O tom je celá tahle šaráda? Mám zabít Sloana, abyste mohl usednout na trůn?“

„Ty bys to neudělal? Je zodpovědný za útoky z 11. září. Je to tvůj nepřítel. A můžeš zachránit Kate. Je tam teď s ním. Hodlá jí ublížit. Už jí jednou ublížil, v San Francisku. To dítě bylo jeho.“

„Cože?“

„Byla to jeho pomsta. Po odchodu Toma Warnera zůstala už jen jeho dcera. Dorian neváhal. Chtěl, aby Kate cítila stejnou bolest jako on, aby se probudila s vědomím, že ztratila rodinu. Je to monstrum. Martin mu zabránil ji zabít, jenže Martin už Doriana nezastaví. Ty ano. Nikdo jiný ji nezachrání.“

Craig nechal svá slova chvíli působit, pak se obrátil a začal přecházet po místnosti. „Rozmysli si to, Davide. Víš, že nemůžeš vyhrát. Nás neporazíš. Ta střelba v tunelech, to byl zvuk mých immarijských bezpečáků pobíjejících zbylé orlojovské stoupence. Všichni jsou mrtví. Zůstal jsi tady dole sám. Immarie neporazíš. Nikdo je neporazí. Svět už se potýká s morem. Katastrofě nezabráníš. Můžeme to však změnit zevnitř, z řad immariů. Můžeme utvářet budoucí svět.“

David zvážil jeho nabídku – svou vlastní smlouvu s ďáblem. Pak se rozhlédl po místnosti, hledaje něco, co by mohlo posloužit jako zbraň. Něco uviděl – dřevěnou násadu kopí trčícího ze zdi. Kopí ze dřeva a železa zde vypadalo tak nemístně, v místnosti plné podivného kovu, skla a techniky, kterou si David neuměl ani představit.

Na protějším konci sálu se rozblikal hologram jako nějaký trojrozměrný videozáznam.

„Co to –“

„Nevíme přesně,“ odvětil Craig a přistoupil k místu, kde se formoval hologram. „Nějaké nahrávky, hologramy, které se pořád opakují. Přehrávají se každých několik minut. Myslím, že zachycují minulost, její průběh. Právě ony jsou dalším důvodem, proč jsem tě přivedl sem, do téhle místnosti. To ony jsou tajemstvím, které je zde uloženo. Domníváme se, že Patrick Pierce je ještě neobjevil, když v roce 1938 předával svůj deník. Nebo, a to je druhá teorie, objevil tuto místnost, ale nic z toho nefungovalo, dokud v roce 1978 nevylezl z tubusu. Ještě pořád na tom pracujeme, ale jak uvidíš, myslíme si, že je zhlédl někdy v průběhu těch sedmi let, kdy se vrátil do práce jako Tom Warner. Zatím nevíme, co znamenají, ale Pierce se ze všech sil snažil je před námi ukrýt. Myslíme si, že je to nějaká zpráva.“

Kapitola 113

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Kate zvedla hlavu, když se ozvala další exploze. Znovu zkusila dveře. Pořád zamčené. Měla pocit, že cítí kouř. V duchu si probírala Dorianova ztřeštěná obvinění a nahrávky dětí vcházejících do té obří stavby… s batohy na zádech.

Dveře se rozletěly a do místnosti vstoupil Martin Grey. Vzal Kate za ruku a vytáhl ji ven do chodby.

„Martine,“ začala, ale on ji zarazil.

„Tiše. Musíme si pospíšit,“ dodal, když ji odváděl bíle vymalovanou chodbou. Zahnuli za roh, kde chodba končila něčím, co vypadalo jako přechodová komora na vesmírné stanici. Prošli komorou a ovanul je průvan, když vstoupili do velkého sálu za ní – jakéhosi hangáru nebo skladiště s vysokým klenutým stropem. Martin jí stiskl ruku a odvedl ji ke stohu přepravek z tvrdého plastu, kde si dřepli a beze slova vyčkávali. Z druhého konce místnosti slyšela mužské hlasy a motory těžké techniky – možná vysokozdvižných vozíků.

„Zůstaň tady,“ nařídil jí Martin.

„Martine –“

„Za minutku,“ zašeptal, když vstával a spěšně odcházel.

Kate slyšela, jak jeho kroky znenadání utichly, když došel k těm mužům. V hlase mu zaznívala autorita a ráznost, jakou Kate u svého adoptivního otce ještě nikdy neviděla. „Co tady děláte?“

„Vykládá…“

„Sloane svolal veškerý personál k severnímu vchodu.“

„Cože? Nám řekli –“

„Stanice čelí útoku. Jestli padne, je úplně jedno, co tady děláte. Sháněl vás. Můžete tady zůstat, jestli chcete. Je to váš pohřeb.“

Kate zaslechla další kroky směřovaly k ní, pak ji minuly a zmizely v jiné přechodové komoře. Teď už byly slyšet jen jedny kroky – Martinovy. Zamířil hlouběji do hangáru a promluvil znovu. „Svolal všechny –“

„Kdo bude řídit naleziště?“

„Proč myslíte, že jsem tady, pánové?“

Další kroky, běh, přechodová komora se otevřela, zavřela, a to už byl Martin zpátky. „Poběž, Kate.“

Provedl ji kolem řad beden a jakéhosi improvizovaného řídicího stanoviště s několika počítači a stěnou plnou monitorů, na kterých byla vidět dlouhá ledová chodba a otvor, jímž na nahrávce prošly děti.

„Prosím tě, Martine, řekni mi, co se tady děje.“

Martinovy oči byly měkké a soucitné. „Obleč si tenhle skafandr. Pokusím se ti všechno vysvětlit v těch vteřinách, které nám zbývají.“ Ukázal na nadýchaný bílý skafandr, který visel na stěně vedle několika skříněk. Kate se do něj začala soukat a Martin při řeči uhýbal pohledem.

„Moc mě to mrzí, Kate. To já jsem tě nutil, abys dospěla k nějakým výsledkům. A když se ti to podařilo… dal jsem ty děti unést. Udělal jsem to, protože jsme je potřebovali –“

„Ten zvon –“

„Ano, abychom se dostali přes zvon do hrobky – stavby situované tři kilometry pod ledem tady v Antarktidě. Už když jsme začali zvon zkoumat, zjistili jsme, že někteří lidé mu dokáží odolávat déle než ostatní. Všichni nakonec zemřou, ale před pár lety jsme identifikovali sadu genů způsobujících rezistenci – říkáme jí atlantský gen. Jde o gen, který zásadním způsobem ovlivňuje uspořádání mozku. Domníváme se, že je zodpovědný za celou řadu vyspělých kognitivních dovedností – řešení problémů, složitější uvažování, jazyk, tvůrčí schopnosti. Disponujeme jím my, tedy Homo sapiens sapiens, a už žádný další poddruh člověka – aspoň co my víme. Je tím, co nás odlišuje. Podle mé teorie nám ho věnovali atlanťané před nějakými šedesáti tisíci lety, zhruba v době tobské katastrofy. Jen díky němu jsme přežili. Ale nebyli jsme na něj připraveni. Pořád ještě jsme v lecčems jako naši příbuzní z řad lidoopů, kteří se řídí instinktem a žijí v divočině. Zvláštní na tom je, že podle nás ho spouští nějaký nervový podprogram pro přežití v mozkovém centru, které se rozhoduje mezi útokem a útěkem. Tento mechanismus aktivuje atlantský gen a zaostří mysl i tělo. Možná proto jsme také rasou dobrodruhů, která má tak výrazný sklon k násilí. Je to fascinující.“

Martin zavrtěl hlavou, aby se vzpamatoval. „Každopádně se stále ještě snažíme pochopit, jak to funguje. Každý disponuje atlantským genem, nebo aspoň některými jeho genetickými složkami, ale aktivovat ho, to je ten problém. U některých mozků – geniálních – dochází k aktivaci častěji. Myslíme si, že tyhle okamžiky geniality, tyhle záblesky pochopení a jasnozřivosti jsou doslova jako žárovka, která zabliká a zase potemní – atlantský gen se aktivuje a my můžeme na kratičký okamžik využívat plnou kapacitu svého mozku. Tihle lidé umějí spustit atlantský gen i bez toho jisticího podprogramu pro přežití. Proto jsme se začali zaměřovat na zkoumání mozků, u nichž se projevil tenhle typ dlouhodobé aktivace. Zaznamenali jsme aktivaci u některých mozků figurujících v autistickém spektru – zázračných dětí. Proto jsme financovali tvůj výzkum. Proto immarijská rada odpustila Dorianovi jeho přestupky vůči tobě – přivedl tě k oboru, který immarie zajímá. A když jsi uspěla, když děti začaly vykazovat dlouhodobou aktivaci atlantského genu, unesl jsem je dřív, než to zjistil, a s pomocí Orloje jsem spustil další diverzní akce, abych ho zabavil.“

„Ten informátor jsi byl ty. To tys posílal Davidovi informace.“

„Ano. Byl to zoufalý pokus o zastavení Tobského protokolu. Věděl jsem, že David vyšetřuje immarijské spiknutí. Poslal jsem mu zprávu, která odhalovala podvojné immarijské agenty pracující v řadách orlojovských analytiků, a snažil jsem se mu naznačit, že i samotný Orloj je immarijská rozvědka, abych ho varoval, že nemá věřit každému. Doufal jsem, že se včas dozví pravdu. Musel jsem si však počínat velmi opatrně – některé z těch informací byly známy jen v nejvyšších kruzích a na mě už padlo podezření. Doufal jsem, že válka o Orloj immarie přinejmenším zcela pohltí a odloží spuštění Tobského protokolu –“

„Co je vlastně ten Tobský protokol?“

„Toba je Sloanův plán – využít zvonový mor k dokončení genetické přeměny lidstva.“

„Proč?“

„Aby nás to geneticky sjednotilo s atlanťany. Takhle to aspoň Sloane a Keegan předložili immarijské organizaci. Jenže to je jen polovina pravdy. Jeho skutečným cílem je vybudování armády pro preventivní úder. Sloane a Keegan chtějí vstoupit do stavby pod námi a povraždit atlanťany.“

„To je šílenství.“

„Ano. Jenže za jejich časů, v roce 1918, zabila nákaza v celosvětovém měřítku desítky milionů lidí včetně Sloanovy matky a bratra. Věří, že ti, kdo se v té stavbě nacházejí, nám chtějí uškodit, že až se probudí, vyhladí lidstvo. Z jejich pohledu je záchrana několika geneticky hodnotnějších vyvolených lepší než vymření.“

Kate se v hlavě honily otázky, jak se snažila s Martinovým odhalením vypořádat. „Proč jsi mi to neřekl? Proč jsi mě nepožádal o pomoc?“ zeptala se prakticky bez rozmýšlení.

Martin si povzdechl. „Abych tě uchránil. A potřeboval jsem ty děti rychle. Neměl jsem čas na vysvětlování, a kdybych to udělal, zavlekl bych tě do immarijského spiknutí. Snažil jsem se splnit dávný slib – že tě do toho nezatáhnu. Ale neuspěl jsem. Operační tým měl děti potichu odvést z laboratoře. Tys tam tou dobou ani neměla být. Zhrozil jsem se, když jsem se dozvěděl, že zabili tvého asistenta. A udělal jsem i další chyby. Podcenil jsem, jak rychle dokáže Dorian zareagovat. Snažil jsem se ti naznačit, co se děje, když jsme se setkali v Jakartě, během toho teatrálního výlevu v pozorovací místnosti. Nevěděl jsem, jestli si to všechno dokážeš poskládat. Pak tě zajali Dorianovi muži a… celá situace se mi vymkla z rukou. Po našem setkání v Jakartě mě odvezli sem do Antarktidy. Dorianovi agenti mě od té doby sledují. Nemohl jsem udělat skoro nic, abych ti pomohl. Měl jsem tady však svou vlastní agentku – Naomi. Riskoval jsem další šifrovanou zprávu pro Davida, ve které jsem mu řekl o tom čínském středisku, a Naomi… přišla na způsob, jak tam Doriana doprovodit.“

„Naomi nám připravila ty průkazky na nádraží.“

„Ano. Doufal jsem, že s tebou a Davidem zachrání děti a vyřadí z provozu elektrárnu, čímž znemožní Tobský protokol. Byla to rána naslepo, zoufalý tah. Ale vzhledem k tomu, co bylo v sázce – doslova miliardy životů – byla jakákoli šance lepší než žádná.“

Kate si nasadila zbytek skafandru. „Ti kluci… tys –“

„Snažil jsem se navázat kontakt. Patřím k malé immarijské frakci, která prosazuje jinou cestu. Naším cílem bylo najít léčbu spouštějící atlantský gen, která by nám umožnila vejít do hrobky a uvítat atlanťany, až se budou probouzet – ne jako vrazi, ale jako jejich děti, a požádat je o pomoc při zvládání dětských neduhů lidstva. Požádat je o pomoc s opravou atlantského genu. Našli jsme i další… zajímavé aspekty atlantského genu, záhady, kterým stále ještě nerozumíme. Na vysvětlování teď není čas, ale potřebujeme jejich pomoc. A musíš to udělat ty, Kate. Dokážeš projít do hrobky. Vidělas, co má Dorian v plánu – využít ta děcka ke zničení atlanťanů. Musíš si pospíšit. Tvůj otec za tuhle věc položil život a hodně pro tebe obětoval. A dělal, co mohl, aby zachránil i tvou matku.“

„Moje matka…“ Kate se v tom snažila nějak vyznat.

Martin zavrtěl hlavou. „Samozřejmě. Já ti to neřekl. Ten deník. Patřil tvému otci.“

„To není možné…“ Kate zapátrala v Martinově tváři. Její matka byla Helena Bartonová? Patrick Pierce byl její otec? Jak by to mohla být pravda?

„Je to tak. K immariům se dal proti své vůli. Udělal to, aby tě zachránil. Umístil tě i s matkou do tubusu toho dne v gibraltarském polním lazaretu. Sám se z něj vynořil v roce 1978 a přejmenoval se na Toma Warnera. To už jsem pracoval pro immarie jako řadový vědec, ale začínal jsem pochybovat… o jejich metodách a krutosti. Nalezl jsem v něm spojence, zasvěcence, který chtěl to šílenství zastavit, který dával přednost dialogu před genocidou. Jenže on mi nikdy plně nedůvěřoval.“ Martin sklopil zrak k podlaze. „Dělal jsem, co jsem mohl, abych ti zajistil bezpečí a dodržel, co jsem mu slíbil, ale selhal jsem tak katastrofálně –“

Za nimi otřásla laboratoří další exploze. Martin se natáhl po helmě od skafandru. „Musíš si pospíšit. Spustím tě dolů. Až se dostaneš dovnitř, musíš nejdřív najít děti a odvést je ven. Ať uděláš cokoliv, postarej se, aby se dostaly ven. Pak najdi atlanťany. Nezbývá ti moc času – necelá půlhodina do odpálení bomb, které s sebou ti chlapci nesou.“ Uvedl ji do další přechodové komory na konci skladiště. „Až vyjdeš ven, vlez si do koše. Umím ho odsud ovládat. Jakmile přistaneš na dně ledové šachty, proběhni bránou, jako to udělali oni.“ Zacvakl jí helmu a vystrčil ji z přechodové komory, než se zmohla na slovíčko.

Když se otevřel východ z komory, uviděla ocelový koš zavěšený na tlustém kovovém laně jeřábu, který se pohupoval, jak kovovou sítí na jeho bocích profukoval antarktický vítr.

S námahou se k němu vydala. Vítr ji málem porazil, když k němu došla. Klika se v rukavicích ovládala obtížně, ale podařilo se jí vlézt dovnitř. Jakmile dovřela dvířka, koš se začal nořit do kruhového otvoru.

Kov povrzával a kruh světla nad ní se vteřinu po vteřině zmenšoval. Kate to připomínalo konec kresleného filmu, když se poslední scéna postupně zbarvuje do černa a kroužek se zmenšuje na velikost špendlíkové hlavičky, až nakonec celý záběr zmizí ve tmě. Skřípějící koš vytvářel k sestupu do šera znepokojivou hudební kulisu.

Po chvíli začal koš klesat rychleji a poslední střípek světla nad ní zmizel. Z rychlosti a matoucí tmy se jí začal zvedat žaludek, a tak se zapřela o bok koše. Už to bude, utěšovala se, ačkoli neměla ani tušení. Jáma byla tři kilometry hluboká.

Pak se objevilo světlo – pár slabounkých jiskérek rozesetých pod ní jako hvězdy za jasné noci. Kate na ně chvíli zírala a obdivovala jejich krásu, aniž by přemýšlela, o co vlastně jde. Hvězdy, napadlo ji. Pak se její vědecká mysl pomalu, nenápadně začala probírat možnostmi, než vybrala nejpravděpodobnějšího kandidáta – drobné diody spuštěné, aby osvětlovaly dno jámy. Byly uspořádané nahodile a žhnuly v okolní temnotě, jako by prováděly Kate na cestě vesmírem k nějaké neznámé planetě. Působily skoro až… hypnoticky –

Šachtou otřásl hlasitý zvuk shora – výbuch – a Kate ucítila, jak koš zrychluje. Pořád zrychloval. Tlustý kabel připevněný k horní části koše spadl a nakupil se nad ní v několika vrstvách. Padala volným pádem. Někdo přeřízl kabel.

Kapitola 114

Immarijské tunely

Gibraltar

Craig přistoupil k Davidovi, zatímco se hologram formoval.

David nestačil zírat. Barvy byly živé a hologram vyplňoval skoro celou místnost. Připadal si, jako by byl u toho. Spatřil obrovskou loď vynořující se z oceánu. Její měřítko mu došlo ve chvíli, kdy se v záběru objevila gibraltarská skála. Gibraltar vedle ní vypadal jako oblázek. A ještě něco – jeho poloha neseděla. Nacházel se ve vnitrozemí, ne na pobřeží, a pevnina se za ním táhla doprava až k Africe. Evropa a Afrika spojené pevninským mostem.

„Panebože…“ zašeptal David.

Craig si stoupl vedle něj. „Obrovský ostrov vynořující se z moře, přesně jak to popisuje Platón. Stále ještě se snažíme určit časové období, ale máme za to, že tenhle holofilm byl natočen asi před dvanácti až patnácti tisíci lety. Rozhodně to bylo nějaký čas před koncem poslední doby ledové. Víc budeme vědět, až odhadneme výšku mořské hladiny. Podle Platónova líčení se ostrov potopil před 12 500 lety, což by víceméně sedělo. A jistě sis všiml velikosti plavidla.“

„Neuvěřitelná. Našli jste jen úlomek.“

„Ano, a to ještě malý. Domníváme se, že rozloha stavby přesahuje sto padesát kilometrů čtverečních – tedy za předpokladu, že gibraltarská skála je dnes stejně velká, jako byla před patnácti tisíci lety. Stavba, neboli úlomek, jak říkáš ty, v níž se nyní nacházíme, nemá ani dva a půl kilometru čtverečního. Ta loď v Antarktidě je mnohem větší, zhruba šest set kilometrů čtverečních.“ Craig ukázal na hologram. „Další film ukazuje, co je to plavidlo zač – aspoň si to myslíme.“

David se díval, jak masivní loď připlouvá ke břehu a zastavuje. Hologram zablikal, jako by někdo vyměňoval cívku ve starožitné promítačce. Loď tu stále ještě byla, ale vodní hladina znatelně stoupla. Hned za lodí se na pobřeží rozkládalo město, pokud se tomu dalo tak říkat. Od lodi se v půlkruzích rozbíhaly primitivní kamenné monumenty připomínající zástup kamenných kruhů. Krajina byla posetá chýšemi s doškovými střechami. Hologram najel na obrovskou hranici, která planula mezi kamennými stavbami. Tlupa lidí v huňatých kožešinách táhla dalšího člověka – ne, lidoopa. Nebo něco mezi. Lidoop byl vysoký, nahý a divoce se svým věznitelům vzpouzel. Lidé kolem něj se ukláněli, když se přiblížil k ohni.

Z lodě vystřelily dva létající objekty. Vypadaly jako válečné vozy nebo vesmírné dvojkolky. Vznášely se asi metr nad zemí a řítily se k ohni. Když k němu doletěly, lidé se s úklonami a sklopenými zraky stáhli.

Atlanťané vystoupili z vozů, zmocnili se divocha a něco mu píchli. Na sobě měli cosi na způsob pancéřovaného oděvu a helmy tvořené s výjimkou týlní části zrcadlovým sklem. Naložili lidoopa do jednoho z vozů a urychleně se vrátili do lodě.

Hologram opět blikl a záběr se přesunul do vnitřku lodě. Lidoop ležel na podlaze. Atlanťané byli stále ještě ve skafandrech a David si nebyl jistý, ale vypadalo to, jako kdyby se spolu domlouvali… delikátní řečí těla a několika posunky.

Craig si odkašlal. „Pořád ještě nevíme, co se zde odehrává. Nezapomeň, že jsme je viděli teprve před několika hodinami, když jsme získali plánek z deníku a odkryli tuhle komoru, ale myslíme si, že jde o nahrávku atlanťanů přerušujících rituální oběť. Ten muž je neandertálec. Naši předkové zřejmě považovali za svou povinnost pochytat všechny lidi, kteří nebyli stvořeni k obrazu božímu, a obětovat je. Taková raná rasová čistka.“

„Je to stejný pračlověk, kterého Pierce viděl v tubusu?“

„Ano, jak hned uvidíš.“

„Co se s ním stalo?“

Craig si odfrkl a zavrtěl hlavou. „Kane ho rozmrazil na počátku třicátých let, jakmile se mu podařilo zprovoznit zvon. S přívodem energie jsme si opravdu užili. Následujících několik let s ním prováděli řadu pokusů. Dokonce ho zkoušeli napodobit křížením lidí se šimpanzi – Kaneův šílený projekt ‚šimpolidí‘. Nakonec o něj ztratil zájem, když nedosáhl žádného pokroku. Ve čtyřiatřicátém ho předhodil zvonu.“

„Nepřežil?“

„Ne, ani po bezpočtu tisíciletí strávených v tubusu. Takže jsme samozřejmě byli v šoku, když to přežila Kate Warnerová. Myslíme si, že to nějak souvisí s tubusy, ale ať už dělají cokoliv, zabírá to jen na náš poddruh. Tubusy musejí nějak spouštět atlantský gen. To, čím léčila ty děti, s nimi musí nějak souviset. Podle naší teorie disponuje atlantským genem každý, ale aktivuje se jen sporadicky a u několika vybraných jedinců. Neandertálec zjevně nedisponoval potřebným genetickým prekurzorem.“

Craig ukázal na hologram. „A tady máme záběr za všechny peníze, aby se tak řeklo.“

Scéna se přesunula z laboratoře zpátky do otevřené krajiny. Za lodí se do vzduchu zvedala masivní tsunami. Musela být o třicet metrů vyšší než loď, která sama o sobě mohla být ve srovnání s gibraltarskou skálou padesát metrů vysoká. Vlna se převalila přes loď a zaplavila primitivní město, které zničila jediným prudkým úderem.

Loď to strhlo a vlna ji zanesla do města, kde trupem drtila kamenné kruhy i chatrče. Pak voda ustoupila a vynesla loď na volné moře, přičemž trup se stále nacházel víc než zpoloviny pod hladinou. Když se otíral o mořské dno, začal spodek lodi jiskřit. Pak hologram zaplál červenobíle, když pod lodí došlo k masivnímu výbuchu, který ji rozerval na dva, tři, čtyři kusy.

„Domníváme se, že narazili na obří metanovou kapsu pod mořským dnem, která explodovala silou deseti jaderných hlavic.“

To už se voda opět přelévala přes poškozenou loď a záběr se vrátil do laboratoře s atlanťany. S jedním z nich to mrštilo o pažení. Tělo ochable leželo. Mrtvý? Přeživší atlanťan si nadhodil neandertálce jako hadrovou panenku a strčil ho do tubusu. Měl neuvěřitelnou sílu. David přemítal, jestli je to skafandrem nebo od přírody.

Pak se obrátil ke svému druhovi a vytáhl ho na nohy. Záběr se s bliknutím zatměl, jakmile vyšel z místnosti, a hologram ho následoval, když běžel lodí. Házelo to s ním – určitě v důsledku vln, které zmítaly lodí, když bezvládně klesala ke dnu. Nakonec doběhl do místnosti, kde teď stáli Craig a David. Chvíli něco dělal s ovládacími panely. Nedotýkal se jich, jen nad nimi pohyboval prsty, zatímco si na zádech přidržoval svého druha.

Počítače se jeden po druhém vypnuly.

„Myslíme si, že teď zapíná zvon. Zabezpečovací zařízení, které má odpuzovat zvířata, jako jsme my. Dávalo by to smysl. Pak vypne počítače. Pořád ještě nevěřícně vrtíme hlavou nad následující pasáží.“

V hologramové místnosti byla až na slabou záři nouzového osvětlení skoro úplná tma. Muž přešel dozadu a dotkl se čehosi na svém předloktí. Před ním se odsunuly dveře. David se ohlédl – dveře tam byly, ale teď v nich vězelo kopí. Atlanťan se rozhlédl, chvíli vyčkával a pak prošel dveřmi, které se za ním zavřely – bez kopí.

David se znovu ohlédl ke dveřím.

„Neobtěžuj se.“ Craig zavrtěl hlavou. „Zkoušeli jsme to. Zkoušíme to už celé hodiny.“

„Co to je v těch dveřích?“ David k nim přistoupil blíž.

„Těžko říct. Pár vědců si myslí, že jde o kopí osudu, ale nejsme si jistí. Podle nás ho tady dole měl Patrick, respektive Tom Warner, který se jím snažil prorazit do dveří díru nebo tak něco.“

David se přisunul blíž. „Kopí osudu?“ Věděl, oč jde, ale potřeboval získat čas a zabavit Craiga.

„Ano. Neslyšels o něm?“

David zavrtěl hlavou.

„Kane jím byl posedlý a po něm i Hitler. Legenda praví, že když Ježíš Kristus visel na kříži, probodli mu bok kopím, které ho usmrtilo. Ve starověku se věřilo, že armáda, která to kopí vlastní, je neporazitelná. Hitler se ho zmocnil, když anektoval Rakousko, a ztratil ho jen pár týdnů předtím, než Německo kapitulovalo. Jde o jeden z mnoha antických artefaktů, které jsme za ty roky nashromáždili v naději, že z nich vyčteme něco o atlanťanech.“

„Zajímavé,“ pronesl David a chopil se násady kopí. Zatáhl za ni a ucítil, jak se dveře nepatrně pohnuly. Když zatáhl silněji, kopí se uvolnilo a dveře se otevřely. David kopí upustil a vrhl se dovnitř, zatímco Craig vytahoval pistoli a začínal pálit.

Kapitola 115

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

„Ne, nestřílejte po nich!“ ječel Dorian do vysílačky, ale už bylo pozdě. Viděl, jak druhý muž schytal dvě rány do hrudi a třetí padl následkem kulek v rameni a břiše. „Zastavte palbu! Zastřelím prvního pitomce, který zmáčkne spoušť!“

Střelba ustala a Dorian vyšel na otevřené prostranství k poslednímu muži. Ten se začal plazit k pistoli, když ho spatřil, a zanechával za sebou lepkavou krvavou čáru.

Dorian doběhl ke zbrani a odkopl ji k protější stěně laboratoře. „Stůj. Nechci ti ublížit. Vlastně ti seženu i pomoc. Jen chci vědět, kdo vás poslal.“

„Poslal?“ Muž zakašlal a bradu mu potřísnila krev.

„Ano –“ Praskot ve sluchátku přiměl Doriana odvrátit pohled od umírajícího. Objevil se jeden ze staničních techniků. „Už jsme je identifikovali. Jsou to naši lidé – jeden z vrtných oddílů.“

„Vrtných oddílů?“

„Ano. Dokonce stejný tým, který našel vchod.“

Dorian se vrátil pohledem k muži. „Kdo vás poslal?“

Muž se zatvářil nechápavě. „Nikdo… nás neposlal…“

„Nevěřím ti.“

„Viděl jsem…“ Krvácel stále víc. Kulka v břiše ho brzy dorazí.

„Cos viděl?“ naléhal Dorian.

„Děti.“

„Kristova noho,“ ulevil si Dorian. Kam to ten svět spěje? I na ropných plošinách už pracují samí sentimentální troubové. Pozvedl pistoli a střelil ho do hlavy. Pak se obrátil a zamířil zpátky ke svým bezpečákům. „Ukliďte to –“

„Něco se seběhlo u vstupní kontroly,“ zvedl hlavu jeden z vojáků. „Někdo právě spustil koš.“

Dorian zapátral očima po zemi a pak kolem sebe. „Martin. Pošlete tam oddíl – zajistěte řídicí stanoviště. Ať z té místnosti nikdo neodejde.“ Hlavou mu bleskla myšlenka – spuštěný koš. Kate? „Kolik zbývá času?“

„Času?“

„Těm bombám, které nesou děti.“

Agent immarijské ostrahy vytáhl tablet a něco do něj vyťukal. „Necelých patnáct minut.“

Pořád ještě by je mohla dostihnout. „Přeřízněte košový kabel,“ nařídil Dorian. Bude to příhodný konec. Kate Warnerová – dcera Patricka Pierce – zahyne ve studeném tmavém tunelu stejně jako Dorianův bratr Rutger.

Kapitola 116

David se složil k zemi, zatímco za ním se od zavírajících se dveří odrážely kulky. Otočil se, přidřepl a zvedl kopí nad rameno hrotem vpřed jako nějaký prehistorický lovec chystající se propíchnout kořist, až se vynoří z posuvných dveří.

Dveře se však neotevřely. David vydechl a posadil se na zem, aby si zraněná noha odpočinula. Nechápal, jak to Patrick Pierce zvládl – všechno to chození tady dole.

Když bolest polevila, vstal a prohlédl si okolí. Místnost byla podobná té, z níž právě vyšel – tytéž kovově šedé stěny i světla ve stropě a v podlaze. Vypadala na vstupní halu. Celkem do ní ústilo sedmero dveří, rozmístěných do půlkruhu podobně jako ve vestibulu u výtahů.

Kromě sedmi oválných posuvných dveří byla místnost skoro prázdná – až na stůl přede dveřmi, který Davidovi sahal až k hrudi. Ovládací pult? Jeho povrch byl pokrytý stejným tmavým plastem nebo sklem, z jakého byly ovládací prvky v předchozím sále.

David k němu přistoupil a opřel o něj kopí, aby měl zdravou ruku volnou. Podržel nad pultem dlaň, jak to viděl dělat atlanťana v hologramu. Kolem ruky se mu vyrojily cáry modrobílé mlhy a paprsky světla, které mu uštědřovaly drobné elektrické šoky a jiskření. Když pohnul prsty, světlo i mlha se rázem změnily – jiskření i elektrické impulsy se přesunuly k prstům.

Odtáhl ruku. Na tohle opravdu nemá. Napůl očekával, nebo spíš doufal, že vyskočí nějaká nabídka povelů.

Sáhl po kopí. Drž se toho, co znáš – svých lovecko-sběračských zvyků, řekl si. Vedle ovládacího pultu byly ještě jedny dveře, odděleně od ostatních. Východ? Přešel k nim a odsunul je. Objevila se další startrekovská chodba podobná těm, jaké je dovedly do tunelářovy tajné komnaty. To už se mu oči dokonale přizpůsobily slabé záři diod vsazených do stropu a podlahy.

Jestli atlanťané běželi do téhle místnosti, když jejich loď před dvanácti až patnácti tisíci lety explodovala, bylo nasnadě, že jde o nějakou únikovou kabinu nebo možná opevněnou sekci uprostřed lodě. Davida napadlo ještě něco – jestli sem doběhli, možná tu někteří z nich pořád ještě jsou. Třeba tady hibernují v dalších tubusech.

Rozhlédl se. Nikde neviděl žádné stopy života.

Z výtahové místnosti se vcházelo na křižovatku ve tvaru písmene T, která v obou směrech končila dalšími oválnými dveřmi. David si vybral kratší cestu a kulhal dál, opíraje se o kopí jako o hůl. Nesmírně mu to pomáhalo.

Na konci chodby se dveře automaticky odsunuly a David jimi prošel.

„Ani hnout.“ Mužský hlas. Ochraptělý, jako kdyby nebyl dlouho používán.

David za sebou uslyšel kroky. Podle ozvěny usoudil, že půjde o člověka (nebo atlanťana) zhruba stejně vysokého, jako je on. Zvedl ruce, stále svíraje kopí. „Nepřišel jsem vám ublížit.“

„Řekl jsem ani hnout.“ To už byl skoro u něj.

David se rychle otočil a těsně předtím, než se do něj zaryl elektrický hrot, spatřil záblesk, letmý pohyb člověka nebo co to bylo zač. Výboj ho srazil k zemi a zbavil vědomí.

Kapitola 117

Tři kilometry pod immarijskou výzkumnou základnou Hranol

Východní Antarktida

Ocelový koš se s kymácením řítil na dno ledové šachty. V jednu chvíli zarejdoval k hladké ledové stěně, do níž se zaryl a zasypal Katin skafandr i hledí ledovými úlomky. Zvedla ruce, aby si chránila helmu, načež málem vypadla, když to košem hodilo na druhou stranu. Na okamžik se ustálil, zatěžkaný kabelem, který měl naskládaný na střeše, a pak se vmžiku naklonil, až se spodkem zařízl do jedné stěny ledové šachty a vrškem do druhé. Kate sevřela madlo v horní části koše a zapřela se chodidly o síťované dno jako astronautka v trenažéru beztížného stavu pro případ, že by se koš přetočil dnem nahoru. Zavřela oči, vší silou se zaklínila a čekala. Kolem ní se rozstřikovala další ledová tříšť, jak se koš odrážel od stěn šachty. Nárazy brzdily pád. Pak stěny zmizely a uplynuly dvě dlouhé vteřiny, než… křup. Koš se zabořil do ledového pahorku a strhl Kate pod tříšť s prudkostí, která jí vyrazila dech.

Chvíli ve skafandru lapala po dechu. Bylo to jako dýchat tenounkým brčkem. Když se zase mohla nadechnout, převalila se a zorientovala se.

Koš vězel skoro metr hluboko v ledovém pahorku těsně pod místem, kde vrták prorazil stěnu komory. Pahorek se musel navršit z úlomků ledu, které do šachty napadaly, když vytahovali vrták ven, a z ledové tříště rozmetané jejím pádem. Ledové podloží jí zachránilo život.

Pahorek vypadal spíš jako sněžítko – v jeho nitru žhnula zářivá světélka. Kate na ně chvíli zírala. Vypadala skoro jako roj světlušek, ale nepochybně šlo o diody, spuštěné, aby osvětlovaly rozlehlou podzemní sluj. Zůstaly vězet hluboko v ledových odštěpcích a jejich světlo se odráželo do prostorné komory. Kate díky nim viděla, kde je.

Koš byl přibližně zpoloviny pohřbený v nánosu ledové drti a ta část, která zůstala nad povrchem, byla obalená ocelovou sítí. Kate v něm uvízla, ale zahlédla malý otvor – ne dost velký na to, aby se jím dalo prolézt, ale… mohla by ho rozšířit, kdyby se prokopala pod ním.

Začala hrabat rukama, jako když se pes snaží prohrabat pod drátěným plotem. Klec sice jemnou ledovou drť trochu nakypřila, ale i tak to šlo pomalu. Nakonec došla k závěru, že otvor už je dost velký, a začala se jím protahovat. Prostrčila jím hlavu i ruce, ale objemný skafandr v zubaté kovové síti uvízl. Kate se pokusila vrátit, ale ostré pletivo skafandr protrhlo a přimáčklo ji na místě. Dírou ve skafandru profukoval studený vzduch, který jí táhl na záda, zatímco se snažila z obleku vysvobodit. Přitiskla se břichem k ledu, co nejvíc to šlo, odstrčila se rukama a byla zpátky v kleci.

Vnímala, jak ji chlad kousek pod kousku znecitlivuje a šíří se od zad do všech směrů. S každou další vteřinou si podmaňoval stále větší část jejího těla. Začaly se jí klepat ruce. Skafandr jí zajišťoval víc tepla, než si uvědomovala. Tady dole byla strašlivá zima. Když honem něco neudělá, umrzne.

Začala oběma rukama odhrabávat led ve zběsilé snaze zvětšit otvor. Cítila, jak jí tuhnou nohy, a když do koše vysypávala další hrst ledu, měla co dělat, aby neupadla. Už to skoro měla.

Studený vzduch ji pálil v plicích a dech se jí na průzračném skle helmy srážel jako ledová mlha. Brzy jí zima vnikne do plic. Udusí se dřív, než umrzne. Mlha už vyplňovala skoro celou helmu. Otřela si ji rukou. Nic. Pořád tam byla. Otřela ji znovu. Pořád nic. Proč nechce zmizet? No jistě – je přece na vnitřní straně helmy. To jí bylo jasné. Proč se vůbec snaží otírat helmu zvenčí? Co se to s ní děje? Zima. Ochromuje ji. Už se skoro ani nemohla soustředit. Co dělala před tou mlhou? Ledový povlak na vnitřní straně helmy už tvořil jednolitou vrstvu, takže nic neviděla. Otočila se, jak hledala správný směr. Klečela na všech čtyřech jako pes v kleci a pátrala po zvuku ve tmě.

Pes. Klec. Ta díra. Ano, snažila se prohrabat ven. Musí se dostat ven. Kde je ta díra? Zoufale zatápala na ledu pod sebou. Začala se v kleci točit. Všude kolem jen samá síťovina. Je tu vůbec nějaká díra? Pak něco nahmátla rukama – ano, je tady. Jenže Kate už nemohla dál hrabat. Necítila prsty.

Vrhla se do otvoru a odstrčila se nohama. Ucítila na zádech ostré kovové pletivo, ale nevšímala si ho a odstrčila se ještě silněji. To už cítila pletivo i na zadní straně nohou. Postupovala dál. Zapřela se lokty o led a zabrala nejdřív jedním loktem a pak druhým jako voják plížící se překážkovou dráhou pod ostnatým drátem. Jak daleko už je? Vykopla nohou. Byla volná.

Převalila se a vstala. Led v helmě ji oslepoval. Kudy se jde k té stavbě? Rozběhla se, ale měla pocit, jako by měla nohy z olova. Skafandr, a teď ještě ztuhlé nohy – takhle tam nikdy nedojde. Nikam se nedostane. Kudy má jít? Všechno to vypadalo stejně – led a za ním slabá záře světel.

Postřehla, jak se jí země žene v ústrety. Upadla a svalila se na zem. Led se dotkl jejích zad, vyslal jí tělem další vlnu chladu a uštědřil jí šok. Prohnula se do oblouku a vytřeštila oči. Zprudka se nadechla a s funěním se vytáhla do kleku.

Musí se soustředit. Vstala a zatočila se na místě. Světla. V jednom směru jich bylo víc než v ostatních. Klenutá komora byla obrovská. Světla – sněžítko se světluškami… tam, kde vrták prorazil stěnu… světla budou na opačné straně než vchod.

Kate se obrátila a začala se šourat pryč od světla. Byla jí hrozná zima. Pak se ozvalo zadunění. Skřípění kovu o kov. Někde před ní, ale trochu doprava. Změnila směr a plahočila se dál. Znovu upadla, ale přinutila se vstát. Zapřela se oběma rukama o koleno a vytáhla druhou nohu do stoje. Už vůbec nic necítila. Jen pohybovala končetinami a doufala, že to přestane.

Ledové křup-křup-křup pod jejíma nohama se už neozývalo. Zvuk kroků utichl, ale zima zůstala. Točila se jí hlava. Udělala další krok a pak ještě jeden. Nezastavuj se.

Za ní: kov o kov. Zavírající se dveře?

Pořád jí byla hrozná zima. Padla na kolena a pak na zem, tváří do sněhu.

Kapitola 118

Immarijská výzkumná základna Hranol

Východní Antarktida

Dorian sledoval Kate, jak padá, vstává a prochází obří branou. Zvon visící nad ní nevydal jediný zvuk. Střelil pohledem po odpočtu: 00:01:32.

Necelé dvě minuty. Byl si jistý, že ji zabije pád, ale atomový výbuch v hrobce? Taky dobrý. Se stejným výsledkem.

„Nech mě jít, Doriane.“

Dorian se obrátil a zadíval se na Martina Greye. Šedovlasý muž se snažil vytrhnout immarijským strážným, kteří ho drželi z obou stran. Dorian byl tak uchvácený sledováním Katiny smrti, nebo aspoň jejím očekáváním, až zapomněl, že ten starý krahujec je pořád ještě v operační místnosti.

Otočil se k Martinovi a usmál se. „Byls to ty. Celá ta šaráda s Orlojem i to, jak jsi je navedl k čínskému středisku v naději, že zachrání děti a zabrání mi odstartovat Tobský protokol.“ Zamyslel se. „A pomohls jim uprchnout. Byls to ty, viď? Spojil ses s immaruy, kteří je zachránili, když zvon vybuchl. Jak jsi to věděl? Jak jsi je našel?“

„Trpíš bludem, Doriane. Nech mě jít a přestaň se ztrapňovat.“

„Jsi mazaný, Martine, ale z tohohle se nevykroutíš. Právě jsi pomohl Kate uprchnout.“

„To nepopírám. Nikdy jsem neskrýval, že ji mám rád. Chránit ji je moje hlavní priorita. Kdyby to bylo nutné, nechal bych tuhle laboratoř vyhořet do základů.“

Dorian se pousmál. „Takže to přiznáváš – vrtný oddíl, který nás napadl, se řídil tvými rozkazy.“

Martin nesouhlasně zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Zamysli se nad tím, Doriane. Vždyť se s nimi nemám jak spojit. V životě jsem je ani neviděl.“

„Mno, na tom nezáleží. Prokoukl jsem to, Martine.“ Dorian si staršího muže měřil pohledem a čekal, jak zareaguje. „Co ty? No ano, ty určitě taky. Děti přežily zvon, protože byly naočkované kmenovými buňkami mého a Katina dítěte. Oba nás zachránily tubusy – Kate jako nenarozený plod v matčině děloze, mě jako dítě nakažené atlantským morem nebo španělskou chřipkou, chceš-li. Což znamená, že já tou branou můžu projít taky. Ale ještě si pár minut počkám.“ Ukázal k obřímu monitoru s odpočtem. Posledních pár vteřin odtikalo, dokud na obrazovce nestálo 00:00:00. Číslice rudě zablikaly.

Dorian očekával nějaké povrchové chvění v důsledku exploze, ale žádné se nedostavilo. Stavba musela mít neskutečně silné zdi, a navíc ji izolovaly tři kilometry ledu.

Dorian se usmál. „Tam dole právě explodovaly dvě jaderné hlavice. Kate to k dětem nestihla, to tě můžu ujistit. Měla na to necelé dvě minuty a já bych řekl, že nebyla v kondici na nějaké pobíhání. Sám jsi to viděl. Hodně trpěla, Martine. Mohla v tom skafandru umrznout. Nebo aspoň přijít o většinu prstů na nohou i na rukou – těsně před smrtí.“

Odmlčel se, ale Martin nic neodpověděl. Dorian pokynul jednomu z příslušníků ostrahy, který přešel ke skříňkám a začal chystat skafandr. „Hned se tam dolů spustím a podívám se, jak na tom je, jen co mi připraví závěsný postroj. Dám ti vědět, kdyby se našly nějaké zbytky. Pochybuju o tom. Ale než se tam vydám, chtěl bych se s tebou ještě o něco podělit. Rozluštil jsem další záhadu.“ Začal přecházet před ním. „Zajímá tě to vůbec?“

„Je to tvoje obludárium, Doriane –“

„Neurážej mě. Mám tvůj život ve svých rukou.“

„I svůj vlastní. Žádný člen rady nesmí zabít jiného –“

„To se ještě uvidí. Mallory Craig mi tě před několika dny zakázal zabít, ale už změnil názor – to on mi poslal Kate. Ten už tvou popravu vetovat nebude. Ale jak jsem říkal – ta čínská exploze. Dětem byla jednoduše nasazena léčba atlantským genem. Zvonové záření jim neublížilo, ale chovalo se jinak, když se dostalo do kontaktu s Kate – zvon se vypnul. Takhle to bylo. Zvon v ní poznal atlanťanku, jednoho ze svých lidí, a vypnul se, tím způsobil nezvladatelné přepětí v naší rozvodné síti a zničil jaderné reaktory i všechna ostatní relé v celém objektu. Uvědomuješ si, jaké to má důsledky, Martine?“

Martin se díval do prázdna. „Ty mi to určitě povíš.“

„Nebuď drzý. Tohle tě bude zajímat. Znamená to, že naše dítě je prvním potomkem dvou atlanťanů – prvním představitelem nové lidské rasy, konečného výsledku evoluce lidstva. Jeho genom obsahuje indicie k pochopení, jak jsme se změnili před padesáti tisíci lety a jak se můžeme vyvíjet dál.“

„Mohli bychom, Doriane. Tvé vlastní –“

„Nedokázal jsem to.“ Dorian se od něj odvrátil. „I když jsem Kate nenáviděl za to, co její otec provedl mé rodině, nedokázal jsem se přimět zabít své vlastní dítě. Je v laboratoři, v jednom z těch atlanťanských tubusů v San Francisku. To jsem ti chtěl říct, Martine. Svým vměšováním jsi ničeho nedosáhl. Vyhrál jsem. Výzkumný tým právě vyjímá plod, aby ho mohl prozkoumat. Brzy budeme mít funkční atlantskou vakcínu, možná už za pár týdnů nebo měsíců. A využijeme ji selektivně –“

Přerušil ho jeden z techniků. „Jsme připraveni, pane.“

„Už musím jít, Martine.“

„Na tvém místě bych to nedělal.“ Martin ho propaloval pohledem.

„Určitě bys to ud…“

„Vím, proč jdeš tam dolů.“

„Ty víš –“

„Ten vzkaz,“ pokračoval Martin, „který jsi připíchl k dítěti. Vím, co v něm bylo. Dopis v němčině od optimistického malého kloučka, který oznamuje svému papá, že děti nesou bomby a že se musí co nejrychleji dostat ke vchodu. Jsi slepý, Doriane. Prober si fakta. A mrtvoly těch primátů v laboratoři číslo tři. Když jsme dorazili, zvon dole byl aktivní. Stejně jako ten v ledovci s ponorkou před několika týdny. Usmrtil členy našeho výzkumného oddílu. Našli jsme pod ním kosti. Tvůj otec v tubusu nikdy nespal. Byl to člověk, člověk jako kaž…“

„Byl to bůh. A není mrtvý. Neviděl jsem jeho kosti,“ namítl Dorian vzdorně.

„Ještě ne. Ale uv…“

„Je tam dole!“ trval na svém Dorian.

„I kdyby byl, o čemž pochybuji, bylo by mu sto dvacet sedm let.“

„Tak uvidím jeho kosti nebo něco jiného, ale aspoň budu vědět. A uvidím ještě jedny kosti. Ženské, těsně po třicítce. A pak se konečně naplní můj osud. Zbavím nás atlantské hrozby jednou provždy.“ Dorian pokynul bezpečákům. „Dohlédněte na to, aby odsud neutekl. Zesilte ostrahu. A jestli ho nebudou potřebovat na výzkum plodu…“ obrátil se a pohlédl Martinovi do očí, „tak ho zabijte.“

Martinův stoický výraz neprozrazoval jediné citové hnutí.

Přistoupil k nim jeden z techniků, který odvedl Doriana stranou. Váhavě pronesl: „Ohledně toho sestupu, pane, je to… my si myslíme, že byste měl počkat.“

„Proč? Říkali jste, že skafandr mě ochrání před radiací –“

„Ano, to je pravda, ale detonace mohly způsobit i další škody. Požár. Možná i strukturální poškození. Celé se to klidně mohlo propadnout. Už máme první údaje o gibraltarské stavbě – ředitel Craig v ní objevil nějaké archivní videozáznamy. Stavbu ve skutečnosti rozmetal výbuch metanu podobný atomovkám, které jsme poslali dolů, tedy vlastně ještě silnější, ale už víme, že stavby nejsou nezničitelné –“

„Co navrhujete?“

„Počkejte pár dní –“

„Nepřichází v úvahu. Počkám maximálně několik hodin.“

Technik přikývl.

„A ještě něco. Až sejdu do hrobky, spusťte do téhle vrtné šachty tři jaderné hlavice. Jestli vyjde ven kdokoli kromě mě nebo mého otce – ať už člověk, atlanťan nebo něco jiného –, odpalte je. Zbylé hlavice spusťte do ostatních vrtů a nastavte je tak, aby explodovaly všechny zároveň.“

„Ty detonace by způsobily tání ledu –“

„Ty detonace by zachránily lidstvo. Udělejte to.“

Kapitola 119

David otevřel oči a rozhlédl se. Ležel na úzkém lůžku s gelovou matrací, která se dokonale přizpůsobovala jeho tělu. Předklonil se a gel zareagoval, pomohl mu vstát. Něco ucítil, jako česnek smíchaný s lékořicí. Vlastně to bylo ještě horší. David zvedl ruku, aby si ucpal nos, ale zápach se tím jen zhoršil. Uvědomil si, že se line od něj – z černé pasty, kterou měl na rameni a na noze. Smrdělo to příšerně, ale… zranění už tolik nebolela. Pasta se mu prožrala košilí, ale zřejmě mu uzdravovala rány. Vstal a vzápětí se zase zhroutil zpět na gelové lůžko. Ještě nebyl stoprocentně fit.

„Nepřepínejte se.“ Byl to ten muž, který ho zneškodnil.

David zapátral pohledem po nějaké zbrani. Po kopí nikde ani stopa.

„Jen klid, nechci vám ublížit. Nejdřív jsem si myslel, že vás poslali, abyste mě zabil, ale když jsem viděl vaše zranění… napadlo mě, že by asi poslali někoho… v lepší kondici.“

David si toho člověka prohlížel – a že to je člověk, bylo nyní zjevné. Mohlo mu táhnout na padesátku, možná i víc. Tvář měl ztrhanou, jako by dlouho nejedl nebo nespal. Bylo v tom však ještě něco… vypadal sveřepě. Voják, možná žoldnéř.

„Kdo jste?“ K Davidovi se donesl další závan toho černého sajrajtu, který měl na rameni, a pootočil hlavu, jak se mu marně snažil uniknout. „A co jste mi to udělal?“

„Upřímně řečeno si nejsem jistý. Je to nějaká léčivá pasta. Zřejmě umí uzdravit skoro všechno. Nevím, jak to funguje, ale funguje to. Poranil jsem se, zůstal jsem ležet a myslel jsem, že umřu. Počítač vyklopil panel s tácem tohohle smradlavého svinstva a pak mi přehrál film, ve kterém jsem se jím natíral – dost realisticky. Tak jsem se tím natřel a hned se mi ulevilo. Brzy budete jako rybička. Možná už za pár hodin.“

„Vážně?“ David si prohlédl rány.

„Možná i dřív. Stejně nemáte kam spěchat. A teď mi povězte, kdo jste.“

„David Vale.“

„Organizace?“

„Orloj, jakartská stanice,“ odpověděl David automaticky.

Neznámý k němu přistoupil a vytáhl pistoli.

Davidovi došlo, co právě řekl. „Ale nespolupracoval jsem s immarii, teprve teď jsem zjistil, že Orloj byl jejich organizace.“

„Nelžete mi. Jak jste mě našel?“

„Nijak. Nepátral jsem po vás. Heleďte, vždyť já ani nevím, kdo jste.“

„Co děláte tady dole? Jak jste se sem dostal?“

„Tunelem pod Gibraltarem. Našel jsem sál s kopím –“

„Jak?“

„S pomocí deníku.“ David zavrtěl hlavou, aby se vzpamatoval. Pasta účinkovala podobně jako rýma, narušovala jeho soustředění. „Dostal jsem ho v Tibetu od jednoho mnicha. Vy o něm víte?“

„Jistěže. Sám jsem ho napsal.“

Kapitola 120

Kate slyšela, jak všude kolem ní syčí vzduch. Pořád ještě necítila vlastní tělo, ale bylo tu teplo, zpočátku jen trochu, s každou další vteřinou se však oteplovalo víc a víc. Pokusila se zvednout ze země, ale hned upadla na obličej. Byla hrozně unavená. Cítila, jak se její zemdlené tělo hroutí do studeného skafandru.

Teplo pozvolna zaplnilo i skafandr a jí se vrátil cit do končetin. Obnovovali její tělesnou teplotu – ať už to dělal kdokoliv. Mlha v přilbě se srazila do kapek, které čůrkem stékaly po hledí a ve vzniklých linkách odkrývaly výhled na podlahu, jako když se proužek po proužku skládá rozstříhaná fotografie. Tvořil ji kovový rošt, až na to, že… jím nebylo vidět. Ne, byla to jednolitá kovová podlaha s prohlubněmi.

Převalila se na záda a zadívala se na hladký kovový strop. Mlha už ustupovala. Pořád jí byla zima, ale ve srovnání s ledovou katedrálou venku to byl hotový balzám. Kde to je? V nějaké dekontaminační komoře?

Kate se posadila. Už cítila prsty, a tak se začala dobývat do přezek na zápěstích. S trochou námahy se jí podařilo odepnout rukavice a pak se přesunula k helmě. Deset minut nato už měla skafandr svlečený a zůstala v oblečení, ve kterém odletěla z Gibraltaru. Rozhlédla se po místnosti. Byla dobře osvětlená, na šířku měřila asi dvanáct metrů a na délku zhruba dvakrát tolik. Za sebou spatřila obrovské dveře, jimiž vešla – byly mnohem větší než ty na druhém konci sálu. Zamířila k menším dveřím, které se otevřely samy od sebe. Když jimi prošla, na stropě i na podlaze se rozsvítila světélka. Zářila slabě, ale dohromady vrhala do šedivé chodby víc než dost světla. Připomínala jí blikající světelnou rampu v podlaze nějaké limuzíny.

Stála na obří křižovatce ve tvaru písmene T. Kudy teď? Než se stihla rozhodnout, uslyšela, jak se k ní něco blíží. Kroky.

Kapitola 121

David se snažil vyznat v tom, co mu muž sdělil. V hlavě měl jako vymeteno vinou nanopasty, která mu hojila rány v rameni a noze a trýznila mu chřípí odporným puchem.

Muž o sobě tvrdil, že je Patrick Pierce / Tom Warner – Katin otec a pisatel deníku. Americký voják, který pro immarie hloubil tunely výměnou za svolení k sňatku s dcerou jednoho z jejich vůdců. Jenže tohle nemohl být on – chronologicky to neodpovídalo. I když… je fakt, že strávil nějakou dobu v atlanťanských zamražovacích tubusech… Sedělo by to? Mohl mluvit pravdu?

David si pokusil poskládat zjištěné poznatky.

V letech 1917 až 1918 se Patrick Pierce zotavuje ze zranění z první světové války a nachází atlantskou stavbu pod Gibraltarem, kde odkrývá zvon a rozpoutává smrtící pandemii prezentovanou světu pod názvem „španělská chřipka“, na kterou zahyne něco mezi padesáti a sto miliony lidí. Na všech kontinentech je nakažena možná až miliarda osob.

V roce 1918 Pierce zavírá do tubusu svou manželku Helenu i s nenarozeným dítětem.

V letech 1918 až 1938 se Pierce volky nevolky stává členem immarijského vedení, aby uchránil svou manželku a nenarozené dítě. Završuje vykopávky na Gibraltaru, ale i on skončí zavřený v tubusu, když Konrad Kane zahajuje svou expedici – nejdřív do Tibetu, kde se chce zmocnit artefaktů a zmasakrovat immaruy, a pak do Antarktidy, kde chce vypátrat místo, které považuje za hlavní město Atlantidy. Už se nikdy nevrátí.

V roce 1978 jsou po čtyřiceti letech vypuštěni z tubusů Mallory Craig, Patrick Pierce a Dieter Kane. Pierceova manželka je stále mrtvá, ale její dcera se narodí živá. Pierce ji pojmenuje Katherine Warnerová. I ostatní si změní jména – z Patricka Pierce se stane Tom Warner, z Malloryho Craiga se stane Howard Keegan a z Dietera Kanea se stane Dorian Sloane.

V roce 1985 se Tom Warner (Patrick Pierce) začne pohřešovat – nejspíš zahynul při vědeckém experimentu.

Mohla by to být pravda? Mohl by Patrick Pierce / Tom Warner žít od roku 1985 tady dole?

Pokud Pierceovi bylo v první světové válce něco přes dvacet, jak se psalo v deníku, bylo by mu v roce 1938, kdy vstupoval do tubusu, něco přes čtyřicet… Takže v roce 1985 by mu bylo asi tak dvaapadesát a dnes… osmdesát. Muž, který stál před ním, byl mnohem mladší, sotva mu mohlo být víc než padesát.

David už se díky pastě cítil lépe. Vstal a muž pozvedl pistoli. „Zůstaňte, kde jste. Vy mi nevěříte, viďte?“

Ono je těžké se s někým hádat, když jsi zraněný a tvůj věznitel má zbraň, pomyslel si David. Pokrčil rameny a zatvářil se zkroušeně. „Věřím vám.“

„Jen se nedělejte. A přestaňte mi lhát.“

„Podívejte, já se to jen snažím nějak vyhodnotit, ten deník byl psaný… od roku 1918 do roku 1938 –“

„Vím, kdy byl psaný; říkal jsem vám přece, že jsem ho sám psal. A teď mi řekněte, jak přesně jste se sem dostal.“

David se posadil na lůžko. „Vlákali mě do pasti. Mallory Craig, ředitel Orlo…“

„Vím, čeho je ředitel. Na co vás nalákal?“ Muž mluvil rychle, jak se ho snažil zahnat do kouta v naději, že se David podřekne a prozradí se.

„Na Kate Warnerovou. Řekl mi, že sešla do hrobky. Vyrazil jsem ji hledat. Asi tak před týdnem unesli dvě děti z její laboratoře v Jakartě. Zkoušela na nich novou léčbu autismu –“

„O čem to pro všechno na světě mluvíte?“

„Nejsem si jistý, nechtěla mi to prozradit –“

„Kate Warnerová je šestileté děvče. Nemá laboratoř v Jakartě ani nikde jinde.“

David se na něj zkoumavě zadíval. Znělo to přesvědčeně. „Kate Warnerová pracuje v genetickém výzkumu. A rozhodně jí není šest let.“

Muž spustil pistoli a uhnul pohledem. „Není možná,“ zamumlal.

„Jak to?“

„Jsem tady dole teprve měsíc.“

Kapitola 122

Kate měla co dělat, aby věřila vlastním očím. Zpoza rohu vyběhli Adi a Surya, a když ji uviděli, rozběhli se k ní ještě rychleji. Kate se k nim sklonila, aby je objala, ale chlapci se skoro ani nezastavili.

Zatahali ji za ruce a pobízeli ji, ať jde s nimi. „Pojď, Kate, musíme jít. Už jdou.“

* * *

Dorian rozepnul oranžový postroj a spustil se na led, který začínal metr pod ním. Čelovka v helmě mu odhalila zdeformovaný koš trčící z ledového pahorku jako past na raky ze dna oceánu. Vedle něj ležel na neuspořádané haldě obrovský smotek ocelového kabelu. Spadl na Kate, ale koš ji před ním uchránil. Škoda.

Dorian se narovnal a odkráčel k portálu. Zastavil se přímo pod zvonem zavěšeným vysoko nad ním, těsně pod kupolí. Světla v helmě přes něj několikrát přejela a Dorian se usmál. Zvon visel nehybně a tiše. Ten zákeřný přístroj, který jeho bratra na místě zabil a matku infikoval smrtícím morem, jímž se nakazili přeživší… nyní umlčený.

Brána se otevřela, jako by uznávala, že nadešel jeho osudový okamžik, a Dorian vstoupil dovnitř.

Kapitola 123

Davidovi se v hlavě honily myšlenky. „Heleďte, já nevím, co vám na to mám říct. Píše se rok 2013.“

„Není možná.“ Muž na něj mířil pistolí, když ustupoval ke skříni, sahal dovnitř a vytahoval z ní lesklý zlatý předmět, který hodil Davidovi.

Byly to hodinky. David je obrátil a přečetl si datum a čas: 19. září 1985. „No jo. Aha. Já sice u sebe nemám zlaté hodinky se špatným datem, ale…“ Sáhl do kapsy.

Muž pozvedl zbraň.

David se zarazil. „Jen klid. Mám vlastní časovou kapsli. Fotku v kapse. Sáhněte tam a podívejte se.“

Muž k němu přistoupil, vytáhl z Davidovy kapsy lesklý snímek a zadíval se na fotografii ponorky vyčnívající z ledovce.

„Tipoval bych, že v roce 1985 ještě immariové nepořizovali satelitní snímky ledovců.“

Muž zavrtěl hlavou a uhnul pohledem, jako by se pořád pokoušel všechno pochopit. „To je Kaneova ponorka, že?“

David přikývl. „Myslíme si, že ji našli před několika týdny. Poslyšte, mě to mate stejně jako vás. Pojďme to probrat a zkusíme si v tom udělat pořádek. Jak jste se sem dostal?“

„Pracoval jsem v té tajné komoře. Přišel jsem na to, jak se ovládají jejich stroje.“

„To vy jste pustil ten videozáznam, aby šel pořád dokola?“

„Videozáznam? Á, ano, to jsem byl já, pro případ, že bych se už nevrátil a někdo tu komoru objevil.“ Posadil se na lůžko a sklopil zrak k podlaze, jako by se snažil rozpomenout. „I to kopí do dveří jsem zabodl já. Zkoušel jsem různé artefakty z immarijského trezoru a doufal, že některým z nich oživím další stroje.

Podařilo se mi ty dveře otevřít, ale pak jsem se zasekl; nic dalšího už jsem v komoře neobjevil. Předpokládal jsem, že v sousední místnosti bude další ovládací pult, a tak jsem do ní vešel. Pokusil jsem se zaklínit dveře kopím. Škoda, že to nefungovalo. Zpátky už jsem se nedostal. Zdejší stroje se něčím liší. Většina z nich je vypnutá. Je tu ještě pár dalších záhad… ale za poslední měsíc jsem se nedostal moc daleko, tedy než jste se objevil vy. Vypadá to, jako by se celá stavba probouzela, stroje se rozbíhají a otvírají se i dveře, které předtím nešly otevřít. Zrovna jsem to zkoumal, když jsem uslyšel, jak se otvírají ty vaše dveře, a padl na vás.“

„Vraťme se k tomu časovému rozdílu. Vím, že nejste Patrick Pierce nebo jak se jmenoval, Tom Warner. Tomu by bylo tak osmdesát. Prostě mi řekněte, kdo jste –“

„Jsem Patrick Pierce.“ Muž se předklonil. „Čas tady plyne pomaleji. Musí to dělat… jeden den tady za každý rok venku.“

„Jak to?“

„Nevím. Ale podle nás to nějak souvisí se zvonem. Možná má dvě funkce. Je to zabezpečovací přístroj, který má udržet neatlanťany venku, ale to je jen polovina. Když jsme ho začali zkoumat, měli jsme za to, že jde o stroj času. Vytvářel kolem sebe jakési pole, takovou dilatační časovou bublinu. Jak jsem říkal, čas se v blízkosti zvonu zpomaloval. Domnívali jsme se, že to nějak souvisí s gravitačním posunem, který ohýbá a křiví okolní časoprostor. Dokonce jsme si mysleli, že by mohlo jít o generátor červích děr.“

„O co?“

„Toho žargonu si nevšímejte. Tyhle představy vycházely z Einsteinovy obecné teorie relativity. Určitě už jsou překonané, nebo dokonce zamítnuté. Stačí říct, že když jsme vyňali gibraltarský zvon, všimli jsme si, že kolem sebe jakoby zpomaloval čas. Byli jsme přesvědčení, že tím získává energii. Podařilo se nám ho v podstatě obrátit naruby, když jsme ho připojili na přívod elektřiny a minimalizovali tak jeho gravitační působení.“

„To zní zajímavě, ale má to jeden háček. Gibraltarský zvon byl odstraněn před víc než sto lety.“

„Já vím. Sám jsem ho odstraňoval. Mám ještě jednu teorii. Napadlo mě, že atlanťané uvízli v té části lodě, která se odlomila po explozi na Gibraltaru. Řekl bych, že dveře, kterými prošli, nevedly do jiné místnosti ve stejné lodi. Podle mě to byl portál do jiné lodě. Myslím, že nejsme na Gibraltaru.“

Kapitola 124

Kate se podařilo chlapce zastavit až za dalším rohem.

„Řekněte mi, co se tady děje,“ žadonila.

„Musíme se schovat, Kate,“ prohlásil Adi.

„Před kým?“

„Nemáme čas,“ namítl Surya.

Čas – to slovo se rozlehlo Katinou myslí a zachvátila ji další obava. Otočila si chlapce zády k sobě a začala hledat digitální odpočet.

02:51:37. Zbývají ještě skoro tři hodiny. Martin říkal, že do detonace chybí necelá půlhodina. Jak to? Na tom nezáleželo – hodiny pořád ještě tikají. Musí něco vymyslet.

Chlapci už ji zase tahali a za nimi se otvíraly dvoukřídlé dveře.

* * *

Dorian odložil poslední součást skafandru a přeletěl pohledem místnost – něco na způsob dekontaminační komory. Zamířil k menším dveřím. Jeho kroky se ve vysokém kovovém sálu hlasitě rozléhaly. Dveře se otevřely, když se k nim přiblížil, a Dorian vstoupil do chodby. Jako na Gibraltaru. Všechno to byla pravda. Tohle je další atlanťanské město.

Ve stropě a v podlaze chodby se rozsvítily diody. Stavba působila čistě a nedotčeně. Rozhodně nepřestála jaderný výbuch. Proč ne? Že by se děti s bombami dostaly dál? Nebo je atlanťané chytili? A zneškodnili nálože?

Před sebou uslyšel kroky – pochodující boty, jednohlasý dusot na kovové podlaze. Vytáhl pistoli a přitiskl se ke stěně chodby do stínu jednoho z nosníků.

Kapitola 125

Kate se zastavila a nahlédla do místnosti.

Byl v ní tucet obřích stojatých skleněných baněk podobných těm, jaké Patrick Pierce – její otec – popisoval ve svém deníku. A stejně jako ony i každý z těchto tubusů obsahoval lidoopa, člověka nebo něco mezi. Kate se vplížila dovnitř a užasle si je prohlížela. Bylo to neuvěřitelné – sál zapomenutých předků. Všechny chybějící články ve vývoji lidstva, úhledně sebrané a roztříděné v téhle oválné místnosti, tři kilometry pod antarktickým ledem, jako když dítě sbírá motýly do zavařovačky. Několik exemplářů bylo menších než ona, ne víc než metr dvacet; většina byla zhruba stejně vysoká a pár jich bylo ještě o pořádný kus vyšších. Měly nejrůznější zbarvení – některé byly černé, některé hnědé, jiné úplně bílé. Vědec by tady mohl strávit celý život. Mnozí už také strávili celý život vyhrabáváním kostí a zoufalou snahou najít třeba jen úlomek těch neporušených lidí, kteří se tu vznášeli zamražení v přibližně tuctu skleněných tubusů.

Chlapci ji následovali dovnitř a dvoukřídlé dveře se za nimi zabouchly.

Kate se rozhlédla po místnosti. Kromě tubusů už tu nebylo skoro nic vyjma pultu s prosklenou horní deskou, který jí dosahoval k hrudi. Kate se k němu vydala, ale zastavila se, když se dveře místnosti začaly opět otvírat.

Kapitola 126

Patrick Pierce nespouštěl ruku z pistole, zatímco sledoval muže, který si říkal David Vale. Nechal mladšího muže, aby ho vedl. Jeho příběh zněl přijatelně, ale Patrick mu stále ještě nedůvěřoval. Nebo tomu možná jen nechci uvěřit.

Kráčeli jednou dlouhou chodbou za druhou a Patrickovy myšlenky zalétly k Heleně, k tomu dni před sedmi lety, kdy se skleněný tubus se zasyčením otevřel…

Bílý opar se rozptýlil a on se k ní natáhl. Měl pocit, že se jeho ruka promění v písek, rozsype se a odvane jako popel ve větru, když ucítil její chladnou pleť. Padl na kolena a po tvářích se mu začaly řinout slzy. Mallory Craig ho vzal kolem ramen a Patrick toho chlapa srazil k zemi, kde ho praštil do obličeje dvakrát, třikrát, čtyřikrát, než ho od něj odtáhla immarijská ostraha. Craig, ďáblova pravá ruka, muž, který ho vlákal do pasti s úmyslem zabít ho. V rohu se choulil vyděšený hoch – Dieter Kane. Craig se zvedl, pokusil se otřít si krev, která mu tekla po tváři, pak vzal Dietera do náruče a vyběhl z místnosti.

Patrick chtěl pohřbít Helenu se zbytkem rodiny v Anglii, ale Craig to nedovolil. „Potřebujeme nová jména, Pierci. Veškeré spojení s minulostí musí zmizet.“ Nová jména. Katherine. Kate, tak jí říkal ten muž – Vale.

Patrick si neuměl představit, jaké to pro ni bylo. Jako otec byl věčně nepřítomný, a když jí byl nablízku, choval se přinejlepším ostýchavě. Od chvíle, kdy sevřel Katherine v náručí, zasvětil život neutralizaci immarijské hrozby a rozluštění záhad Gibraltaru a zvonu – aby pro ni učinil svět bezpečným. To bylo to nejlepší, co pro ni mohl udělat. A selhal. Jestli to, co Vale říkal, byla pravda, jsou immariové silnější než předtím. A Kate… promeškal celý její život. Co hůř: vychoval ji nějaký cizí člověk. A nejen to, ještě ji zatáhli do immarijského spiknutí. Hotová noční můra. Snažil se ty myšlenky vytěsnit, ale jako by se vynořovaly za každým dalším rohem a vyvstávaly z podlahy každé nové chodby jako duch, který ne a ne zmizet.

Zadíval se na muže kulhajícího před ním. Uměl by mu Vale odpovědět? A navíc pravdivě? Odkašlal si. „Jaká je?“

„Kdo? Aha, Kate?“ David se s úsměvem ohlédl. „Je… úžasná. Neuvěřitelně inteligentní… a strašně tvrdohlavá.“

„O tom nepochybuji.“ Slyšet ta slova přišlo Patrickovi neskutečné. Nějak mu to ovšem pomohlo vyrovnat se s faktem, že jeho dcera vyrůstala bez něj. Měl pocit, že by měl něco říct, ale nevěděl co. Po chvíli se ozval: „Mluvit o tom je pro mě nezvyk. Z mého pohledu je to jen pár týdnů, co jsem se s ní loučil v Západním Berlíně. Je to… prekérní zjištění, že má vlastní dcera vyrostla beze mě.“

„Vyvedla se dobře, to mi věřte.“ David se na okamžik odmlčel, než pokračoval: „Druhou takovou jsem ještě nepotkal. Je krás…“

„Dobrá, to by, é, to by stačilo. Ať se, á… nerozptylujeme.“ Patrick přidal do kroku. Poznatky jistého rázu zjevně podléhaly… rychlostnímu limitu. Předběhl Valea a převzal vedení. Měl proti němu doslova o ruku a nohu navíc a Vale byl neozbrojený, takže nejspíš nepředstavoval kdovíjakou hrozbu. A Valeova poslední odpověď ho přesvědčila, že mladší muž mluví pravdu.

David se s ním snažil udržet krok. „Jasně.“

Chvíli se mlčky plahočili chodbami, než se Patrick zastavil, aby se David mohl vydýchat. „Omlouvám se,“ pronesl. „Vím, že ta pasta dává člověku zabrat.“ Povytáhl obočí. „Za uplynulý měsíc jsem při pokusech s ní měl pár drobných úrazů.“

„Zvládám to,“ vypravil ze sebe David mezi nádechy.

„To určitě. Nezapomínejte, s kým mluvíte. Já jsem se těmihle tunely belhal sto let před vámi. Musíte se šetřit.“

David k němu vzhlédl. „Když o tom mluvíme, teď už chodíte dobře.“

„Ano. Ale vzdal bych se toho, kdybych to mohl vrátit. Ten tubus. V roce 1918 jsem z něj hned zase vyšel. Několikadenní pobyt mě kompletně uzdravil. Nezapsal jsem to do deníku, protože jsem tou dobou dokázal myslet jen na to, co se dělo kolem mě. Helena… španělská chřipka…“ Chvíli upíral zrak na zeď. „Myslím, že ty tubusy dělají ještě něco. Když jsem z něj vyšel v osmasedmdesátém, uměl jsem ovládat atlanťanské stroje. Možná proto jsem dokázal projít tím portálem na Gibraltaru.“ Zahleděl se na Davida. „Pořád ale nechápu, jak se to povedlo vám. V tubusu jste nikdy nebyl.“

„To ne. Připouštím, že to taky nechápu.“

„Léčili vás immariové něčím?“

„Ne. Aspoň myslím, že ne. I když vlastně ano… dostal jsem transfuzi od někoho, kdo v tubusu byl – od Kate. V Tibetu mě zranili. Ztratil jsem hodně krve a ona… mi zachránila život.“

Patrick přikývl a začal rázovat chodbou. „To je zajímavé.“ Přeletěl pohledem pastou natřené rány v Davidově rameni a noze. „Rány máte vyčištěné, ale hned mě napadlo, že jsou od kulek. Kde jste k nim přišel?“

„Od Doriana Sloana.“

„Tak on se dal k immariům a převzal rodinnou tradici. V roce 1985 byl ten malý rošťák den ode dne zákeřnější. To mu bylo patnáct.“

„Dneska je to s ním ještě horší.“ David se narovnal. „Díky za odpočinek. Můžeme.“

Patrick se opět chopil vedení a pokračoval dál svižným, byť o něco pomalejším tempem. Dvoukřídlé dveře, které se před ním ještě nikdy neotevřely, se nyní rozestoupily, když se k nim přiblížili. „Je to strhující – otvírat průchody, které ještě včera byly zavřené. Jen si mě poslechněte, mluvím jako ti blbci, co si mě najali za války.“

David zavrtěl hlavou. „Za války.“

„Co je?“

„Ale nic. Jen mi přijde zvláštní slyšet ‚za války‘ v souvislosti s první světovou válkou. Dneska to označuje válku v Afghánistánu.“

Patrick se zastavil. „Se Sověty? My válčíme –“

„Ale ne, ti vyklidili pole v devětaosmdesátém. Sovětský svaz dokonce už ani neexistuje.“

„S kým tedy?“

„S al-Káidou, nebo teď už je to vlastně Tálibán, takový… něco jako radikální islámský kmen.“

„Tak Amerika válčí s afghánským kmenem…“

„Jo, je to, é, na dlouhé povídání –“

Světla v chodbě zablikala a pak zhasla. Oba muži se zarazili.

„Stalo se to už někdy?“ zašeptal David.

„Ne.“ Patrick vytáhl tužkovou svítilnu a zmáčkl spínač. Baterka osvítila chodbu i prostor kolem nich. Připadal si jako Indiana Jones rozžíhající pochodeň v nějaké prastaré chodbě. Už už to chtěl poznamenat, ale David by nejspíš ani nevěděl, kdo to byl Indiana Jones. Dobyvatelé ztracené archy musí být starý film, víc než třicet let, a mladší generace už asi staré filmy nesleduje. David si zastínil oči zdravou rukou a zamžoural.

Patrick vyrazil napřed a pečlivě vážil každý krok. Světla v chodbě znovu zablikala, ale opět zhasla, než se rozsvítila naplno. Dveře na konci chodby už se před nimi neotevřely samy od sebe. Patrick natáhl ruku ke skleněnému panelu vedle nich. Objevily se řídké cáry mlhy a jiskření kolem ruky už nebylo tak citelné. Co se to děje?

„Myslím, že nastal problém se zdrojem energie nebo tak něco,“ prohodil Patrick. Měl pocit, že si s dveřmi bude umět poradit. Aktivoval ovládání a dveře se pozvolna odsunuly.

Zvedl tužkovou svítilnu, která ozářila rozlehlý prostor. Sál byl větší než kterýkoli z těch, které viděl tady dole nebo kdekoli jinde. Působil dojmem, že je několik kilometrů široký i dlouhý.

Řady vysokých skleněných tubusů tu zasahovaly až ke stropu, výš, než byl schopen dohlédnout. Táhly se do dálky, na kilometry daleko, a mizely ve tmě.

Šlo o stejný typ tubusů, jaké Patrick viděl před všemi těmi lety na Gibraltaru, až na dva rozdíly – tyhle tubusy byly plné těl… a bílý opar v nich se měnil. Rozplýval se. Řídnoucí mlha v tubusech odhalovala jen letmé záblesky lidských postav. Pokud to vůbec byli lidé. Vypadali lidštěji než lidoop na Gibraltaru. Že by to byli atlanťané? A jestli ne, tak kdo? A co se to s nimi děje? Chystají se snad probudit?

Z okouzlení tubusy ho vyrušil zvuk linoucí se z hloubi sálu: kroky.

Kapitola 127

Dvoukřídlé dveře do místnosti se rozestoupily a Kate měla co dělat, aby nedala najevo údiv, když dovnitř vkročil vysoký muž ve středním věku, který na sobě měl nacistickou vojenskou uniformu. Zastavil se a zůstal strnule stát, nehybný jako socha. Pomalu přejel očima po ní a pak po dětech.

Kate mimoděk udělala krok dopředu, aby si stoupla mezi něj a děti. Koutky jeho rtů se lehce zvlnily, jako by mu svým bezděčným pohybem něco odhalila, prozradila mu nějaké tajemství. Možná ji ten krok zradil, ale úsměv zase zradil jeho – ten chladnokrevný úsměv znala. A věděla, o koho jde.

„Hallo, Herr Kane,“ pronesla německy. „Už dlouho vás hledáme.“

Kapitola 128

Patrick zaslechl, jak se kroky ve tmě zastavily. Oba s Davidem strnuli, podívali se po sobě a vyčkávali.

„Co je to za sál?“ zašeptal David.

„Nejsem si jistý.“

„Nikdy jste tu nebyl?“

„Ne. Ale myslím, že možná… jeden nápad bych měl,“ pronesl Patrick, když přejížděl pohledem po tubusech. V místnosti byla tma; jediné světlo vyzařovaly tubusy zavěšené v trsech na kovových regálech jako banány na stromě. Je to možné? Že by immariové měli celou tu dobu pravdu? „Myslím, že by to mohla být obří hibernační komora. Ty dveře na Gibraltaru byly portál a vedly někam jinam. Asi do antarktické stavby. A ta stavba je… je tím, za co ji považovali.“

„Kdo?“

„Kane a immariové. Podle jejich teorie byla gibraltarská stavba jen malou předsunutou baštou atlanťanské pravlasti, o níž se domnívali, že leží pod Antarktidou. Věřili, že atlanťané jsou hibernující nadlidé, kteří čekají, až budou moci znovu ovládnout Zemi.“

V tu chvíli se v dálce opět ozvaly kroky.

Patrick střelil pohledem po Davidově hůlce – kopí. Z jeho výrazu se daly vyčíst i myšlenky – jestli vyrazí krokům naproti, ten někdo je uslyší.

„Můžu počkat tady,“ navrhl David. „Nebo můžeme zavolat.“

„Ne,“ zašeptal Patrick v odpověď. „Jestli immariové našli vchod v Antarktidě… mohly by ty kroky… nemusely by být přátelské. Nebo…“ ohlédl se po tubusech. „Každopádně počkáme.“

Oba muži se stáhli za nejbližší trs tubusů a skrčili se ve stínu, zatímco se hrobkou rozléhal hlasitý zvuk blížících se kroků.

Kapitola 129

Dorian sledoval, jak kolem něj v matně osvětlené chodbě pochodují nacističtí vojáci. Byla to pravda. Někteří z nich přežili. I jeho otec by mohl žít.

Vystoupil ze stínu, narovnal se a zvučně pronesl: „Ich heiße Dieter Kane.“

Dvojice mužů se obrátila a namířila na něj samopaly. „Halt!“ zvolal jeden z nich.

„Jak se opovažujete!“ odsekl Dorian. „Jsem jediný žijící syn Konrada Kanea. Skloňte zbraně a okamžitě mě k němu odveďte.“

* * *

Konrad Kane se přisunul ke Kate jako velká kočka sledující svou oběť a odhadující, zda nebo kdy má zaútočit. „Kdo jste?“

Kate horečně přemýšlela. Chtělo to nějakou uvěřitelnou lež. „Jsem doktorka Carolina Knappová, vedoucí speciálního immarijského výzkumného týmu vyslaného, aby vás našel.“

Kane si přeměřil pohledem nejdřív ji a pak děti. „Vyloučeno. Nejsem tu ještě ani tři měsíce. Připravit další expedici by trvalo mnohem déle.“

Kate napadlo, jestli její přízvuk nevzbudil Kaneovo podezření. Už dlouho německy nemluvila. Stručná odpověď by byla lepší. „Jste tu mnohem déle než tři měsíce. Obávám se však, že nemáme čas. Musíme odejít. Jen sundám dětem ty batohy a můžeme –“

Do místnosti vběhl další nacistický voják a spustil rychle německy: „Něco jsme objevili, pane, a našli jsme další lidi.“ Zalapal po dechu a čekal, co řekne Kane.

Kane se ohlédl po Kate. „Hned se vrátím,“ znovu ji provrtal pohledem, „doktorko.“ Pak se sklonil k dětem a ke Katinu údivu je oslovil anglicky. „Potřebuju vaši pomoc, chlapci. Prosím, pojďte se mnou.“ Vzal je oba do náruče a odešel, než Kate mohla něco namítnout.

Kapitola 130

Čtvrthodinová debata s těmi ťulpasy nikam nevedla. Přijdou o hlavy, až to Dorian poví otci. Mířit na něj samopaly jako na přistiženého bytaře. Nakonec vydechl a zůstal stát, pohupoval se na patách a čekal.

Každá vteřina mu připadala jako věčnost.

Pak se ticho pozvolna rozptýlilo. Kroky linoucí se zpoza rohu souzněly s rytmem Dorianova srdce, jak se blížil okamžik, na který čekal celý život. Muž, kterého si stěží vybavoval, který uložil jeho nemocné tělíčko do skleněné rakve, který mu zachránil život a zachrání i svět, jeho otec, vyšel zpoza rohu a namířil si to k němu.

Dorian se tak moc chtěl rozběhnout, obejmout otce a povědět mu o všem, co vykonal, jak ho zachránil, stejně jako on zachránil jeho před bezmála sto lety. Chtěl mu ukázat, že z Doriana vyrostl silný muž, stejně silný jako on, že stál za oběti, které mu otec přinesl. Ale nepohnul se. Samopaly byly jedním z důvodů, ale ne největším. Otcovy oči byly chladné, pichlavé. Měl pocit, že ho analyzují, jako kdyby shromažďovaly dílky skládačky.

„Papá,“ zašeptal Dieter.

„Ahoj, Dietere.“ Otec mluvil německy a tón jeho hlasu byl mdlý, věcný.

„Musím ti toho tolik říct. Oživili mě v roce 197…“

„1978. Čas tady plyne pomaleji, Dietere. Kolik je ti, čtyřicet?“

„Čtyřicet dva,“ odpověděl Dieter v úžasu, že jeho otec si to už dokázal odvodit.

„Venku je rok 2013. Tady – sedmdesát pět dní. Den za každý rok. Časový diferenciál tři sta šedesát ku jedné.“

Dorianovi se v hlavě honily myšlenky, jak se snažil držet s ním krok. Chtěl k tomu říct něco pohotového, aby otec věděl, že se svou inteligencí by tu záhadu vyřešil taky, ale zmohl se jen na: „Ano. Ale proč?“

„Našli jsme jejich hibernační komoru. Je to tak, jak jsme se obávali,“ odvětil otec. Odvrátil se od něj a začal rázovat chodbou sem a tam. „Možná, že zvon křiví i čas uvnitř stavby a vytváří tak energii nutnou k hibernaci. Možná, že hibernace nefunguje dokonale. Možná také stárnou, byť velmi pozvolna. Nebo je to třeba kvůli jejich strojům, které se přece musejí s postupem času opotřebovávat. Tak jako tak by jim zpomalení času pomohlo vmžiku překonat celé věky. A ještě něco jsme zjistili. Atlanťané nejsou tím, za co je považujeme. Pravda je ještě bizarnější, než jsme si mysleli. Je to na dlouhé vysvětlování.“

Dorian ukázal na batohy. „Ty děti nesou –“

„Výbušniny. Ano. Chytrý tah. Předpokládám, že jsou schopné projít zvonem?“ optal se Konrad.

„Ano. A kromě nich prošla ještě jedna žena, Kate Warnerová. Dcera Patricka Pierce. Bál jsem se, že je najde. Ale teď už na tom nezáleží. Dochází nám čas.“

Konrad se podíval na batoh. „Zbývají ještě asi dvě hodiny. Ta žena je našla, ale už ji máme. Pošleme je do hrobky. Vrátíme se, kdyby tu práci bylo nutné dokončit.“

„Hned potom bychom měli odejít. K východu je to odsud půl hodiny chůze.“ Dorian se sklonil k dětem a promluvil anglicky. „Tak se zase setkáváme. Říkal jsem vám, že tady Kate bude. Líbila se vám první hra?“

Chlapci na něj jen zírali. Jsou tupí jako poleno, pomyslel si Dorian. „Zahrajeme si novou hru. Jste pro?“ Čekal, ale neřekli ani slovo. „Dobrá… beru to jako souhlas. Teď budeme závodit. Umíte rychle běhat?“

Děti přikývly.

Kapitola 131

David sledoval dva nacistické vojáky, jak vcházejí do hrobky a civí na tubusy. Na sobě měli tlusté svetry a neměli helmy – šlo o příslušníky Kriegsmarine, nacistického námořnictva. Budou zběhlí v boji holýma rukama, muž proti muži. Jestli je David s Patrickem chtějí zneškodnit, budou je muset překvapit. Zvedl ruku, aby to naznačil, ale Patrick už mu posunky sděloval: počkej, až přejdou.

David se pokusil skrčit ještě víc, ale nohu měl v jednom ohni. Byl zázrak, že si vůbec dokázal dřepnout. Ta pasta opravdu fungovala. Ta pasta – neucítí ji? Patrick vedle něj seděl v podřepu mezi dalšími dvěma tubusy v trsu, který se teď nacházel nejblíž k procházejícím vojákům. Dvě vteřiny.

Jeden z nich se zastavil. Ucítil ho?

Nad Davidovým a Patrickovým úkrytem se z tubusů vyřinul závan bílé mlhy, který upoutal pozornost vojáků. Strhli ze zad samopaly a zvedli je, ale to už u nich byli David s Patrickem.

Síla Davidova výpadu srazila cíl k zemi, kde ho David udeřil patou dlaně do čela. Vojákova hlava s křupnutím narazila do podlahy a kolem ní se rozlila kaluž krve.

O metr dál bojoval Patrick s druhým vojákem. Mladík na něm seděl a v ruce měl nůž, který Patrickovi držel u hrudi. David na něj skočil a z Patricka ho strhl. Pak mu vyrazil nůž z ruky a povalil ho na zem. To už u něj byl Patrick a tiskl vojákovi nůž ke krku. Nacista se v bezhlasém gestu kapitulace přestal zmítat, ale David ho stále pevně držel.

David neuměl německy, ale než otevřel ústa, Patrick začal muže vyslýchat v němčině. „Wieviele Männer?“

„Vier.“

Patrick přesunul nůž z mužova krku k jeho levému ukazováčku.

„Zwölf!“ vykřikl voják.

„Herr Kane?“

Voják přikývl. Lil z něj pot. „Töten Sie mich schnell,“ zaprosil.

Patrick ho vyslýchal, zatímco ho David tiskl k podlaze.

„Schnell!“ naléhal voják.

Patrick mu přejel nožem hrdlo. Výtrysk krve a smrt následovaly rychle po sobě.

Patrick hodil nůž k vojákovi a zhroutil se na zem. Z rány v hrudi mu crčela krev.

David přelezl mrtvého a seškrábl si zbytky černé pasty z převážně zhojených ran v noze a rameni. Vetřel ji do Patrickovy rány a starší muž se zašklebil.

„Nemějte strach, za pár hodin budete jako nový,“ zakřenil se David. „Možná i dřív.“

Patrick se posadil. „Jestli se toho dožijeme.“ Ukázal ke dveřím ve směru, odkud přišli vojáci. „Teď už o tom nemůže být pochyb, jsme v Antarktidě.“ Několikrát se zprudka nadechl.

„Kolik jich tady je?“

Patrick se zadíval na mrtvé vojáky. „Dvanáct. Teď už deset. Je s nimi i Kane. Jestli se dostanou do téhle místnosti, nastane genocida, a potom možná… bude to… hodně špatná zpráva pro lidstvo.“

David se pustil do prohledávání těl, aby je obral o zbraně a všechno, co by se mohlo hodit. „Říkali ještě něco?“

Patrick se po něm nechápavě ohlédl.

„Viděli ještě někoho?“ zeptal se David s nadějí v hlase.

Patrick pochopil, jak to myslí. „Ne. Nikoho neviděli. Jsou tady už skoro tři měsíce, což by dávalo smysl, jestli dorazili někdy v roce 1938. Rok denně, každé dvě hodiny další měsíc. Tvrdil, že právě objevili tenhle sál a jeden voják se vrátil, aby to ohlásil.“

David podal Patrickovi jeden ze samopalů a natáhl ruku, aby mu pomohl vstát. „Tak to abychom si pospíšili.“

Patrick se ho chytil a s námahou se postavil. Ohlédl se po mrtvém vojákovi, který ho přepral. „Podívejte, já jsem v armádě byl naposledy před pětadvaceti lety –“

„To zvládneme,“ ujistil ho David.

Kapitola 132

Dorian držel děti kolem ramen, když kráčel za otcem.

Tak už to na světě chodí – život se může v jediném okamžiku od základů změnit. Opět se shledal s otcem a teď spolu jdou dokončit své velké dílo, záchranu lidstva. Všechny jeho oběti, všechna jeho rozhodnutí… měl pravdu.

Nad nimi se ozvala střelba.

* * *

David složil oba vojáky stojící u vchodu do hrobky dřív, než stihli vystřelit. Nalevo od něj vyběhl zpoza rohu další voják, který pokropil kulkami kovovou zeď vedle něj, ale Patrick ho trefil do hrudi třemi rychlými výstřely a okamžitě ho poslal k zemi.

David pročesal druhý konec chodby. Nikde nikdo. Obrátil se a doběhl k Patrickovi, který nahlížel za roh, odkud vyběhl třetí voják.

„Já to obhlídnu,“ navrhl David. Vystrčil hlavu – a vzápětí kolem něj proletěla kulka.

„Budu tě krýt,“ opáčil Patrick, když vysunoval pistoli za roh, aby mohl několikrát vypálit.

David vykročil do chodby a namířil na muže, který se tiskl k přilehlé stěně. David ho trefil dvakrát do hrudi, skoro na stejné místo. Čtyři mrtví. Zbývá ještě pět dalších a Kane. Pořád to není moc vyrovnané. Navíc přišli o moment překvapení. Hezky jedno po druhém.

Patrick stál vedle něj a oba upírali zrak na dvoukřídlé dveře, jimiž musel voják přijít. Zaujali pozice po obou stranách vchodu a Patrick manipuloval se skleněným panelem, dokud se dveře neodsunuly a neodhalily místnost s dvanácti skleněnými tubusy, v nichž byli… lidoopi?

Davida to překvapilo. Patrick nevypadal tak užasle. Bez meškání vešel do místnosti a mávl pistolí. David ho následoval. Místnost byla prázdná.

Pak vycítil, jak se k nim někdo blíží zezadu. Otočil se a pozvedl samopal, aby vystřelil –

Kate. Schovávala se za ovládacím pultem.

David odtrhl prst od spouště, spustil pušku k boku a přikročil k ní, aby ji k sobě přivinul. Těsně předtím se však Kate střetla pohledem s Patrickem a odvrátila se od Davida. „Tati?“

Starý pán tam stál s výrazem, který byl někde mezi lítostí a nedůvěrou. „Katherine…“

Kate skanula z oka slza, když k němu přistupovala, aby ho objala. Patrick objetí se zamručením opětoval, ale odstrčila ho. „Ty žiješ.“ Nakrčila nos. „A jsi zraněný, a co je to za smrad –“

„Nic mi není, Katherine. Já. Panebože, vypadáš úplně jako ona.“ Oči se mu zalily slzami. „Měl jsem takový strach, ale vím, že ty… je to… pro mě uplynulo jen pár týdnů…“

Kate přikývla. Zřejmě už si všechno pochopila. David ji obdivně provázel pohledem, zatímco ostýchavě postával opodál. Když k němu vztáhla ruku, přistoupil k ní a objal ji, aby mohl přitisknout svou tvář k její. Byla naživu. V tu chvíli to bylo jediné, na čem mu záleželo. Na Gibraltaru ho opustila, ale byla naživu. To prázdno v něm se opět zaplnilo.

Pustila je a zeptala se: „Jak jste –“

„Gibraltar,“ odpověděl otec. „Dveře v místnosti, kterou jsem objevil – byl to portál do Antarktidy, do téhle větší stavby. Jsou tu ještě další muži. Musíme –“

„Ano,“ skočila mu do řeči. „Mají moje děti. Dorian jim navlékl batohy s atomovými bombami.“

David se zamyšleně rozhlédl kolem, načež poznamenal: „Je tu sál s tubusy, který se táhne na kilometry daleko. Určitě míří k němu.“ V hlavě se mu začal formovat plán. Už ji znovu neohrozí. „Ty zůstaneš –“

Kate zavrtěla hlavou. „Ne.“ Přešla k mrtvému, který vyběhl z její místnosti, a zvedla jeho samopal. Zadívala se na Davida. „Jdu taky. A tentokrát budu mít zbraň. To není žádost.“

David vydechl.

Patrick těkal pohledem od Kate k Davidovi. „Pochopil jsem správně, že tuhle diskusi nevedete poprvé?“

„Jo, máme za sebou, é, zvláštní týden.“ David se zaměřil na Kate. „Přece tam nepůjdeš –“

„Tady zůstat nemůžu. Dobře to víš.“

David se zatvrdil, jak se snažil vymyslet protiargument.

Patrick se díval z jednoho na druhého. Bylo mu jasné, že tu probíhá cosi nevyřčeného.

„Když nezabráníme tomu, co se má stát, nebudu v bezpečí nikde, ani v téhle místnosti. Potřebuješ moji pomoc. Musíme najít děti a dostat se odsud ven. Ani jednoho z vás neznají.“

Měla pravdu. David to věděl. Ale nedokázal se smířit s tím, že by ji měl poslat někam, kde by na sebe vzala takové riziko.

„Budeš mi muset dovolit, abych šla s vámi, Davide. Vím, čeho se bojíš.“ Kate mu pátrala očima ve tváři a čekala, co řekne. „Musíme to tak udělat. Co bylo, bylo.“

David pomalu přikývl. Jeho obavy se nerozptýlily, ale v něčem se změnily. Vědomí, že to riziko přijímá, že mu důvěřuje a jde do toho s ním jako parťačka; to už bylo něco jiného.

Přistoupil ke Kate a podal jí pistoli. „Luger se tak často nezasekává. Je nabitý a odjištěný. Stačí namířit a vystřelit. Je v něm osm nábojů; to ti bude bohatě stačit. Drž se za námi.“

Kapitola 133

Dorian zastavil zvednutím ruky pětici vojáků, kteří šli za ním, a nahlédl za roh. Dva mrtví vojáci, jeden z každé strany dveří. Vcházeli dovnitř, nebo vycházeli ven? Kéž by ven. Znovu natáhl krk. Další mrtvola na rohu chodby – ten běžel k nim. Takže vycházeli.

„Vzduch čistý,“ ohlásil a vojáci i s jeho otcem se rozběhli chodbou, aby mrtvé prozkoumali.

Dorian se sklonil k chlapcům. „To nic,“ přitáhl si je k sobě, aby neviděli mrtvoly. „Nevšímejte si jich, jenom to hrají. Je to další hra. Teď budeme závodit. Nezapomeňte, že máte běžet, jak nejrychleji umíte. Ten, kdo doběhne na konec místnosti jako první, dostane velkou cenu!“

Otec něco dělal se skleněným panelem u velkých dvoukřídlých dveří, které se nehlučně otevřely a Dorian jimi prostrčil děti, zrovna když se ozvaly první výstřely. Dva z pěti mužů šli hned k zemi. Dorian se vrhl k otci, aby ho chránil, ale už bylo pozdě. Kulka zasáhla Konrada do paže a srazila ho.

Dorian odtáhl otce zpátky za dveře, zatímco zbylí tři vojáci se stáhli za druhou stranu zárubně. Dorian roztrhl otcův rukáv a zběžně prohlédl ránu. Starší muž ho odstrčil. „Je to povrchové zranění, Dietere. Nebuď přecitlivělý. Soustřeď se.“ Vytáhl pistoli a nahlédl za zárubeň. Nad hlavou mu o kov škrábly kulky.

Dorian ho přimáčkl ke zdi. „Uteč stejnou cestou, jakou jsem přišel, papá. Jeden z nás se musí dostat ven. Budu tě krýt.“

„Musíme zůstat –“

Dorian mu pomohl vstát. „Vyřídím je a pak přijdu za tebou.“ Vystrčil ho do chodby a pálil ze samopalu jednu salvu za druhou, dokud spoušť nezačala cvakat naprázdno.

Otec už byl pryč. Dorian ho zachránil.

Sesul se ke zdi a po tváři se mu rozlil úsměv.

Kapitola 134

David se ohlédl po Patrickovi. „Musíme to obejít. Nedostaneme se přes ně – ne bez početní převahy nebo výbušnin.“

„Tahle chodba musí vést tam, odkud jsme vstoupili do hrobky. Ty děti utíkaly. Třeba je ještě chytíme,“ navrhl Patrick.

David se rozhlédl, jako by hledal jinou cestu. „Souhlasím. Vy dva jděte. Já tady zdržím Sloana a jeho muže.“

Kate mezi ně strčila hlavu. „Ne, Davide.“

„Takhle to uděláme, Kate.“ Řekl to kategoricky, odměřeně, definitivně.

Chvíli se mu dívala do očí, než uhnula pohledem. „A co bomby?“

David kývl na Patricka. „Tvůj táta už to má vymyšlené.“

Patrickovou tváří se pozvolna začalo šířit porozumění.

Kate se k němu obrátila. „Opravdu?“

„Ano. Ale teď už musíme jít.“

* * *

Kate právě následovala otce do hrobky jedním z dalších vchodů, když uličkou před nimi proběhly děti.

„Adi! Suryo!“ vykřikla Kate.

Chlapci zabrzdili, divže neupadli. Rozběhla se k nim a zkontrolovala čas na jejich batozích. 00:32:01. 00:32:00. 00:31:59.

„Jak chceš zneškodnit –?“

„Důvěřuj mi, Katherine,“ opáčil její otec a zatahal ji za loket.

Ze směru, kterým přišli, uslyšela zvuk automatické střelby. David. Bojuje s ostatními – sám. Tak moc se chtěla vrátit, ale byly tu děti a bomby. Otec už jí zase cloumal loktem a ona se přistihla, že se dala do kroku a rychle se vzdaluje od střelby.

Kapitola 135

David slyšel, jak Kate volá na děti. Riskl pohled za roh. Slyšeli ji i nacisté? Vojáci u dveří vcházeli do velkého sálu. Nesměli ji dostihnout. Vyrazil ke dveřím a vypálil – naprázdno. Odhodil zbraň a sáhl po posledním samopalu z výbavy padlých nacistů. Vystřelil po prchajících vojácích a oba složil. Už zbývá jen jeden a Dorian.

Poslední voják vykoukl zpoza rohu a David ho přikoval ke zdi salvou kulek, které ho zasáhly do hlavy. Byla to past. Běžci byli návnada; doufali, že David zpanikaří a vběhne za nimi do hrobky, čímž poskytne odstřelovači snadný terč.

Ještě jeden – Dorian. David neslyšel žádné kroky. Kdesi hluboko v hrobce se zabouchly dveře. Kate, Patrick a děti byli venku. Měl by se stáhnout a vydat se za nimi. Těsně přede dveřmi se zarazil. Bude muset popoběhnout, aby je dohnal. Místo toho však zůstal stát. K útokům z 11. září došlo už dávno. Teď měl Kate. A musí bojovat s immarii. S nákazou.

Kde by Sloane mohl být? Někde hluboko v hrobce, kde se bude schovávat, čekat a sledovat vchod. David by mohl chvíli počkat, jestli mu nedojde trpělivost. Nebo… Zavrtěl hlavou, jako by chtěl tu myšlenku setřást.

Pak o dva kroky poodstoupil se samopalem stále ještě v pohotovostní poloze, a když se nikdo neobjevil, odvrátil se ode dveří a rozběhl se chodbou, jak nejrychleji uměl.

První kulky se mu zavrtaly do zad a vyletěly hrudníkem. Odmrštily ho ke zdi; zhroutil se obličejem na podlahu. Na zemi pak jeho bezvládné tělo zasáhly další kulky, které se mu zaryly do nohou.

Kroky. Ruka, která ho otočila na záda.

Dvakrát stiskl spoušť pistole. Kulky proděravěly úšklebek v Dorianově tváři a vymalovaly strop šedočerveně, když mu vyletěly týlem i s mozkem a kostmi.

Davidovy rty zvlnil hořkosladký úsměv, když vydechoval naposledy.

Kapitola 136

Konrad si nasadil helmu na skafandr a čekal, až se brána otevře. Kovové dveře se s hlasitým zaduněním rozestoupily a odhalily rozměrnou ledovou katedrálu podobnou té, kterou procházel před necelými třemi měsíci – nebo pětasedmdesáti lety. Je-li tahle stejná, bude hned před vchodem viset zvon. Ten na druhém konci stavby byl vypnutý, když pod ním Konrad procházel – ani se nehnul, když pod něj napochodoval i se svými muži. Onen zvon se však spouštěl zevnitř, jak teď už věděl.

Ovládací prvky uvnitř stavby byly složité a on se se svými muži pokusil získat přístup k ovládání, kterým se podle nich řídil průběh hibernace. Nakonec se z něj vyklubalo řízení meteorologické družice. Po Kaneově zásahu se však družice zřítila, prý kdesi nad Amerikou, snad v Novém Mexiku. Svým počínáním spustil nějaké zabezpečovací opatření, jež veškeré ovládání uzamklo a aktivovalo zvon, který usmrtil osazenstvo ponorky.

Žádný z ovládacích prvků od té doby nefungoval. Až dodnes.

Přemítal, jestli už zvon venku odstranili, nebo jestli ho vyřadilo z provozu opětovné spuštění ovládacích systémů. Pak tu byla ještě jedna možnost – že zvon útočí jen na ty, kdo se snaží vejít, ne na ty, kdo vycházejí.

Jestli je pořád ještě zapnutý, bude sebou muset hodit, aby mu utekl.

Kane zkusmo vykročil z dekontaminační komory. Jeho oči už si zvykaly; viděl shluk tlumených světélek připomínajících hvězdičky, jak se třpytí ve sněhovém pahorku pod pomačkanou kovovou klecí.

Bylo tu ještě něco – kovový koš zavěšený na tlustém laně. Ano, to bylo ono – jeho úniková trasa i v případě, že zvon je aktivní.

Udělal další krok, který ho vynesl před vchod. Nad ním se ozvalo hlasité zahřmění, které se rozlehlo prostorem a jehož ozvěnu cítil až ve skafandru – možná dokonce i v kostech.

Zvon tu skutečně byl. A s burácením se probouzel.

Kapitola 137

Kate popadla batoh, který nesl na zádech Adi. Konečně se jí podařilo ho sundat. 00:01:53. Obrátila se k Suryovi. Černá pasta už rozežírala i popruhy jeho batohu. Byli skoro volní. Katin otec ho vysvobodil z popruhů a postrčil k ní. Pak ukázal na druhé ze šesti dveří. „Běž, Katherine. Já se o to postarám.“

„Ne. Pověz mi. Jak?“ Zapátrala v jeho tváři po náznaku, jak by ty bomby mohl zneškodnit.

Povzdechl si a ukázal na dveře. „Když atlanťané opouštěli gibraltarskou stavbu, nastavili portál tak, aby fungoval jako jednosměrný nouzový průlez do téhle stavby v Antarktidě. Jenže tahle stavba byla zablokovaná; proto jsem se nemohl dostat zpátky. Pokud ovšem mám pravdu, spuštění zdejších okruhů umožní atlanťanům návrat stejnou cestou. Ty máš čistou atlanťanskou DNA. Vyvíjela ses v tubusu. Na tebe to bude fungovat. A teď to důležité – až projdeš na druhou stranu, ocitneš se v operační místnosti na Gibraltaru. Na nic nesahej. Nech portál otevřený, abych mohl projít za tebou. Budu ho muset uzavřít… napořád. Tahle bomba nesmí vybuchnout tady v Antarktidě.“

Kate na něj zírala, jak se to snažila pochopit.

„Až projdeš na druhou stranu, musíš se dostat na povrch co nejrychleji a jak nejdál to půjde. Budeš na to mít zhruba tři sta šedesát minut – šest hodin. Minuta tady je tři sta šedesát minut tam. Chápeš?“ Hlas se mu ani nezachvěl.

Po Katině tváři stekla slza. Konečně to pochopila. Objala ho na tři dlouhé vteřiny, ale když se pokusila odtáhnout, zjistila, že ji otec pevně svírá. Přitiskla se k němu.

„Udělal jsem tolik chyb, Katherine. Snažil jsem se chránit tebe a tvou matku…“ Hlas se mu zlomil.

Kate se odtáhla a zadívala se mu do očí. „Četla jsem tvůj deník, tati. Vím, proč jsi to udělal, tohle všechno. Chápu to. A mám tě moc ráda.“

„Taky tě mám moc rád.“

Kapitola 138

Konrad ucítil, jak se mu na čele perlí pot, když buch-buch-buch zvonu visícího nad ním nabralo na hlasitosti.

Na průzoru helmy se objevil obraz, jako by ve skle spočívala něčí miniatura. Šedovlasý muž seděl v kanceláři za rozměrným dřevěným stolem a za ním byla vidět immarijská vlajka. Na stěně visela mapa světa, která však byla v něčem jiná, úplně špatná. A mužův obličej… Konrad ho znal.

„Mallory!“ vykřikl. „Pomozte mi –“

„Samozřejmě, Konrade. V koši leží injekční stříkačka. Poslužte si.“

Konrad vyrazil v zoufalé snaze doběhnout ke koši. Dvakrát přitom upadl a pak znovu. Pochopil, že ve skafandru se běhat nedá, a tak se nemotorně šinul, jak nejrychleji to šlo, zatímco hukot zvonu vteřinu od vteřiny sílil. „Co je v té stříkačce?“

„Něco, na čem teď pracujeme. Radši si pospěšte, Konrade.“

Konrad došel ke koši a zvedl velkou stříkačku. „Vytáhněte mě nahoru, Mallory. Pusťte ten vědecký experiment z hlavy.“

„To nemůžeme riskovat. Píchněte si to, Konrade. Je to vaše jediná šance.“

Konrad otevřel kovové pouzdro a chvíli si stříkačku měřil pohledem, zatímco zvon tloukl stále hlasitěji. Po tváři mu stékalo ještě něco. Spatřil ve skle helmy rudý odraz. Kolik času mu zbývalo? Chopil se stříkačky, stáhl z jehly plastový kryt a zarazil si ji přes skafandr do paže. Pouzdro muselo být vyhřívané, ale tekutina byla pořád ledová, když mu vtékala do žil. „Hotovo, a teď mě vytáhněte.“

„To bohužel nemohu, Konrade.“

Konrad ucítil na pažích vlhko. Nebyl to pot. Zvon odbíjel stále hlasitěji. Připadal si zvláštně, bezmocně. „Co jste mi to udělal?“

Mallory se se spokojeným výrazem zaklonil v křesle. „Vzpomínáte si, jak jste mě prováděl po tom lágru, kde jste testoval zvon? Někdy na počátku třicátých let, nepamatuju si přesně kdy, ale pamatuju si váš proslov – co jste říkal zaměstnancům, abyste je přiměl páchat ty příšernosti. Zajímalo mě, jak na to půjdete. Řekl jste: ‚Je to ohavná práce, ale tihle lidé obětují své životy, abychom porozuměli zvonu a mohli zachránit a očistit lidstvo. Jejich oběť je nutná. Jejich oběť nebude zapomenuta. Několik lidí zemře, aby jich mnoho mohlo přežít.‘„ Zavrtěl hlavou. „Byl jsem vámi tehdy tak unešený, tak očarovaný. To bylo předtím, než jste mě na čtyřicet let zavřel do baňky, než jste mi vzal život. Byl jsem vám věrný. Tolik let jsem hrál druhé housle, a vy jste se mi takhle odvděčil. Druhou šanci už vám nedám.“

„Nemůžete mě zabít. Já jsem Immari. Firma to nedopustí.“ Konrad padl na kolena. Vnímal, jak mu zvon tluče v srdci a trhá ho zevnitř na kusy.

„Nejste Immari, Konrade. Jste vědecký experiment. Jste oběť.“ Mallory zalistoval v papírech a něco prohodil k někomu, kdo stál mimo záběr. Chvíli naslouchal. „Dobrá zpráva, Konrade. Už máme údaje ze skafandru. Ty by nám měly poskytnout vše, co potřebujeme. Máme tu plod s trvale aktivovaným atlantským genem – vlastně je to dítě Patrickovy dcery a Dietera. Ta ironie. Problém je každopádně v tom, že jsme potřebovali genom ze stejného genového fondu, ale před aktivací atlantského genu. Nejlépe rodičovský. Dále jsme potřebovali ten genom sledovat a zkoumat, až ho napadne zvon, abychom viděli, které geny a epigenetické faktory se na tom podílejí. Jistě si vzpomínáte, že demontáž zvonu je velmi pracná, a pak je tu samozřejmě ještě otázka napájení.“ Mallory nonšalantně mávl rukou. „Tak jsme si řekli, že prostě necháme tento zvon aktivní, natáhneme do stříkačky přípravek na sledování genů a počkáme, až vyjdete ven. Nikdy jsem nebyl moc na proslovy, ne jako vy, ale vždycky jsem uměl předvídat, co kdo udělá. A vy jste velice předvídatelný, Konrade.“

Konrad začal plivat krev, když padal obličejem na led.

„Takže se asi rozloučíme, starý příteli. Jak jsem říkal, vaše oběť nebude zapomenuta.“ Když Mallory domluvil, vběhl do kanceláře nějaký muž. Mallory ho vyslechl a zatvářil se nechápavě. „Gibraltar? Kdy?“

Kapitola 139

Kate zatajila dech, když se vchod do portálu otvíral. Bylo to přesně, jak otec říkal – operační místnost se spoustou skleněných konzolí. Někdo v ní však byl – bezpečák zhoupnutý na židli a začtený do časopisu.

Při spatření Kate a obou chlapců zůstal chvíli zírat, pak nechal židli dopadnout na zem a vyskočil. Časopis s nahou ženou na obalu se ještě snášel k zemi, když hmátl po automatické pušce opřené o zeď, aby ji namířil na Kate. „Ani hnout, doktorko Warnerová.“ Tvářil se zatvrzele. Zvedl rameno k ústům a pronesl: „Tady Mills, sál číslo sedm. Mám je, Warnerovou i oba kluky. Pošlete posily.“

Za deset vteřin už byli v místnosti další dva strážní, kteří je zběžně prohledali. Velitel se pousmál, když Kate zabavoval pistoli. „Půjdete s námi.“

Kapitola 140

Mallory Craig přecházel po kanceláři a čekal na zprávy. Zvedl hlavu, když vešel immarijský agent. „Máme biometrické údaje z Kaneova skafandru. Doktor Čchang je analyzuje, ale prý bude potřebovat i tělo.“

„Dobře, dopravte je k němu. Jak jsme na tom s Gibraltarem?“

„Mají Warnerovou i obě děti.“

„Warnerovou?“

„Tu doktorku.“

Nepřehlédl něco?

„Chcete, abychom –“

„Vyšel ještě někdo další?“

„Ne.“

Craig se posadil za stůl a začal horečně něco čmárat. Když skončil, vstal a nacpal dopis do obálky, na kterou naškrábal adresu. „Potřebuju, abyste doručil tohle.“

„Co s doktorkou Warnerovou?“

Mallory se zahleděl z okna a zamyslel se. Že by Vale a její otec zemřeli v hrobce? „Zadržte ji. Musíme ji vyslechnout. A ztrojnásobte ostrahu místnosti. Řekněte jim, že už jsem na cestě.“

Kapitola 141

Kate tiskla chlapce k sobě, když kráčeli za strážnými řadou chodeb. Za nimi se ozval povědomý hlas: „Stát.“

Kate a strážní se otočili k muži doprovázenému dalšími dvěma bezpečáky. Na sobě měli uniformy s vlajkou, kterou Kate v životě neviděla. Pod vlajkou byla dvě tiskací písmena ve čtverci [II].

„Tady ji přebírám já,“ prohlásil Martin Grey.

„To nejde, pane. Rozkazy ředitele Craiga.“ Katin hlavní věznitel předstoupil, aby čelil Martinovi a jeho mužům.

Kate málem vyjekla, když si všimla, jak Martin vypadá. Vlasy měl rozcuchané a neholil se snad celé… měsíce? Nejspíš se za celou tu dobu ani neosprchoval. Přerostlé vlasy a vousy spolu se ztrhaným, uštvaným výrazem ostře kontrastovaly se srozumitelností a měkkostí jeho hlasu. „Chápu. Máte své rozkazy, kapitáne. Zajímalo by mě, jestli mohu vidět ty děti, než je odvedete. Jde o výzkumný požadavek kvůli něčemu, co nutně potřebujeme.“ Než se jeho protějšek zmohl na odpověď, Martin udělal krok a poklekl k dětem. Objal je rukama a přitiskl je k sobě, aby jim zakryl oči i uši, zatímco chodba se zaplňovala záblesky z hlavní a zvukem výstřelů.

Trojice vojáků, kteří hlídali Kate, se zhroutila na zem. Martin zvedl děti do náruče a spěšně vyšel z chodby.

Kate se rozběhla za ním. „Musíme odsud rychle zmizet, Martine.“

Martinovi muži jim dělali zadní voj, když se hnali ztemnělými chodbami.

„To je ještě hodně mírné vyjádření, Kate.“ Pak se zastavil. „Počkej, co máš na mysli?“

„Za dvě hodiny dorazí do té místnosti jaderná bomba,“ oznámila Kate.

Martin střelil pohledem po vojácích. „Ponorný člun.“

Vojáci je provedli řadou chodeb, která končila v okrouhlé místnosti zhotovené z jiného kovu, než jaký tvořil atlantskou stavbu. Tahle část stavby byla nová. A vytvořená lidmi. Uprostřed místnosti vyčníval z velké roury ocelový žebřík. Kate to připomínalo otvor průlezu ústícího do stoky.

„Co se děje, Martine? Co se ti stalo?“

„Čekal jsem tady a schovával se skoro dva měsíce v naději, že ty a tvůj otec vyjdete ven. Probereme to v ponorném člunu. Nastup si. Craig už bude asi na cestě.“

Kapitola 142

Patrick prošel portálem do operační místnosti. Byl v ní minimálně tucet strážných a vzadu za nimi povědomá tvář. Patrick byl projednou opravdu rád, že vidí muže, který ho skoro před sto lety těmi tunely provázel. Muže, který změnil jeho osud. Muže, který mohl nechat immarie vymřít v roce 1978, když ho oživili, ale místo toho se rozhodl tu monstrózní organizaci obnovit.

V hlavě mu zněla slova Malloryho Craiga pronesená před všemi těmi lety. Ten hovor. Vábnička. Past. „Patricku. Došlo k nehodě…“

Craig pokynul muži v bílém plášti, který držel injekční stříkačku. „Odeberte vzorek.“

Patrick pozvedl pistoli a namířil na muže v bílém plášti, který na místě zkoprněl.

V Patrickově tváři se objevil drobný úsměv. „Mallory. Tak přece jen je to pravda. Blaze tichým, neboť oni zdědí zemi.“

Craigův výraz se změnil. „Nejsem zase tak tichý, jak si myslíš –“

„Odoláš jaderné explozi? A co takhle dvěma?“

Kapitola 143

Kate, Martin, obě děti i Martinovi muži slezli jeden po druhém po žebříku do ponorného člunu. Půlhodinu nato člun prorazil hladinu Gibraltarské zátoky. Bylo to malé plavidlo bez kajut. Když se vynořili, Martin nařídil vojákům: „Vyplujte na volné moře a hlídejte si rychlost, v úžinách jsou hlídky.“ Pokynul Kate, aby za ním vylezla po dalším ocelovém žebříku na oválnou vyhlídkovou plošinu na střeše ponorného člunu.

Kate přešla k půlkruhové zídce z pevné oceli a opřela se o zábradlí vedle Martina. Vanul chladnější vítr, mnohem chladnější než včera na Gibraltaru. Jak dlouho byla v hrobce? A ještě něco se změnilo. Gibraltar. Tonul ve tmě.

„Proč na Gibraltaru nesvítí žádná světla?“ zeptala se.

Martin se otočil. Jeho neoholený, zanedbaný vzhled ji pořád ještě trochu znervózňoval. „Evakuace.“

„Proč?“

„Jde o immarijský protektorát.“

„Protektorát?“

„Bylas pryč dva měsíce, Kate. Svět se změnil. A ne k lepšímu.“

Kate dál pátrala pohledem po pobřeží. Na Gibraltaru byla tma, ale v severní Africe jakbysmet. Všechna třpytivá světla, která viděla té noci z balkonu, té noci, kdy ji David chytil…

Chvíli stála beze slova. Nakonec zahlédla nějaká světla pohybující se u pobřeží. „Ta světla v severní Africe…“

„V severní Africe žádná světla nejsou.“

Kate ukázala na matná blikající světélka. „Jsou přímo –“

„Morový člun.“

„Morový?“

„Atlantský mor,“ vysvětloval Martin. Povzdechl si a náhle vypadal ještě unavenější. „K tomu všemu se ještě dostaneme.“ Opřel se o zábradlí a zadíval se k Gibraltaru. „Doufal jsem, že se znovu setkám s tvým otcem. Ale tohle… tohle je konec, který by se mu zamlouval.“ Poté dodal dřív, než Kate mohla něco říct: „Tvého otce sužovaly palčivé výčitky. Kladl si za vinu smrt tvé matky. I to, že dovedl immarie do Atlantidy. Umřít, aby ti zachránil život, aby zachránil atlanťany a zabránil immariům projít portálem, který objevil – aby nevstoupili do té antarktické stavby… to se k němu hodí. Chtěl by zemřít na Gibraltaru. I tvá matka zemřela na Gibraltaru.“

V tu chvíli se jako na povel vznesl do vzduchu gejzír vody a světla a oblohou se rozlehl akustický třesk, jehož ozvěnu ucítila až v hrudi.

Martin ji vzal kolem ramen. „Měli bychom sejít do člunu. Brzy dorazí vlna. Musíme se ponořit.“

Kate se naposledy ohlédla. V záři exploze spatřila, jak se gibraltarská skála rozpadá – ale ne celá. Jeden zbývající střípek, který vyčníval těsně nad hladinu, se pořád ještě držel.

Kapitola 144

Do kanceláře doktora Čchanga vešel jeden z laborantů. „Neobdrželi jsme žádná data z Gibraltaru.“

„Výbuch přerušil spojení?“

„Ne. K navázání přenosu vůbec nedošlo. Pierceovi nebyl odebrán vzorek. Zaznamenali jsme však jiný průlom. Craig po sobě zanechal dopis. Měl důvod k tomu, aby Pierceovi nedovolil pohřbít tělo Heleny Bartonové – uchovával je pro případ, že by se jednou mohlo hodit. Je v boxu v San –“

„Získali jste vzorek?“

Laborant přikývl. „Zrovna s ním sjíždíme simulaci spolu s plodem a údaji od Kanea. Nevíme, jestli to bude fungovat, protože –“

Čchang odhodil tablet na stůl. „Kdy to budeme vědět?“

„Možná –“ Laborantovi zazvonil mobil. „Právě dorazil.“ Rozechvěle zvedl hlavu.

„Našli jsme atlantský gen.“

Epilog

David otevřel oči. Výhled měl zkreslený. Bílý opar. Křivka skla. Byl v tubusu. Jeho oči si teprve zvykaly, jako by se probouzel z hlubokého spánku. Už viděl své tělo. Byl nahý. Pokožku měl hladkou – až moc hladkou. Zranění v rameni a noze byla tatam, stejně jako jizvy na pažích a hrudi, kde se do nich před tolika lety zabodly žhavé kusy kamene a kovu z hroutících se budov.

Bílá mlha začínala řídnout a on se zahleděl ven z tubusu. Zleva světlo ozařovalo rozlehlý sál. Bylo to světlo z chodby… z chodby, do níž se stáhl a v níž ho Dorian postřelil. Zastřelil. Napjal zrak. Tamhle leží. Bezvládné tělo v kaluži krve. Přes něj leželo další tělo.

David od toho výjevu odvrátil zrak, jak se mu snažil porozumět. Napravo od něj, nahoře i dole, vlevo i vpravo, se táhly tubusy, kam oko dohlédlo. Všechny spaly.

Až na něj.

A ještě někoho.

Další pár očí pátrajících v dáli. Přímo proti němu. Chtěl se k nim naklonit blíž, ale nedokázal hnout ani brvou. Čekal. Mlžný opar se rozptýlil a David spatřil v druhém tubusu oči a obličej.

Dorian Sloane.

Autorská poznámka

Ahoj, a díky za přečtení. Atlantský gen je můj první román a já doufám, že se vám líbil. Psal jsem ho víceméně pro radost a hodně jsem se při tom naučil. Napsat ho mi trvalo dva roky a cesta, kterou musel urazit, než se vám dostal do rukou, by zaplnila další čtyřistapadesátistránkový svazek.

Tím hlavním, co jsem si z celého procesu odnesl, bylo zjištění, jak důležití jste vy čtenáři a čtenářky. Z ohlasů mnoha vašich předchůdců a předchůdkyň jsem toho hodně vytěžil, a pokud byste se se mnou rádi podělili o nějaké postřehy, neváhejte a napište mi na e-mailovou adresu ag@agriddle.com. Moudrost, velkorysost a vlídná slova, kterých jsem se dočkal od mnoha z vás, od základů změnily směr mé spisovatelské dráhy.

Ve chvíli, kdy píšu tyhle řádky, deset měsíců po prvním vydání Atlantského genu, má už román na Amazonu skoro šest tisíc recenzí. Právě ony mě dostaly do širšího povědomí. Jsem nový, neznámý spisovatel, a ještě k tomu nezávislý. Bez těch recenzí byste mé dílo nemuseli nikdy objevit. Nežádám vás, abyste napsali recenzi na Atlantský gen. Ten už jich asi má dost. Mám následující prosbu – až si příště přečtete knížku od nějakého neznámého autora nebo autorky, která nemá moc recenzí, napište na ni nějakou, jestli to dokážete. Ta recenze by mohla změnit něčí život.

A co dál čeká Kate Warnerovou, Davida Valea a Doriana Sloana?

Atlantský mor – k dostání brzy!

Víc se dozvíte na anglicky psaných webových stránkách

AtlantisGene.com/Next

Ještě jednou díky za přečtení,

Gerry

P. S.: Na webových stránkách najdete také anglicky psanou sekci o faktických a smyšlených aspektech Atlantského genu, která se zabývá vědecko-historickým pozadím románu.

Prodáno 18.06.2015 na www.alza.cz zákazníkovi sarculka@seznam.cz

Poděkování

Kde mám začít?

Asi doma. Děkuji Anně – za všechno. Konkrétně za to, že si přečetla první verzi a přispěla k ní nedocenitelnými poznámkami. A obecně za to, že se mnou prožila ty poslední dva roky, kdy jsem si kladl otázku, jestli nenavrtávám vyschlý pramen a proč je ta lahev Balvenie pořád prázdná (ukázalo se, že to nebylo vlasovou prasklinkou). Miluju tě.

Myslím, že každý mladík, který napíše román, dluží velký dík své matce, ale v mém případě to platí dvojnásob. Měl jsem štěstí na rodiče, kteří mě vždycky podporovali, a na matku, která dvacet let učila anglickou literaturu (totiž „jazykové dovednosti“, aby bylo jasno) osmáky na základní škole Crest Middle School v Shelby v Severní Karolině. Díky, mami, že sis přečetla můj rukopis, odvedla prvotřídní redaktorskou práci a vždycky věřila ve své děti ve třídě i mimo ni.

Seznam ostatních lidí, kterým bych rád poděkoval, je mnohem delší a já bych mohl někoho vynechat. To nechci riskovat, a proto děkuji všem, kdo se na mém prvním románu podíleli a pomohli mi s ním.

O autorovi

A. G. Riddle vyrostl v Boiling Springs ve státu Severní Karolína a už během studií na univerzitě v Chapel Hill založil spolu s kamarádem svou první společnost. Dalších deset let strávil zakládáním a vedením různých internetových firem a přitom se stačil věnovat rovněž své pravé vášni – psaní beletrie. Po pečlivých přípravách uspěl hned debutovou trilogií Tajemství původu, kterou vydal nejprve vlastním nákladem. Do této série patří romány Atlantský gen (The Atlantis Gene, 2013), Atlantský mor (The Atlantis Plague, 2013) a Atlantský svět (The Atlantis World, 2014). Jen prvního svazku se ve Spojených státech prodalo přes milion kopií, následně byl přeložen do osmnácti světových jazyků a měl by se stát rovněž předlohou k připravovanému filmu. Celá trilogie by měla v českém překladu vyjít v průběhu roku 2015. V samostatném románu Odlet (Departure, 2014) zobrazil osudy skupiny pasažérů transatlantického letu, kteří po havárii na anglickém venkově zjišťují, že se ocitli ve zcela jiném světě. Dnes Riddle žije ve floridském Parklandu a těší se, až navštívíte jeho web na adrese agriddle.com.