Prodáno 06.09.2015 na www.Kosmas.cz zákazníkovi kucera.doma@gmail.com

A. G. RIDDLE

ATLANTSKÝ

MOR

TAJEMSTVÍ PŮVODU

SVAZEK DRUHÝ

ARGO

A. G. Riddle

Atlantský mor

Z anglického originálu The Atlantis Plague,

vydaného nakladatelstvím Riddle Inc. roku 2014,

přeložila Daniela Orlando

Ilustrace na obálce Juan Carlos Barquet

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Na základě sazby Petr Teichmanna elektronické formáty připravil Kosmas

Redakce e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo v roce 2015 nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

jako svou 2698. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-1550-5

ISBN 978-80-257-1593-2

© Argo, 2015

THE ATLANTIS PLAGUE

Copyright © 2013 by A. G. Riddle

All Rights Reserved

Translation © Daniela Orlando, 2015

Cover art © 2014 by Juan Carlos Barquet

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz

Tento román je smyšlený – kromě těch pasáží, které nejsou.

Pro odvážlivce,

kteří dávají šanci neznámým autorům.

Prolog

Před 70 000 lety

poblíž dnešního Somálska

Vědkyně otevřela oči a zavrtěla hlavou, aby se vzpamatovala. Loď spustila její probouzecí sekvenci předčasně. Proč? Probouzecí proces obvykle probíhal pozvolněji, ledaže by… Hustá mlha v jejím tubusu trochu prořídla a ona spatřila na stěně blikat červené světlo – poplach.

Když se tubus otevřel, ovanul ji chladný vzduch, který ji zaštípal na kůži a rozehnal poslední cáry bílé mlhy. Vědkyně vykročila na studenou kovovou podlahu a odpotácela se k ovládacímu panelu. Z panelu se jako vodotrysk tvořený pestrobarevnými motýly vynořily jiskřivé vlny zelenobílého světla, které obklopily její ruku. Pohnula prsty a nástěnný monitor zareagoval. Ano – desetitisíciletá hibernace byla ukončena o pět set let dřív. Ohlédla se na dva prázdné tubusy za sebou a pak na poslední tubus, v němž se nacházel její druh. Tubus už spouštěl probouzecí sekvenci. Honem mávla prsty, aby proces zastavila, ale už bylo pozdě.

Jeho tubus se se zasyčením otevřel. „Co se stalo?“

„Nevím přesně.“

Zobrazila si mapu světa a řadu statistik. „Máme tady populační poplach. Možná nějaké vyhynutí.“

„Zdroj?“

Zvětšila na mapě malý ostrůvek obklopený impozantním chocholem černého dýmu. „Supervulkán v blízkosti rovníku. Globální teplota prudce klesla.“

„Postižené poddruhy?“ vyptával se, když vycházel z tubusu a šoural se k ovládacímu pultu.

„Jen jeden. 8472. Na centrálním kontinentu.“

„To je škoda,“ poznamenal. „Byl velmi slibný.“

„Ano, to byl.“ Vědkyně už byla schopná stát na vlastních nohou, a tak se odstrčila od konzole. „Ráda bych to prověřila.“

Její druh se na ni tázavě zadíval.

„Jen odeberu pár vzorků.“

* * *

Čtyři hodiny nato dorazili s gigantickou lodí na druhý konec malého světa. Vědkyně si v dekontaminační komoře dopnula poslední přezky na skafandru, zajistila helmu a teď už jen stála a čekala, až se vchod otevře.

Aktivovala mluvítko v helmě. „Zkouška zvuku.“

„Zvuk potvrzen,“ opáčil její partner. „Mám i obraz. Odchod povolen.“

Dveře se rozestoupily a odhalily bílou písčitou pláž. Po pěti metrech začínala hustá vrstva popela, která se táhla po pláži až ke kamenité vyvýšenině.

Vědkyně vzhlédla k potemnělé obloze plné popela. Zbylý popel v atmosféře nakonec spadne a denní světlo se vrátí, jenže to už bude pro mnohé z obyvatel planety včetně poddruhu č. 8472 pozdě.

Vydrápala se na vrcholek vyvýšeniny a ohlédla se na obří černou loď rozvalenou na pláži jako přerostlá mechanická velryba. Svět byl nehybný a temný jako mnohé z planet před vznikem života, které zkoumala předtím.

„Poslední zaznamenané stopy života se nacházejí hned za vyvýšeninou pod úhlem dvou a půl stupně.“

„Rozumím,“ potvrdila vědkyně, načež se nepatrně pootočila a pokračovala svižným krokem dál.

Před sebou uviděla rozlehlou jeskyni obklopenou kamenitým terénem, kde bylo ještě víc popela než na pláži. Zamířila k ní, ale tady už musela zpomalit. Boty jí klouzaly na popelu a kamenech, jako kdyby šla po skle pokrytém rozcupovaným peřím.

Těsně před ústím jeskyně ucítila pod nohou něco jiného, co nebyl popel ani kámen. Maso a kost. Noha. O krok couvla a počkala, až se displej v helmě přizpůsobí.

„Vidíte to?“ optala se.

„Ano. Zvyšuji rozlišení displeje.“

Výjev se zaostřil. Byly jich tu desítky – na sobě naskládaných těl, která se táhla až k ústí jeskyně. Vyschlé černé mrtvoly dokonale splývaly se skálou pod nimi i s popelem, který na ně napadal a vytvořil hrboly a vypoukliny připomínající spíš nadzemní kořeny nějakého obrovského stromu.

Těla byla k jejímu údivu nedotčená. „Pozoruhodné. Žádné stopy kanibalismu. Tihle přeživší se mezi sebou znali. Mohlo jít o členy kmene sdílejícího společný morální kodex. Tipovala bych, že se tudy ubírali k moři, kde hledali úkryt a potravu.“

Kolega přepnul její displej na infravidění, které potvrdilo, že všichni jsou mrtví. Nevyřčený vzkaz zněl: pohněte s tím.

Sklonila se a vytáhla malý váleček. „Provádím odběr vzorku.“ Přidržela váleček u nejbližšího těla, aby mohl odebrat vzorek DNA. Pak se narovnala a ohlásila formálním tónem: „Přistávací modul Alfa, výzkumný deník expedice, oficiální záznam: Předběžná pozorování potvrzují, že poddruh č. 8472 postihla událost v rozsahu úplného vymření. Odhadovanou příčinou byl supervulkán a následná sopečná zima. Druh se vyvinul přibližně 130 000 místních let před tímto záznamem. Pokoušíme se získat vzorek posledního známého přeživšího exempláře.“

Otočila se a vešla do jeskyně. Světla po obou stranách helmy se rozblikala a odhalila interiér. U zdí ležela na sobě namačkaná těla, ale infravidění neukazovalo žádné známky života. Vědkyně zamířila hlouběji do jeskyně. Těla po několika metrech končila. Sklopila zrak. Stopy. Že by nedávné? Pokračovala dál do sluje.

Na displeji v helmě vykoukl zpoza skalní stěny slabounký pramínek karmínové. Stopy života. Zahnula na roh a tmavě červená se rozlila do odstínů jantarové, oranžové, modré a zelené. Přeživší.

Vědkyně rychle přejela prsty po ovládacích prvcích v dlani a přepnula na normální vidění. Přeživší byla žena. Žebra jí nepřirozeně vystupovala a napínala černou pokožku, jako by ji měla s každým mělkým nádechem protrhnout. Břicho pod hrudním košem neměla tak vpadlé, jak by vědkyně očekávala. Znovu zapnula infravidění a její podezření se potvrdilo. Žena byla těhotná.

Vědkyně sáhla po dalším válečku na vzorky, ale zničehonic se zarazila. Za sebou uslyšela zvuk – těžké kroky, jako když někdo šoupe nohama po skále.

Otočila hlavu, zrovna když rozložitý muž vklopýtal do stísněného prostoru. Byl skoro o dvacet procent vyšší, než činila průměrná výška dosud spatřených mužských těl, a měl širší ramena. Náčelník kmene? Žebra měl groteskně vystouplá, víc než žena. Zvedl předloktí, aby si zastínil oči před světlem linoucím se z její helmy, a vyrazil šouravým krokem k ní. V ruce něco držel. Vědkyně sáhla po omračujícím obušku a začala couvat od ženy, ale hřmotný muž se stále přibližoval. Vědkyně aktivovala obušek, ale muž těsně před ní najednou změnil směr a zhroutil se ke zdi vedle ženy. Podal jí předmět, který držel v ruce – skvrnitý kus shnilého masa. Žena se do něj zahryzla a on se zavřenýma očima nechal klesnout hlavu na kamenitou stěnu.

Vědkyně se snažila popadnout dech.

V helmě se ozval břitký, naléhavý hlas jejího partnera. „Ukazují se mi tady abnormální fyziologické hodnoty, Alfa jedna. Hrozí vám nebezpečí?“

Vědkyně honem ťukla do dlaňového ovládání, kterým vyřadila senzory a videopřenos ve skafandru. „Negativní, Alfa dvě.“ Zaváhala. „Možná závada na skafandru. Pokračuji v odběru vzorků od posledních známých přeživších exemplářů poddruhu č. 8472.“

Vytáhla váleček, poklekla k rozložitému muži a přiložila mu váleček na vnitřní stranu pravého lokte. Jakmile se ho dotkla, umírající muž k ní zvedl druhou ruku, kterou jí položil na předloktí a zlehka stiskl – jediné objetí, na které se zmohl. Žena vedle něj dojedla shnilé maso, které bylo nejspíš jejím posledním jídlem, a sledovala výjev polomrtvýma očima.

Váleček na odběr vzorků pípl, aby ohlásil, že je plný, a pak znovu, ale vědkyně ho neodtáhla. Seděla tam jako zkoprnělá. Něco se s ní dělo. Pak jí mužova ruka sklouzla z předloktí a jeho hlava dopadla zpátky na stěnu. Než si vědkyně uvědomila, co dělá, už ho zvedala, přehazovala si ho přes rameno a na druhé rameno nakládala ženu. Exoskelet skafandru jejich váhu bez problémů unesl, ale když vyšla z jeskyně, udržet rovnováhu na popelem pokryté vyvýšenině už bylo těžší.

Deset minut nato už přecházela pláž a před ní se rozestupovaly dveře do lodě. V ní uložila těla na dvě kolečková lehátka, vyklouzla ze skafandru a spěšně odvezla přeživší na operační sál. Ještě se ohlédla a pak už se zaměřila na pracovní stanici. Projela několik simulací a začala upravovat algoritmy.

Za ní se ozvalo: „Co to děláte?“

Polekaně sebou trhla a otočila se. Neslyšela ho vcházet. Její společník stál ve dveřích a obhlížel místnost. Tváří se mu šířila nejistota a pak znepokojení. „Vy jste –“

„Já jsem…“ V hlavě se jí honily myšlenky. Řekla to jediné, co se říct dalo. „Zahájila jsem experiment.“

První část

Tajnosti

Kapitola 1

Orchidejová čtvrť

Marbella, Španělsko

Doktorka Kate Warnerová sledovala, jak se žena křečovitě svíjí a napíná popruhy na improvizovaném operačním stole. Křeče byly stále prudší a žena krvácela z úst i uší.

Kate pro ni nemohla udělat vůbec nic, a to ji štvalo ze všeho nejvíc. Ani na fakultě a na stáži si nezvykla, že pacienti někdy umírají. Doufala, že si na to nebude muset zvyknout.

Přikročila k ženě, uchopila ji za levou ruku, a stála u ní, dokud třes neustal. Žena vydechla naposledy a hlava se jí zvrátila na stranu.

Místnost ztichla až na kapání krve stékající ze stolu, která se rozstřikovala na igelitu pod ním. Celá místnost byla potažená silnou vrstvou igelitu. Z celého letoviska mělo nejblíž k operačnímu sálu právě tohle – masážní místnost v lázeňském domě. Na stole, kde se před čtvrt rokem nechávali hýčkat bohatí turisté, teď Kate prováděla pokusy, kterým pořád ještě nerozuměla.

Nad ní protrhl ticho tlumený bzukot elektrického motorku, když se miniaturní videokamera odvrátila od ženy ke Kate, jako by ji vybízela: podej hlášení.

Kate si strhla roušku a zlehka položila ženinu ruku na její břicho. „Atlantský mor, test alfa-493 – výsledek negativní. Subjekt Marbella 2918.“ Zadívala se na ženu, jak se snažila přijít na nějaké jméno. Odmítali pokusné subjekty pojmenovávat, ale Kate každému z nich vymyslela jméno. Beztak ji za to nemohli potrestat. Třeba si mysleli, že zamlčování jmen jí usnadní práci. Neusnadnilo. Nikdo si nezaslouží být pouhé číslo nebo umřít beze jména.

Kate si odkašlala. „Jméno subjektu je Marie Romerová. Doba úmrtí: 15.14 hodin místního času. Odhadovaná příčina úmrtí… příčina úmrtí je stejná jako u předchozích třiceti osob na tomto stole.“

S hlasitým prásknutím si stáhla gumové rukavice a odhodila je na igelitem zakrytou podlahu hned vedle šířící se louže krve. Pak se otočila a zamířila ke dveřím.

Ve stropních reproduktorech to zapraskalo.

„Musíš provést autopsii.“

Kate proklála kameru pohledem. „Proveďte si ji sami.“

„Prosím, Kate.“

Udržovali ji skoro v naprosté nevědomosti, ale jedno jí bylo jasné – potřebovali ji. Byla imunní vůči atlantskému moru, jako stvořená k provádění těch jejich pokusů. Pracovala na nich už několik týdnů, od chvíle, kdy ji sem přivedl její adoptivní otec Martin Grey. Postupně se začala domáhat odpovědí. Pořád jí něco slibovali, ale nikdy jí nic neprozradili.

Odkašlala si a promluvila důrazněji. „Pro dnešek končím.“ Otevřela dveře.

„Stůj. Vím, že chceš slyšet odpovědi. Odeber vzorek a promluvíme si.“

Kate si prohlédla kovový vozík, který na ni čekal před vchodem do místnosti stejně jako už třicetkrát předtím. V hlavě jí znělo jediné slovo: páka. Vzala vybavení na odběr krve, vrátila se k Marii a zapíchla jí jehlu do ohbí paže. Po zástavě srdeční činnosti to vždycky trvalo déle.

Když se zkumavka zaplnila, vytáhla jehlu, přešla zpátky k vozíku a vložila zkumavku do odstředivky. Uplynulo několik minut, během nichž zkumavka rotovala. Z reproduktorů za ní se ozval příkaz. Už ho znala nazpaměť. Sledovala odstředivku, dokud se nezastavila. Pak uchopila zkumavku, strčila si ji do kapsy a pustila se chodbou.

Obvykle se po práci stavovala za kluky, ale dnes potřebovala nejdřív zařídit něco jiného. Vešla do svého maličkého pokoje a plácla sebou na „postel“. Místnost neměla daleko k vězeňské cele – žádná okna, holé stěny a ocelové polní lůžko s matrací vyrobenou ve středověku. Kate předpokládala, že předtím patřila někomu z údržbářů, a měla pocit, že je stěží vhodná pro lidi.

Sklonila se a začala šmátrat ve tmě pod postelí. Nakonec nahmátla láhev vodky a vytáhla ji ven. Z nočního stolku vzala papírový kalíšek, sfoukla z něj prach, nalila si námořnický hlt a naráz ho vyprázdnila.

Pak odložila láhev a natáhla se na postel. Sáhla za hlavu a zmáčkla tlačítko, kterým se zapínalo staré rádio. Šlo o její jediný zdroj informací o venkovním světě, ale to, co slyšela, jí přišlo stěží uvěřitelné.

Rozhlasové zpravodajství popisovalo svět, který před atlantským morem zachránil zázračný lék – orchidea. Průmyslové státy po vypuknutí globální pandemie uzavřely hranice a vyhlásily výjimečný stav. Zatím se nedozvěděla, kolik lidí na nákazu zemřelo. Přeživší populace, ať už to bylo, kolik chtělo, byla nahnána do takzvaných orchidejových čtvrtí – velkých táborů, jejichž osazenstvo lpělo na životě všemi silami a užívalo svou každodenní dávku orchideje, léku, který průběh moru dokázal zastavit, ale nikdy ho úplně nevyléčil.

Kate strávila deset let klinickým výzkumem, který se v poslední době zaměřoval na hledání léku na autismus. Žádný lék se nedal vyvinout přes noc, i kdyby se na vývoj utratilo sebevíc a potřeba byla sebenaléhavější. Orchidea musela být lež. A pokud ano, jak opravdu vypadal svět tam venku?

Dosud z něj zahlédla jen záblesky. Martin před třemi týdny zachránil ji a dva chlapce z jejího výzkumu autismu před jistou smrtí v rozlehlé stavbě pod Gibraltarskou zátokou. Kate s chlapci uprchla do gibraltarské stavby – o níž nyní byla přesvědčená, že představuje ztracené město Atlantidu – z podobného komplexu umístěného tři kilometry pod povrchem Antarktidy. Její biologický otec Patrick Pierce zamaskoval jejich útěk z Gibraltaru odpálením dvou jaderných bomb, které tu dávnou ruinu zničily a vychrlily do průlivu tolik suti, že ho málem zablokovaly. Martin je odvezl v ponorném člunu s krátkým dojezdem jen pár minut před výbuchy. Člun měl co dělat, aby prokličkoval mezi troskami a doplul do španělského města Marbella, přímořského letoviska ležícího přibližně osmdesát kilometrů severozápadně od Gibraltaru. Ponorku nechali v přístavišti a pod rouškou noci se vylodili v Marbelle. Martin tvrdil, že to bude jen dočasné, a Kate se nerozhlížela po okolí. Věděla, že skončili v hlídaném areálu, a ona i oba chlapci od té doby nevycházeli z lázeňské budovy.

Martin jí řekl, že se může podílet na výzkumu, který tu probíhá – na hledání léku proti atlantskému moru. Od jejich příchodu však skoro nevídala ani jeho, ani kohokoli jiného s výjimkou manipulantů, kteří jí nosili jídlo a pracovní instrukce.

Protáčela zkumavku mezi prsty, zatímco přemítala, čím je pro ně tak důležitá a kdy si pro ni přijdou. A kdo si pro ni přijde.

Mrkla na hodiny. Brzy budou vysílat odpolední zprávy. Ještě žádné nepromeškala. Namlouvala si, že ji zajímá, co se děje venku, ale pravda byla prostší. Ve skutečnosti se chtěla dozvědět novinky o jediném člověku – Davidu Valeovi. Ty však nepřicházely a nejspíš už ani nepřijdou. Z antarktických katakomb vedly dvě cesty – ledovým vchodem do Antarktidy nebo portálem na Gibraltar. Její otec uzavřel gibraltarský východ natrvalo a v Antarktidě čekala immarijská armáda, která by Davida nenechala naživu. Kate se snažila tu myšlenku vytěsnit, když se ozval hlasatel.

Posloucháte stanici BBC, hlas nynějšího triumfu lidstva, je osmasedmdesátý den atlantského moru. Během následující hodiny uslyšíte tři mimořádné reportáže. Skupina čtyř těžařů z ropné plošiny u pobřeží, která přežila na moři tři dny bez jídla, nalezla záchranu a bezpečí v orchidejové čtvrti texaského Corpus Christi. Dále tu máme mimořádnou reportáž Huga Gordona, který navštívil obří továrnu na orchideu u Drážďan a uvede na pravou míru pomluvy, podle nichž výroba léku na mor začíná zpomalovat. Pořad zakončíme panelovou diskusí za účasti čtyř zasloužilých členů královské společnosti, kteří předpovídají, že lék bude nalezen v horizontu několika týdnů, nikoli měsíců.

Nejdřív si však poslechněte o odvaze a vytrvalosti prokázané v jižní Brazílii, kde bojovníci za svobodu včera dosáhli rozhodujícího vítězství nad partyzánskými oddíly z immarii ovládané Argentiny…

Kapitola 2

Státní středisko pro kontrolu a prevenci nemocí (SKPN)

Atlanta, Georgia

Doktor Paul Brenner si mnul oči, když usedal k počítači. Už dvacet hodin nespal. Mozek měl jako zkratovaný a začínalo se to projevovat i na jeho práci. Rozum mu říkal, že si musí odpočinout, ale nedokázal se k tomu přimět. Monitor počítače s bliknutím ožil a Paul se rozhodl, že si zkontroluje e-maily a pak si na hodinku zdřímne – maximálně.

1 nová zpráva

Hmátl po myši a klikl jí, jak se v něm vzedmul nový příval energie…

Od: Marbella (OD-108)

Nadpis: Výsledky testu alfa-493 (subjekt MB 2918)

Zpráva neobsahovala žádný text, jen videozáznam, který se okamžitě spustil. Obrazovku zaplnila doktorka Kate Warnerová a Paul se ošil. Byla překrásná. Už jen pohled na ni ho z nějakého důvodu znervózňoval.

Atlantský mor, test alfa-493… výsledek negativní.

Jakmile nahrávka skončila, zvedl telefon. „Svolejte konferenci – všechny – ano, hned.“

Čtvrthodinu nato už seděl v čele konferenčního stolu a zíral na dvanáct monitorů před sebou, které vyplňovaly tváře badatelů z různých pracovišť na celém světě.

Paul vstal. „Právě jsem obdržel výsledky testu alfa-493. Negativní. Já –“

Vědci začali vykřikovat dotazy a vzájemná obvinění. Před jedenácti týdny, bezprostředně po vypuknutí nákazy, byla jejich skupinka nezaujatá, zdvořilá… soustředěná.

Teď byl převládajícím pocitem strach. A to oprávněný.

Kapitola 3

Orchidejová čtvrť

Marbella, Španělsko

Zdál se jí tentýž sen, což Kate nesmírně potěšilo. Měla pocit, že by ho snad už uměla ovládat jako nahrávku, kterou si může dle libosti přetočit a prožít znovu. Byla to jediná věc, která jí ještě dělala radost.

Ležela v posteli na Gibraltaru v prvním patře vily situované jen pár kroků od pobřeží. Otevřenými dveřmi na balkon vanul dovnitř svěží vánek, který rozhrnoval závěsy z tenkého bílého plátna a nechával je opět klesnout na místo. Vítr jako by foukal a zase polevoval v rytmu vln tam dole i jejích neuspěchaných nádechů a výdechů tady v posteli. Byl to dokonalý okamžik, kdy vše bylo v souladu, jako by celý svět tvořilo jedno jediné tlukoucí srdce.

Ležela na zádech, upírala pohled do stropu a neodvažovala se zavřít oči. David spal vedle ní na břiše. Svalnatou ruku měl bezděčně položenou na jejím břiše, kde zakrývala většinu dlouhé jizvy. Chtěla se ho dotknout, ale nehodlala to riskovat – stejně jako cokoli, co by mohlo sen ukončit.

Ucítila, jak se ruka nepatrně pohnula. Výjev se tím drobným pohybem roztříštil, jako by jím zalomcovalo zemětřesení, které vzápětí strhlo stěny i strop. Pokoj se naposledy zachvěl a rozplynul se do tmy, do tmavé stísněné „cely“, kterou obývala v Marbelle. Po měkkém pohodlí velké postele nebylo ani stopy a ona opět ležela na tvrdé matraci na úzkém polním lůžku. Jenže ta ruka tam byla… pořád. Ne Davidova. Jiná ruka. Sunula se, natahovala se jí přes břicho. Kate strnula. Ruka se ovinula kolem ní, přejela jí po kapse a pak zašátrala po její sevřené pěsti, jak se snažila uchopit zkumavku. Kate chytila zloděje za zápěstí a zkroutila je tak prudce, jak jen dokázala.

Nějaký muž zařval bolestí, zatímco Kate vstávala, trhnutím za provázek rozsvěcela žárovku nad sebou a shlížela na…

Martina.

„Takže poslali tebe.“

Její adoptivní otec se s námahou postavil. Už mu bylo přes šedesát a posledních pár měsíců si na jeho kondici vybralo daň. Vypadal sešle, ale stále mluvil vlídně, dědečkovsky. „Víš, že to někdy s tou dramatičností přeháníš, Kate?“

„Nejsem to já, kdo se vloupává do cizích pokojů a šacuje lidi ve tmě.“ Zvedla zkumavku. „K čemu to potřebuješ? Co se tady děje?“

Martin si promnul zápěstí a zamžoural na ni, jako by ho oslepovala jediná žárovka pohupující se pod stropem. Pak se otočil, natáhl se pro vak položený na stolku v rohu pokoje a podal jí ho. „Nasaď si to.“

Kate to obrátila v ruce. Nebyl to žádný vak, ale měkká bílá hučka proti slunci. Martin ji musel uzmout z ostatků nějakého marbellského výletníka. „Proč?“

„Nemůžeš mi prostě důvěřovat?“

„Zřejmě ne.“ Ukázala na lůžko.

Martinův hlas zněl mdle, chladně a věcně. „Musíš si zakrýt tvář. Kolem budovy patrolují strážní, a kdyby tě viděli, zajali by tě, nebo ještě hůř, rovnou by tě zastřelili.“ Vyšel z místnosti.

Kate zaváhala, než vyrazila za ním, hučku muchlala v ruce. „Počkej. Proč by po mně měli střílet? Kam mě to vedeš?“

„Chceš slyšet odpovědi?“

„Ano.“ Odmlčela se. „Ale nejdřív bych se ráda podívala za kluky.“

Martin na ni chvíli upíral pohled, než přikývl.

Kate pootevřela dveře do jejich pokojíku a zastihla chlapce při činnosti, jíž trávili devadesát devět procent veškerého času – psaní po zdech. U většiny sedmi a osmiletých chlapců by čmáranice představovaly dinosaury a vojáky, ale Adi a Surya vytvořili tapiserii rovnic a matematických symbolů, která pokrývala skoro veškeré místo na stěnách místnosti.

Oba malí Indonésané stále ještě vykazovali mnohé z typických znaků autismu. Práce je úplně pohltila; ani jeden z nich si nevšiml, že Kate vešla do pokoje. Adi balancoval na židli, kterou si postavil na jeden ze stolů, a natahoval se, aby dosáhl k jednomu z posledních prázdných míst na stěně.

Kate k němu přiskočila a postavila ho na zem. Zamával tužkou ve vzduchu a zaprotestoval slovy, kterým Kate nebyla schopná porozumět. Postavila židli zpátky na správné místo – ke stolu, ne na něj.

Pak si klekla a vzala Adiho za ramena. „Říkala jsem ti, Adi, že nemáš stavět nábytek na sebe a stoupat na něj.“

„Došlo nám místo.“

Obrátila se k Martinovi. „Sežeň jim něco, na co by mohli psát.“

Nevěřícně se na ni zadíval.

„Myslím to vážně.“

Martin odešel a Kate se vrátila k chlapcům. „Nemáte hlad?“

„Už nám přinesli chlebíčky.“

„Na čem pracujete?“

„To ti nemůžeme říct, Kate.“

Kate vážně přikývla. „Jasně. Přísně tajné.“

Martin se vrátil a podal jí dva žluté zápisníky.

Kate se natáhla a vzala Suryu za ruku, aby měla jistotu, že jí bude věnovat pozornost. Zvedla zápisníky. „Odteď budete psát do nich, rozumíte?“

Oba chlapci přikývli a vzali si od ní zápisníky. Prolistovali je a prozkoumali každou stránku, jestli na ní nejsou šmouhy. Když zjistili, že je vše k jejich spokojenosti, vrátili se ke stolkům, posadili se a mlčky pokračovali v práci.

Kate s Martinem beze slova opustili místnost. Martin ji odváděl chodbou. „Přijde ti moudré podporovat je v tom?“

„Není to na nich znát, ale mají strach. A nevědí, co se děje. Matematika je baví a můžou přitom aspoň myslet na něco jiného.“

„Ano, ale je pro ně zdravé nechat je tomu takhle propadat? Nebudou na tom pak ještě hůř?“

Kate se zastavila. „Hůř než kdo?“

„Ale Kate –“

„Nejúspěšnější lidi na světě jsou zkrátka a dobře něčím posedlí – něčím, co svět potřebuje. Kluci si našli něco produktivního, co mají rádi. Prospěje jim to.“

„Jen jsem tím myslel… že by je rozhodilo, kdybychom je museli přemístit.“

„My je budeme přemisťovat?“

Martin si povzdechl a uhnul pohledem. „Nasaď si čepici.“ Zavedl ji na konec další chodby, kde protáhl magnetickou kartu vchodovou čtečkou. Dveře se otevřely a Kate málem oslepilo denní světlo. Zvedla ruku a snažila se s Martinem držet krok.

Scéna se pozvolna zaostřovala. Vyšli z jednopodlažní budovy situované přímo na pobřeží na konci letoviskového areálu. Napravo od ní se vysoko nad bujnými tropickými stromy a kdysi pečlivě udržovaným pozemkem tyčily tři bělostné věžáky letoviska. Nablýskané hotelové mrakodrapy ostře kontrastovaly s pět metrů vysokým plotem korunovaným ostnatým drátem, jímž byl celý objekt obehnán. V denním světle to působilo dojmem letoviska přestavěného na věznici. Měl ten plot zabránit lidem ve vstupu – nebo v útěku? Nebo obojímu?

Vtíravý zápach, který se vznášel ve vzduchu, s každým krokem sílil. Co to bylo? Nemoc? Smrt? Možná, ale bylo tam ještě něco dalšího. Kate přeletěla pohledem okolí věžáků, jak pátrala po jeho zdroji. Řada podlouhlých bílých stanů zakrývala stoly, u nichž se lidé oháněli noži a něco zpracovávali. Ryby. Zápach to však vysvětlovalo jen zčásti.

„Kde to jsme?“

„V marbellském orchidejovém ghettu.“

„V orchidejové čtvrti?“

„Její obyvatelé jí říkají ghetto, ale ano.“

Kate popoběhla, aby ho dohnala. Na hlavě si přidržovala hučku. Pohled na oplocený pozemek ji náhle přiměl brát Martinova slova vážněji.

Ohlédla se na lázeňský dům, z něhož vyšli. Stěny a střecha byly pokryté matnými šedivými pláty. Kate nejdřív napadlo, že jde o olovo, ale vypadalo to tak zvláštně – malá šedivá budova potažená olovem, která stojí u moře ve stínu blyštivých bílých věžáků.

Cestou po pěšině zahlédla z tábora další záblesky. V každém patře okolních budov byli tu a tam vidět lidé vyhlížející zpoza posuvných skleněných dveří, ale na balkonu nestál nikdo. Pak uviděla proč – po celé délce kovových dveřních zárubní se táhly zubaté stříbrné jizvy. Dveře byly přivařené.

„Kam mě to vedeš?“

Martin ukázal na jednopodlažní budovu před nimi. „Do nemocnice.“ Onou „nemocnicí“ byla očividně velká plážová restaurace v areálu letoviska.

U brány na druhém konci tábora, který se nacházel za bílými věžáky, zabrzdil s hlasitým lomozem konvoj kamionů. Kate se zastavila, aby si je mohla prohlédnout. Byly staré a náklad byl ukrytý za pleskající zelenou plachtou přehozenou přes kostru korby. První řidič zakřičel na strážné a brána z plotového pletiva se otevřela, aby kamiony mohly projet.

Kate si všimla, že ze strážních věží po obou stranách brány visí modré vlajky. Nejdřív si myslela, že jde o vlajky OSN – byly světlemodré s bílým motivem uprostřed. Jenže bílý motiv uprostřed nebyla bílá zeměkoule obklopená olivovými ratolestmi, ale orchidej. Bílé lístky byly symetrické, ale červený obrazec, který se rozbíhal ze středu, byl nesouměrný jako sluneční paprsky vykukující zpoza potemnělého Měsíce při zatmění Slunce.

Kamiony zastavily hned za branou a vojáci z nich začali vyvádět lidi – muže, ženy, a dokonce i několik dětí. Všichni měli svázané ruce a mnozí z nich se vojákům vzpouzeli, přičemž křičeli španělsky.

„Dělají zátahy na přeživší,“ zašeptal Martin, jako by ho z té dálky mohli slyšet. „Pobyt venku je protizákonný.“

„Proč?“ Pak ji napadlo ještě něco jiného. „Oni existují přeživší, kteří neužívají orchideu?“

„Ano, ale… nejsou takoví, jaké jsme čekali. Uvidíš.“ Dovedl ji k restauraci a po krátkém rozhovoru se strážným vstoupili dovnitř – do igelitem obložené dekontaminační komory. Ve stropě a stěnách se otevřely trysky rozprašovačů, které je pokropily mírně štiplavou mlhou. Kate byla už podruhé vděčná za svou hučku. Světlo miniaturního semaforu v rohu igelitové místnůstky se změnilo z červeného na zelené a Martin rozhrnul dveřní chlopně. Těsně před prahem se zastavil. „Tu čepici nebudeš potřebovat. Tady všichni vědí, kdo jsi.“

Když si Kate stáhla z hlavy hučku, naskytl se jí první nerušený pohled na prostornou místnost – někdejší jídelnu. Stěží dokázala věřit výjevu, který se před ní rozprostřel. „Co je to?“

Martin potichu odpověděl: „Svět není takový, jak ho popisují v rozhlase. Takhle doopravdy vypadá atlantský mor.“

Kapitola 4

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol

Antarktida

David Vale nedokázal odtrhnout pohled od své mrtvoly. Ležela na chodbě v kaluži jeho vlastní krve, s očima otevřenýma a upřenýma na strop nad sebou. Přes ni leželo další tělo – mrtvola jeho vraha Doriana Sloana. Ze Sloanova těla byla znetvořená změť; Davidovy poslední kulky ho zasáhly z bezprostřední blízkosti. Čas od času se ze stropu odloupl další kus krveprolití, jako když se pomalu rozpadá bonboniéra.

Odtrhl od té podívané zrak. Skleněný tubus, v němž byl uzavřený, nebyl široký ani metr a kvůli hustým cárům bílé mlhy, která se v něm vznášela, působil ještě stísněněji. Zadíval se na konec obřího sálu, na kilometry dalších tubusů vyrovnaných od podlahy ke stropu tak vysokému, že ho ani nebylo vidět. Mlha v ostatních tubusech byla hustší a zakrývala jejich obyvatele. Jediný další člověk, kterého viděl, stál v protějším tubusu. Sloane. Na rozdíl od něj se nerozhlížel. Prostě jen zíral s nenávistí v očích na Davida a občas zaťal čelistní svaly.

David se letmo střetl s upřeným pohledem svého vraha a už posté se vrátil k průzkumu tubusu. Výcvik v CIA ho na nic takového nepřipravil – jak uniknout z hibernačního tubusu ve dva miliony let staré stavbě spočívající tři kilometry pod povrchem Antarktidy. Leda ta přednáška o úniku z tubusů v milion let starých stavbách, jenže na tu zrovna chyběl. Usmál se svému chabému vtipu. Ať už byl kýmkoliv, neztratil vzpomínky – ani smysl pro humor. Jakmile ta myšlenka pominula, vybavil se mu opět Sloanův nepolevující pohled, a tak nechal úsměv pohasnout, doufaje, že ho mlha před nepřítelem ukryla.

Vzápětí ucítil, jak se na něj upírá další pár očí. Prozkoumal pohledem místnost. Byla prázdná, ale David si byl jistý, že se jí někdo mihl. Pokusil se předklonit, aby viděl víc z chodby s mrtvolami. Nic. Jak se tak rozhlížel, něco ho znepokojilo – Sloane. Už se na něj nedíval. David sledoval linii jeho pohledu do rozlehlého sálu. Mezi jejich tubusy stál nějaký člověk. Rozhodně jako člověk vypadal. Přišel zvenčí, nebo z vnitřku stavby? Nebyl to atlanťan? Ať už byl kýmkoliv, byl vysoký, hodně přes metr osmdesát, a na sobě měl úpravný černý oblek, který vypadal jako vojenská uniforma. Pokožku měl bílou, skoro až průsvitnou, a byl hladce oholený. Jediný vlasový porost tvořila hustá bílá čupřina na temeni hlavy, která byla na jeho tělo trochu moc velká.

Muž chvíli stál a těkal pohledem od Davida ke Sloanovi a zase zpátky jako sázkař na prohlídce stájí, který před velkým dostihem odhaduje dva plnokrevníky.

Pak ticho prořízl rytmický zvuk, který se začal rozléhat sálem – pleskot bosých nohou na kovové podlaze. David se ohlédl po zvuku. Sloane. Už byl venku. Usilovně klopýtal k mrtvolám – a zbraním u nich pohozeným. David zaletěl pohledem zpátky k atlanťanovi, zrovna když se jeho tubus začal otvírat. Vyskočil ven, zavrávoral na nohou, které ho poslouchaly jen napůl, a jal se belhat vpřed. Sloane už byl v polovině cesty ke zbraním.

Kapitola 5

Orchidejová čtvrť

Marbella, Španělsko

Improvizované nemocniční křídlo bylo rozdělené na dvě sekce a Kate se nedařilo pochopit, co vidí před sebou. Prostředkem místnosti se táhla úzká lůžka, jedno za druhým jako ve vojenském polním lazaretu. Leželi na nich úpějící a křečovitě se svíjející lidé – někteří umírali, jiní se potáceli na pokraji bezvědomí.

Martin zamířil dál do místnosti. „Tenhle mor je jiný než nákaza z roku 1918.“

První nákazou byla pandemie španělské chřipky, která se zeměkoulí přehnala v roce 1918, zabila něco kolem padesáti milionů osob a zhruba miliardu nakazila. Kate s Davidem se dopídili faktu, který Martin a jeho immarijští zaměstnavatelé věděli už skoro sto let – že nákazu rozpoutal prastarý artefakt, který Katin otec pomáhal vyzvednout z atlantské stavby na Gibraltaru.

Kate se hlavou honily myšlenky, ale jak tak obhlížela řady lůžek a umírajících, zmohla se jen na: „Proč umírají? Já myslela, že orchidea postup moru zastavuje.“

„Taky že ano. Zaznamenali jsme však prudký pokles účinnosti. Odhadujeme, že za měsíc už nezůstane nikdo, na koho by orchidea zabírala. Někteří z umírajících se dobrovolně přihlásili do výzkumu. To jsou ti, na které se díváš.“

Kate přistoupila k jednomu z lůžek, zatímco si prohlížela jejich osazenstvo a uvažovala… „Co se stane, když orchidea selže?“

„Téměř devadesát procent nakažených umírá bez orchideje do dvaasedmdesáti hodin.“

Kate tomu nemohla uvěřit. Ta čísla musela být mylná. „Vyloučeno. Úmrtnost v roce 1918 –“

„Byla mnohem nižší, to je fakt. Jde o jeden z ohledů, v nichž se tenhle mor liší. Zbylých rozdílů jsme si všimli, když jsme začali vyšetřovat přeživší.“ Martin se zastavil a ukázal na řadu polouzavřených buněk u stěny jídelny. Kate připadali jejich obyvatelé zdraví, ale většina z nich se choulila pohromadě a nedívala se ven. Něco s nimi nebylo v pořádku, ale nedokázala přesně říct co. Vyrazila k nim.

Martin ji chytil za loket. „Nepřibližuj se k nim. Tihle přeživší zřejmě v podstatě… degenerují. Jako by měli přeházené mozkové uspořádání. Některé to postihuje výrazněji než jiné, ale je to regresivní stav.“

„Tohle se děje se všemi přeživšími?“

„Ne. Degenerace se projevuje zhruba u poloviny.“

„A druhá půlka?“ Kate už se skoro bála odpovědi.

„Pojď za mnou.“

Martin krátce pohovořil se strážným na konci místnosti, a když jim ustoupil z cesty, vešli do menší jídelny. Okna byla zabedněná a celá místnost až na úzký průchod uprostřed byla rozdělená na velké buňky.

Martin už dál nepokračoval. „Tohle jsou ostatní přeživší – ti, kteří dělali potíže v táboře.“

Ve stísněné místnosti muselo být sto nebo ještě víc přeživších, ale panovalo v ní ticho jako v hrobě. Nikdo se nehýbal. Všichni stáli a zírali chladnýma nevzrušenýma očima na Kate a Martina.

Martin potichu pokračoval: „Nedochází k žádným dramatickým tělesným změnám. Aspoň jsme žádné nepozorovali. I u nich se však mění mozkové uspořádání. Jsou inteligentnější. Účinky jsou podobně jako u toho zpětného vývoje proměnlivé, ale někteří jedinci vykazují schopnost řešit problémy na úrovni, kterou nedokážeme ani změřit. Někteří i trochu zesílí. A ještě něco – zjevně se u nich vytrácí empatie a soucit. Taky v proměnlivé míře, ale u všech přeživších lze podle všeho vysledovat zhroucení sociálních funkcí.“

Dav na obou stranách místnosti se jako na povel rozestoupil a odhalil rudá písmena na stěnách za nimi. Slova napsaná krví.

Orchidea nezastaví Darwina.

Orchidea nezastaví evoluci.

Orchidea nezastaví mor.

Na protější straně místnosti napsal jiný přeživší:

Atlantský mor = evoluce = osud lidstva.

Písmena v sousední buňce hlásala:

Evoluce je nevyhnutelná.

Jen hlupák vzdoruje osudu.

„Nebojujeme jen s morem,“ zašeptal Martin. „Bojujeme s přeživšími, kteří nestojí o léčbu, kteří mor vnímají buď jako další krok ve vývoji lidstva, nebo jako zbrusu nový začátek.“

Kate jen stála a nevěděla, co na to má říct.

Martin se otočil a odvedl ji z místnosti zpátky do hlavního nemocničního sálu a pak dalším východem do bývalé kuchyně, kde nyní sídlila laboratoř. Půltucet vědců tam seděl na barových stoličkách a pracoval s vybavením rozloženým na ocelových stolech. Všichni k ní vzhlédli, načež jeden po druhém přestali pracovat, začali po ní pokukovat a polohlasem si něco šuškat. Martin ji vzal kolem ramen a houkl přes rameno: „Pokračujte,“ když ji spěšně prováděl kuchyní. Zastavil se u dveří v úzké chodbě za kuchyní, kde do malého panelu naťukal kód a dveře se se zasyčením otevřely. Vkročili dovnitř, a jakmile se dveře neprodyšně uzavřely, natáhl ruku. „Vzorek.“

Katiny prsty se v kapse sevřely na umělohmotné zkumavce. Sdělil jí jen polovinu příběhu – aby získal, o co mu šlo. Zhoupla se na patách. „Proč se tentokrát účinky moru liší? Proč to neprobíhá stejně jako v roce 1918?“

Martin poodešel a svalil se do křesla u ošuntělého psacího stolu. Dřív muselo jít o kancelář manažera restaurace. Malým oknem bylo vidět ven na trávník a stůl byl zavalený vybavením, které Kate nepoznávala. Na stěně viselo šest velkých monitorů zobrazujících plánky, diagramy a nekonečné rolující řádky textu jako na burzovním grafu.

Martin si promnul spánky, načež se pustil do přerovnávání papírů. „Mor je jiný, protože i my jsme jiní. Lidský genom se moc nezměnil, ale naše mozky fungují úplně jinak než před sto lety. Zpracováváme informace rychleji. Dennodenně pročítáme e-maily, sledujeme televizi, hltáme informace z internetu a jsme přilepení k našim smartfonům. Víme, že aktivaci genů může přivodit životní styl, strava, a dokonce i stres, což přímo ovlivňuje dopad patogenů na náš organismus. Tahle fáze našeho vývoje je přesně tou, na kterou čekal tvůrce atlantského moru. Jako by byl střižený na míru okamžiku, kdy lidský mozek dozraje natolik, aby ho bylo možné využít.“

„Využít k čemu?“

„To je právě to, Kate. Odpověď neznáme, ale už máme první indicie. Víme, že atlantský mor ovlivňuje v první řadě mozkové uspořádání, jak jsi sama viděla. U malé skupinky přeživších zřejmě posiluje provázanost mozku. U zbylých pak mozkové uspořádání rozrušuje. Zbylé usmrcuje – patrně ty, pro které nemá využití. Mor pozměňuje lidstvo na genetické úrovni, čímž nás v podstatě bioformuje jakýmsi žádaným směrem.“

„Víte, na jaké geny se mor zaměřuje?“

„Ne, ale už jsme blízko. Podle naší pracovní teorie je atlantský mor zkrátka a dobře taková genetická aktualizace, která se pokouší změnit atlantský gen. Snaží se dokončit změnu uspořádání mozku, která započala před sedmdesáti tisíci lety po zavedení atlantského genu – prvním velkým skokem vpřed. Nevíme však, co je jeho cílem. Půjde o druhý velký skok vpřed, který by nás přinutil vyvíjet se dál, nebo o velký krok vzad – masový zvrat evoluce lidstva?“

Kate se to snažila strávit. Za oknem se na trávě u nejbližšího věžáku strhla hromadná rvačka. Zástup čekajících se rozprchl a nějaká skupinka napadla strážné. Kate měla pocit, že je to skupinka, kterou přivezli před chvílí, ale poznat se to nedalo.

Martin střelil pohledem k oknu a vrátil se ke Kate. „Nepokoje jsou tu běžné, zejména když přivezou novou várku.“ Natáhl ruku. „Ten vzorek opravdu potřebuju, Kate.“

Kate znovu přeletěla pohledem místnost – vybavení, monitory, grafy na stěnách… „Tohle je tvůj výzkum, viď? Ty jsi ten hlas na sále. Pracuju pro tebe.“

„Všichni pro někoho pracujeme –“

„Řekla jsem ti, že chci slyšet odpovědi.“

„Odpověď zní ano. Tohle je můj výzkum.“

„Proč? Proč jsi mi lhal?“ zeptala se Kate hlasem, který nedokázal zamaskovat ukřivděnost. „Pomohla bych ti.“

„Já vím, ale měla bys otázky. Bál jsem se tohoto dne, kdy se dozvíš pravdu, kdy se dozvíš, co jsem udělal a jak je na tom svět. Chtěl jsem tě před tím uchránit… ještě aspoň chvilku.“ Uhnul pohledem a v tu chvíli vypadal mnohem starší.

„Orchidea je lež, viď?“

„Ne. Orchidea je opravdická. Zastavuje mor, ale jen nám tím získává odklad, a už začíná selhávat. Máme problémy s výrobou a lidé ztrácejí naději.“

„Nemohli jste ji vyvinout přes noc,“ namítla Kate.

„Taky že ne. Orchidea byl náš záložní plán – vlastně záložní plán tvého otce. Přiměl nás počítat s tím, že bude rozpoután mor, a přinutil nás najít lék pro případ, že by k tomu došlo. Pracovali jsme na tom celá desetiletí, ale výraznější pokrok jsme učinili, až když jsme našli lék na HIV.“

„Počkat, on existuje lék na HIV?“

„Všechno ti povím, Kate, čestné slovo. Ale potřebuju ten vzorek. A potřebuju, aby ses vrátila k sobě na pokoj. Zítra si pro tebe přijdou lidé ze zvláštních jednotek. Odvezou tě do Anglie, do bezpečí.“

„Cože? Nikam nejdu. Chci ti pomáhat.“

„A taky budeš. Ale musím mít jistotu, že jsi v bezpečí.“

„V bezpečí před čím?“

„Před immarii. Soustřeďují vojáky ve Středomoří.“

V rozhlasovém zpravodajství, které Kate poslouchala, se mluvilo hlavně o porážkách immarijských oddílů v zemích třetího světa. Nevěnovala jim valnou pozornost. „Od immariů hrozí nebezpečí?“

„Rozhodně. Ovládli většinu jižní polokoule.“

„To snad nemyslíš vážně –“

„Myslím.“ Martin zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš. Během čtyřiadvaceti hodin od vypuknutí atlantského moru se nakazila víc než miliarda lidí. Všechny vlády, které nepadly hned, vyhlásily výjimečný stav. Pak se immariové pustili do paběrkování. Nabídli neotřelé řešení – společnost přeživších, ale jen těch, kteří se rapidně vyvíjejí a jimž říkají ‚vyvolení‘. Začali na jižní polokouli v lidnatých státech poblíž Antarktidy. Už ovládají Argentintu, Chile, Jihoafrickou republiku a tucet dalších.“

„Co to –“

„Budují v Antarktidě invazní armádu.“

Kate zůstala zírat. To není možné. Zprávy BBC byly tak pozitivní. Bezděčně vytáhla z kapsy zkumavku a podala mu ji.

Martin ji od ní převzal a otočil se v křesle. Zmáčkl tlačítko na nádobě připomínající termosku, která byla vybavená malým displejem a něčím, co vypadalo jako satelitní telefon vsazený do boku. Vršek nádoby se odklopil a Martin do ní vložil plastovou trubičku.

Rvačka za oknem nabrala na intenzitě.

„Co to děláš?“ zeptala se Kate.

„Nahrávám naše výsledky do sítě.“ Ohlédl se po ní. „Jsme jedno z několika pracovišť. Myslím, že už jsme blízko, Kate.“

Areál za oknem pohltily exploze a Kate i přes zeď vnímala nával tepla. Martin něco vyťukal do klávesnice, načež se monitory přepnuly na pohled do areálu a pak na pobřeží. Záběr vyplnila skupina černých vrtulníků. Martin vstal zlomek vteřiny předtím, než se budova otřásla, a strhl Kate na zem. Zvonilo jí v uších, když ucítila, jak na ni skáče, aby ji uchránil před sutí padající ze stropu.

Kapitola 6

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol

Antarktida

Dorian už byl skoro u mrtvol – a zbraní – v chodbě před rozlehlým sálem. Za sebou slyšel dusot Davidových bosých nohou. Zrovna se chystal skočit, když ho David povalil a strhl tváří k zemi. Prostorem se rozeznělo řezavé zakvílení, jak klouzal holou pokožkou po studené podlaze.

Zastavili se v zasychající kaluži krve kolem mrtvol – svých mrtvol. Dorian zareagoval dřív než jeho pronásledovatel. Dokázal odtrhnout zakrvácený trup od země natolik, aby Davida nabral loktem do obličeje.

David se zapotácel a Dorian využil příležitosti. Prohnul se a shodil ho ze sebe, aby mohl hmátnout po pistoli ležící dva metry od něj. Musel ji popadnout; byla to jeho jediná šance. Nikdy by to sice nepřiznal nahlas, ale v boji holýma rukama byl David bezesporu jeden z nejlepších, jaké kdy viděl. Tady se bojovalo o život a Dorian věděl, že bez pistole prohraje.

Ucítil, jak se mu Davidovy nehty zarývají do zadní strany stehna, a vzápětí už mu jeho pěst přistála na kříži. Ze zad mu do břicha vystřelila bolest, která mu zalomcovala hrudí. Jeho tělem se přehnala vlna nevolnosti. Dorian začal dávit, když mu druhá rána dopadla výš, doprostřed zad, přímo na páteř. Bolest, která se ho zmocňovala, téměř polevila, když ztratil cit v nohou. Zhroutil se na zem, zatímco David se snažil vyškrábat na něj a dorazit ho úderem do týla.

Dorian se zapřel rukama o zakrvácenou podlahu a vší silou, jaké byl schopen, se zvedl a prudce zaklonil hlavu. Nabral jí Davida přímo do brady, a tak se ho zbavil.

Pak se zhroutil zpátky na podlahu a začal se plazit po loktech, vláčeje bezvládné tělo krví. Nahmátl pistoli a stihl se převalit, zrovna když na něj David skočil. Pozvedl zbraň, ale David mu znehybnil zápěstí. Koutkem oka zahlédl atlanťana, jak přistupuje blíž. Sledoval je nezúčastněně jako divák na psích zápasech, který si v tomhle kole na nikoho nevsadil.

Dorian se snažil něco vymyslet – musí nějak získat převahu. Povolil ruce a nechal je klesnout na zem. S Davidem to škublo dopředu, ale jeho zápěstí nepustil. Dorian natočil pistoli v pravičce, namířil na atlanťana a zmáčkl spoušť.

David pustil Dorianovu levičku a zoufale hmátl pravou rukou po pistoli. Dorian ohnul levičku v lokti a zabořil vzniklý klín do Davidovy hrudi, čímž mu ochromil bránici. David zalapal po dechu a zapotácel se. Dorian se mu vytrhl ze sevření, zvedl pistoli a střelil ho do hlavy. Pak otočil pistoli a vystřílel zbytek zásobníku do atlanťana.

Kapitola 7

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol,

Antarktida

Atlanťan shlížel na Doriana s výrazem mírného pobavení. Dorianovy kulky jím proletěly jako nic. Dorian obrátil pohled k druhé pistoli.

„Chceš zkusit další zbraň, Doriane? Posluž si. Já počkám. Mám veškerý čas na světě.“

Dorian zkoprněl. Ono to znalo jeho jméno. A nebálo se to.

Atlanťan přistoupil k němu. Stál v louži krve, ale na nohou mu neulpěla jediná krůpěj. „Vím, proč jsi sem přišel, Doriane.“ Zíral na něj bez mrknutí. „Přišels zachránit otce a zabít nepřítele – aby svět byl zase v bezpečí. Právě jsi zabil svého jediného nepřítele tady dole.“

Dorian odtrhl pohled od nestvůry a rozhlédl se po místnosti, jestli nenajde něco, cokoli, co by mohl použít. Už se mu vrátil cit do nohou, a tak vstal a odpotácel se od atlanťana, nespouštěje z něj oči. Atlanťan mu oplatil úsměvem, ale ani se nepohnul.

Musím odsud pryč, umínil si Dorian. Horečně přemýšlel. Co budu potřebovat? Ochranný oblek. Jeho skafandr si vzal otec, Katin skafandr byl poškozený, ale třeba by ho dokázal opravit. Dětské skafandry by mu byly moc malé, ale možná by se materiál z nich dal použít na opravu Katina skafandru. Stačí, když mu poskytne ochranu před mrazem jen na pár minut – aby se dostal na povrch a vydal povel k útoku.

Obrátil se a rozběhl se chodbou, ale dveře se před ním i všude kolem něj zabouchly, takže mu odřízly veškeré únikové trasy.

Před ním se zhmotnil atlanťan. „Budeš moci odejít, až ti to dovolím, Doriane.“

Dorian na něj zůstal zírat s výrazem, v němž se vzdor mísil s údivem.

„Tak jak to uděláme, Doriane? Jednoduše, nebo komplikovaně?“ Vyčkával, a když Dorian nereagoval, nevzrušeně přikývl. „Budiž.“

Dorian ucítil, jak se z místnosti vytratil vzduch jako vysátý vysavačem. Všechny zvuky utichly a něco mu zprudka narazilo do hrudi. Otevřel ústa a marně zkusil zalapat po dechu. Klesl na kolena. Před očima mu naskákaly mžitky. Podlaha se mu vyřítila vstříc, když padal do tmy.

Kapitola 8

Orchidejová čtvrť

Marbella, Španělsko

Kate se odkutálela zpod Martina a rychle ho prohlédla, aby zjistila rozsah zranění. Z rány v týle mu tekla krev. Kate se bála, že utrpěl mírný otřes mozku, ale k jejímu překvapení zamžoural, několikrát zamrkal a vyskočil na nohy. Rozhlédl se po místnosti a Kate ho napodobila. Většina počítačů a vybavení na stole vzala zasvé.

Martin přistoupil ke skříni, z níž vytáhl satelitní telefon a dvě pistole. Jednu podal Kate.

„Immariové se pokusí tábor uzavřít,“ prohlásil, když začal balit věci do batohu. Zběžně prohlédl termoskovitý přístroj na stole, než ho nacpal do zavazadla spolu s několika zápisníky a počítačem. „Obsazují středomořské ostrovy a testují blokádu, aby viděli, jestli s nimi orchidejové státy budou schopné nebo ochotné bojovat.“

„A budou?“

Budova už byla v klidu a Kate chtěla Martinovi ovázat ránu na hlavě, jenže na to pobíhal po místnosti moc rychle.

„Ne. Orchidejová aliance má co dělat, aby se udržela. Veškeré její zdroje včetně vojenských jsou nasazené na výrobu orchideje. Pomoci se nedočkáme. Musíme odsud pryč.“ Položil na stůl jakýsi přístroj vejčitého tvaru a pootočil vrškem. Zařízení začalo tikat.

Kate se snažila soustředit. Martin hodlal zničit kancelář. Už se sem nevrátí. Okamžitě si vzpomněla na lázeňskou budovu a chlapce. „Musíme pro Adiho a Suryu.“

„Na to nemáme čas, Kate. Vrátíme se pro ně s vojáky ze zvláštních jednotek, kteří už jsou na cestě.“

„Neopustím je. Nikdy,“ prohlásila Kate s rozhodností, o níž věděla, že ji Martin dobře zná. Adoptoval ji, když jí bylo šest, hned poté, co její biologický otec zmizel, a znal ji dost dobře, aby věděl, kdy není svolná ke kompromisu.

Zavrtěl hlavou s výrazem, který se nacházel někde mezi úžasem a nechápavostí. „Dobře, ale měla bys být připravená to použít.“ Ukázal na pistoli. Pak vyťukal kód, kterým se otvíraly dveře, počkal, až Kate vyjde ven, a dalším kódem dveře zvenčí opět uzamkl.

Chodba byla plná kouře. V místech, kde ústila do kuchyně, zuřil požár a z dýmu se ozýval křik. „Je tu někde další východ –“

„Ne. Jediná cesta vede přes dekontaminačku,“ odpověděl, když ji předbíhal a zvedal pistoli. „Poběž. Zastřel kohokoliv – kohokoliv, kdo se tě pokusí zastavit.“

Kate sklopila pohled ke zbrani a v tu chvíli se jí zmocnil strach. Ještě nikdy z pistole nestřílela a nebyla si jistá, jestli dokáže někoho zastřelit. Martin jí zbraň vzal, natáhl závěr a něčím cvakl. „Není to nic složitého. Prostě namíříš a zmáčkneš.“ Pak se obrátil a rozběhl se ke kuchyni plné plamenů a dýmu.

Kapitola 9

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol

Antarktida

Dorian napínal zrak, aby rozeznal rozmazaný obrys. Nemohl se nadechnout zhluboka, jen mělce a trhaně, takže si připadal, jako když se topí. Všechno ho bolelo. Plíce ho pálily, když do nich vnikal vzduch.

Postava se zaostřila. Atlanťan – stál nad ním, sledoval ho a čekal… na co?

Dorian se pokusil promluvit, ale nedokázal nabrat do plic dost vzduchu. Vypravil ze sebe jakési zasípění a zavřel oči. Vzduchu začínalo přibývat. Otevřel oči. „Co… ode mě chcete?“

„Chci totéž co ty, Doriane. Chci, abys zachránil lidstvo před vymřením.“

Dorian na něj zamžoural.

„Nejsme takoví, za jaké nás považuješ, Doriane. Nikdy bychom vám neublížili, stejně jako rodič by nikdy neublížil svému dítěti.“ Přikývl. „Je to tak. Stvořili jsme vás.“

„Blbost,“ odsekl Dorian.

Atlanťan zavrtěl hlavou. „Lidský genom je mnohem složitější, než si myslíte. S vašimi jazykovými funkcemi jsme měli hodně potíží. Zjevně na nich budeme muset ještě zapracovat.“

To už se Dorian posadil, protože se mu dech začínal vracet k normálu. Co od něj atlanťan chce? Nač ta šaráda? Očividně ovládal loď. K čemu mě potřebuje?

Atlanťan mu odpověděl, jako by své obavy vyslovil nahlas. „S tím, co chci, si nedělej starosti.“ Na druhém konci místnosti se odsunuly těžké dveře. „Pojď za mnou.“

Dorian vstal a krátce zauvažoval. Mám snad na vybranou? Může mě zabít, kdykoli se mu zachce. Dohraju tu šarádu a počkám si na vhodnou příležitost.

Atlanťan hovořil, zatímco ho vedl další tlumeně osvětlenou chodbou ze šedivého kovu. „Udivuješ mě, Doriane. Jsi inteligentní, ale ovládají tě strach a nenávist. Zamysli se nad tím logicky – přiletěli jsme vesmírnou lodí využívající fyzikální koncepty, které vaše rasa ještě ani neobjevila. Vy se po této maličké planetce kodrcáte v natřených hliníkových plechovkách spalujících zkapalnělé ostatky dávných ještěrů. Vážně si myslíš, že byste nás porazili v boji?“

Dorian v myšlenkách zaletěl ke třem stům jaderných hlavic vyrovnaných po obvodu lodě.

Atlanťan se k němu obrátil. „Myslíš, že nevíme, co je to jaderná bomba? Rozbíjeli jsme atom dřív, než vy jste rozbíjeli kameny. Tato loď by obstála v explozi všech jaderných hlavic na této planetě. Dosáhl bys jen tání ledu na tomto světadílu a celosvětové potopy, která by ukončila vaši civilizaci. Uvažuj racionálně, Doriane. Kdybychom vás chtěli zabít, už byste byli mrtví. Byli byste mrtví už desetitisíce let. My jsme vás však zachránili a od té doby vás vedeme správným směrem.“

Atlanťan musel lhát. Snažil se Dorianovi rozmluvit útok?

Atlanťan se usmál. „A ty mi pořád nevěříš. Asi by mě to nemělo překvapovat. Takhle jsme vás naprogramovali – k přežití a útoku na cokoli, co ohrožuje vaše přežití.“

Dorian si ho nevšímal. Natáhl ruku, přistoupil k němu a jeho ruka atlanťanem prošla. „Ty tady nejsi.“

„To, co vidíš, je můj avatar.“

Dorian se rozhlédl. Poprvé ucítil záblesk naděje. „Kde jsi?“

„K tomu se ještě dostaneme.“

Další dveře se odsunuly a atlanťan jimi prošel.

Dorian přeletěl pohledem nevelkou místnost. Na stěně visely dva ochranné obleky a na lavici pod nimi ležel lesklý stříbrný kufřík. V duchu začal plánovat únik. On tady není. Je to projekce. Dokázal bych ho odzbrojit?

„Řekl jsem ti, že to můžeme udělat jednoduše, nebo komplikovaně, Doriane. Nechám tě jít. Teď si obleč skafandr.“

Dorian se zadíval na skafandr a pak propátral očima místnost, jak zoufale hledal něco, co by mohl použít. Dveře se zabouchly a Dorian ucítil, jak z místnosti uniká vzduch. Natáhl se po skafandru a začal se do něj soukat. V hlavě už měl zformovaný plán. Helmu si zastrčil pod pravou paži a atlanťan ukázal na stříbrný kufřík.

„Vezmi ho s sebou.“

Dorian po něm loupl očima.

„Co to –“

„Už jsme domluvili, Doriane. Vezmi kufřík s sebou a neotvírej ho. Neotvírej ho, ať se stane cokoliv.“

Dorian se chopil kufříku a vyrazil za atlanťanem do chodby, zpátky k otevřenému prostranství, kde ležely mrtvoly. Posuvné dveře, které se předtím zabouchly, byly nyní otevřené a před ním se rozkládala nedozírná hrobka. Dorianovi padl do oka otevřený tubus, z něhož vyšel David. On i Dorian po smrti… „ožili“ v těchhle tubusech. Vrátí se David znovu? Jestli ano, mohlo by to věštit problémy. Dorian ukázal na Davidův prázdný tubus. „A co s –“

„Postaral jsem se o něj. Ten už se nevrátí.“

Dorianovi se vybavila další myšlenka – časový rozdíl. Jeho otec tady dole strávil osmdesát sedm let, ale venku uplynulo jen osmdesát sedm dní. Zvon u vchodu vytvářel časově-dilatační bublinu. Jeden den uvnitř se rovnal jednomu roku venku. Co tam venku bude za rok? Jak dlouho byl v tubusu? „Jaký rok –“

„Vypnul jsem přístroj, který nazýváš zvonem. Uplynulo jen několik měsíců. A teď běž. Podruhé už to říkat nebudu.“

Dorian se beze slova vydal chodbou. Táhla se jí tenká linka krve – otcovy. Krůpěje se k jeho úlevě s každým krokem zmenšovaly, až nakonec zmizely úplně. Brzy se opět shledáme a dokončíme to. Opět měl na dosah svůj celoživotní sen.

V podlouhlé dekontaminační komoře uviděl Katin protržený skafandr a dva menší skafandry pro děti z její laboratoře.

Přistoupil k bráně a nasadil si helmu. Pak čekal s kufříkem pod paží.

Trojice trojúhelníkových dílů tvořících bránu se rozestoupila a Dorian spěšně zamířil ven. Těsně před prahem kufřík odhodil.

Vzápětí narazil do silového pole připomínajícího neviditelnou ocelovou zeď, které ho odhodilo zpátky do místnosti.

„Nezapomeň si vzít zavazadlo, Doriane,“ ozval se mu v helmě atlanťanův hlas.

Dorian zvedl lesklý kufřík. Mám snad na vybranou? Nechám ho venku před vchodem. Vždyť na tom nezáleží. Vyšel z lodě a zastavil se, aby si prohlédl okolí. Vypadalo to tu skoro, jako když poprvé procházel branou – ledová síň s vysokým stropem, kupa sněhu se zdeformovaným kovovým košem a hromadou ocelového kabelu a zhruba třímetrová ledová šachta vedoucí ke tři kilometry vzdálenému zemskému povrchu. Nyní tu však bylo něco nového. Uprostřed prostory, hned pod ústím ledové šachty, ležely na ocelové plošině tři jaderné hlavice propojené svazkem drátů. Drobná světélka se teď jedno po druhém rozsvěcovala, jak se hlavice odjišťovaly.

Kapitola 10

Orchidejová čtvrť

Marbella, Španělsko

Kate následovala Martina hořící kuchyní do otevřené jídelny, která sloužila jako hlavní nemocniční křídlo. Zkáza byla rozsáhlejší, než si uměla představit. Půlka protější zdi byla pryč a lidé se hrnuli ven, kličkovali mezi padajícími sutinami a dupali po nemocných a pomalejších.

Martin se vrhl do davu a proklestil si jím cestu. Kate měla co dělat, aby ho neztratila z dohledu. Zaskočila ji jeho hbitost, zejména s přihlédnutím k poranění hlavy.

Když vyběhli z budovy, naskytl se jí první pohled na tábor – nebo na to, co z něj zbylo. V místech, kde stávaly strážní věže, zuřil u plotu požár. Flotila kamionů a džípů chrlila sloupy černého a bílého dýmu, toxické směsi pálící se gumy a plastu, který ji dusil a přiměl ji zakrýt si nos i ústa tričkem. Bílé hotelové věžáky působily neporušeně, ale dole se z každého z nich linul nekonečný proud lidí.

Areál letoviska byl uzavřený. Přelévaly se jím hordy lidí zběsile pátrajících po východu nebo útočišti před výbuchy, k nimž docházelo snad každých několik vteřin. Působily skoro až dojmem stád na savaně prchajících před neviděným dravcem, kdy každý člen reaguje prostě jen na okolní pohyb.

Martin přeletěl pohledem obvod areálu, jak hledal cestu ven.

Kate proběhla kolem něj a zamířila přímou čarou k olovem obloženému lázeňskému domu. Na jednom konci hořel nevelký požár, ale jinak budova vyvázla z útoku bez následků. Za sebou uslyšela explozi v místech, kde se předtím nacházela Martinova kancelář.

Když doběhla ke vstupním dveřím, zvedla pistoli, aby ustřelila zámek, ale to už vedle ní stál Martin. „Šetři kulkami.“ Protáhl průkazku čtečkou a zámek se odemkl. Rozběhli se chodbou. Kate rozrazila dveře do pokoje Adiho a Suryi a zaplavila ji úleva, když spatřila oba chlapce, jak sedí u stolků na protilehlých koncích místnosti a bezstarostně si něco píšou do zápisníčků.

„Musíme jít, kluci.“

Nevšímali si jí.

Přistoupila k Adimu a zvedla ho. Byl hubený, ale pořád mohl vážit dobrých dvacet kilo. Kate měla co dělat, aby ho uzvedla, a on se jí snažil vytrhnout, jak se zoufale natahoval po zápisníku. Položila ho, podala mu zápisník a on se uklidnil. Martin na druhém konci místnosti dělal totéž se Suryou.

Oba chlapce museli prakticky odvléct z budovy a Martin tentokrát vtáhl Kate do hemžící se masy lidí na druhém konci tábora. Před nimi propukla přestřelka a dav se rozutekl. Kate za pobíhajícími lidmi zahlédla španělské vojáky bojující se skupinou přeživších, mezi nimiž byly jak tváře, které viděla ve vězeňské cele, tak čerstvě přivezení nováčci. Hořící světlemodrá orchidejová vlajka se nad nimi svinula a rozvál ji vítr.

Martin sáhl do batohu a podal Kate zelené vajíčko s držátkem. „Tvoje ruka je v lepším stavu než moje,“ pronesl. „Jestli Španělé prohrají, už se ven nedostaneme.“ Vytáhl pojistku, a když Kate pochopila, o co jde, málem vejce upustila. Martin jí přidržel ruku. „Házej.“

Úprk kolem ní zmohutněl, začali do ní vrážet lidé, a ti jí vytrhli Adiho a srazili chlapce na zem. Brzy by ho ušlapali. Kate mrštila granát k bráně, po zvuku střelby, a vrhla se do davu. Sevřela Adiho do náručí, zatímco zástupem otřásaly horko a zvuk výbuchu.

Když se zvedl dým, lidská masa nabrala opačný směr a nahrnula se k bráně. Kate s Martinem a chlapci se k ní připojili a podařilo se jim projít branou, zrovna když se opět ozval zvuk střelby – tentokrát za nimi.

Od zadního vjezdu do letoviska vedla úzká silnice k hlavnímu dálničnímu tahu. Kate se zastavila, když ji spatřila – byl to úchvatný pohled. Všude, kam dohlédla, byla dálnice zablokovaná opuštěnými auty. Vozidla v obou pruzích se nazdařbůh nakupila u vchodu do orchidejové čtvrti. Dveře byly zotvírané a ulice byly poseté oděvy, shnilými potravinami a předměty, které Kate nedokázala rozeznat. Lidé sem přijeli kvůli bezpečí, kvůli spásnému léku. Jestli se jí s Martinem a chlapci podaří obsadit jedno z prvních aut, mohli by se odsud rychle dostat.

Martin jí zřejmě četl myšlenky. Zavrtěl hlavou. „Veškerý benzin odčerpali už před několika týdny. Potřebujeme se dostat do starého města. Je to naše jediná šance.“

Nechali se dál unášet davem, ale nahloučená masa s každým krokem řídla, jak se odtrhávali jednotlivci i celé rodiny, kteří mířili po vlastní ose pryč od pobřeží a smrti v orchidejové čtvrti. Martin je vedl dál a spolu s Kate táhl oba chlapce za ruce.

Ulice za dálnicí lemovaly obligátní prvky všech španělských přímořských letovisek – plážové prodejny, pobočky nadnárodních řetězců a hotely. Všechny byly prázdné a většina oken byla rozbitá. Slunce se klonilo k západu a v dálce se pořád ještě ozývala střelba, ale už jen sporadicky.

Jak Kate kráčela, zmocnil se jí nový vjem – zápach, nasládlý, ale zkažený. Mrtvá těla. Kolik jich tady bude? V hlavě uslyšela Martinova slova – devadesát procent umírá do dvaasedmdesáti hodin. Kolik jich zemřelo, než vznikla orchidejová čtvrť? Co na ně čeká za jejím plotem?

Několik dalších domovních bloků urazili mlčky, a to už se ulice začínaly měnit. Asfalt vystřídaly dlažební kostky a změnily se i budovy. Obchůdky byly menší a malebnější. Ulice byly poseté galeriemi, kavárnami a prodejnami suvenýrů, které nabízely ručně vyráběné cetky. Vedlo se jim lépe než obchodům na hlavní třídě, ale pořád ještě tu byly patrné známky masakru – vypálené domy, opuštěná auta a odpadky.

U bíle omítnuté zdi se železnou branou, která zřejmě byla vchodem do starého města, se Martin zastavil, aby se vydýchal. Příval adrenalinu, který ho poháněl v táboře, se patrně vyplavil a Kate přišlo, že vypadá ještě ztrhaněji než předtím – jako opilec ráno po tahu. Opřel se rukama o kolena a ztěžka lapal po dechu.

Kate se otočila a zadívala se na pobřeží za nimi. Historická část Marbelly se rozkládala na kopci, z něhož se nabízel fantastický výhled. Bez sloupů dýmu by pohled na slunce zapadající nad Středozemním mořem a pobřeží tvořené bílým pískem bral dech. Z dýmu se vynořilo deset černých předmětů – flotila helikoptér.

Vzala Adiho a Suryu za ruce a obrátila se, aby se dala na útěk, ale Martin ji napřaženou rukou zastavil. Sevřel jí rameno prsty a vmanévroval ji i s chlapci za sebe, aby se postavil mezi ně a něco dalšího. Kate zjistila, o co jde, když mu nakoukla přes rameno.

Z příčné ulice před nimi vyšli na křižovatku dva vlci. Chvíli nehnutě stáli a naslouchali, než pomalu otočili hlavy k ní, Martinovi a chlapcům. Kate měla dojem, že ten bezhlasý, nehybný okamžik trval věčnost. Pak uslyšela tichý zvuk tlap ťapajících po kamenné dlažbě. K prvním dvěma vlkům se přidali další dva, pak ještě jeden a potom tři další, takže tam nakonec stálo a zíralo ně celkem osm zvířat.

Největší vlk se odtrhl od smečky a zamířil k nim, nespouštěje oči z Martina. Těsně za ním se držel další opelichaný exemplář.

Zastavili se zhruba metr od Martina a zkoumavě se na něj zadívali. Kate se začaly třást ruce. Dlaně, jimiž tiskla ruce chlapců, jí zvlhly potem.

Za nimi se neslo stále hlasitější buch-buch-buch vydávané vrtulníky.

Kapitola 11

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol

Antarktida

Dorian zvedl ruce, nechávaje kufřík spadnout na tvrdý sníh pod sebou. Co taky mohl od svých immarijských spolubojovníků čekat? Právě vyšel ven v atlanťanském skafandru s tajemným kufříkem v rukou. On sám by hlavice odpálil už dávno.

Hledí přilby bylo zrcadlové, takže mu neviděli do tváře. Musí se s nimi spojit, nějak jim poslat vzkaz. Rozhlédl se po ledové síni, jestli nenajde něco použitelného. Do ledu by vzkaz nevyryl – byl zmrzlý na kámen. Začal mávat rukou ve vzduchu, jak vykresloval písmena D-O-R-I-A-N. Na hlavicích se rozsvítila další sada diod. Znovu opsal písmena ve vzduchu. Nezabíralo to. Rozhlédl se po síni, jak zoufale pátral po něčem, co by mohlo –

U stěny leželo tělo napůl pohřbené v ledu. Dorian se k němu rozběhl a začal kolem něj rozlamovat led, jak se je snažil vyhrabat. Třeba se mu podaří zapnout vysílačku ve skafandru. Otřel led z helmy a vzápětí šokovaně couvl. Otec. Tvář měl rámovanou potůčky zmrzlé krve. Chlad ho dokonale zakonzervoval. Zabili ho – předhodili ho zvonu. Proč? Kdo? Dorian zůstal sedět a zíral na otcovu mrtvolu. Na bombách už mu nezáleželo.

Prostorou se rozlehl zvuk oceli narážející do ledu kdesi na konci síně. Dorian se otočil. Čekala tam na něj klec. Diody na bombách stále ještě svítily, ale už neodečítaly.

Dorian vyprostil zbytek otcova těla z ledu, nadhodil si ho v náručí a zamířil ke koši. Opatrně do něj položil otce a rozkročil se nad ním. Koš začal stoupat k povrchu.

Kapitola 12

Historická čtvrť

Marbella, Španělsko

Teď už to Kate viděla: těch osm zvířat nebyli vlci, ale psi – vyhublí, zoufalí…

Vymanila rozechvělou ruku z Adiho sevření a sáhla po pistoli v kapse. Když ji vytáhla, nejdřív větší pes a pak jeho zdivočelý společník obnažili tesáky a zavrčeli. Přikrčili se ke skoku a srst se jim zježila.

Martin jí zadržel ruku a přiměl ji pozvolna vrátit zbraň do kapsy, aby nebyla vidět. Upíral pohled před sebe, ale vyhýbal se očnímu kontaktu s oběma psy.

Psům jako by pomalu došel dech. Srst na zádech jim opět zplihla do zcuchaných chomáčů a začali zase mrkat. Pak se obrátili, odklusali zpátky ke smečce a nehlučně zmizeli v příčné ulici.

Martin zavrtěl hlavou. „Sdružují se do smeček a hledají něco k jídlu. A tady je dost jídla, které je vhodné pro ně, ale ne pro nás.“

To už byly vrtulníky podle zvuku blízko a Kate zahlédla, jak se oblohou nad nimi prořezává reflektor. Po čem pátrají?

Martin vzal Suryu za ruku a Kate s Adim se rozběhli za nimi. „Pár ulic odsud je kostel. Stojí poblíž místa, kde máme domluvený sraz,“ vysvětloval. „Jestli vydržíme do rána, můžeme se tam setkat s lidmi ze zvláštních jednotek.“

Kate přidala do kroku, aby za ním nezaostávala. S každým krokem se vytrácely poslední zbytečky světla. Nad nimi už se do tmy zakusovaly tři reflektory.

Kate se zastavila uprostřed ulice. Vrtulníky něco shazovaly. Divže se s Martinem nevrhli rybičkou do nejbližší proluky, když se na ně snesly nálože. Jedna velká explodovala deset metrů nad nimi a zasypala okolí… záplavou papírů. Kate jeden chytila. Leták. Vrtulníky shazovaly letáky. Text byl ve španělštině, ale když ho otočila, našla na druhé straně anglický překlad.

Obyvatelům a vězňům Andalusie:

Vyslyšeli jsme vaše volání.

Svoboda je na dosah.

Immari International přichází, aby vám vrátila základní lidské právo na svobodu, které vám orchidejový blok upřel.

Přidejte se k nám a upomeňte se o právo žít a zemřít dle vlastní vůle.

Vaši diktátoři vám upřeli právo zvolit si vlastní vládu.

Vyvěste na střechu prostěradla a ukažte světu, jak jste se rozhodli.

Přicházíme v míru, ale nebudeme se štítit války.

Kate se zadívala k obzoru. Z vrtulníků se snášela bílá prostěradla halící celé město. Immariové zřejmě zkoušeli zmanipulovat výsledky „voleb“. Co se chystají udělat? Pořídit satelitní snímky a ukázat je světu, aby měli čím omluvit invazi?

Všimla si, že Martin už vyšel zpátky na ulici a žene se ze všech sil ke kostelu. Strčila si lístek do kapsy a rozběhla se za ním.

Za ní se vzduchem rozlehlo buch-buch-buch další skupinky vrtulníků. Ty už shazovaly něco jiného. Padáky připevněné k… vojákům? Výsadkářům?

Martin střelil pohledem po vrtulnících a Kate na kratičký okamžik zahlédla v jeho očích strach.

Napínavý útěk od pobřeží spolu s tempem, kterým se od té doby pohybovali, mu určitě vyhnal krevní tlak do astronomických výšek – což nebyl zrovna ideální stav pro někoho, kdo má na hlavě zranění. Kate si všimla, že z rány v týle mu prosakuje krev. Musí mu to ovázat, a to brzy.

Běželi dál. Historická čtvrť se kolem nich míhala blok za blokem v jedné velké šmouze.

Před nimi se k zemi snášel padák, který se tiše pohupoval.

Martin a Kate se zastavili a zabrzdili chlapce běžící za nimi. Neměli kam utéct, ale… cestující na lanku pod padákem nebyl člověk. Byl to kovový sud.

Zařinčel na dlažbě, chvíli se kutálel, pak se na něm odklopila zátka a sud začal divoce rotovat, jak z něj do ulice unikal zelený plyn.

Matin naznačil posunkem Kate, že by se měli vzdálit. „Snaží se zplynovat město. Honem, musíme se schovat dovnitř.“

Prohledali okolní budovy, které neměly rozbitá okna, ale všechny výlohy na tom byly stejně – dveře zajištěné řetězy a okna z litých tabulek, která už byla dávno vymlácená. Adi začínal zpomalovat a Kate ho zatahala za ruku. Oba chlapci byli unavení. Kate se zastavila a zvedla Adiho do náruče. Viděla, jak Martin dělá totéž se Suryou. Jak daleko je zvládnou donést? Před nimi se z křižovatky vyřinul oblak zeleného plynu.

Kate potřebovala získat čas. Postavila Adiho a vrhla se k jednomu z prostěradel ležících na ulici. Odtrhla z něj čtyři pruhy. Zahalila chlapcům nosy a ústa a pak podala kus látky i Martinovi.

V uličkách napravo i nalevo od nich se kupila mračna plynu. Stejně to vypadalo i na křižovatkách před nimi a za nimi. Zvedla Adiho do náruče a vyrazila za Martinem do zelených cárů.

Kapitola 13

Před operační základnou Hranol

Antarktida

Dorian nevzrušeně čekal, zatímco koš stoupal absolutní tmou. Matný svit ledové síně pod ním už dávno zmizel a shora nepřicházelo denní světlo ani umělé osvětlení, jen naprostá tma.

Klečel nad otcovým tělem a uvažoval, co udělá, až se ocitne na povrchu – a co udělají oni.

Poslat pro něj koš bylo chytré. Předpokládali, že jde o nepřátelského bojovníka. Vždycky bylo lepší bojovat v terénu, který si sami vyberete, a v blízkosti vaší vlastní armády. Immariové byli schopni do šachty poslat jen hrstku vojáků, a až by přistáli na dně, mohli narazit na další atlanťanské vojáky. Posily by se nestihly přemístit hned, takže ať by dolů vyslali sebevíc vojáků, snadno by o ně přišli, nebo něco ještě horšího – mohli padnout do zajetí a prozradit počet i obranyschopnost immarijského vojska.

Dorian si byl jistý jedním – že ho zneškodní, jakmile se koš vynoří na povrch.

Natáhl se v koši na záda vedle svého mrtvého otce. Pozoroval a vyčkával. Tmu prořízly reflektory na plošině nad ním, které postupně nabíraly na jasu a nakonec dostaly i tvar.

Koš s trhnutím zastavil a zakymácel se ve větru. Dorian poslouchal křupot sněhu, když k němu běžely těžké boty, a pak už byl obklopený řadami mužů, kteří na něj mířili automatickými puškami.

Neozýval se jediný zvuk a chvíli se nic nedělo. Čekali, co udělá. Dorian se nehýbal. Nakonec k němu přistoupil voják, který mu svázal ruce i nohy, pak ho dva další zvedli a odnesli i s otcem k základně. Areál byl ozářený jasným světlem, které odhalovalo, co se se základnou stalo. Nejbližší část vypadala, jak si ji Dorian pamatoval – obří bílá housenka o délce fotbalového hřiště, na obou koncích prohnutá. Teď tu však housenek bylo víc – minimálně třicet – a táhly se všude, kam oko dohlédlo. Kolik vojáků sem bylo převeleno? Doufal, že jich bude dost. Chtěl vypátrat otcova vraha a pohnat ho k zodpovědnosti, ale nejdřív se musel vypořádat s hrozbou tam dole.

Vojáci vešli do velké dekontaminační komory, kde Doriana i oddíl jeho strážců zmáčely trysky rozprašovačů. Když proud tekutiny ustal, muži ho vynesli ven z komory a hodili na stůl.

Nejbližší voják mu odepjal helmu a zvedl ji, načež zkoprněl.

„Uprchl jsem. Teď mě rozvažte. Vzbudili se. Musíme zaútočit.“

Kapitola 14

Immarijský výcvikový tábor Kamelot

Kapské Město, Jihoafrická republika

Raymond Sanders sledoval vyvýšeninu, přes kterou přebíhali první vojáci. Hnali se plnou rychlostí – skoro pětatřicet kilometrů v hodině – a nesli bágly s vybavením o váze dvaceti sedmi kilogramů. V dálce zapadalo slunce nad jihoafrickými horami, ale Sanders nedokázal odtrhnout oči od rostoucí armády supervojáků cvičících pod ním.

„Čas?“ optal se svého pobočníka Kosty, aniž by pohnul hlavou.

„14.23.“ Kosta zavrtěl hlavou. „Neuvěřitelné.“

Sanders se nestačil divit. Čím víc na ně tlačili, tím byli vojáci silnější.

„Ale taky máme padlé,“ dodal Kosta.

„Kolik?“

„Šest. Tahle skupina začínala na dvou stech.“

„Příčina?“

Kosta zalistoval papíry. „Čtyři zemřeli během včerejšího pochodu. Provádíme autopsii. Nejspíš infarkt nebo mrtvice. Dva další zemřeli přes noc. Na autopsii taky ještě čekáme.“

„Tři procenta jsou malá cena za tyto pokroky. Co ostatní skupiny?“

„Zlepšují se, ale na skupinu číslo pět nemají ani zdaleka.“

„Ukončíme ostatní režimy. Ale v testování budeme pokračovat,“ upřesnil Sanders.

„Se stejnými skupinami?“

„Ne. Začneme nanovo. Nechci, aby výsledky ovlivňovaly předchozí výcvikové režimy. Má pro nás vědecký tým nový protokol?“

Kosta přikývl. „Tuny.“

„Dobře –“

„Ale něco vám musím říct. Dosáhli maxima. Už dávno jsme minuli bod klesající návratnosti. Jsou to lidé, ne čísla v tabulce, která se dají upravovat. Mám pocit –“

„Pořád se zlepšují. Jsou silnější, rychlejší, inteligentnější. Poslední kognitivní testy byly zatím nejlepší.“

„To je fakt, ale dřív nebo později budeme muset říct, že už jsou dost dobré. Nemůžeme pořád posouvat cílovou pásku. Lelkov–“

„Málem to znělo, jako bys chtěl říct ‚lelkováním‘, Kosto. Už si to nevybavuju přesně, ale řekl bych, že to tu mám na povel a ty jsi můj poskok s papíry.“ Teatrálně zavrtěl hlavou. „Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit. Když jim řeknu, aby tě zařadili do další skupiny, a oni to udělají, bum – máme odpověď.“

Kosta polkl a ukázal z okna na řady stanů a téměř nekonečná ležení. „Jen se snažím pomoct a… chtěl jsem říct, že… máme skoro milion vojáků. Máme použitelný výcvikový režim, po kterém zesílí v podstatě na maximum. A nevíme, kolik času nám zbývá.“

„Taky víme, že máme jen jeden pokus. Armáda, která zamíří do hrobky, bude jediná, kterou kdy vyšleme. Buď uspěje, nebo budeme čelit nejistotě. A to já nechci. Ty ano? Můžeš plnit mé rozkazy, nebo se připojit k těm dole ve stanech. A teď mi pověz, jak jsme na tom v jižním Španělsku.“

Kosta zvedl další složku. „Obsadili jsme hlavní andaluská města – Sevillu, Cádiz, Granadu a Córdobu. Kromě nich ovládáme i všechna význačná přímořská města včetně Marbelly, Málagy a Almeríe. Zpracováváme zpravodajské agentury, aby uvolnily do oběhu naši historku. Podle našich agentů jsou prý na vážkách. Jestli si začnou myslet, že máme šanci, mohli by polevit v podpoře orchideje. Brzy se to ukáže. Naši výsadkáři už míří k pobřeží.“

„Nějaká reakce ze strany orchidejové aliance?“

„Zatím žádná. Nepočítáme s kdovíjakým odporem. Spojenci podle Orloje zřejmě řeší zpomalení výroby orchideje ve Francii a severním Španělsku. Členské státy už panikaří.“

Načasování bylo skvělé; Sanders by to nedokázal naplánovat lépe.

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil jeden z immarijských generálů. „Pane –“

„Tady se pracuje,“ odsekl Sanders.

„Brána v Antarktidě se otevřela.“

Sanders zůstal zírat.

„Vyšel z ní Dorian Sloane. Měl u sebe nějaký kufřík. Tvrdí –“

„Kde je teď?“ uťal ho Sanders.

„Vytáhli ho na povrch. Je v hlavním zasedacím sále, kde ho seznamují se situací.“

„To si děláte prdel.“

Generál znejistěl. „Je nejvýše postaveným členem immarijské rady.“

„Teď mě dobře poslouchejte, generále. Nejvýše postaveným členem immarijské rady jsem já. Dorian Sloane strávil v té stavbě skoro jedenáct týdnů. Nevíme, co tam dole dělal, ale ujišťuji vás, že to nebylo nic, co by nám mohlo nějak prospět. Musíme předpokládat, že ho přeprogramovali, že mu vymyli mozek a vyplivli ho ven s nějakým úkolem.“

„Co máme –“

„Využijte tamější kontingent orlojovských agentů. Řekněte jim, ať Sloanovi namluví, že mu chtějí něco ukázat. Ať ho odvedou do jedné z laboratoří a uspí ho plynem. Pak ho odveďte do výslechové místnosti a co nejpevněji připoutejte. Nepodceňujte ho. Bůhví, co s ním provedli. Před vchod postavte stráže.“ Zamyslel se. „Říkal jste něco o kufříku. Kde je?“

„Sloane ho nechal na dně šachty. Prý si myslí, že je nebezpečný. Že bychom ho neměli otvírat.“

Sanders to zvážil. Instinkt mu našeptával, že jde o bombu. Třeba o tom byl upřímně přesvědčený i Sloane. Jestli ji vytáhnou, mohla by zničit celý tábor, ne-li něco horšího. A pak tu byla druhá možnost – že Sloane nechal kufřík dole, protože ho tam on nebo atlanťané potřebovali. Nevyžaduje ho atlanťanská armáda, aby mohla vyjít z hrobky? Neslouží tam nějakému dalšímu účelu? Mohl by vyvolat tání ledu a uvolnit loď? Potřebuje odpovědi. Nemůže tam kufřík nechat, a nemůže s ním hnout, dokud nebude vědět, co je zač.

„Jaké vědecké pracovníky tam máme k dispozici?“

„V podstatě žádné. Skoro všechny jsme evakuovali, když jsme přeskupovali vojsko k útoku.“

„Pošlete do šachty kohokoli, kdo je po ruce. Zjistěte, co je v kufříku. Ale neotvírejte ho. Pošlete tam někoho, kdo nemá přehled o naší obranyschopnosti. A spojte se přímo se mnou, až zjistí, o co jde.“

Generál přikývl a vyčkával.

„To je vše, generále.“ Když voják odešel, Sanders se obrátil ke Kostovi. „Ukonči výzkum. Tohle je aktuální. Musíme vyrazit do války s armádou, kterou máme teď. A něco mi říká, že budeme potřebovat další vojáky. Urychli andaluskou čistku. Jak jsme na tom s dopravou?“

„Pořád ještě se snažíme shromáždit loďstvo.“

„Snažte se víc. Musím dostat do Antarktidy milion vojáků, a to rychle.“

Kapitola 15

Posloucháte stanici BBC, hlas nynějšího triumfu lidstva, devětasedmdesátý den atlantského moru.

BBC má z několika zdrojů potvrzeno, že immariové pronikli do kontinentální části Evropy. Invaze byla zahájena včera vpodvečer, kdy vrtulníky a bezpilotní letouny začaly ostřelovat raketami města na jihu Španělska. Počet obětí není dosud znám.

Očití svědkové ze španělské provincie Andalusia hlásí, že hlavním cílem immarijského útoku byly orchidejové čtvrti. Političtí experti už několik týdnů spekulovali o tom, že immariové by začali asimilací zranitelných populací v Evropě a Asii. Své tažení zřejmě zahájili v jižním Španělsku.

Doktor Stephen Marcus, odborník působící při mozkovém trustu Západní století, k tomu dodal: „Nikdo vlastně netuší, o co immariům jde, ale jedno je jasné – že stavějí armádu. A nikdo nestaví armádu, pokud se nechce před něčím chránit, nebo ji nehodlá využít k útoku na nepřítele. Je jen těžko představitelné, že by se orchidejová aliance dokázala vyburcovat k protiútoku.“

Oslabenost orchidejové aliance budí po celém světě obavy, že immarijský vpád do Andalusie by mohl být předzvěstí rozsáhlejšího útoku na pevninskou část Evropy – útoku, který by orchidejová aliance nedokázala odrazit.

S touto analýzou souhlasí i Janet Bauerová, odbornice na výrobu orchideje. „Spojenci mají už takhle co dělat, aby udrželi tempo produkce orchideje. Válku vybojovat nemohou. I kdyby chtěli, znemožňují jim to docela jednoduše praktické problémy se zásobováním předních linií orchideou, která by udržela vojáky naživu. A vytvoření spojeneckého vojska z přeživších by se potýkalo s úplně jinými typy problémů – konkrétně s loajalitou. Většina přeživších, kteří si uchovali zdravě fungující mozek, sympatizuje s immarii – už skoro čtvrt roku jsou v orchidejových čtvrtích drženi v podmínkách, jež mnozí považují za vězeňské.“

Odborníci se domnívají, že immariové prostě jen ukusují z okrajových pásem Evropy – že obsazením provincie, kterou spojenci nemohou ubránit, zkoušejí pevnost spojeneckého odhodlání a zjišťují názor obyvatelstva. Immariové tím v podstatě měří tep Evropy.

Doktor Marcus tento bod rozvedl následovně: „Jde o základní lekci válečné strategie – agresor udělá krůček přes hranici a čeká na výsledek. Dočká se ústupku, nebo odplaty? Naše reakce určuje jeho další postup. Pokud vycítí slabost, udělá další krok a pak další.“

Oním dalším krokem by podle mnohých mohlo být Německo. S tímto názorem souhlasí i Janet Bauerová. „Německo zde představuje hlavní cenu. Jde o klíč k celému kontinentu. Německo vyrábí sedmdesát procent veškeré evropské orchideje. Pokud se immarijská armáda probojuje do Německa, Evropa vypadává ze hry. Kam půjde Německo, tam půjde i kontinent.“

V rámci férovosti jsme přistoupili na žádost immariů, abychom odvysílali jejich vyjádření k útoku:

„Immari International včera zahájila rozsáhlou záchrannou akci v jižním Španělsku. Obyvatelé Andalusie už skoro tři měsíce žijí v koncentračních táborech a jsou nuceni proti své vůli užívat prášky. Immari International vznikla z myšlenky budování jednotné globální společnosti. Naše počátky se pojí s obchodem, s propojováním světa. V této tradici pokračujeme dodnes, ale žalostné poměry, do nichž svět uvrhly orchidejové státy, nás přiměly zkoumat nové cesty ke globální svobodě. Jsme nenásilní, ale budeme chránit obyvatele celého světa před útlakem a jakýmikoli opatřeními narušujícími jejich svobodnou vůli.“

Stanice BBC by posluchačům ráda připomněla, že si v ozbrojených konfliktech udržuje nestrannost. Přinášíme zprávy a budeme je přinášet i nadále bez ohledu na to, kdo bude vítězem a kdo poraženým.

Kapitola 16

Immari 1

nad jižní polovinou Atlantského oceánu

– směrem k Antarktidě

Raymond Sanders se odvrátil od okénka a ohlásil se do satelitního telefonu: „Sanders.“

„Právě jsme dostali hlášení od týmu zkoumajícího kufřík. Prý je prázdný.“

„Prázdný?“ To Sanders nečekal. „Jak to vědí?“

„Použili přenosný rentgen. Navíc prý podle váhy nemůže obsahovat nic jiného než vzduch.“

Sanders se rozvalil v křesle.

„Pane?“

„Jsem tady. Něco dalšího?“

„Ano. Domnívají se, že kufřík by mohl vydávat nějaké záření.“

„Co to znamená? Jak –“

„To ještě nevědí.“

„Mají nějakou pracovní teorii?“

„Nemají.“

Sanders zavřel oči a promnul si víčka. Ať byl ve stavbě kdokoli, chtěl kufřík mít venku. „Sloane odložil kufřík hned za branou. Je možné, že ho tam atlanťané potřebují mít, aby se dostali ven – že slouží nějakému účelu?“

„Možné to asi je. Nejsem si jistý, jak bychom takovou teorii otestovali. Máme na místě k dispozici velice omezený vědecký personál i vybavení.“

„Dobře… tak ten kufřík vytáhneme. Dejte ho do olověné bedny nebo něčeho, co odstíní radiaci, a odvezte ho do našeho hlavního výzkumného střediska – někam, kde se dozvíme regulérní odpovědi.“

„Komu to máme dát na starost?“

Sanders chvíli uvažoval. „Jak se jmenoval ten tajnůstkářský vědec, Čchang?“

„Ten je na morovém člunu ve Středomoří –“

„Ne ten. Ten z jaderného.“

„Chase?“

„Ano. Zadejte to jemu. Řekněte mu, ať veškeré nálezy hlásí přímo mně.“

Kapitola 17

Historická čtvrť

Marbella, Španělsko

Zelený plyn už byl hustý jako mlha a Kate viděla jen na pár metrů před sebe. Šla za Martinem v naději, že ví, kam jde, a že brzy najdou přístřeší. Před chvílí se zastavil, aby si prohlédl výlohy okolních obchodů; teď už se jen hnal se Suryou v náručí, jak nejrychleji to šlo. Adi měl hlavu položenou na jejím rameni a Kate ho pevně objímala. Každých několik vteřin to s ním škublo, jak se rozkašlal.

Plyn ji štípal v očích a zanechával jí v ústech kovovou pachuť. Přemítala, o co asi jde a jaké to na ně bude mít účinky.

Martin před ní náhle zahnul doprava na malé nádvoří, na jehož konci stál bíle omítnutý kostel, a vrhl se k těžkým dřevěným vstupním dveřím. Když se přiblížili, Kate si všimla okenních vitráží. Zoufalí obyvatelé Marbelly je nerozbili.

Martin rozrazil dveře a Kate s chlapci vtrhla dovnitř. Zavřel je, zrovna když k nim dorazil první závan zeleného plynu.

Kate postavila Adiho na zem a jen taktak, že se sama nezhroutila vedle něj. Byla úplně vyčerpaná, příliš utahaná, než aby si prohlížela katedrálu. Z posledních sil stáhla Adimu a Suryovi roušky z tváří a oba chlapce zběžně prohlédla. Byli unavení, ale jinak v pořádku.

Odvrátila se, přešla k nejbližší dřevěné lavici a natáhla se na ni. Pár minut nato už u ní Martin postával s proteinovou tyčinkou a lahví vody. Obojí si od něj vzala, ukousla si pár soust, napila se, pak pomalu zavřela oči a usnula.

* * *

Martin se díval, jak Kate spí, zatímco čekal, až se naváže zabezpečené chatovací spojení.

Chatovací okno se roztáhlo a naskočil v něm řádek textu.

Stanoviště 23.DC> Stav?

Stanoviště 97.MB> Tristní. Immarijská invaze postupuje Marbellou. V pasti. S sebou Kate i Beta 1 a Beta 2. Prozatím v bezpečí. Ne nadlouho. Požaduji okamžitou extrakci. Nemohu čekat. Aktuální poloha: kostel svaté Marie.

Stanoviště 23.DC> Vydržte.

Stanoviště 23.DC> Hlášení terénního týmu, 2 hodiny staré – za Marbellou. Ve městě je plyn, ale už se protrhává. Dostavíme se na smluvené místo v 9.00 místního času. /KONEC HLÁŠENÍ/ Pozn.: oddíl tvoří 5 těžce ozbrojených vojáků v uniformách španělské armády.

Martin se zaklonil a vydechl. Třeba mají šanci. Ohlédl se po Kate. Převalila se a udělala grimasu. Měla noční můry a spánek na tvrdé dřevěné lavici jí asi moc nepomáhal, ale nic lepšího pro ni Martin udělat nemohl. Věděl, že odpočinek bude potřebovat.

* * *

Kate se zdál sen, ale připadal jí zcela skutečný. Byla zase v Antarktidě, v atlantské hrobce. Při pohledu na opalizující šedivé stěny a drobounká světélka ve stropě i v podlaze ji zamrazilo. Bylo tu ticho a ona byla sama. Její kroky se rozléhaly tak hlasitě, až ji to děsilo. Sklopila pohled k zemi. Na sobě měla těžké boty – a nějakou uniformu. Kde je David? Její otec? Chlapci?

„Haló?“ zavolala, ale slova se jí jen vrátila ozvěnou z mrazivé prázdnoty.

Nalevo od ní se rozestoupily velké dvoukřídlé dveře, jimiž do zšeřelé chodby proniklo světlo. Prošla jimi a rozhlédla se po místnosti. Znala ji. Už ji jednou viděla. Nacházelo se v ní deset tubusů postavených na výšku a v každém z nich byl jiný předchůdce člověka, exemplář jednoho z lidských poddruhů. Jenže teď byla obsazená pouze polovina tubusů. Kam se poděla ostatní těla?

„Čekáme na další výsledky testů.“

Kate se rychle otočila, ale než rozeznala obličej, místnost zmizela.

Kapitola 18

Immarijská operační základna Hranol

Antarktida

Dorian místnost znal – šlo o stejnou výslechovou místnost, kde zadržoval Kate Warnerovou předtím, než uprchla. Někdo ji doplnil o výslechové křeslo – něco na způsob zubařského křesla s tlustými řemeny u kotníků, zápěstí i na hrudi. Vojáci ho připoutali tak pevně, že skoro nemohl dýchat. Mdloba z plynu ne a ne pominout. Proč se jeho lidé obrátili proti němu? Neotevřela se brána znovu? Nevyšel z ní další Dorian Sloane s jinou historkou? Nebo jiným kufříkem? Nebo kufřík, který nesl, vybuchl?

Na odpověď nemusel čekat dlouho. Dveře se otevřely a dovnitř nakráčel samolibý muž se dvěma příslušníky immarijských zvláštních jednotek po boku. Dorian ho znal. Jak se jmenoval? Sanford? Anders? Sanders. To je ono. Jeden z řadových manažerů v kapitálové pobočce Immari. Ze Sandersova výrazu pochopil, o co tady jde – o mocenský zápas. Při tom zjištění ho zaplavila úleva. S mocenským zápasem si bude umět poradit.

Mělce se nadechl, ale protivník promluvil první. „Doriane. To už je doba. Jak se máš?“

„Na tohle teď není čas –“

Sanders znalecky přikývl. „Jasně. Atlanťané. Vzbudili se. Vyjdou ven. Máme to v merku.“

„Tam dole je něco, co ovládá vnitřek lodi. Musíme ji zničit zvenčí.“

Sanders přistoupil k Dorianovi, aby ho provrtal pohledem. „Co to s tebou udělali? Vždyť vypadáš skvěle. Skoro jako nový. Vyhlazený. Už nepůsobíš jako zmoklá, zbitá a odkopnutá slepice. Beztak ti to nikdy neslušelo.“

Tohle byl Sandersův plán – ponížit Doriana, ukázat tomu, kdo přihlížel zpoza zrcadla, že Sanders má převahu a Dorian nepředstavuje žádnou hrozbu. Dorian se v poutech vzepjal, jak se zoufale snažil předklonit. Slova ze sebe prakticky vyplivoval. „Teď mě pozorně poslouchejte, Sandersi. Pusťte mě a zapomeneme na to. Jestli ne, tak přísahám, že vás rozsápu a budu pít vaši krev, až budu sledovat, jak umíráte.“

Sanders trhl hlavou, povytáhl obočí a chvíli se na něj díval, než propukl v hlasitý smích. „Proboha, Doriane, co ti to udělali? Vždyť jsi ještě větší blázen než předtím. Koho by napadlo, že to vůbec půjde?“ Poodstoupil od Doriana a pak se k němu otočil s výrazem, který byl už zase vážný. „A teď mě pozorně poslouchej, protože ti řeknu, jak to bude doopravdy. Zůstaneš připoutaný v křesle, kde se budeš zmítat a vykřikovat další nesmysly. My tě pak nadopujeme drogou, po které nám povíš všechno o tom, co se stalo dole, a až s tebou skončíme, hodíme tvoje bezvládné tělo do té díry, kde umrzneš, což je pořád lepší smrt, než jakou můj předchůdce dopřál tvému bláznivému papínkovi.“

Dorianovou tváří se začal šířit šok.

„Ano, to jsme udělali my. Co ti k tomu mám říct, Doriane? Změny ve vedení bývají občas brutální. Pojď, ukážu ti, jak to myslím.“ Sanders se obrátil k jednomu ze strážných. „Skočte pro prášky, ať můžeme začít.“

V Dorianovi se zvedl mrazivý vztek, čirá vypočítavá nenávist, která mu pročistila mozek. Zaletěl pohledem k popruhům poutajícím mu ruce a hrudník. Nedaly se přetrhnout. To by si spíš zlomil ruku. Trhl levičkou, ale popruh nepovolil. Ucítil, jak mu rukou projela bolest. Málem si zlomil palec. Zatáhl silněji a palec s lupnutím vyskočil z kloubu. V hlavě se mu bolest svářela se vztekem. Vztek vyhrál.

Sanders sevřel kliku. „Asi se rozloučíme, Doriane.“

Jeden ze strážných naklonil hlavu na stranu a zamířil k Dorianovi. Všiml si, co má v úmyslu?

Dorian škubl levičkou vší silou, která mu ještě zbyla. Ukazováček a malíček se mu pod prostředními prsty zmáčkly a vyskočily z kloubů, takže mohl vytáhnout ruku zpod popruhu. Měl ji však vážně poškozenou – mohl hýbat jen prostředními dvěma prsty. Bude to stačit? Natáhl se a sevřel popruh, který mu poutal pravou ruku. Prostředními prsty ho stěží zvládl vtisknout do dlaně, ale šlo to. Začínala ho přemáhat bolest. Trhl sebou a popruh se uvolnil. Voják se po něm vrhl. Dorian roztrhl hrudní popruh, zvedl se, udeřil strážného do nosu dlaní a obrátil se, aby v poslední chvíli stihl chytit Sanderse za nohy.

Nožní popruhy ho pořád ještě poutaly ke křeslu, ale podařilo se mu stáhnout Sanderse na zem a pak k sobě. Sanders vykřikl, když se mu Dorian zakousl do krku. Krev zkropila Dorianův obličej i podlahu a během několika vteřin zmáčela bílou dlažbu. Dorian odstrčil Sanderse právě včas, aby uviděl, jak druhý strážný vytahuje pistoli. Vpálil Dorianovi dvě kulky přímo do hlavy.

Kapitola 19

Kostel Vtělení blahoslavené Marie

Marbella, Španělsko

Kate probudil zvuk, jak někdo horečně ťuká do kláves. Zvedla ruku, aby si vytřela z očí ospalky, a okamžitě si uvědomila, jak je rozbolavělá. Zběsilý úprk z orchidejové čtvrti a spánek na tvrdé dřevěné lavici si na ní vybraly daň. Poprvé od chvíle, kdy ji Martin přivezl do Marbelly, se jí zastesklo po úzkém lůžku v lázeňské budově a poklidném, izolovaném životě, který tam vedla.

Posadila se a rozhlédla se. V kostele byla tma až na dvě svíčky v hlavní lodi a displej laptopu, jehož záře osvětlovala Martinovu tvář. Když uviděl, že se vzbudila, rychle zaklapl počítač, vytáhl něco z batohu a přisunul se k ní. „Máš hlad?“

Kate zavrtěla hlavou a rozhlédla se, jestli v matně osvětlené katedrále neuvidí své chlapce. Byli stočení vedle sebe na sousední lavici a zahalení několika vrstvami prostěradel shozených z vrtulníků. Vypadali tak klidně. Martin se pro prostěradla musel vrátit ven, když usnula. Ohlédla se na něj. „Chci dokončit náš rozhovor.“

V Martinově tváři se objevil strach. Odvrátil se od ní a vytáhl z batohu další dva předměty. „Dobrá, ale nejdřív budu něco potřebovat. Dvě věci.“ Vytáhl soupravu na odběr krve. „Potřebuju tvůj krevní vzorek.“

„Myslíš, že nějak souvisím s tím morem?“

Martin přikývl. „Jestli mám pravdu, jsi hodně důležitý dílek celé skládačky.“

Kate se chtěla zeptat proč, ale byla tu další otázka, která jí nedala spát. „Co je ta druhá věc?“

Martin jí podal válcovou plastovou láhev s hnědou tekutinou. „Musíš si obarvit vlasy.“

Kate zůstala zírat na jeho nataženou ruku. „Tak dobře. Ale chci vědět, kdo po mně pátrá.“ Vzala si soupravu na odběr a Martin jí s ní pomohl.

„Všichni.“

„Všichni?“

Martin uhnul pohledem. „Ano. Orchidejová aliance, immariové i všechny umírající vlády ve zbytku světa.“

„Cože? Proč?“

„Immari International po explozích v čínském středisku zveřejnila prohlášení, žes útok podnikla ty a žes rozpoutala nákazu s pomocí vojensky využitelného kmene chřipky – plodu tvého výzkumu. Měli na to i videozáznam, který byl samozřejmě autentický. A potvrzovalo to předchozí vyjádření indonéské vlády, která tě obvinila z účasti na útocích v Jakartě a z provádění nepovolených pokusů na dětech s autismem.“

„To je lež,“ opáčila Kate rezolutně.

„Ano, je to lež, ale média se toho chytila, opakovaná lež se stává dojmem a dojem skutečností. Dojmy se také velmi těžko mění. Když se nákaza rozšířila do celého světa, všichni hledali někoho, na koho by svalili vinu. Tys byla první historka a z mnoha důvodů i nejlepší.“

„Nejlepší historka?“

„Zamysli se nad tím. Údajně vyšinutá žena pracující o samotě na viru, kterým infikuje svět, aby dosáhla svých paranoidních cílů? Nezní to ani zdaleka tak děsivě jako ostatní možnosti – organizované spiknutí nebo to nejhorší, přírodní pohroma, k níž může dojít kdekoliv a kdykoliv. Veškeré alternativy představují dlouhodobé hrozby. Svět nepotřebuje dlouhodobou hrozbu. Potřebuje šíleného osamělého střelce pokládaného za mrtvého. Nebo ještě lépe – chyceného a potrestaného. Svět je zoufalé místo; chycení a zabití zlosyna představuje bod k dobru a dává všem o trochu větší naději, že se z toho dostaneme.“

„A co pravda?“ optala se Kate, když mu podávala zkumavku s krví.

Martin zasunul zkumavku shora do termosky. „Myslíš, že by tomu někdo věřil? Že immariové vykopali pod Gibraltarem pradávnou, statisíce let starou stavbu a že stroj, kterým byla zabezpečená, rozpoutal globální pandemii? Je to sice pravda, ale za vlasy přitažená – i na výmysl. Většina lidí má dost omezenou představivost.“

Kate si promnula špičku nosu. Od chvíle, kdy vystudovala, pracovala na výzkumu autismu a snažila se zlepšit svět. Teď z ní byl veřejný nepřítel číslo jedna. Nádhera.

„Neřekl jsem ti o tom, protože jsem ti nechtěl přidělávat starosti. Stejně bys s tím nemohla nic dělat. Vyjednával jsem o tvém bezpečném přesunu a zajištění. Předevčírem jsem konečně uzavřel dohodu.“

„Dohodu?“

„Britové souhlasili, že se tě ujmou. Za pár hodin máme sraz s jejich týmem.“

Kate se v tu chvíli nedokázala neohlédnout po chlapcích spících na lavici.

„Kluci půjdou s tebou,“ dodal Martin rychle.

Když slyšela, že Martin má plán a že brzy budou v bezpečí, opadla z ní polovina strachu a napětí. „Proč Británie?“

„Ideální by byla Austrálie, ale ta je moc daleko. Británie je blíž a bude zhruba stejně bezpečná. Kontinentální Evropa se asi vzdá immariům. Britové vytrvají až do konce. Jako před lety. Budeš tam v bezpečí.“

„Za cos mě vyměnil?“

Martin vstal a zvedl lahvičku s barvou na vlasy. „Tak pojď, nejvyšší čas na změnu image.“

„Tys jim slíbil lék. Vyměnils ho za mé bezpečí.“

„Někdo ten lék nejdřív musí najít, Kate. A teď pojď. Nemáme moc času.“

Kapitola 20

Výzkumný areál firmy Immari

nedaleko Norimberku

Doktor Nigel Chase se díval širokým panoramatickým průzorem do sterilní místnosti. Tajemný stříbrný kufřík si hověl na stole, třpytil se a odrážel jasné osvětlení místnosti. Tým z Antarktidy doručil zvláštní kufřík před hodinou a Nigel o něm zatím nic nezjistil.

Bylo na čase pustit se do nějakých experimentů, začít hádat. Opatrně šťouchl do joysticku. Robotická paže ve sterilní místnosti sebou divoce trhla a málem srazila kufřík z ocelového stolu. S tímhle se nikdy dělat nenaučí. Je to jako s tím přihlouplým zařízením v samoobsluze, kam hodíte čtvrťák a snažíte se vylovit plyšové zvířátko. Taky to nikdy nevyšlo. Otřel si pot z čela a zamyslel se. Třeba kufřík ani nemusí obracet. Jen využije paži k manipulaci s vybavením.

„Mám to zkusit?“ zeptal se laborant Harvey.

Nigel měl svou sestru Fionu hodně rád, skoro tolik, jako litoval, že vzal jejího syna Harveyho na místo laboranta. Jenže Fiona ho chtěla vystrnadit z domu a k tomu sakra potřeboval nějakou práci.

„Ne, Harvey. Ale díky. Doběhni mi pro dietní colu, jo?“

Čtvrt hodiny nato už měl rozestavené vybavení a Harvey se pořád ještě nevrátil s colou.

Nigel naprogramoval počítač, aby zahájil úvodní kolo radiačního bombardování, pak se rozvalil v křesle a pozoroval kufřík průzorem, zatímco čekal na výsledky.

„Dietní cola došla. Obešel jsem všechny automaty v budově.“ Harvey mu podával plechovku. „Tak jsem vzal obyčejnou.“

Nigel chvíli přemítal, jestli nemá Harveymu říct, že logický postup by byl koupit jiný dietní nápoj, ale chlapec nešetřil snahou, a to se počítalo. „Díky, Harvey.“

„Už něco máš?“

„Ne,“ odpověděl Nigel, když otvíral plechovku a usrkával karamelovou tekutinu.

Počítač pípl a obrazovku zaplnilo dialogové okno.

Přijímám data.

Nigel rychle odložil nápoj a naklonil se k monitoru. Pokud naměřené hodnoty souhlasily, kufřík vyzařoval neutrina – subatomární částice, které byly výsledkem radioaktivního rozpadu a jaderných reakcí probíhajících ve Slunci a v jaderných reaktorech. Kde by se vzaly tady?

Pak hodnoty červeně zablikaly a objem neutrin pozvolna klesl k nule.

„Co se stalo?“ vyzvídal Harvey.

Nigel byl ponořený v myšlenkách. Že by kufřík reagoval na záření? Šlo snad o nějaký signál, jako když v noci blikají naváděcí světla? Nebo volání o pomoc, příslovečné SOS vydávané subatomárními částicemi?

Nigel byl nukleární inženýr zaměřený hlavně na elektrárenské systémy, ačkoli v osmdesátých letech pracoval občas i s jadernými hlavicemi a v devadesátých zase s jadernými pohony ponorek. Částicová fyzika vůbec nebyla jeho parketa. Něco v něm ho ponoukalo, aby zavolal dalšího odborníka, někoho se zkušenostmi v oboru částicové fyziky, ale z nějakého důvodu pořád váhal.

„Změňme radiační režim, Harvey, a uvidíme, co na to kufřík.“

O hodinu později už Nigel dopíjel třetí colu a přecházel po místnosti. Poslední várka částic, kterou kufřík vyprodukoval, mohly být tachyony. Tachyony byly teoretické hlavně proto, že se pohybovaly rychleji než světlo, což podle Einsteinovy speciální teorie relativity nebylo možné. Navíc by teoreticky mohly umožňovat cestování v čase.

„Zkusme nový režim, Harvey.“

Nigel se pustil do přeprogramovávání počítače, zatímco Harvey manipuloval joystickem a robotickou paží. Šlo mu to dobře. Třeba ty videohry a mládí obecně jsou k něčemu dobré, napadlo Nigela.

Dokončil programování radiačního protokolu a díval se, jak se přístroj ve sterilní místnosti otáčí. Už měl teorii: možná že kufřík ovlivňuje částice zvané chameleony – předpokládané kandidáty na místo v částicové škále, jejichž hmotnost závisí na okolním prostředí. Chameleony by měly malou hmotnost ve vesmíru a velkou hmotnost v pozemských prostředích, díky čemuž by je bylo možné pozorovat. Jestli je to pravda, mohl by Nigela dělit jen krůček od objevu podstaty temné energie, temné hmoty, a dokonce i síly způsobující rozpínání vesmíru.

Jenže chameleony tvořily jen polovinu jeho teorie. Druhá polovina zněla, že kufřík je komunikační přístroj – že je prostě jen navádí a sděluje jim, jaké částice potřebuje k tomu, aby dělal, co dělat má. Požadoval konkrétní subatomární částice. Jenže k čemu mu budou dobré? Šlo snad o „přísady“, z nichž chtěl něco sestavit, nebo kombinaci, kterou se odemykal? Nigel věřil, že objevili klíč v podobě potřebného radiačního režimu. Třeba šlo o atlanťanský test inteligence, nějakou hádanku. Dávalo to smysl. Matematika byla jazykem vesmíru a subatomární částice byly příslovečnou psací destičkou, jakýmsi kosmickým papyrem. Co se jim kufřík snažil sdělit?

Obrazovka počítače zazářila. Mimořádná dávka – neutrina, kvarky, gravitony a částice, které ani nešlo zachytit.

Nigel se zahleděl do průzoru. Kufřík se měnil. Lesklý stříbrný povrch zmatněl a naskákaly v něm drobné prohlubně. Jako by se leštěný materiál měnil v písek. Potom se zrnka na okamžik zachvěla, než se propadla do středu, kde vznikal vír.

Temný vír rozežíral kufřík zevnitř. Pak se kufřík zhroutil a místnost vyplnilo světlo.

Budova explodovala v záblesku bílého světla, které okamžitě pohltilo všech šest okolních kancelářských věžáků a rozlilo se do okruhu několika kilometrů, vyvracelo stromy a spalovalo zemi. Vzápětí opět pohaslo a smrštilo se do bodu, z něhož vyšlo.

Noc na okamžik potemněla a znehybněla, poté se ze země jako fosforeskující šňůrka vzneslo tenké světelné vlákno, které se pohupovalo ve větru. Z vlákna vyrašily úponky, které se proplétaly s dalšími vlákny, až vznikla síť utkaná tak hustě, že se změnila v neprostupnou světelnou stěnu zhruba dvakrát vyšší než běžné dveře a nahoře vyklenutou. Světelná brána tiše opalizovala a čekala.

Kapitola 21

Kostel Vtělení blahoslavené Marie

Marbella, Španělsko

Kate seděla v koupelně na kraji litinové vany a čekala, až se barva chytne.

Martin trval na tom, že chce průběh operace sledovat, jako kdyby hrozilo, že se Kate z barvení vyvlékne. Vědomí, že po ní jde celý svět, bylo zvláštní, ale přesvědčivou motivací pro změnu vzhledu. Nicméně… logická, ultraracionální část mozku na ni křičela: jestli po tobě pátrá celý svět, obarvené vlasy tě nezachrání. Na druhou stranu však stejně neměla co na práci a uškodit jí to taky nemohlo. Omotala si kolem prstu pramínek nyní už hnědých vlasů a zauvažovala, jestli je přeměna dokončená.

Martin seděl naproti ní na kachlíčkované podlaze s nataženýma nohama a opíral se o dveře z těžkého dřeva. Ťukal do klávesnice počítače a občas na chvíli přestal, aby si něco promyslel. Kate zajímalo, co asi dělá, ale prozatím se rozhodla tím nezabývat.

Hlavou se jí honily jiné otázky. Nevěděla přesně, kde má začít, ale pořád musela myslet na něco, co Martin řekl předtím – že mor nakazil během čtyřiadvaceti hodin víc než miliardu obyvatel. Nedokázala tomu uvěřit – zejména s přihlédnutím k faktu, že Martin a jeho kolegové se na tu epidemii potají připravovali celá desetiletí.

Odkašlala si. „Miliarda nakažená během čtyřiadvaceti hodin?“

„Mmm,“ zamumlal Martin, aniž by zvedl hlavu od laptopu.

„To není možné. Žádný patogen nepostupuje tak rychle.“

Vzhlédl k ní. „Je to tak. Ale já jsem ti nelhal, Kate. Žádný známý patogen nepostupuje takhle rychle. Tahle nákaza je něco jiného. Poslyš, všechno ti povím, ale chci s tím počkat, dokud nebudeš v bezpečí.“

„Moje bezpečí mi největší starost nedělá. Chci vědět, co se tady doopravdy děje, a chci s tím něco udělat. Řekni mi, co přede mnou tajíš. Stejně to nakonec zjistím. Tak ať to aspoň mám od tebe.“

Martin se na chvíli odmlčel, načež zaklapl laptop a vydechl. „Dobrá. Nejdřív bys měla vědět, že atlantský mor je složitější, než jsme si mysleli. Teprve teď začínáme chápat, jak funguje. Největší záhadou byl zvon.“

Kate při zmínce o zvonu zamrazilo. Immariové ho objevili na Gibraltaru v roce 1918. Šlo o záhadný přístroj upevněný k atlantské stavbě, s jejímž zpřístupněním pomáhal immariům Katin otec. Jakmile byl zvon odkryt, rozpoutal ve světě španělskou chřipku – nejsmrtelnější pandemii v novodobých dějinách. Immariové se nakonec prokopali kolem něj a odvezli ho, aby ho mohli zkoumat. Dorian Sloane, ředitel immarijské bezpečnostní sekce, využil těla nedávných obětí zvonu k zamoření světa atlantským morem a rozpoutání nové epidemie ve snaze objevit ty, kdo disponují genetickou rezistencí vůči zvonu. Jeho cílem bylo vybudovat armádu pro útok na atlanťany, kteří zvon vytvořili.

„Já myslela, že víte, jak zvon funguje a které geny ovlivňuje,“ namítla.

„Taky jsme si to mysleli. Udělali jsme dvě kritické chyby. Tou první bylo, že velikost zkoumaného vzorku byla příliš malá. Druhou bylo, že jsme zkoumali jen těla, která vstoupila do přímého styku se zvonem, a ne ta, která byla vystavena mezilidskému přenosu. Zvon sám o sobě neprodukuje žádný nakažlivý prostředek; není v něm obsažený žádný virus ani bakterie. Produkuje záření. Zvonové záření podle naší pracovní teorie způsobuje mutaci nějakého endogenního retroviru, čímž v podstatě oživuje prastarý virus, který pak mění hostitele přepsáním určité sady genů a epigenetických koncových sekvencí. Domníváme se, že klíčem ke všemu je ten prastarý virus.“

Kate zvedla ruku. Potřebovala to zpracovat. Jestli byla Martinova teorie správná, bylo to neuvěřitelné. Nasvědčovalo by to existenci úplně nového typu patogenu, a dokonce i nové patogeneze – radioaktivní a následně virové. Bylo něco takového možné?

Retroviry jsou jednoduše viry schopné vkládat DNA do genomu hostitele a pozměňovat tak hostitele na genetické úrovni. Něco na způsob „aktualizace počítačového softwaru“. Když se někdo nakazí retrovirem, obdrží vlastně dávku DNA, která změní genom některých jeho buněk. V závislosti na povaze oné DNA může taková viróza být dobrá, špatná nebo neškodná, a protože každý jednotlivec má jiný genom, výsledek je skoro vždy nejistý.

Retroviry existují za jediným účelem – aby vytvářely víc své vlastní DNA. A jde jim to dobře. Viry ve skutečnosti tvoří většinu veškerého genetického materiálu na této planetě. Kdybyste dali dohromady veškerou DNA z lidí, všech ostatních živočichů a každičké rostliny – všech nevirových forem života na zeměkouli –, pořád ještě by se její celkový souhrn nevyrovnal souhrnu veškeré pozemské virové DNA.

Viry se nevyvinuly proto, aby hostitelům škodily – naopak na živém hostiteli závisejí, aby se mohly replikovat, a právě o to se snaží: najít si vhodného hostitele a neškodně se v něm replikovat, dokud hostitel nezahyne z přirozených příčin. Tito rezervoároví hostitelé, jak je nazývají vědci, v podstatě přenášejí viry bez jakýchkoli příznaků. Klíšťata například přenášejí klíšťovou encefalitidu, polní myši přenášejí hantaviry, komáři západonilskou horečku, žlutou zimnici a horečku dengue a prasata se slepicemi zase chřipku.

Lidé jsou ve skutečnosti rezervoárovými hostiteli bezpočtu bakterií a virů, které ještě ani nebyly roztříděny. Zhruba dvacet procent genetických informací obsažených v našich nosech neodpovídá žádnému známému či klasifikovanému organismu. Čtyřicet až padesát procent veškeré střevní DNA pochází z bakterií a virů, které ještě nebyly zařazeny.

I v krvi tvoří až dvě procenta jakási „biologická temná hmota“. Tato biologická temná hmota, toto moře neznámých virů a bakterií, představuje v mnoha ohledech nejzazší hranici.

Skoro všechny viry jsou neškodné, dokud nepřeskočí na dalšího hostitele – odlišnou formu života, než jakou je jejich přirozený hostitel. Zde se pak sloučí se zcela novým genomem a způsobí tak novou, nečekanou reakci – nemoc.

U virů tohle riziko hrozilo vždycky, jenže Martin nemluvil o infekčních virech, které do lidského organismu pronikají zvenčí. Popisoval aktivaci dřívější infekce, latentní sady virové DNA vznikající v lidském těle a ukryté v lidském genomu. Bylo to jako nakazit se virem od vlastního těla – něco na způsob genetického trojského koně, který po spuštění začal pustošit organismus.

Tyto lidské endogenní retroviry, jak se jim také říká, jsou v podstatě „virové zkameněliny“ – pozůstatky dřívějších infekcí, které pozměnily hostitelský genom, včlenily se do jeho DNA a přenášejí se na další generace. Vědci nedávno zjistili, že až osm procent celého lidského genomu tvoří právě endogenní retroviry. Tyto fosilní záznamy dřívějších virových infekcí lze vysledovat také u našich nejbližších živých i mrtvých genetických příbuzných – šimpanzů, neandertálců a děnisovanů. Mnohé z virů, jež infikovaly nás, se vyskytovaly i u nich.

Kate se nad tou představou zamyslela. Endogenní retroviry byly považovány za nečinné a v podstatě jen za součást velkého množství „odpadní DNA“ obsažené v genomu každého člověka. Šlo o retroviry, které nejsou nakažlivé, ale ovlivňují projevy jednotlivých genů. Vědci nedávno začali zvažovat možnost, že endogenní retroviry by mohly hrát roli u autoimunitních onemocnění, jako je lupus, roztroušená skleróza, Sjögrenův syndrom, či dokonce rakovina. Kdyby atlantský mor způsoboval nějaký endogenní retrovirus, znamenalo by to…

„Ty říkáš, že celé lidstvo už je nakažené. Že jsme se nakazili v den, kdy jsme se narodili – že virus způsobující atlantský mor už je součástí naší DNA.“ Odmlčela se. „Zvon a ta těla z něj jen aktivovaly nečinný virus.“

„Přesně tak. Máme za to, že virové složky atlantského moru byly do lidského genomu přidány před několika desetitisíciletími.“

„Myslíš, že to bylo úmyslné – že něco nebo někdo nastražil endogenní virus, atlantský mor, protože věděl, že se jednoho dne spustí?“

„Ano. Věřím, že atlantský mor byl naplánován už kdysi dávno. Zvon je podle mě jen spouštěcí mechanismus závěrečné přeměny lidstva. Atlanťané se buď snaží vyvolat další velký skok vpřed – poslední velký skok vpřed –, nebo velký skok vzad, návrat do bodu před zavedením atlantského genu.“

„Už jste izolovali virus způsobující atlantský mor?“

„Ne, a právě na tom jsme se zasekli. Vlastně si myslíme, že by tady mohly působit dva endogenní retroviry, taková virová válka odehrávající se v našich tělech. Ty dva viry bojují o nadvládu nad atlantským genem, možná proto, aby ho natrvalo změnily. U devadesáti procent nakažených tato virová válka rozloží imunní systém a navodí smrt.“

„Jako španělská chřipka.“

„Přesně. A právě to jsme očekávali – tradiční biologickou epidemii a přenos běžnými cestami: tělesnými tekutinami, vzduchem a tak dále. Připravili jsme se na ni.“

„Jak jste se připravili?“

„Utvořili jsme takovou skupinu převážně ze státních zaměstnanců a vědců. Posledních dvacet let jsme potají vyvíjeli lék. Orchidea byla naše definitivní zbraň proti moru – nejnovější léčebný model strukturovaný po vzoru léku na HIV.“

„Léku na HIV?“

„V roce 2007 se u muže jménem Timothy Ray Brown, později známého coby berlínský pacient, podařilo vyléčit HIV. U Browna byla diagnostikována akutní myeloidní leukémie. Léčbu komplikovala jeho HIV pozitivita. Během chemoterapie bojoval se sepsí a lékaři se museli uchýlit k netradičnějším postupům. Jeho hematolog doktor Gero Hütter se rozhodl pro léčbu kmenovými buňkami – kompletní transplantaci kostní dřeně. Hütter dal dokonce před odpovídajícím dárcem kostní dřeně přednost dárci s konkrétní genetickou mutací zvanou CCR5-Delta 32, která poskytuje buňkám imunitu proti HIV.“

„Neuvěřitelné.“

„Ano. Zpočátku jsme si mysleli, že mutace Delta 32 vznikla v Evropě během černé smrti – zhruba čtyři až šestnáct procent Evropanů disponuje přinejmenším jednou kopií. Pak se nám ji ale podařilo vystopovat ještě dřív. Tipovali jsme to na neštovice, ale pak jsme objevili vzorky DNA z doby bronzové, v níž byla obsažená. Původ mutace zůstává záhadou, ale jedno je jasné – transplantát kostní dřeně s mutací CCR5-Delta 32 vyléčil Brownovu leukémii i HIV. Po transplantaci přestal užívat antiretrovirotika a testy u něj už nikdy neukázaly HIV pozitivitu.“

„A to vám pomohlo s výzkumem orchideje?“ ujišťovala se Kate.

„Byl to ohromný průlom, který nám otevřel celou řadu nových výzkumných směrů. CCR5-Delta 32 chrání nositele nejen před HIV, ale i před neštovicemi, a dokonce i před bakterií Yersinia pestis, která způsobuje mor. Tak jsme se zaměřili na ni. Samozřejmě jsme tehdy ještě plně nechápali složitost atlantského moru, ale podařilo se nám s vývojem orchideje dospět do fáze, kdy zastavovala jeho příznaky. Když nákaza propukla, nebyla ještě ani zdaleka připravená k nasazení. Nedokáže nemoc zcela vyléčit, ale neměli jsme na vybranou. Mor zahrnoval něco, co jsme nedokázali izolovat. Další faktor. Jenže… my jsme si mysleli, že můžeme použít orchideu. Naším cílem se stala blokáda. Kdybychom dokázali zajistit všechny nakažené a potlačit příznaky, mohli bychom nákazu zastavit a pozdržet ji, než se nám podaří izolovat endogenní retroviry způsobující mor a ovlivňující atlantský gen – pravý zdroj nemoci. Proto nám také tvůj výzkum přišel tak… zajímavý.“

„Pořád nechápu rychlost přenosu – zářením?“

„Taky jsme to zpočátku nechápali. V prvních hodinách po vypuknutí nákazy došlo k něčemu neočekávanému. Mor překonal všechny karanténní a izolační protokoly, které jsme mu postavili do cesty. Šířil se jako lesní požár, Kate, rychleji než vše, co jsme kdy viděli. Nakažení jedinci mohli i v izolaci infikovat ostatní až na vzdálenost tří set metrů.“

„Vyloučeno.“

„Nejdřív jsme si mysleli, že problém je v našich karanténních postupech, ale docházelo k tomu na celém světě.“

„Jak?“

„Mutací. Někdo kdesi disponoval endogenním retrovirem, dalším prastarým virem pohřbeným v jeho genomu. Když se aktivoval, celý svět do několika hodin padl. Do čtyřiadvaceti hodin byla infikována miliarda obyvatel. Jak jsem říkal, náš vzorek byl příliš malý, aby něco takového odhalil; neměli jsme možnost dozvědět se o tom druhém endogenním retroviru. Vlastně po něm pořád ještě pátráme.“

„Nechápu, jak to mohlo ovlivnit přenosovou rychlost.“

„Trvalo nám týdny, než jsme to rozlouskli. Všechny naše izolační protokoly – na celém světě – a desetiletí plánování, to všechno vzalo v těch prvních dnech zasvé. Atlantský mor byl nezadržitelný. Jakmile dospěl do dalšího státu, zachvátil rázem celou populaci. To, co jsme zjistili, bychom si nikdy nedokázali představit. Nakažené osoby nejenže ve svých tkáních přenášely zvonové záření, ale dokonce začaly vydávat nový typ radiace. Domníváme se, že ten druhý endogenní retrovirus ve skutečnosti aktivuje geny, které mění vyzařování vydávané lidským tělem.“

Kate se snažila informace vstřebat. Každé lidské tělo vydává záření, ale spíš jako šum, statické jiskření, subatomární obdobu pocení.

Martin pokračoval. „Každý aktivovaný jedinec se změní v radiační maják, který aktivuje a infikuje všechny kolem sebe – a to i v bioizolačním stanu. Může tě nakazit i člověk stojící půldruhého kilometru od tebe, aniž by došlo k osobnímu kontaktu. Pro něco takového nemáme protokoly. Proto se také vlády na celém světě smířily se všeobecnou infekcí – nedokázaly ji zastavit. Místo toho se zaměřily na zpacifikování populace, aby immariové a přeživší neovládli svět. Začaly budovat orchidejové čtvrtě a soustřeďovat v nich přeživší populaci.“

Kate si vzpomněla na olovem obloženou budovu, v níž prováděla pokusy. „Tak proto jste tu budovu obložili olovem – abyste zastavili záření.“

Martin přikývl. „Báli jsme se další mutace. Upřímně řečeno jsme úplně mimo mísu. Mluvíme tady o kvantové biologii – subatomárních částicích manipulujících s lidským genomem. Průnik biologie a fyziky, který přesahuje veškeré naše současné znalosti fyziky i biologie. Zatím jsme nahlédli jen těsně pod povrch. Věděli jsme, že ty a chlapci jste proti moru imunní, protože jste přežili Čínu. Snažíme se izolovat retrovirus, který způsobuje to záření. Nejvíc jsme se báli, že radiace z účastníků výzkumu – z nové mutace – by mohla prosáknout do tábora a zkompromitovat účinnost orchideje. Kdyby k tomu došlo, už by moru nestálo nic v cestě. Účinnost orchideje sice klesá, ale my ji potřebujeme; potřebujeme čas. Myslím, že už brzy objevíme lék. Ještě nám chybí jeden dílek. Myslel jsem si, že bude tady v jižním Španělsku, ale mýlil jsem se… v několika věcech.“

Kate přikývla. Měla dojem, že venku slyší burácení, jako když v dálce zuří bouře. Něco jí pořád dělalo starosti. Jako vědkyně věděla, že nejjednodušší vysvětlení bývá většinou správné. „Jak jste to dokázali prokouknout tak rychle – že tam působí ještě jeden endogenní retrovirus? Proč jste si tak jistí, že jde o dílo dvou retrovirů? Proč ne jen jednoho? Jeden virus by mohl způsobovat různé výsledky – evoluci a degeneraci i spouštění radiace.“

„To je pravda…“ Martin se odmlčel, jako by zvažoval, co říct. Kate otevřela ústa, aby něco řekla, ale Martin zvedl ruku a pokračoval. „To ty lodě. Každá je jiná.“

„Lodě?“

„Atlanťanské lodě na Gibraltaru a v Antarktidě. Když jsme objevili stavbu v Antarktidě, očekávali jsme, že bude zhruba stejně stará a stejně uspořádaná jako ta na Gibraltaru.“

„A nebyla?“

„Ani náhodou. Teď máme za to, že gibraltarská loď je či spíše byla přistávací modul, takový planetární lunochod. Antarktická loď je obrovské vesmírné plavidlo.“

Kate se pokoušela pochopit, jak to souvisí s morem. „Vy si myslíte, že ten lunochod pochází z antarktické lodě?“

„Tak zněl náš předpoklad, ale karbonová datace to vyloučila. Gibraltarská loď je starší než antarktická a hlavně se nachází na Zemi mnohem déle, možná o sto tisíc let.“

„To nechápu.“

„Z toho, co jsme zjistili, vyplývá, že obě lodě se shodují – jsou vybavené zvonem, ale pocházejí z rozdílných časových období. Já si myslím, že patří rozdílným atlanťanským frakcím, které spolu válčí. Myslím si, že obě frakce se z nějakého důvodu snaží manipulovat lidským genomem.“

„Mor jim slouží jako nástroj, kterým nás bioformují.“

Martin přikývl. „Tak zní teorie. Je to šílenost, ale jediná, která dává smysl.“

Burácení venku začalo sílit.

„Co je to?“ zeptala se Kate.

Martin chvíli poslouchal, pak spěšně vstal a vyšel z místnosti.

Kate přešla k umyvadlu a podívala se na sebe do zrcadla. Tvář měla vyzáblejší než jindy a s tmavými, očividně obarvenými vlasy vypadala skoro až goticky. Pustila vodu a začala si z prstů smývat hnědou barvu. Kvůli tekoucí vodě neslyšela Martina, když se vrátil. Opřel se o zárubeň, jak se snažil popadnout dech. „Umyj si ten svinčík z vlasů. Musíme jít.“

Kapitola 22

Kostel Vtělení blahoslavené Marie

Marbella, Španělsko

Kate honem probudila oba chlapce a vystrkala je z kostela. Na nádvoří už na ni netrpělivě čekal Martin. Na zádech měl těžký batoh a ve tváři ustaraný výraz. Kate spatřila proč. Ulicí kolem nádvoří proudil nekonečný zástup lidí, kteří se divoce, slepě s dusotem hnali po dlažbě. Připomnělo jí to nahánění býků v Pamploně.

U nabílené kostelní zdi v rohu nádvoří bezvládně leželi dva psi. Chlapci se snažili zakrýt si uši rukama.

Martin k ní přistoupil a vzal Adiho za ruku. „Poneseme je.“

„Co se děje?“ vypravila ze sebe Kate, když zvedala Suryu do náručí.

„Plyn měl zřejmě účinkovat na psy. Immariové už všechny nahánějí na jedno místo. Musíme sebou hodit.“

Kate následovala Martina do zástupu. Bez plynu, který by jí znemožňoval výhled, viděla, že úzké uličky jsou zanesené troskami pádu Marbelly – vyhořelými auty, vyrabovaným zbožím typu televizorů a zpřevracenými stolky a židlemi z dávno opuštěných kaváren, jež lemovaly ulice a proluky.

Nad okolními domy vycházelo slunce a Kate přivřela oči, aby ji příval světla neoslepil. Postupně si však přivykla a neutuchající burácení nohou ustoupilo do pozadí jako zvuková kulisa ranního běhu.

Někdo jí vrazil do zad, divže ji nesrazil na zem. Martin ji chytil za loket, aby neupadla, a běželi dál. Za nimi se ještě větší rychlostí prodírala davem nová skupinka běžců, která si klestila cestu mezi ostatními. Kate si všimla, že někteří z nich jsou nemocní – stačil den bez orchideje, aby se příznaky atlantského moru opět začaly projevovat. Tvářili se polekaně, vyděšeně.

Martin ukázal na uličku deset metrů před nimi. Houkl něco, co Kate neslyšela, ale běžela za ním a držela se v blízkosti budov lemujících hlavní třídu. Zaběhli do uličky a mezírku, která po nich zůstala v davu, ihned zaplnila další těla.

Martin se hnal dál a Kate dělala, co mohla, aby s ním udržela krok. „Kam běží?“

Martin se zastavil, opřel se rukama o kolena a zasupěl. V šedesáti už nebyl v takové kondici jako Kate a jí bylo jasné, že tohle tempo nedokáže udržovat dlouho. „Na sever. Do hor. Hlupáci,“ vysvětloval. „Nahánějí je. Jsme blízko místa srazu. Pojď.“ Zvedl Adiho a pokračoval dál úzkou uličkou.

Dunění vydávané běžící lidskou masou za nimi sláblo, jak se ubírali na východ do opuštěné části města. Tu a tam byly z očividně prázdných domů slyšet zvuky.

Martin na ně ukázal hlavou. „Můžou utéct nebo se schovat.“

„Co je lepší?“

„Schovat se. Asi. Až immariové vyčistí Marbellu, přesunou oddíly do dalšího města. Aspoň to tak dělali v ostatních zemích.“

„Jestli je bezpečnější schovat se, tak proč utíkáme?“

Martin se na ni zadíval. „Nemůžeme to riskovat. A zvláštní jednotky tě odsud dostanou.“

Kate se zastavila. „Dostanou mě odsud.“

„Nemůžu jít s tebou, Kate.“

„Jak to myslíš –“

„Pátrají i po mně. Jestli immariové pronikli na sever, budou tam mít kontrolní stanoviště. Kdyby mě dopadli, začnou hledat i tebe. Nemůžu riskovat, že bych tě prozradil. A ještě potřebuju něco… najít.“

Než Kate stihla něco namítnout, ozval se z příčné ulice před nimi hukot naftových motorů. Martin se rozběhl ke křižovatce a poklekl u nároží. Z batohu vytáhl zrcátko a zvedl ho natočené tak, aby viděl do ulice. Kate se opřela o zeď vedle něj. Ulicí se pomalu šinul velký kamion s korbou zakrytou zelenou plachtou jako ty, v nichž viděla přivážet přeživší do tábora. Kolem něj postupovali v rojnici vojáci v plynových maskách. Šli od jednoho vchodu k druhému a pročesávali domy. V ulici za nimi stoupal od země oblak plynu.

Kate otevřela pusu, aby se na něco zeptala, ale Martin rychle vstal a ukázal do úzké proluky mezi domy zhruba v polovině uličky. Ve stísněném prostoru se pak opět dali na zběsilý úprk.

Úzký koridor po několika minutách ústil do větší uličky, která přecházela v otevřenou promenádu s velkou kamennou kašnou.

„Musíš jít s námi, Martine –“

„Tiše,“ uťal ji. „O tomhle nehodlám diskutovat, Kate.“ Zastavil se kousek od promenády. Znovu vytáhl z batohu zrcátko a zvedl ho, aby zachycovalo sluneční paprsky. Na protějším konci náměstí zopakovaly jeho gesto světelné záblesky.

Martin se k ní obrátil zrovna ve chvíli, kdy náměstím otřásly výbuchy a vzduch se zaplnil prachem. Kate zvonilo v uších a pro samý prach skoro nic neviděla. Vnímala, jak ji Martin chytil za ruku, a ona se zase natáhla po Adim a Suryovi, než se vrhli do chaosu propukajícího na prostranství.

Skrz klesající prach zahlédla immarijské vojáky vybíhající z bočních uliček. Vojáci v uniformách španělské armády – nepochybně zásahový tým zvláštních jednotek, s nímž se Martin dorozumíval světelnými signály – se stáhli za masivní kamennou kašnu a zahájili palbu na immarie. Během několika vteřin je ohlušil zvuk granátů a automatické střelby. Dva vojáci ze zvláštních jednotek padli. Zbylí muži čelili početní přesile a obklíčení.

Martin zatáhl Kate k uličce na severní straně náměstí. Jakmile doběhli k jejímu ústí, přivalila se boční ulicí lidská vlna, která se hrnula ke Kate, Martinovi a chlapcům.

Kate se ohlédla na náměstí. Třeskot střelby slábl a zůstával už jen zvuk bouře – dunění živé stěny, která se k nim řítila. Vojáci ze zvláštních jednotek byli mrtví, dva leželi ve zrudlé vodě z kašny a dva další tváří dolů na dlažbě.

Kapitola 23

Historická čtvrť

Marbella, Španělsko

Kate nedokázala odtrhnout oči od immarijských vojáků za nimi. Čekala, že se přiřítí po promenádě a zajmou ji, Martina i oba hochy, ale neudělali to. Jen postávali v ulicích a uličkách ústících na náměstí, přecházeli před obřími kamiony, někteří pokuřovali, jiní něco hlásili do vysílaček, všichni svírali automatické pušky a na něco čekali, ale Kate nevěděla na co.

Obrátila se k Martinovi. „Co tady –“

„Jde o překladiště. Prostě čekají, až k nim lidé přijdou sami. Pojď.“ Vrhl se do úzké uličky a rozběhl se přímo k blížící se mase.

Kate zaváhala, ale pak ho napodobila. Dav byl sto metrů od nich a rychle se blížil.

Martin zkusil nejbližší dveře, které patřily obchodu v přízemí, ale byly zamčené.

Kate doběhla naproti přes ulici a zkusila dveře kavárny. Nepovolily. Přitáhla si chlapce blíž k sobě. Dav byl padesát metrů od nich. Zkusila dveře sousedního obytného domu. Taky zamčené. Za několik vteřin k nim dav doběhne a ušlape je. Možná by mohla chlapce vmáčknout za sebe do vchodu a zaštítit je. Stoupla si před ně a vyčkávala.

Uslyšela, jak k ní zezadu přibíhá Martin. Snažil se ji krýt stejně, jako ona kryla chlapce.

Dav byl třicet metrů od nich. Od smečky se oddělilo několik běžců, kteří se řítili vpřed s odhodlaným, vypočítavým výrazem. První z nich nevěnovali Kate, Martinovi ani chlapcům jediný pohled, když je míjeli.

Za oknem v prvním patře někdo odtáhl tenkou bílou záclonu. V okně se objevila tvář ženy zhruba v Katině věku, s tmavými vlasy a olivovou pletí. Zadívala se dolů a střetla se s ní pohledem. Uplynula chvilka a její výraz se ze znepokojeného změnil v… ustaraný? Kate otevřela pusu, aby na ni zavolala, ale to už byla žena pryč.

Kate vmáčkla chlapce do vchodu. „Nehýbejte se, kluci. Je to důležité.“

Martin se ohlédl k blížícímu se davu.

Pak za nimi klaply dveře a rozletěly se, až srazily Kate, Martina i chlapce na zem. Nějaký muž jim pomohl vstát a žena z prvního patra za nimi zabouchla dveře. Dveřmi a okny do bytu pronikalo tlumené dunění davu.

Muž se ženou je vedli dál do domu, z předsíně vyšli do obývacího pokoje s velkým krbem a bez oken. Byl to pochmurný, svíčkami osvětlený prostor, a Kate měla co dělat, aby se rozkoukala.

Martin začal rychle hovořit španělsky. Kate prohlédla kluky, kteří se vrtěli a nechtěli se nechat vyšetřit. Už toho měli dost. Oba byli podráždění, unavení a zmatení. Co zase chce? Víc už toho nesnesou. Můžeme se tady schovat? Tak zněla Martinova slova: utéct nebo se ukrýt.

Otevřela batoh, který měl Martin na zádech, vytáhla z něj dva zápisníky a pár tužek a podala je Adimu a Suryovi, kteří po nich chňapli a stáhli se do kouta. Potřebovali malý kousek všednosti, třeba jen na okamžik, něco známého, aby se uklidnili.

Martin gestikuloval rukama, takže Kate měla co dělat, aby batoh zase zavřela. Pořád opakoval jedno slovo: túnel. Pár po sobě váhavě pokukoval, pak přikývl a jejich odpověď zřejmě Martina uspokojila. Ohlédl se po Kate. „Musíme tady kluky nechat.“

„V žádném případě –“

Odtáhl ji stranou ke krbu a ztišil hlas. „Mor jim vzal syny. Ujmou se jich. Jestli immariové budou při téhle čistce dodržovat předchozí postup, rodiny s malými dětmi budou ušetřené – když složí slib. Odvádějí jen mládež a bezdětné dospělé.“

Kate se rozhlédla kolem sebe, jak se snažila vymyslet nějakou námitku. Na římse nad krbem uviděla fotku toho muže a ženy, jak stojí na pláži a kolem ramen drží dva usměvavé kloučky zhruba ve stejném věku jako Adi a Surya. I barva vlasů a odstín pleti víceméně odpovídaly.

Těkala pohledem mezi párem a chlapci, kteří se krčili nad zápisníky a mlčky si čmárali v rohu u svíček. Přimhouřila oči a snažila se soustředit. „Nemluví španělsky…“

„Vždyť nemluví skoro vůbec, Kate. Tihle lidé se o ně postarají nejlépe, jak budou umět. Jiná varianta se nám nenabízí. Zamysli se nad tím – zachraňujeme tady čtyři životy.“ Pokynul oběma dospělým. „Jestli s nimi chytí mě nebo tebe, hned budou vědět, kdo jsme. Vystavujeme kluky zvýšenému riziku. Musíme to udělat. Pak se pro ně vrátíme. Navíc je s sebou nemůžeme vzít tam, kam máme namířeno. Bylo by to… ještě náročnější.“

„Kam máme –“

Martin ji však nenechal domluvit. Spěšně prohodil několik slov s párem, který vyšel z obývacího pokoje.

Kate za nimi nešla. Přistoupila k chlapcům v rohu a přitáhla je k sobě, aby je mohla obejmout. Vzpírali se a natahovali se po zápisnících, ale po chvíli se zklidnili. Oběma dala pusu na temeno a pustila je.

Pár odvedl ji i Martina úzkou chodbou do stísněné pracovny s velkým dubovým psacím stolem a policemi na knihy sahajícími od podlahy ke stropu. Muž ukázal na polici u zadní stěny a začal shazovat těžké svazky na podlahu. Žena se k němu přidala a police byla zakrátko prázdná. Muž se zapřel a odtáhl ji od zdi. Pak zmáčkl tlačítko na sousední polici a stěna se s lupnutím poodtáhla. Muž zatlačil a část zdi se odklopila, odhalujíc tmavý špinavý zděný tunel.

Kapitola 24

Historická čtvrť

Marbella, Španělsko

Kate nesnášela tunely. Kamenné zdivo bylo vlhké a budilo dojem, že z něj prýští načernalé bláto, jež se na ni lepilo v každém zákrutu, kterých už teď bylo nepočítaně. Před chvílí se šeptem zeptala Martina, jestli ví, kam jdou, ale rychle ji umlčel, což si vyložila jako zápornou odpověď. Ale kam jinam mohli jít? Martin je vedl s pomocí tužkové baterky, která osvětlovala těsný tunel jen natolik, aby nenaráželi hlavou do špinavých stěn.

Tunel před nimi ústil na kruhovou křižovatku, z níž vybíhaly tři větve. Martin se zastavil a zvedl si svítilnu k obličeji. „Máš hlad?“

Kate přikývla. Martin shodil ze zad batoh, ze kterého vytáhl proteinovou tyčinku a láhev vody.

Kate si ukousla kus tyčinky, napila se vody, a když dojedla, pronesla potichu: „Ty nemáš ponětí, kam jdeme, viď?“

„Moc ne. Vlastně si ani nejsem jistý, jestli tunely vůbec někam vedou.“

Kate se na něj zvědavě zadívala.

Martin postavil svítilnu na zem mezi ně a usrkl vody. „O Marbellu se bojovalo celá tisíciletí, stejně jako o většinu starých měst ve Středomoří. Řekové, Féničané, Kartaginci, Římané, muslimové. Ten seznam by mohl pokračovat. Marbella byla stokrát vypleněna. Věděl jsem, že staré kupecké domy v historické čtvrti budou vybavené únikovými tunely. Boháči se s jejich pomocí vyhýbali nepříjemnostem, k nimž dochází při rabování. Některé z nich jsou čistě jen tajné kryty. Jiné by mohly vést ven z města, ale já o tom pochybuju. V nejlepším případě se budou napojovat na novější městskou kanalizaci. Ale já si myslím, že tady dole jsme v bezpečí. Prozatím.“

„Immariové je prohledávat nebudou?“

„Pochybuju o tom. Budou obcházet domy jeden po druhém, ale jen zběžně. Většinou pátrají po lidech, kteří by mohli dělat potíže, a po všech, kdo unikli prvnímu zátahu. Řekl bych, že to nejhorší, co na nás čeká tady dole, jsou potkani a hadi.“

Kate se ošila při představě, že přes ni ve tmě polezou nevidění hadi, že tady dole budou spát s potkany… Natáhla ruce v prosebném gestu. „Některé podrobnosti bys radši mohl vynechávat.“

„Aha, jasně. Promiň.“ Sáhl po batohu. „Chceš ještě něco sníst?“

„Ne. Ale děkuju. Co teď? Jak dlouho budeme čekat?“

Martin se zamyslel. „Vzhledem k velikosti Marbelly bych řekl tak dva dny.“

„Co se teď děje venku?“

„Nahánějí všechny na jedno místo a dělají předběžné třídění.“

„Třídění?“

„Nejdřív oddělí umírající a degenerující od přeživších. Každý přeživší dostane na vybranou. Složit immarijský slib věrnosti nebo odmítnout.“

„A když odmítne?“

„Tak skončí mezi umírajícími a degenerujícími.“

„Co se stane…“

„Immariové vystěhují veškeré obyvatelstvo. Ty, kdo složí slib, a ostatní naloží na morový člun směřující do některé z jejich operačních základen. Přežijí jen ti, kdo složí slib.“ Hmátl po svítilně a zvedl ji, aby jí viděl do tváře. „Tohle je důležité, Kate. Jestli nás cestou chytí a dají ti na vybranou, musíš složit slib. Slib mi to.“

Kate přikývla.

„Jsou to jen slova. Teď záleží na přežití.“

„Ty ten slib složíš taky?“

Martin upustil svítilnu na zem a prostor mezi nimi opět zaplnila tma. „U mě to bude jiné, Kate. Vědí, kdo jsem. Jestli nás chytí, musíme se rozejít.“

„Ale slib složíš.“

„U mě to nebude nutné.“ Martin trhaně zakašlal, jako kdyby odmalička kouřil. Kate zauvažovala, jaké částice tady v tunelu asi vdechují. Martin zavrtěl hlavou. „Už jsem se k nim jednou dal. Byla to největší chyba mého života. Pro mě je to jiné.“

„Jsou to jen slova,“ připomněla mu Kate.

„To je fakt,“ zamumlal Martin. „Těžko se to vysvětluje…“

„Zkus to.“ Kate usrkla další doušek vody. „Musíme se nějak zabavit.“

Martin znovu zakašlal.

„Musíme tě dostat na čerstvý vzduch,“ poznamenala Kate.

„To není vzduchem.“ Martin sáhl do batohu a vytáhl z něj malé bílé pouzdro.

Kate v šeru spatřila, jak si vložil do úst bílou tabletu. Měla tvar květu se třemi velkými srdcovitými okvětními plátky a červeným puntíkem uprostřed. Orchidej.

S Kate zacloumal šok a selhal jí hlas. „Ty nejsi –“

„Ne, nejsem imunní. Nechtěl jsem ti to říct. Věděl jsem, že by sis dělala starosti. Jestli nás chytí, skončím v táboře mezi umírajícími. Kdyby k tomu došlo, budeš muset dokončit můj výzkum. Vezmi si tohle.“ Podal jí něco z batohu – malý zápisník.

Kate ho bez zájmu odložila. „Kolik tablet ti ještě zbývá?“

„Dost,“ opáčil Martin kategoricky. „O mě si nedělej starosti. A teď si odpočiň. Beru si první hlídku.“

Kapitola 25

Historická čtvrť

Marbella, Španělsko

„Kate! Vzbuď se.“

Kate otevřela oči. Martin stál nad ní a v matném svitu tužkové baterky bylo vidět, že se tváří znepokojeně.

„Honem,“ pobízel ji, když jí pomáhal vstát. Zvedl batoh a podal jí ho. Pak z něj něco vytáhl. Pistoli. „Hoď si batoh na záda. Drž se za mnou,“ dodal, když se obracel k otvoru na protějším konci kruhové prostory.

Kate nic neviděla, ale slyšela… slabý zvuk. Kroky. Martin namířil pistoli na ústí otvoru. Druhou rukou sáhl dolů a nehlučně vypnul svítilnu, čímž je uvrhl do naprosté tmy.

Vteřiny se vlekly a zvuk kroků sílil. Šlo o dvoje kroky. V otvoru se objevila záře, která se pomalu blížila a dostávala tvar lucerny. Práh překročila půl vteřiny před svým nositelem – vousatým obézním mužem, který skoro zastiňoval mladší ženu jdoucí hned za ním.

Při spatření Martina a napřažené zbraně muž upustil lucernu a začal překotně couvat, až porazil ženu na zem.

Martin k němu přistoupil. Muž vymrštil ruce nad hlavu a spustil rychle španělsky. Martin zaletěl pohledem od něj k ženě, potom s mužem navázal hovor ve španělštině. Když domluvili, chvíli stál a pozoroval je, jako by se zamýšlel nad historkou, kterou právě slyšel. Pak se obrátil ke Kate. „Zvedni lucernu. V tunelech prý jsou psi a vojáci už se blíží.“

Kate vzala lucernu a Martin pokynul pistolí oběma příchozím, aby vstali a pokračovali v chůzi před nimi. Pár uposlechl jako vězni na přehlídce podezřelých a všichni čtyři mlčky svižným tempem vyrazili.

Chodba ústila do další okrouhlé prostory, kde našli šest lidí. Spěšně s nimi prohodili pár slov, načež se nová skupinka připojila k nim a pokračovali dál.

Kate přemýšlela, jak si poradí se psy a vojáky. Pistoli měla v batohu a skoro proti své vůli uvažovala, že po ní sáhne. Než se však stačila natáhnout, tunel skončil v rozlehlé jeskynní místnosti, hranaté a s vysokým stropem, která neměla východ.

V prostoře stály dvě desítky lidí. Všechny hlavy se otočily, když vešla Martinova a Katina skupinka.

Kate za sebou uslyšela tlusťocha, jak něco křičí. Otočila se. Mluvil do přenosné vysílačky. Co to –

Protější zeď explodovala a místností se prohnala smršť špíny, suti a neviditelné tlakové síly. Kate ucítila, jak naráží na dno tunelu. Místnost zaplavilo světlo, zatímco se usazoval prach. Z průrvy vybíhali immarijští vojáci, kteří z rozbořené místnosti odtahovali lidi. Tlusťoch se ženou a půltuctem dalších jim pomáhali.

Kate mátlo oslnivé světlo a zvonění v uších. Točila se jí hlava a bylo jí na zvracení.

Uviděla, jak jeden z vojáků zvedá ze země Martinovu pistoli, zastrkává si ji do kapsy a zvedá ho, aby ho mohl vynést ven. Pak ji někdo sevřel. Vzpouzela se, ale k ničemu to nebylo. Už ji měli. Měli je všechny.

Kapitola 26

Dorian otevřel oči a zahleděl se širokým skleněným průzorem ven. Nebyl v tubusu – ne v tom, v jakém se probral předtím. Kde to jsem? Jsem mrtvý, tentokrát už doopravdy? Musel být. Strážný ho střelil do hlavy. Sklopil hlavu. Na sobě měl uniformu – stejnou, jako měl atlanťan. Výjev se zaostřil. Za velkým oknem byl vidět vesmír. Dolní polovinu okna vyplňovala zelenomodrá planeta. Po jejím povrchu se sunuly masivní stroje, které rozorávaly půdu a vířily ve vzduchu oblaka rudého prachu. Ne, bylo to víc než jen půda – stroje přemisťovaly hory.

„Máme výsledky geologického průzkumu, generále Aree. S tektonickými deskami na severní polokouli nebudou problémy ještě čtyři tisíce let. Máme je nechat, kde jsou?“

Dorian se obrátil, aby na mluvčího viděl. Stál vedle něj na vyhlídkové plošině, která musela patřit k vesmírné lodi. Dorian se slyšel, jak odpovídá: „Ne. Za čtyři tisíce let ještě nemusejí být schopni je spravit. Zařiďte to hned.“ Pak se obrátil zpátky k oknu. Ve skle spatřil svůj odraz, ale muž, který mu pohled oplácel, nebyl Dorian; byl to ten atlanťan – v mladším vydání. Hlavu měl pokrytou zlatobílými vlasy, které měl stažené dozadu.

Sklo zmizelo a atmosféra i gravitace se změnily. V dálce vybuchla bomba a Dorian pochopil, že se nachází ve velkém městě. Okamžitě mu došlo, že nejde o žádné pozemské velkoměsto. Každá budova měla patrně jedinečný tvar a třpytila se, jako by ji postavili teprve včera z nějaké hmoty, kterou v životě neviděl. Domy byly spojené lávkami, které město křižovaly jako pavučina spojující třpytivé krystaly drúzy. Pak se jedna z budov zhroutila a lávky, které ji spojovaly s okolními stavbami, povolily jako ruce kopírující dráhu padajícího těla. Ozval se další výbuch a další budova šla k zemi.

Voják stojící vedle Doriana si odkašlal a potichu promluvil. „Máme začít, pane?“

„Ne. Ještě chvíli to nechte. Ať celý svět vidí, proti jakým lidem bojujeme.“

Rozlehla se další exploze a obzor potemněl, aby se opět ustálil na jasných konturách vesmíru. Teď však Dorian stál na jiné vyhlídkové plošině – na nějaké planetě. Ne, na měsíci. Planetu měl po pravé ruce, ale výhled do vesmíru byl mnohem působivější. Flotila lodí spěla k planoucí bílé hvězdě za planetou. Byly jich stovky, možná tisíce. Pohled na celou flotilu mu vyrazil dech. Cítil, jak se mu ježí chloupky na rukou. V hlavě měl jedinou myšlenku: Zvítězil jsem.

Dorian se pokusil zaostřit zrak, ale vidina se rozplynula. Ocitl se někde jinde, na planetě, kde kráčel po dlouhé betonové pěšině k obří monolitické stavbě. Kráčel sám, ale pěšinu z obou stran lemovaly davy a lidé se mezi sebou strkali, aby na něj viděli. U základny kamenného monumentu na něj před tmavým vchodem čekala žena a dva muži. Dorian nedokázal úplně přečíst nápis vyrytý nad vchodem, ale stejně už věděl, co se tam píše: „Zde leží náš poslední voják.“

Žena udělala krok k němu a promluvila. „Je rozhodnuto. Budeš se ubírat dlouhou cestou věčnosti.“

Dorian věděl, že to úmyslně přehrává, že pronáší slova, která vstoupí do historických záznamů. Zradila ho. „Každý člověk si zaslouží právo na smrt,“ opáčil.

„Legendy neumírají.“

Dorian se otočil a na okamžik zauvažoval, že se dá na útěk. Takhle si ho zapamatují, jeho poslední čin. Vešel do hrobky a pokračoval kolem kamenného průčelí do lodě. Pableskující šedé stěny odrážely korálkovitá světélka vsazená do podlahy a stropu. Před ním se táhly řady tubusů, kam až oko dohlédlo. Všechny byly prázdné. První tubus v řadě se s pomalým zasyčením otevřel a Dorian se k němu vydal. Tak ať.

Jakmile se tubus zavřel, už se zase otvíral a Dorian vybíhal ze svatyně. Obloha byla tmavá až na záblesky sršící všude kolem něj. Zamrkal a pak stál na liduprázdné ulici dalšího pavučinami protkaného města. Výbuchy tu byly mnohem hlasitější než ty předtím. Působilo to dojmem, že se rozpadá celé město, a z nebe se snášely lodě.

Pak byl zase v rozlehlém sále s tubusy. To už byly všechny plné. Utíkal dlouhou chodbou. V hrůze sledoval, jak se atlanťané, jeho národ, probouzejí, křičí, klopýtavě vybíhají z tubusů a umírají. Proud lidí nebral konce. Jakmile jeden zahynul, zformovalo se v tubusu náhradní tělo a nekonečný cyklus agonie začal nanovo. Dorian se rozběhl k ovládacímu pultu a začal pohybovat prsty, zatímco se mu kolem ruky ovíjely cáry bílého a zeleného světla. Musel zastavit oživovací sekvenci, ukončit jejich očistec. Nemohou se probudit, ale může jim zajistit bezpečí. Byl voják. Byla to jeho práce… jeho povinnost.

Poodstoupil od ovládacího pultu, a to už byl zase na vyhlídkové plošině nějaké lodi. Pod ním se vynořila zelenomodrobílá koule. Země. Nebe bylo bezmračné a pevnina pod ním nedotčená. Žádná města, žádná civilizace. Prázdné plátno. Příležitost začít znovu.

Obrátil se a byl opět v hrobce, ale ne v sále s tubusy. Stál v menší místnosti s dvanácti tubusy, které byly všechny prázdné. Když mrkl, v prostředním tubusu se objevilo tělo – prehistorický člověk. Mrkl znovu a objevil se další předek člověka.

Místnost se vytratila a on se ocitl venku na vrcholku hory. Výhled mu deformovala křivka skla – průzoru v helmě. Na sobě měl ochranný oblek podobný tomu, jaký dostal od atlanťana, a nacházel se v kovové dvoukolce, která se vznášela těsně nad stromovou linií.

Slunce stálo vysoko na obloze a hvozd pod ním byl zelený a hustý, přerušovaný jen skalními hřebeny, které sestupovaly do údolí jako schody.

Na hřebenech bojovali pralidé dřevěnými a kamennými nástroji. Dorian pochopil, že jde o dva různé druhy. Jedni byli menší, ale měli lepší nástroje. Řítili se ve vlnách proti urostlejším protivníkům. Vrhali oštěpy a při koordinaci útoku spolu komunikovali drsnými hrdelními zvuky.

Slunce postoupilo a údolí se zaplnilo bojujícími. Zuřila válka a masakru prakticky nikdo neunikl. Po zemi se valila krev, která třísnila šedé a bílé kameny. Dorian se nad tím vznášel ve dvoukolce, pozoroval a vyčkával.

Pak už slunce zapadalo nad údolím, vzápětí stejně rychle vyšlo a v údolí zavládl klid. Dole byla těla naskládaná v tolika vrstvách, že Dorian ani neviděl na zem. Kolem masového hrobu se to hemžilo mouchami. Nahoře kroužila káňata. Vítězové postávali na skalních hřebenech s oštěpy a kamennými sekerami v rukou. Mlčky shlíželi dolů a těla měli pomalovaná červenočernými pozůstatky bitvy. Nějaký rozložitý muž – náčelník, napadlo Doriana – udělal krok a rozžehl pochodeň. Pronesl jakási slova nebo nemelodické zvuky a hodil pochodeň dolů. Ostatní lidé na hřebenu ho napodobili a déšť ohně se snášel do údolí, dokud se nevzňal nejdřív podrost a pak stromy a těla.

Dorian se pousmál a aktivoval nahrávací zařízení v helmě. „Poddruh 8472 vykazuje pozoruhodné vlohy k organizované válce. Představuje logickou volbu. Ukončuji ostatní genetické linie.“ Poprvé při pohledu na ten primitivní bojechtivý druh pocítil naději.

Údolí se zaplnilo dýmem, který pozvolna stoupal vzhůru, aby pohltil hvozd a nakonec i skalní hřeben. Tlupa vítězů zmizela v dýmu, sloupy černobílého kouře obklopily i Doriana. Zahalil ho dým, a když se zase rozptýlil, vyhlížel opět z tubusu v antarktickém sále – stejné lodi, která existovala i na atlanťanově domovském světě. Jeho myšlenky opět patřily jemu, stejně jako tělo.

Nové tělo. Další.

Atlanťan tam stál a nevzrušeně ho pozoroval. Dorian si ho zkoumavě prohlížel, jeho tvář a bílou kštici. Byl to on v té lodi, v tom snu. Nebo to nebyl sen?

Tubus se otevřel a Dorian vyšel ven.

Kapitola 27

Tři kilometry pod immarijskou

operační základnou Hranol

Antarktida

Dorian si atlanťana chvíli měřil pohledem. Pak se rozhlédl a prohlásil: „Dobrá. Máte mou pozornost.“

„Ty nikdy nezklameš, Doriane. Ukázal jsem ti pád svého světa i původ tvého druhu a jen jsem tím získal tvou pozornost?“

„Chci vědět, co jsem viděl.“

„Vzpomínky.“

„Čí?“

„Naše. Tvoje a moje. Vzpomínky z mé minulosti, vzpomínky z tvé budoucnosti.“ Atlanťan od něj zamířil ke vchodu do sálu, kde ležely Dorianova a Davidova mrtvola.

Dorian ho následoval a přemýšlel o jeho slovech. Z nějakého důvodu věděl, že je to pravda. Ty události byly skutečné – jeho vzpomínky. Jak to?

Atlanťan se rozhovořil, když ho prováděl chodbami ze šedého kovu. „Ty jsi jiný, Doriane. Vždycky jsi věděl, že jsi něčím zvláštní, že jsi osudem vyvolený.“

„Já jsem –“

„Jsi já, Doriane. Jmenuji se Arés. Jsem voják, poslední voják, jakého můj národ měl. Zvláštním řízením osudu jsi zdědil mé vzpomínky. Celou dobu spočívaly nečinně ve tvé mysli. Všiml jsem si jich až ve chvíli, kdy jsi vstoupil do této lodě.“

Dorian zamžoural na atlanťana – Area –, ale nevěděl, co na to říct.

„V nitru víš, že je to pravda. V roce 1918 umístili umírajícího sedmiletého chlapce do tubusu na Gibraltaru. Když ses probudil v roce 1978, už jsi nebyl tentýž člověk. Nebyl to čas, co tě změnilo. Byls posedlý nenávistí, žíznils po pomstě a vybudování armády, která by porazila nepřítele lidstva a vypátrala tvého otce. Věděls, že jsi osudem vyvolený k tomu, abys bojoval za budoucnost své rasy. Proto jsi také přišel sem. Dokonce jsi věděl, co máš udělat – změnit lidstvo na genetické úrovni. Všechno jsi věděl, protože jsem to věděl i já. Byla to moje touha. Máš mé vzpomínky. Máš mou sílu. Máš mou nenávist a mé sny. V tomto vesmíru existuje nepřítel mocnější, než si umíš představit, Doriane. Můj národ představoval nejvyspělejší rasu v celém známém vesmíru a tento nepřítel nás porazil za jediný den a noc. Přijde si pro tebe. Je to jen otázka času. Můžeš jej však porazit – pokud jsi ochotný udělat, co je třeba.“

„Což je?“

Arés se otočil k Dorianovi a pohlédl mu do očí. „Musíš zajistit dokončení genetické přeměny svého druhu.“

„Proč?“

„Ty víš proč.“

Dorianovi bleskla hlavou myšlenka: abychom mohli postavit armádu.

„Přesně tak,“ potvrdil Arés. „Jsme ve válce. Ve válce přežijí jen nejsilnější. Vedl jsem vaši evoluci k jedinému cíli – přežití. Bez závěrečných genetických změn zdejší lidé nepřežijí. Nikdo z nás nepřežije.“

Dorian v kterémsi zákoutí mysli věděl, že je to pravda, že si toho byl vědom odjakživa. Teď to všechno dávalo smysl – jeho ambice, jeho slepá nekompromisní touha transformovat lidstvo a porazit neviděného nepřítele. Poprvé v životě mu všechno dávalo smysl. Nalezl klid. Nalezl odpověď. Zaměřil se na aktuální úkol. „Jak vybudujeme naši armádu?“

„Ten kufřík, který jsi odnesl, vydává novou radiační signaturu, která proces dokončí. Zmutovaný virus, který kufřík vypustí, nezastaví už ani orchidea. V tuto chvíli se nová vlna nákazy šíří od místa výbuchu ve středním Německu. Brzy zachvátí celý svět. V následujících dnech dojde k závěrečné pohromě.“

„Jestli je to pravda, je vůbec nutné ještě něco dělat? Očividně máte situaci pevně v rukou.“

„Musíš se postarat o to, aby nikdo neobjevil lék. Tam venku jsou naši nepřátelé. Potom mě musíš osvobodit. Ovládneme přeživší společně. Bitvu o tuto planetu můžeme vyhrát. Jsou to naši lidé. Armáda, kterou vyšleme proti našemu odvěkému nepříteli. Konečně tu válku vyhrajeme.“

Dorian přikývl. „Osvobodit vás. Jak?“

„Kufřík má dvě funkce. Vydává záření, které oslabuje účinnost orchideje, a vytvořil portál k místu, kde se nacházím – umělou červí díru, most překlenující prostor i čas.“ Atlanťan se odmlčel a Dorian si všiml, že stojí před dveřmi do místnosti s kufříkem a oběma skafandry. Dveře se odsunuly a odhalily místnost, která byla až na poslední skafandr prázdná.

Dorian beze slova vešel do místnosti a začal se soukat do skafandru.

„Musíš udělat ještě jednu věc, Doriane. Musíš přivést ženu, která tu byla. Musíš ji najít a přivést ji portálem s sebou.“

Dorian si nazul druhou botu a zvedl hlavu. „Ženu?“

„Kate Warnerovou.“

„Co ta s tím má společného?“

Atlanťan ho odvedl z místnosti do chodby. „Všechno, Doriane. Ona je klíčem ke všemu. Už brzy získá jistý útržek informace – kód. Ten je klíčem k mému osvobození. Musíš ji dopadnout, až získá kód, a přivést ji ke mně.“

Dorian přikývl, ale hlavou se mu honily myšlenky. Jak to ten atlanťan ví?

„Vím to, protože jsem jí četl myšlenky, stejně jako je čtu tobě.“

„To není možné.“

„Je to nemožné jen s vašimi vědeckými znalostmi. To, čemu říkáte atlantský gen, je ve skutečnosti velmi propracovaná ukázka biologicko-kvantové techniky. Využívá fyzikální principy, které jste ještě neobjevili. Řídila váš vývoj. Má mnoho funkcí, ale jednou z nich je aktivace několika tělesných pochodů řídících radiaci.“

„Radiaci?“

„Každé lidské tělo vydává záření. Atlantský gen přeměňuje ten proud statického šumu v uspořádaný datový tok – nepřetržitý záznam vašich vzpomínek a tělesných změn na všech úrovních včetně buněčné. Něco jako průběžné zálohování, které každou milisekundu odesílá data na centrální server.“

Stáli u vchodu do sálu, v němž byly umístěné zdánlivě nekonečné řady tubusů. „Jakmile tato loď obdrží úmrtní signál a potvrzení, že k dalším přenosům už nedojde, vytvoří nové tělo – přesnou repliku do poslední buňky a poslední vzpomínky.“

„Tohle je –“

„Oživovací loď.“

Dorian se tu představu pokusil strávit. „Tihle všichni jsou mrtví?“

„Zemřeli už hodně dávno. A já je nemůžu vzbudit; nehodlám je vzbudit. Viděls to sám. Zemřeli hroznou smrtí ve světě, který násilnou smrt už ani nepamatoval. Ty a já je však můžeme zachránit. Jsou to poslední z našich lidí. Spoléhají na tebe, Doriane.“

Dorian se na řady tubusů zahleděl s novým uznáním. Moji lidé. Existují ještě nějací? „Co loď na Gibraltaru? Je taky oživovací?“

„Ne. To je něco jiného. Výzkumná loď. Lokální průzkumné plavidlo neschopné letu mezihvězdným prostorem. Jde o přistávací modul – první přistávací modul z vědecké expedice na tuto planetu. Je vybavený osmi oživovacími kabinami. Expedice bývají nebezpečné a vědce někdy postihují nemilé nehody. Oživovací kabiny slouží také k uzdravování, jak už víš. Oživování zabírá jen na atlanťany. Navíc má omezený dosah. Tamější kabiny nejspíš zničily jaderné výbuchy na Gibraltaru. Tyto tubusy jsou jediné, které tě mohou oživit. Pokud je však opustíš na vzdálenost větší než sto kilometrů, už tě neoživí. Systém nevytvoří kopii, když nebude mít k dispozici nahraná data – prométheovské pravidlo. Jestli se vrátíš do světa, budeš opět smrtelníkem. Když zemřeš, zemřeš napořád, Doriane.“

Dorian se ohlédl na Davidovu mrtvolu. „Proč se taky ne–“

„Vypnul jsem mu oživování. Nemusíš si s ním dělat starosti.“

Dorian střelil pohledem k chodbě mířící ven. „Už jednou mě zajali. Nedůvěřovali mi.“

„Viděli tě zemřít, Doriane. Až odsud vyjdeš znovu, zmrtvýchvstalý se vzpomínkami na to, co se ti přihodilo, nikdo ti nebude vzdorovat.“

Dorian na okamžik zaváhal. Měl ještě jednu otázku, ale nechtělo se mu ji pokládat.

„Copak?“ vybídl ho Arés.

„Moje vzpomínky… naše vzpomínky…“

„Dostaví se – časem.“

Dorian přikývl. „V tom případě se brzy uvidíme.“

Kapitola 28

David Vale otevřel oči. Stál v dalším tubusu, ale jinde, ne v tom na pohled nekonečném sále pod Antarktidou. Tahle místnost byla malá, ne víc než pět krát pět metrů.

Jeho oči se přizpůsobily a místnost zaostřila. Byly v ní tři další tubusy – všechny prázdné. Protější stěně vévodila velká obrazovka nad vysokým pultem podobným ovládacím panelům, jaké viděl v atlanťanských stavbách na Gibraltaru a v Antarktidě. Pod ním ležel na podlaze zmačkaný skafandr. Na obou koncích místnosti byly zavřené dveře.

Kde to jsem? Co se mi přihodilo? Davidovi se místnost zdála jiná než antarktické; spíš mu připomínala vědeckou laboratoř v gibraltarské stavbě, kterou Katin otec popisoval ve svém deníku. Byla to taky vědecká laboratoř? Pokud ano, proč jsem tady? Kvůli nějakému pokusu? Navíc ho zajímalo, proč se v těchhle tubusech probouzí pokaždé, když ho Dorian Sloane zabije. Těžko se smiřoval s představou, že ho už několikrát zastřelili, ale teď se musel soustředit na naléhavější otázku – jak se dostat z tubusu. Tubus jako na povel zasyčel, otevřel se a do místnosti z něj unikly řídké obláčky šedobílé mlhy, které se okamžitě rozptýlily.

David zůstal stát, aby mohl propátrat pohledem okolí a počkat na další krok neviděného věznitele. Když se nic nedělo, vyšel do místnosti, potýkaje se s nohama, které ho nechtěly poslouchat. Opřel se o ovládací pult. Na podlaze ležel ochranný oblek. Helma byla opřená o zeď vedle pultu. David si všiml, že skafandr je poškozený. Sklonil se a obrátil ho. Šlo o stejný typ skafandru, jaký viděl v holofilmech na Gibraltaru. Atlanťané je měli na sobě, když vyletěli z lodě, aby zachránili neandertálce před rituálním obětováním u gibraltarské skály.

Prozkoumal skafandr důkladněji. Přes trup se táhla velká trhlina. Následek střelby? Látka vypadala, že je roztržená, ale ne spálená. Co to znamená? Ve filmech, které viděl, explodovala gibraltarská loď, poté co ji masivní tsunami vyplavilo na břeh a pak ji vlna zase odnesla na moře. Immariové se domnívali, že došlo k výbuchu řady metanových kapes na mořském dně, které loď roztrhaly na několik kusů.

Exploze omráčila jednoho z atlanťanů ve skafandrech a ten druhý ho – nebo ji – odnesl dveřmi jinam, snad do Antarktidy.

Patřil oblek jednomu z gibraltarských atlanťanů? David se narovnal a začal v místnosti pátrat po dalších indiciích. Na lavičce za ovládacím pultem zahlédl úhledně složený oděv.

Přikulhal k lavičce. Nohy už měl lepší, ale pořád ještě na ně nebylo stoprocentní spolehnutí. Rozbalil balíček. Spatřil černou vojenskou uniformu. Zvedl ji do matné záře světel podobných diodám, která byla vsazená do podlahy a stropu. Oblek se leskl, jako by odrážel světlo. Vypadal skoro jako projekce hvězdné oblohy. Pootočil jím a oblek se opět změnil, v reakci na světlo a stěny za ním. Nějaký typ aktivní kamufláže. Celý reflexní vršek – blůza uniformy – byl hladký a bez značení s výjimkou límce, na jehož pravé straně byl umístěný hranatý emblém: [II].

I. I. Immari International. Byla to uniforma immarijské armády.

Levou stranu límce zabíral stříbrný dubový lístek – odznak podplukovnické hodnosti.

David hodil uniformu zpátky na lavici. Byl nahý, a nahý radši zůstane, než aby si oblékl tuhle uniformu.

Přešel k ovládacímu pultu a přejel nad ním rukou. Katin otec se atlanťanské pulty naučil ovládat. Uměl vyvolat zelenomodré světlo, které reagovalo na pohyby jeho ruky, jenže tenhle ovládací pult byl tmavý a vypnutý. David k němu přitiskl prst, ale pult nereagoval.

Začal těkat pohledem od jedněch dveří ke druhým. Není nad to být krysou v kleci. Přešel k nejbližším dveřím a chvíli před nimi stál, ale neodsunuly se. Mávl rukou nad panelem u dveří. Vypnutý. Opřel se rukama o šedý kov a zatlačil, ale dveře se ani nehnuly. Byly neprodyšně utěsněné jako průchod v pažení ponorky.

Totéž pak zkusil u protějších dveří, ale se stejným výsledkem. Byl v pasti. Kolik vzduchu mu zbývá? Jak dlouho vydrží, než umře hladem?

Beze slova usedl na lavičku, sám, jen se svými myšlenkami. Ať se snažil, jak chtěl, vždycky se nakonec vrátily ke Kate. Přemítal, kde teď asi je. Doufal, že v bezpečí.

Přemýšlel o jejich jediné společně strávené noci na Gibraltaru a jak změněný si v té chvíli připadal. Pak se probudil a ona byla pryč. Odpustil jí to; snažila se ho zachránit. Jenže on udělal další chybu – znovu ji spustil z očí v Antarktidě, když se opozdil, aby zdržel Doriana a jeho muže.

Umínil si, že to už nikdy nedovolí. Jestli se dostane z téhle místnosti, najde Kate, ať je kdekoliv, ať ze světa zbylo sebeméně, a už nikdy ji nespustí z očí.

Kapitola 29

Marbella, Španělsko

Kate se probrala ve stísněných tmavých prostorách návěsu, který byl po okraj napěchovaný lidmi namačkanými jako čerstvý úlovek mířící k rybímu trhu na nábřeží. Tak to tu aspoň bylo cítit – potem a rybinou. Lidé kašlali a vráželi do sebe, jak to návěsem neustále házelo. Kamion, který ho táhl, musel hrbolatými marbellskými ulicemi uhánět maximální rychlostí.

Kate chtěla najít Martina, ale sotva viděla dál než na metr před sebe. Spokojila se s tím, že se mlčky opřela o stěnu v méně zalidněné části návěsu – vpředu, daleko od dvoukřídlých dveří na konci.

Kamion zpomalil, na několik vteřin zastavil a pak opět vyrazil, ale teď už se stěží šinul. Potom zničehonic zastavil, až pneumatické brzdy hlasitě zakvílely. Pár vteřin nato utichlo i burácení motoru.

Osazenstvem návěsu se přehnala vlna paniky. Všichni byli na nohou a hnali se ke dveřím zlomek vteřiny předtím, než se otevřely.

Světlo zapadajícího slunce odhalilo scénu za nimi. Kate zůstala stát a zírat na ni, zatímco kolem ní proudili lidé.

Ze dvou modrých orchidejových vlajek, které na plotě visely původně, zbývaly už jen zuhelnatělé zbytky. Immariové je tam nechali viset snad jako symbol nebo znamení svého triumfu. Po obou stranách vjezdu do tábora umístili černé vlajky a immarijští vojáci v černých uniformách teď přecházeli po strážní věži nad nimi – té, která nebyla kompletně zničena.

Návěs už se vylidňoval rychleji. Kate v duchu zatápala po nějakém plánu. Shodila ze zad batoh a otevřela ho. Byl vyložený tlustou podšívkou. Ohnivzdornou a vodotěsnou? Kate přeletěla pohledem obsah – pistole, laptop, satelitní telefon, Martinův zápisník a termoskovitý přístroj, do kterého předtím vložil vzorek. Vytáhla pistoli. Ven by se neprostřílela; vlastně si ani nebyla jistá, že by z pistole vůbec uměla vystřelit. Potřebuje lepší plán, a kdyby ji načapali s pistolí… Odstrčila ji do tmavého kouta. Zbytek vybavení si musí nechat – Martin je zachránil, takže musí být nezbytné pro nalezení léku.

Martin jí také řekl, co se stane teď – immariové všechny roztřídí. Umírající nechají zemřít. Přeživší můžou složit slib nebo zahynout.

Musela se rozhodnout.

Kapitola 30

Státní středisko pro kontrolu a prevenci nemocí (SKPN)

Atlanta, Georgia

Doktor Paul Brenner přecházel před stěnou pokrytou monitory. Mapa světa, již zobrazovaly, byla pokrytá červenými tečkami, jedna za každou orchidejovou čtvrť. Nad každým puntíkem se vznášelo číslo – míra neúspěšnosti orchideje v dané čtvrti. Orchidea byla od propuknutí nákazy neúčinná zhruba u 0,3 % infikovaných. Teď čísla narůstala. V jedné německé čtvrti už na mor umíralo skoro jedno procento obyvatel. Že by orchidea konečně selhávala?

Už zažili dočasné lokalizované výpadky orchideje, ty však souvisely s průběhem průmyslové výroby léku. Tohle byl globální jev. Jestli jde o další… Paulovi se nechtělo ani pomyslet na slovo mutace, ale jestli ano…

„Přetočit,“ nařídil. „Zobraz míru neúspěšnosti orchideje před hodinou a před dvěma hodinami. Pokračuj po hodinách zpátky, dokud se nestabilizují.“

Díval se, jak čísla postupně klesají, až se nakonec srovnala. „Tady zastav.“ Podíval se na časový údaj.

Pak přešel na své místo ve velkém zasedacím sále a začal listovat stohem papírů. Co se v tu chvíli stalo? Vypustili snad immariové zmutovaný virus, který už orchidea nedokázala zastavit? Měli to přece v plánu – aspoň podle jedné pracovní teorie. Zaměřil se na hlášení týkající se immarijské aktivity. Jedno z nich ho upoutalo. Zkontroloval čas. Víceméně odpovídal. Pročetl si zprávu.

Přísně tajné

Podezření na jadernou explozi ve výzkumném areálu firmy Immari u Norimberku

Příčina (nejlepší teorie): průmyslová havárie; detonace experimentální zbraně v rámci immarijského programu pro výzkum vyspělých zbraní

Paul věděl, že výzkumná sekce Immari vyvíjí celou řadu vyspělých zbraní. Ale to načasování… Proletěl zbytek hlášení.

Alternativní vysvětlení:

1. Immariové údajně z Antarktidy odvezli nějaký objekt, aby ho v Německu prozkoumali; možná souvislost.

2. Immariové mohli úmyslně zničit objekt, aby se ho spojenci nezmocnili po immarijské invazi do jižního Španělska.

Paul se zhluboka nadechl. Byl si jistý dvěma věcmi – za prvé, že orchidea selhává v celosvětovém měřítku, a zadruhé, že to začalo nějakým immarijským činem. Kolik času jim ještě zbývá? Den, možná dva? Dá se do té doby vůbec něco stihnout?

„Svolej zbytek skupiny,“ nařídil Paul. Bylo na čase vypálit nazdařbůh a doufat.

Kapitola 31

David Vale už vyzkoušel dveře i ovládací panel víckrát, než byl schopen napočítat. Dokonce se vrátil i k tubusu a stoupl si do něj v naději, že tím otevře únikovou trasu. Místnost se od chvíle, kdy procitl, nezměnila. Vnímal, jak slábne. Zbývalo mu možná jen několik hodin.

Musí něco podniknout. Zamířil k poškozenému atlanťanskému skafandru, který ležel pohozený na podlaze. Snad kdyby si ho navlékl… Přidržel si ho před sebou a nechal nohavice volně plandat. Jen taktak mu zakrývaly lýtka. David měřil metr osmdesát sedm a měl široká ramena. Majitel skafandru neměl ani metr osmdesát a byl útlejší postavy – možná šlo o ženu. Odhodil skafandr a zadíval se na druhý oblek – zbrusu novou uniformu immarijského podplukovníka.

Posadil se na lavici vedle ní. Šlo o jedinou věc, kterou ještě nezkusil. Mám snad na vybranou? Neochotně si natáhl kalhoty a boty. Pak vstal a blůzu chvíli držel před sebou. Každý ze čtveřice oválných skleněných tubusů v místnosti pokřiveně odrážel jeho postavu. Po čerstvých střelných ranách v hrudi a rameni nebylo ani stopy. I starší jizvy na hrudníku se vyhladily – popáleniny z hroutící se budovy, která ho zavalila při explozích z 11. září, bodná rána těsně pod hrudním košem, kterou schytal při operaci nedaleko Jakarty, a několik úlomků šrapnelu z Pákistánu. Byl z něj nový člověk. Jen oči měl stejné – pronikavé, ale ne nevlídné.

Pročísl si rukou krátké blond vlasy, vydechl a ještě chvíli zíral na blůzu, která tvořila poslední součást výstroje. Pak si ji oblékl a tunika se zaleskla, jak se přizpůsobovala světlu.

Napadlo ho, jestli se zase probudí v tubusu, kdyby umřel. Po celé délce prvního tubusu se objevila drobná trhlinka, jako kdyby mu četla myšlenky. Od ní se do všech směrů rozběhly ještě tenčí, pavučinkové trhliny, které se množily a šířily jako dělící se buňky v laboratorní misce. Ostatní tubusy následovaly jejich příkladu, dokud všechny čtyři baňky z čirého skla nepokryly trhliny do té míry, že úplně zbělely. Pak se jimi přehnala řada tichých lupnutí a dovnitř se začaly sypat první drobné kousky rozpraskaného skla.

V místech, kde stály čtyři tubusy, byla nyní vidět řada skleněných hromádek, které se třpytily v ostrém světle jako kupičky diamantů.

Tak to bychom měli jednu otázku zodpovězenou, pomyslel si David. Ať už se mu po opuštění téhle místnosti stane cokoliv, vzkříšení ho tady nečeká.

Dveře napravo od něj zasyčely, jak se pomalu odtrhávaly od stěny a odsouvaly se. David přešel k prahu a vyhlédl ven. Před ním se táhla úzká stísněná chodba, kam až oko dohlédlo. Korálkovité diody na podlaze a ve stropě ji osvětlovaly jen taktak.

Vydal se dlouhou chodbou a dveře do místnosti s tubusy se za ním zavřely. Po stranách chodby nebyly jediné dveře, a navíc byla menší než chodby, které viděl předtím. Byl to snad únikový východ nebo servisní průlez? Po několika minutách chodba končila velkými oválnými dveřmi, které se otevřely, když se k nim přiblížil, a odhalily kruhovou místnost, která musela být výtahem. David vešel a čekal. Nepřipadalo mu, že by se někam přemisťoval, ale měl pocit, že se plošina otáčí.

Uplynula minuta a dveře se s trhnutím otevřely. Průvan odmrštil Davida ke zdi, ale brzy polevil.

Vzduch byl vlhký, určitě podzemní. Prostor za dveřmi byl tmavý jako noc. David překročil práh. Stěny byly z kamene, ale hladké – tuhle díru vyhloubil stroj. Kde to jsem? Bylo tu chladno, ale ne mráz. Tohle nebyla Antarktida. Gibraltar?

Pěšina se táhla po svahu pod úhlem možná dvaceti stupňů. Vedla k povrchu? Na konci tunelu nebylo vidět světlo. Třeba se stáčí jinam.

David rozpřáhl ruce a vyrazil, přejížděl prsty po stěnách šachty v naději, že zaznamená případné změny. Žádných si nevšiml, ale vzduch se s každým krokem oteploval a vysychal. Na konci byla pořád tma. Pak se přes něj přehnala elektrická vlna jako pole štípající a praskající statické elektřiny.

Chladný tmavý tunel zmizel a David se ocitl pod širým nebem na nějaké hoře. Byla noc a nad ním zářily jasné hvězdy – jasnější, než kdy viděl, a to i v jihovýchodní Asii. Pokud šlo o Evropu nebo severní Afriku, veškeré světelné znečištění muselo vzít zasvé. A v tom případě… V dálce se za nejbližším skalním hřebenem rozlehl nocí zvuk střelby a výbuchů. David se vrhl vpřed, klopýtaje po nerovné skále, a zastavil se až na vrcholku hřebenu.

Nalevo od něj se hory svažovaly k pobřeží mizejícímu v dálce. David se snažil pochopit, co vidí – vypadalo to skoro, jako by se tu svářely dva světy z různých dob.

Na poloostrově s protáhlým přístavem stála jakási postapokalyptická „pevnost“ nebo snad armádní základna z budoucnosti. Poloostrov vybíhal minimálně pět kilometrů do moře a v místech, kde se napojoval na pevninskou masu, se zužoval na šířku snad jen pouhých sto metrů – ideální nálevka pro odražení pozemního útoku na základnu. Nad nálevku se zvedala velká zeď, která se tyčila nad spálenou pustinou za ní. Proti zdi se vrhaly vlny vojáků na koních, kteří stříleli a povykovali. Vypadalo to skoro jako středověký nájezd na hrad – hrad z daleké budoucnosti. David přistoupil blíž k okraji, aby lépe viděl. Jezdci v čele zrovna něco metali.

Ozvala se masivní exploze a nad zeď se vznesl ohnivý hřib, který Davida odmrštil a ozářil okolí tvrze. Na druhém břehu úzkého moře byl vidět záblesk obrovského útesu čnícího vysoko nad hladinu. Gibraltarská skála. Byl v severním Maroku na druhém břehu Gibraltarského průlivu. Na poloostrově se rozkládalo autonomní španělské město Ceuta. Nebo se aspoň rozkládalo předtím, než z něj někdo udělal pevnost. Byly tu ještě vidět zbytky města, ale –

Za sebou uslyšel rachocení kamionů. Obrátil se právě včas, aby spatřil reflektor, který se rozsvítil a oslepil ho. Světlo provázející explozi ho prozradilo někomu v horách.

Shora se ozval mužský hlas: „Ani hnout!“

David seskočil z hřebene, do něhož se vzápětí zaryla sprška kulek. Odpotácel se zpátky ke skalní stěně, z níž se vynořil, a zoufale zatápal po vchodu. Nebyl tam. To, čím prošel, byla jednosměrná brána, nějaké silové pole, které bylo na pohled i na omak k nerozeznání od okolní skály.

Za sebou uslyšel dusot těžkých bot a otočil se, zrovna když se na hřeben vyhrnuli immarijští vojáci a obklíčili ho.

Kapitola 32

Immarijský výcvikový tábor Kamelot

Kapské Město, Jihoafrická republika

Dorian stál u vysokého okna. Immarijští vojáci, kteří byli vidět pod ním, balili ležení a mířili do přístavu k lodím, jež na ně čekaly.

Jedné skupince vojáků velela žena. Měla… šmrnc, řekl si Dorian, a ještě něco; nedokázal to přesně definovat. „Kosto,“ oslovil svého nového pobočníka, který pracoval u stolu za ním.

Obtloustlý mužík přiskočil k Dorianovi u okna. „Pane?“

„Co je to za ženu?“

Kosta zamžoural. „Kterou…“

Dorian ukázal prstem. „Ta s těmi blond vlasy a… výraznými rysy.“

Kosta zaváhal. „Já… nevím, pane. Nepodává dostatečný výkon? Můžu ji dát přeložit –“

„Ne, ne. Jen mi zjisti, o koho jde.“

„Rozkaz.“ Kosta s odchodem otálel. „Zbytek lodí už je na dohled. Pořád ještě se snažíme sehnat další vybavení do chladného počasí –“

„Nebudeme je potřebovat.“

„Pane?“

„Nepoplujeme do Antarktidy. Zamíříme na sever. Náš boj se odehrává v Evropě.“

Druhá část

Pravda, lži
a zrádci

Kapitola 33

Immarijská flotila

u pobřeží Angoly

Dorian přejel prstem po Johanniných nahých zádech, přes zadek a po noze dolů. Krásná. Nádherná.

Když odtáhl prst, zavrtěla se, pak zvedla hlavu a shrnula si z očí zlaté vlasy. „Chrápala jsem?“ zeptala se zkroušeně.

Dorianovi se líbil její přízvuk. Zněl mu holandsky. Patřili její rodiče k první generaci jihoafrických přistěhovalců? Kdyby se jí zeptal, dal by tím najevo zájem. Slabost. Snažil si namluvit, že je nudná a povrchní, že si nezaslouží jeho zájem, že je to jen jedna z mnoha dívek na téhle nebo kterékoli jiné lodi v jeho flotile. Jenže… něco na ní bylo. Nešlo o konverzaci. Většinu času trávila v jeho kajutě, kde polehávala nahá, listovala starými bulvárními časopisy, spala nebo mu působila rozkoš.

Odvalil se od ní. „Kdybys chrápala, nebyla bys tady.“

Tón jejího hlasu se změnil. „Chceš…“

„Až budu chtít sex, tak to poznáš.“

Od ocelových dveří kajuty se jako na povel ozvalo tiché klepání.

„Vstupte,“ houkl Dorian.

Dveře se pootevřely a dovnitř vklouzl Kosta. Když spatřil Doriana se ženou v posteli, obrátil se na patě a zamířil zpátky ven.

„Proboha, Kosto, tys ještě nikdy neviděl dva nahé lidi? Stůj. Co mi sakra chceš?“

„Za hodinu bude připravené vysílání pro španělské zajatce, pane,“ odpověděl Kosta s pohledem stále ještě odvráceným. „Komunikační tým by s vámi rád prošel některé body projevu.“

Dorian vstal a natáhl si kalhoty. Dívka vyskočila a vylovila jeho svetr, který mu s úsměvem podala. Dorian uhnul pohledem a mrskl svetr přes židli u psacího stolu.

„Své projevy si píšu sám, Kosto. Přijď pro mě, až bude čas.“

* * *

Dorian slyšel, jak se Johanna převaluje na posteli a snaží se upoutat jeho pozornost. Nevšímal si jí. Musí se soustředit, dát tomu správné vyznění. Tenhle projev je důležitý – udá tón celému následujícímu průniku do Evropy, všemu, co bude následovat.

Musí to podat tak, aby jejich věc nebyla jen o přežití a sobeckém zájmu. Potřeboval udělat z možnosti připojit se k immariům něco víc – možnost připojit se k nějakému hnutí. Prohlášení nezávislosti, nový začátek. Osvobození od orchideje… a čeho ještě? Čím žije Španělsko? Jaké je trápí problémy? Jaký „mor“ je sužoval před atlantským morem? Čím by mohl oslovit svět?

Načmáral na list papíru:

Mor = globální kapitalismus, darwinovská síla, kterou nelze zastavit; pronikne do všech států, vyřadí slabé a vytřídí silné.

Orchidea = zásah centrální banky: snadné peníze, klamný lék, který nedokáže odstranit příčinu, jen potlačuje příznaky a prodlužuje agonii.

Aktuální nákaza = jako další globální finanční krize: nepotlačitelná, nevyléčitelná, nezvratná. Nevyhnutelná.

To by mohlo fungovat. Rozhodl se to jen trochu zaobalit.

Arés má pravdu, pomyslel si. Mor skýtá jedinečnou příležitost k transformaci lidstva. Jednotná společnost bez tříd a třenic. Armáda pracující na společném cíli – bezpečí.

Johanna ze sebe strhla pokrývku a předvedla mu své úchvatné tělo. „Rozmyslela jsem si to.“

Ty že sis něco rozmyslela? proletělo Dorianovi hlavou. Překvapilo ho, že vůbec dokázala něco vymyslet. A teď „myšlenku“ přehodnotila. Přemýšlel, co bude následovat. Nejspíš další poznámka k potenciálnímu rozchodu „hvězd“, o nichž Dorian v životě neslyšel, nebo „myslíš, že by mi tyhle šaty slušely?“ Jako kdyby se prodávaly dole v lodním skladu.

„To je strhující…,“ zamumlal, když se otáčel zpátky k práci.

„Uvědomila jsem si, že ses mi líbil víc, když jsi jenom spal, pil a šukal mě.“

Dorian vydechl a odložil pero. Proslov počká.

Kapitola 34

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Kate stála ve frontě, obhlížela tábor a snažila se vymyslet, jak odsud utéct. Orchidejová čtvrť ležela v troskách, vypálený vrak sotva připomínající pětihvězdičkové letovisko, kterým byl před vypuknutím moru, nebo útočiště, které jí včera ukázal Martin. U strážních věží a vozového parku pořád ještě doutnal oheň, z něhož se k nebi linuly tenké sloupy černého dýmu jako had vinoucí se po bělostných hotelových věžácích. Nad Středozemním mořem planulo rudě a oranžově zapadající slunce. Katina fronta mlčky postupovala k moři jako ovce na porážku.

Immarijští vojáci dělali to, co Martin předvídal – třídili. Nemocné posílali k nejbližšímu věžáku, kde je strážní se zbraněmi a paralyzéry naháněli dovnitř. Kate přemítala, co s nimi udělají. Nechají je tam pomřít? Bez orchideje budou do tří dnů mrtví. Někde v té skupince byl i Martin. Kate ho neviděla od chvíle, kdy padli do zajetí. Zapátrala po něm pohledem.

„Postupujte!“ volal nějaký voják.

Třeba už Martina odvedli do věžáku, nebo byl možná ještě za ní. Nedokázala odtrhnout oči od věžáku s nemocnými. Co si počnou za pár dní, až bude plný mrtvých? A až evakuují Marbellu? V duchu viděla exploze otřásající spodkem budovy a její následný pád k zemi. Musela Martina dostat ven. Musela –

„Hněte sebou!“

Někdo ji popadl za ruku a odtáhl. Další muž ji chytil pod krkem a ohmatal jí mízní uzliny. Pak ji postrčil doleva a další muž – ne voják, snad lékař – jí strčil do úst dlouhý vatový tampon, kterým jí objel vnitřek tváře. Tampon vložil do umělohmotné trubičky s čárovým kódem, jedné z mnoha vkládaných do většího stroje. Vzorky DNA. Sekvenovali genomy přeživších. Kate si díky obarveným vlasům a celkově umolousanému vzhledu z tunelu byla celkem jistá, že ji vojáci nepoznají – už vůbec nevypadala jako před čtyřiadvaceti hodinami. Pokud jí ovšem odeberou vzorek DNA a podaří se jim ho dohledat v databázi, hned budou vědět, o koho jde.

V tu chvíli ji strážný na druhé straně chytil za zápěstí a strčil je do malého otvoru v jiném přístroji. Zápěstím jí projela ostrá bolest, ale než stihla vykřiknout, už bylo po všem. Strážný ji prudce odstrčil a ona se ocitla tváří v tvář jinému strážnému, který kolem ní mávl jakousi hůlkou.

„Negativní,“ prohlásil a postrčil ji k davu stojícímu naproti technikům a strojům.

Kate tam chvíli stála a přemýšlela, co teď. Skupinka se nepatrně rozestoupila a ona zahlédla dvě povědomé tváře – muže a ženu, kteří je naháněli v tunelech, immarijské loajalisty podílející se na jejím a Martinově dopadení.

Přistoupil k ní další člověk, podsaditý běloch ve středních letech bez jediného náznaku opálení. „To je dobré. Už je po všem!“ pronesl hlasem, v němž se nadšení mísilo s nervozitou. „Přežila jste. Jsme zachráněni.“

Kate se ohlédla po technicích, pak na své zápěstí a pálící červenou otlačeninu kolem černého čárového kódu.

„Jak víte –“

„Že jste přežila? Neměla jste orchidejové identifikační číslo – implantát.“

Implantát? Martin neříkal nic o implantátu.

Nervózní muž zřejmě vycítil její nejistotu. „Vy jste o implantátech nevěděla?“

„Nějak jsem to… nesledovala.“

„Proboha. Budu hádat, přijela jste na dovolenou a po vypuknutí nákazy jste se schovala? Já taky!“

Kate pomalu přikývla. „Jo, něco na ten způsob.“

„Pane jo! Kde mám začít? No, implantát jste neměla, takže vás nechytili a nemusela jste podstoupit nucenou léčbu. Tomu nebudete věřit. Španělská vláda po vypuknutí nákazy vyhlásila výjimečný stav. Všechno zabavili a všechny – všechny, kdo zůstali naživu – nahnali do obřích koncentračních táborů. Nutili je užívat jeden lék, orchideu, která mor zpomaluje, ale neléčí. Všem taky voperovali implantát, nějaké biotechnologické zařízení, které umí syntetizovat lék z tělních aminokyselin nebo čeho. Aspoň to tvrdili. Kdoví, co to dělá. Jenže vám ho nedali, takže máte předpoklady k přežití. Teď už budeme v pořádku. Immariové osvobodili Marbellu. Říká se, že to probíhá po celém jižním Španělsku. Vyčistí to tady a vrátí svět do normálu.“

Kate znovu přeletěla pohledem dav. Teď už viděla, že se skládá ze dvou podskupinek. Ta její byla menší – potvrzení přeživší. Druhá skupina byla početnější. Muselo jít o obyvatele orchidejové čtvrti, kteří nejevili žádné známky infekce. Vzorky DNA, čárové kódy… teď se jí rozsvítilo. Immariové všechny třídí a provádějí vlastní výzkum, úplně otevřeně, ve snaze izolovat endogenní retroviry řídící atlantský gen. To bylo jejich cílem – zvětšení velikosti vzorku. Osvobození bylo jen vedlejší efekt. Zástěrka. Nebo to mělo ještě nějaký dopad?

V duchu slyšela Martinova slova: Slib mi, že složíš přísahu. Nemohla se k tomu přimět. Ne po tom, co udělali. Co se chystali udělat. Čeho by mohla složením přísahy dosáhnout? Dřív nebo později ji vypátrají. Tomu už nezabrání. A nenapadalo ji, jak by mohla zachránit Martina. Vzhledem k možnostem by radši zemřela s vědomím, že nesložila falešnou přísahu a nesklonila se před nepřítelem.

Za ní se rozzářila obří obrazovka. Vojáci tam rozvěsili několik bílých prostěradel vedle sebe, takže vznikla promítací plocha pod širým nebem jako v autokině. Scéna, která se na ní objevila, zachycovala nahrubo otesaný dřevěný stůl před ocelovým pažením. Kapitánská kajuta na lodi? Před kamerou přešel nějaký muž, který se obrátil a usedl za stůl, záda rovná, tvář nelítostnou a bezcitnou.

Kate ucítila, jak se napjala. V ústech měla sucho.

„Jmenuji se Dorian Sloane.“

Slova pozvolna odezněla a Kate zůstala sama s jedinou myšlenkou: jestli je Dorian naživu, David je mrtvý. Důkaz měla tady na obrazovce tři metry vysoké a šest metrů široké, jak mdle shlíží na vyděšený dav. Jestli je Dorian naživu, David je mrtvý. To zjištění jí prozradilo, kolik naděje vkládala v opak. Do očí se jí nahrnuly slzy, ale Kate si je mrkáním osušila. Nadechla se, zatímco přemáhala nutkání otřít si oči. Kolem ní už si lidé otírali slzy, ale z úplně jiného důvodu. Všichni tleskali, objímali se a provolávali slávu. Některé obličeje byly nehybné jako Katin a mnozí prostě jen klopili zrak k zemi, nebo odvraceli tvář od obrazovky. Dorian drmolil dál, naprosto nevšímavý k jejich ovacím i zasmušilým výrazům.

„Nepřicházím k vám jako osvoboditel, spasitel ani váš vůdce. Jsem člověk, muž snažící se přežít, někdo, kdo se pokouší zachránit co nejvíc životů. Jen se zkrátka nacházím v jedinečném postavení. Jakožto ředitel Immari International disponuji zdroji potřebnými k prosazení změn. Immari má vlastní bezpečnostní sekci, soukromou rozvědku, přírodní zdroje, komunikační společnosti, dopravní organizace, a co je asi nejdůležitější, jedno z nejvyspělejších globálních oddělení vědeckého výzkumu a vývoje na světě. Jinými slovy jsme v pozici, kdy můžeme něco udělat, abychom v této těžké době pomohli. Naše možnosti jsou však omezené. Svým způsobem můžeme bojovat pouze v bitvách, které můžeme vyhrát. Nebudeme však uhýbat před tímto bojem ani před naší lidskou zodpovědností. Zachráníme všechny životy, které budeme moci. Vezměte si, jak jste dopadli. Vezměte si, co pro vás udělaly světové vlády.

Čelíme hrozbě, která v dějinách lidské evoluce nemá obdoby. Mezníku. Potopě. Stojíme po pás v krvi těch, kdo v tomto novém světě nemohou přežít. Vlády vás připoutaly k těm, kdo v potopě neumějí plavat. Nechaly vás, abyste se utopili. My nabízíme cestu vpřed, nataženou ruku ze záchranného člunu. Nabízíme volbu. Immari International má odvahu udělat, co je třeba, zachránit životy, které zachránit lze, a nabídnout klidné rozuzlení těm, které zachránit nemůže. Totéž jsem dnes přišel nabídnout i vám – život, nový svět vybudovaný přeživšími. Na oplátku nežádáme nic kromě vaší věrnosti a pomoci při budování nového světa. Budeme potřebovat veškerou pomoc, všechny fyzicky zdatné jedince, které seženeme. Ta pravá výzva nás teprve čeká. Usilujeme jen o možnost sehrát svou roli v nadcházející katastrofě, a proto vás nyní žádám – připojte se k nám, nebo odstupte. Pokud odstoupíte, nic se vám nestane. Dopravíme vás k těm, kdo s námi nesouhlasí, abyste mohli hledat vlastní řešení. Netoužíme po krveprolití; svět už má na rukou krve až až.

Naši odpůrci nás prohlašují za impérium. Šíří lži v zoufalé snaze udržet si moc. Považte, co s tou mocí udělali – vybudovali svět se dvěma druhy států, zeměmi třetího světa a prvního světa. A občany všech států, prvního i třetího světa, nechali válcovat kapitalismem, který nás rozdělil podle ekonomické hodnoty. Naše místo ve společnosti je určené tím, kolik je svět ochoten zaplatit za to, co vyprodukujeme za den. Tento mor je prostě jen biologickou obdobou týchž programů, s jejichž pomocí nás už několik staletí rozdělují.

Řešení, které přináší Immari International, je jednoduché – jeden svět s jedním státem, v němž budou všichni spolupracovat. Pokud dáváte přednost starému světu, pokud dáváte přednost orchideji, pokud byste radši seděli v koncentračním táboře a čekali na lék, který nedorazí, čekali, jestli přežijete, nebo zemřete, tak můžete. Nebo můžete zvolit život, spravedlivý svět, příležitost vybudovat něco nového. Volte hned. Nechcete-li být součástí immarijského řešení, zůstaňte stát na místě. Pokud nám chcete pomáhat, zachránit životy, které zachránit půjdou, přejděte k mužům držícím symboly Immari International. Muži u pultu s vámi udělají pohovor, aby zjistili, jaké dovednosti nám jste schopni nabídnout a jak můžete pomoci ostatním lidem.“

Dav kolem Kate se začal rozcházet. Zhruba každý desátý zůstal stát. Možná ani to ne.

Kate to přiznávala nerada, ale Dorianův proslov by zněl přesvědčivě každému, kdo nevěděl, jaký je doopravdy. Uměl mluvit; to věděla až moc dobře. Jak tam tak stála a sledovala ty, kdo se trousili k immarijským vojákům, proletěla jí hlavou sekvence obrazů. Její otec: umřel, aby zabránil immarijskému masakru. Její matka: mrtvá vinou moru, který rozpoutali. David: mrtvý Dorianovým přičiněním. A jejich nejnovější obětí se brzy stane i její adoptivní otec Martin. Učinil tolik těžkých rozhodnutí a obětí – mnohé z nich kvůli ní, aby ji ochránil. Snažil se ji chránit tak dlouho…

Nemohla ho opustit. Neudělá to, ať už se stane cokoli. A dokončí jeho výzkum.

Nahmátla batoh, který měla na zádech. Jsou v něm klíče k nalezení léku?

Udělala krok. Pak další. Přistoupí na jejich hru – dokud to bude nutné. Jako to udělal její otec. Jenže ten se k nim obrátil zády a oni ho pohřbili v dole pod Gibraltarem. Ona neustoupí.

Vmísila se do přibývajícího zástupu lidí, kteří se hemžili kolem stolků a mluvili jeden přes druhého. „Tady vás mám.“

Kate se otočila. Byl to muž ve středním věku, který ji oslovil před chvílí. „Ahoj,“ odpověděla. „Omlouvám se, že jsem předtím nebyla moc hovorná. Já… nebyla jsem si jistá, na které straně stojíte. Objevila jsem v sobě talent na přežití.“

Kapitola 35

U Ceuty

Severní Maroko

V noční tmě a záři obvodových světel viděl David z rozlehlé vojenské základny před sebou jen záblesky.

Její okolí bylo další záhadou. Konvoj tří džípů ujížděl po něčem, o čem by David přísahal, že je nečinným lávovým polem. Tu a tam se z hrbolaté sežehlé půdy linuly obláčky dýmu. Zápach potvrdil jeho nejhorší obavy. Immariové vyhloubili kolem téhle části města příkop, pak ji vypálili a zbytky srovnali se zemí, čímž vzniklo otevřené prostranství, jež bude muset překonat každý nepřítel, který by na ně chtěl zaútočit. Šikovné. Drastické, brutální, ale šikovné.

Výjev mu něco připomněl, nějakou přednášku. Na okamžik byl zase zpátky na Kolumbijské univerzitě před tím, než se svět změnil a doslova se na něj sesypal. Přednáškovým sálem se rozléhal hlas jeho profesora.

„Římský císař Justinián nařídil mrtvoly spálit. Mluvíme o polovině šestého století, přátelé. Západořímská říše podlehla Gótům, kteří vydrancovali Řím a ovládli státní správu. Východní říše s hlavním městem Konstantinopolí, dnešním Istanbulem, byla důležitou mocností civilizovaného světa. Tou dobou šlo o největší metropolitní oblast na zeměkouli, která ovládala Persii, Středomoří a všechna území, k nimž dokázala doplout její armáda. Mor, který vypukl v roce 541, všechno navždy změnil. Jednalo se o nákazu, jakou svět nepoznal nikdy předtím – ani potom. Ulicemi Istanbulu proudila krev mrtvých.

Těl bylo tolik, že je Justinián nařídil svrhnout do moře. Stále jich však zbývalo příliš mnoho. Římané vyhloubili hned za hradbami obrovské masové hroby, z nichž každý pojal sedmdesát tisíc osob. Ohně planuly několik dní.“

Historie se opakuje, přemítal David. Jestli k tomu došlo v Ceutě, jak je na tom zbytek světa? Mor rozpoutaný Tobským protokolem – eventualitou, jíž se posledních deset let snažil zabránit – už vypukl. A on selhal. Kolik lidí zemřelo? Skoro mimoděk se upnul na jedinou ženu – Kate. Dostala se z Gibraltaru? A pokud ano, kde je teď? V jižním Španělsku? Tady v Maroku? Představovala jehlu v kupce sena, ale pokud přežije to monstrum tyčící se před ním, klidně zapálí celý seník, jen aby ji našel. Bude si muset počkat na vhodnou příležitost, šanci na útěk. Z korby džípu sledoval, jak míjí poslední úsek vypáleného města.

Konvoj zpomalil u ocelové brány uprostřed obří zdi. Po obou stranách brány visely dva černé prapory. Když se otevřela, aby džípy mohly projet, přehnal se kolem závan větru a vlajky se rozvinuly: [II]. Immari International. Vysoká bílá zeď se tyčila do výšky dobrých deseti metrů a místy byla zčernalá dlouhými zuhelnatělými pásy, nepochybně jizvami uštědřenými nepřátelskými jezdci při obléhání. Černě pruhovaná zeď s bránou vypadala skoro jako zebra otvírající tlamu, aby konvoj pohltila. Prapory vlály jako uši stříhající ve větru. Do břicha bestie, pomyslel si David, když projížděli pod hradbami a brána se za nimi rychle zavírala.

V horách ho zajalo osm vojáků, kteří mu spoutali ruce a přivázali mu je k opasku. Mlčky se vezl na zadním sedadle džípu, kde přetrpěl kodrcavou, místy až brutální jízdu z hor. Prošel si několik únikových variant, ale všechny končily jeho seskokem z džípu, zpřelámáním značného počtu kostí a následným vyřazením z boje.

Teď se vrtěl na sedadle a ohlížel se napravo i nalevo, aby se obeznámil s vnitřkem základny a zachytil únikovou trasu. Immarijští vojáci za vysokou zdí pospíchali doplnit stav ve věžích, jimiž byla zeď lemovaná. Jejich počet Davidovi vyrazil dech. Kolik vojáků tady mohlo být? Minimálně tisíc u zdi obrácené do vnitrozemí. Další určitě patrolovali u ostatních zdí orientovaných k moři. Za zdí stály řady domků podél věží a širokých zásobovacích cest. Vypadaly převážně neobydleně, ale čas od času z některého vyšel voják, nebo do něj naopak zamířil.

Po obou stranách silnice se táhly tři brázdy zorané půdy. Každých asi tak pět metrů byl do země zapíchnutý dřevěný kůl připomínající seříznutý telefonní sloup. Na každém z nich visely ve vzdálenosti asi jednoho metru od sebe dva neforemné pytle. David je zpočátku považoval za obří vosí hnízda.

Před nimi se vynořila další vysoká nabílená zeď, prakticky k nerozeznání od té vnější, která Davidovi prozradila, kde se nachází – ve vyhlazovacím pásmu. Pokud nepřítel překoná vnější zeď, immariové ho v prostoru mezi hradbami rozstřílejí na kusy. V brázdách podél prašné cesty se nepochybně ukrývaly miny a David došel k závěru, že pytle zavěšené na kůlech jsou plné prázdných nábojnic, železného šrotu, hřebíků a dalších odpadků, které by po výbuchu roztrhaly každého, kdo by uvízl mezi zdmi.

Prastará pevnost prošla i dalšími moderními renovacemi. Každá ze strážných věží byla osazená masivními děly. David model nepoznával. Nějaká novinka? Mnohé z domků postrádaly střechu a Davida napadlo, že se v nich ukrývají protiletecká děla na hydraulických zvedácích připravená vysunout se a sestřelit jakékoli blížící se nepřátelské letadlo. Pochyboval však, že by jezdci na koních nějaká měli.

Vojáci opět něco pronesli do vysílačky a brána ve vnitřní zdi se před nimi rozestoupila. Tahle zeď už nebyla tolik ožehnutá jako vnější, ale i po ní se táhlo odshora až dolů několik zebřích pruhů. Když David projížděl vnitřní branou, cítil, jak se jeho šance na útěk tenčí. „Praštit nejbližšího strážného a zdrhat“ tady nebude stačit. Musí něco vymyslet.

Za vnitřní branou se táhla další ulice lemovaná domy a obchody, tentokrát bez min a improvizovaných výbušnin. Připomínala spíš malebnou starou vesničku. Kromě dalších vojáků tu byli i lidé v civilním oděvu. Očividně se jednalo o hlavní obytnou část základny.

Za druhou řadou domů a obchodů se zvedala další zeď, kamenná a mnohem starší. Otevřela se jiná brána. Město bylo utvářené skoro jako matrjoška.

Ceuta byla nejspíš stavěná po vzoru ostatních osad na březích Středozemního moře. Původní obyvatelé tu před tisíci lety nepochybně zbudovali malou přímořskou vísku, která se vzmohla na kupeckou stanici. Prosperita sem přilákala osadníky a méně zásadové oportunisty – zloděje a piráty. Výsledný obchod a zločin si vynutily stavbu prvních hradeb a město se v průběhu staletí dále rozrůstalo, přičemž pokaždé vztyčilo nové vnější hradby na ochranu nových občanů.

Zdejší budovy byly mnohem starší a nebyl tu nikdo v civilu, jen vojáci a zdánlivě nekonečné kupy děl, munice a dalšího vybavení. Immariové se chystali do války a tohle bylo zjevně jedno z hlavních výpadových center. Zároveň šlo o městskou citadelu. Tady bude souzen.

Obrátil se k vojákovi, který seděl v džípu vedle něj. „Vím, že plníte rozkazy, desátníku, ale měl byste mě pustit. Děláte obrovskou chybu. Odvezte mě za městskou bránu a propusťte mě. Nikdo se nic nedozví a vy se vyhnete vojenskému soudu za narušení tajné akce.“

Mladík se na něj zadíval, zaváhal a honem uhnul pohledem. „To nejde, plukovníku. Stálý rozkaz zní zajmout nebo zabít každého, koho najdeme za zdí.“

„Desátníku –“

„Už nás ohlásili, pane. Budete si muset promluvit s majorem.“ Mladý voják se odvrátil, zrovna když auto vjíždělo na nádvoří, kde parkovala flotila džípů. Konvoj zastavil, vojáci vytáhli Davida ven, zamířili s ním k budově a odvedli ho několika chodbami do cely s těžkými železnými mřížemi a malým, vysoko umístěným oknem.

* * *

David stál v cele a čekal s rukama stále ještě spoutanýma a přivázanýma k opasku. Po nějakém čase se na kamenné podlaze ozvaly hlasité kroky a objevil se voják. Černou uniformu měl nažehlenou a na rameni stříbrný prýmek. Poručík. Zadíval se na Davida zpoza mříží, ale udržoval si odstup. Na rozdíl od desátníka v džípu nebylo v jeho hlase slyšet váhání. „Identifikujte se.“

David udělal krok k němu. „Nechtěl jste říct: Identifikujte se, plukovníku?“

Jeho protějšek viditelně zaváhal a zopakoval už pomaleji: „Identifikujte se, plukovníku.“

„Byl jste informován o tajných akcích zde v Maroku, poručíku?“

Poručík zatěkal pohledem nalevo a napravo. Pochyby. „Ne… nebylo mi řečeno –“

„Víte proč?“ David pozvedl spoutané ruce. „Neodpovídejte. Byla to řečnická otázka. Nebylo vám to řečeno, protože, přesně tak, jde o tajné akce. Utajené. Jestli zde nahlásíte mou přítomnost, akce bude v tahu. Stejně jako vaše šance na povýšení nebo pověření jakýmkoli jiným úkolem kromě škrábání brambor. Chápete?“

Nechal slova chvíli působit. Když promluvil znovu, už to neznělo tak tvrdě. „V tuhle chvíli neznám vaše jméno a vy neznáte moje. To je dobře. V tuhle chvíli je to jen přehlédnutí, hloupý omyl nízko postavené pohraniční hlídky. Když mě pustíte a poskytnete mi džíp, dá se na to zapomenout.“

Poručík na chvíli zaváhal a David už si myslel, že pro něco sáhne do kapsy, možná pro klíče, když se na kamenné podlaze ozvaly další těžké boty a do chodby vstoupil další voják – major. Nadřízený důstojník zatěkal pohledem od poručíka k Davidovi, jako by je při něčem přistihl. Tvářil se vlídně, skoro až netečně, Davidovi přišlo, že možná i trochu pobaveně.

Poručík se při spatření majora napřímil a ohlásil: „Našli ho v kopcích pod Džebel Músá, pane. Odmítá se identifikovat a já nemám žádné rozkazy pro transfer.“

David se zadíval na majora. Ano, poznával ho. Měl delší vlasy a užší tvář, ale oči měl tytéž, jaké David viděl před několika lety na fotografii připíchnuté k hlášení o průběhu akce. Příslušný agent napsal hlášení úhlednými tiskacími písmeny, jako by důkladně zvažoval každičké slovo i hlásku. Major býval terénním agentem Orloje – příslušníkem tajné rozvědky, pro kterou David pracoval. David nedávno zjistil, že Orloj ve skutečnosti ovládali immariové. Major by ho mohl znát. Ale pokud ne… Tak jako tak je vyřízený, když něco neudělá.

Přistoupil k železným mřížím. Poručík ustoupil a položil ruku na pistoli. Major zůstal stát a pomalu natočil hlavu.

„Máte pravdu, poručíku,“ pronesl David. „Nejsem podplukovník. Stejně jako muž, který stojí vedle vás, není major.“ Pokračoval, než poručík stihl něco namítnout. „A povím vám ještě něco, co o ‚majorovi‘ nevíte. Před dvěma lety zlikvidoval vysoce ceněného teroristu jménem Omar al-Kúsá. Zastřelil ho za soumraku ze vzdálenosti skoro dvou kilometrů.“ Pokynul majorovi. „Pamatuju si to, protože když jsem četl hlášení o průběhu akce, řekl jsem si, že to tedy musel být pekelně dobrý střelec.“

Major naklonil hlavu, pak pokrčil rameny a poprvé přerušil oční kontakt. „Popravdě řečeno to byla spíš šťastná trefa. Už jsem zasouval do hlavně další náboj, když jsem uviděl, že al-Kúsá nevstává.“

„Já… nechápu,“ ozval se poručík.

„Ještě aby. Náš tajemný host právě popsal utajenou operaci Orloje, což znamená, že je buď náčelník stanice, nebo šéfanalytik. Neřekl bych, že analytikové navštěvují tělocvičnu tak často jako tady náš podplukovník. Propusťte ho.“

Poručík odemkl celu a rozvázal Davidovi ruce, načež se obrátil k majorovi. „Měl bych –“

„Měl byste si dát odchod, poručíku.“ Major se otočil a zamířil chodbou pryč. „Pojďte za mnou, plukovníku.“

Když za ním David kráčel kamennou chodbou, přemítal, jestli se ubírá hlouběji do pasti, nebo ven z ní.

Kapitola 36

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Major odvedl Davida z budovy s vazebními celami na rozlehlé nádvoří s ohradami, zpoza nichž byl slyšet šramot. Chovali tu snad domácí zvířata? Nocí se nesly zvuky, které nedokázal určit.

Major zřejmě zaregistroval jeho zájem a loupl očima k výběhům. „Barbaři, co čekají na převozníka.“

David uvažoval, co tím asi chtěl říct. „Převozník“ v řecké mytologii převážel duše čerstvě zemřelých po řece Styx neboli Acherón do podsvětí. Rozhodl se pustit to z hlavy. Teď se musel vypořádat s naléhavějšími záhadami.

Už beze slova došli k velké budově uprostřed vnitřní zástavby.

David zběžně obhlédl majorovu kancelář. Nechtěl působit moc zvědavě, ale několik věcí ho upoutalo. Byla moc velká. Očividně šlo o kancelář velitele základny. A byla stroze zařízená. Stěny byly očesané na bílý sádrokarton a kromě nich tu už skoro nic nebylo – černá immarijská vlajka v rohu, prostý dřevěný psací stůl s otočným kovovým křeslem a před ním dvě skládací stoličky.

Major žuchl za stůl, vytáhl z horní zásuvky balíček cigaret a hned si jednu zapálil. Podržel zápalku před sebou a vzhlédl k Davidovi. „Kouříte?“

„Po vypuknutí moru jsem přestal. Řekl jsem si, že za pár týdnů stejně žádné nezbydou.“

Major zamával zápalkou a hodil ji do popelníku. „Ještě že mi to zase tak moc nepálí.“

David se neposadil. Chtěl mezi nimi udržet určitý odstup. Přešel k oknu a zamyšleně se zadíval ven v naději, že major se nějak prozradí, nabídne Davidovi únikovou trasu.

Major mezi ně vyfoukl obláček dýmu a pomalu pronesl, jako by v duchu vážil každé slovo: „Jsem Alexander Rukin. Plukovníku…“

Je dobrý, pomyslel si David. Přímo k věci. Žádná úniková trasa. O co se můžu opřít? O tuhle místnost. Major, a velitelem tak velké základny? To bylo nepravděpodobné. Jenže David měl pocit, že tu není přítomný žádný nadřízený důstojník. „Řekli mi, že velitel základny bude informován o mé přítomnosti, pokud přijdeme do kontaktu.“

„Třeba byl.“ Rukin znovu potáhl z cigarety. David vycítil změnu. Že by měnil přístup?

„Je v jižním Španělsku, kde velí invazi. Nasadil tam skoro všechny. Zůstala nám minimální posádka. Našeho náčelníka, plukovníka Garrotta, dostali předevčírem. Ten kretén nám tady špacíroval, obcházel strážní věže a potřásal všem rukama, jako by ho zvolili starostou pekla. Berberský odstřelovač ho složil jednou ranou. Předpokládáme, že střelec byl v kopcích, proto jsme tam postavili hlídky. A detektory střelby po obvodu. Teď chci vědět, co tady děláte vy.“

Ano, Rukin ho zasypal zbytečnými podrobnostmi v naději, že David ho napodobí, vylíčí mu svůj příběh a udělá chybu. „Mám tady práci.“

„Jakou –“

„To je tajné,“ uťal ho David a otočil se tváří k němu. Kolik času mám k dispozici? Asi tak hodinu, než zjistí, že jsem podvodník? Přinejlepším získám krátký odklad. „Ohlaste to. Jestli máte prověření, tak vám to řeknou.“

„Víte přece, že to nejde.“

„Proč ne?“

„Kvůli tomu výbuchu.“ Rukin zapátral v Davidově tváři. „Vy o tom nevíte?“

„Zřejmě ne.“

„Někdo odpálil subjadernou bombu na immarijském ústředí v Německu. Nikdo teď nic neohlašuje, a už vůbec ne potvrzení tajných akcí.“

David nedokázal zakrýt údiv. Zároveň se mu však nabízela úniková trasa. „Byl jsem… na cestě, nedostával jsem hlášení.“

„Odkud?“

Teď se ukáže. „Z Recife.“

Rukin se předklonil. „V Recife není žádná orlojovská stanice –“

„Zrovna jsme začínali, když proběhla čistka mezi analytiky. Pak vypukl mor. Stihl jsem vyváznout jen taktak. Od té doby pracuju na zvláštním úkolu.“

„Zajímavé. To je opravdu zajímavá historka, plukovníku. Takhle se to má ve skutečnosti – jestli mi okamžitě neřeknete, kdo jste a proč jste tady, budu vás muset držet v cele, dokud neověřím vaši totožnost. Když to neudělám, mám po prdeli.“

David na něj upřel pohled. „Máte pravdu. Je to… tajnůstkaření, které je pro operativce typické. Starý zvyk. Asi jsem pro Orloj dělal příliš dlouho.“ Pak mu předložil příběh, který vymýšlel od chvíle, kdy projel první branou. „Jdu vám pomoct se zajištěním základny. Jmenuju se Alex Wells. Jestli ústředí padlo, musí na ředitelství zvláštních jednotek být někdo, kdo mě může ověřit.“

Rukin si udělal pár poznámek do zápisníku. „Do té doby budete muset zůstat pod dohledem na ubikaci. Jistě chápete, plukovníku.“

„Chápu,“ přitakal David. Získal jsem odklad. Bude to stačit k útěku? Jeho mysl ovládal jediný cíl: najít Kate. K tomu však potřeboval informace. „Mám však jeden… požadavek. Jak jsem říkal, byl jsem na cestě. Rád bych slyšel veškeré novinky. Cokoli neutajeného, samozřejmě.“

Rukin se rozvalil v kovovém křesle, jako by se konečně uvolnil. „Říká se, že Dorian Sloane se vrátil. Zatkli ho u východu z té antarktické stavby, to dá rozum. Jenže on u sebe údajně měl kufřík. Ti blbci, co to měli na povel, odvezli kufřík na ústředí, kde vyhodil celou budovu do povětří. Podle mě jasný darwinismus v praxi.“

„Co se s ním stalo?“

„To je na tom to zvláštní. Říká se, že při výslechu zabil strážného a roztrhal řediteli Sandersovi hrdlo. Načež, to budete zírat, ho zastřelili – dvě kulky do hlavy zblízka. Hodinu nato vyšel ze stavby. S úplně novým tělem – a veškerými vzpomínkami. Na sobě neměl ani škrábnutí.“

„To není možné…“

„Kdyby jen to. Immariové se kolem něj zoufale snaží vytvořit nějakou báji. A zabírá to. Řadoví vojáci už ho uctívají. Konec světa, mesiáš, povídačky o nanebevzetí… tady v Ceutě i všude jinde, kde vlaje immarijská vlajka. Je to k zblití.“

„Vy tomu nevěříte?“

„Já věřím, že celý svět krouží nad výpustí a Immari International je jediné hovno, které plave.“

„Tak… doufejme, že bude plavat i nadále, majore. Jsem po té cestě trochu unavený.“

„Jasně.“

Rukin přivolal dva vojáky, kterým nařídil, aby Davida odvedli na ubikaci a nepřetržitě ho hlídali.

* * *

Alexander Rukin típl cigaretu a zadíval se na slova napsaná na papíru.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel jeho zástupce kapitán Kamau.

Vysoký Afričan promluvil rozvážným, hlubokým hlasem. „Žerete tu jeho historku, pane?“

„Jasně. Je asi stejně pravdivá jako Mikuláš.“ Rukin si zapálil další cigaretu a nakoukl do balíčku. Ještě zbývaly tři.

„Co je zač?“

„Nemám ponětí. Někdo to ale bude. Profík. Možná jeden z našich, spíš jeden z nich.“

„Mám to prověřit?“

„Prosím.“ Rukin mu podal útržek papíru. „A dejte ho pod zesílenou ostrahu. Ať nevidí nic kromě toho, co spojenci vidí ze vzduchu.“

„Rozkaz.“ Kamau se začetl do papírku. „Podplukovník Alex Wells?“

Rukin přikývl. „Nevím, jestli to není falešné jméno, ale zní to až podezřele moc jako Arthur Wellesley.“

„Wellesley?“

„Vévoda z Wellingtonu. Porazil Napoleona v bitvě u Waterloo. To je fuk.“

„Jestli je to podvodník, proč ho nezatkneme? A nevyslechneme?“

„Jste dobrý voják, Kamaue, ale práce rozvědčíka vám moc nejde. Musíme zjistit, s kým máme tu čest. Třeba nás dovede k větším rybám nebo k nějaké rozsáhlejší akci. Malá ryba se někdy dá využít jako návnada.“

Típl cigaretu. V čekání byl dobrý. „Přiveďte mu nějakou holku. Třeba se rozmluví.“ Znovu se zadíval na balíček. „A sežeňte mi žvára.“

„Včera je v kantýně vyprodali, pane.“ Kamau se odmlčel. „Ale poručík Shaw prý nějaká vyhrál v kartách.“

„Vážně? Škoda, že mu je ukradli. Někteří chlapi neumějí prohrávat.“

„Zařídím to, pane.“

* * *

David si promnul oči. Byl si jistý dvěma věcmi – že major Rukin mu na to neskočil a že se odsud na svobodu neprostřílí. Došel k závěru, že si odpočine a pak zkusí zlikvidovat strážné u dveří. Dalším vývojem situace si nebyl jistý.

Jeho vnitřní debatu přerušilo tiché zaklepání.

David vstal. „Vstupte.“

Dovnitř vešla štíhlá žena s vlnitými černými vlasy a světle karamelovou pletí, která za sebou rychle zavřela dveře. „Major Rukin se dává poroučet,“ pronesla tiše, vyhýbajíc se jeho pohledu.

Byla opravdu krásná. Čím víc David poznával tenhle svět, tím méně se mu líbil.

„Můžeš odejít.“

„Prosím –“

„Běž,“ trval na svém David.

„Prosím, pane. Když mě odmítnete, čeká mě malér.“

David ji v duchu viděl, jak čeká, až usne, a pak se k němu plíží, aby mu přejela po krku nožem. U Rukina by to nevylučoval. Něco takového nemohl riskovat. „Když tady zůstaneš, mohl by potkat malér mě. Běž. Už to nebudu opakovat.“

Bez dalšího slova odešla.

Další zaťukání, tentokrát naléhavější.

„Řekl jsem, že ne–“

Dveře se otevřely a odhalily vysokého Afričana, který pokynul oběma strážným a vstoupil, načež za sebou zabouchl dveře.

Davidovi proletěla hlavou jediná fráze. Konec hry. „Kamau,“ zašeptal.

„Ahoj, Davide.“

Kapitola 37

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Nějakou chvíli David i Kamau mlčeli. Jen stáli a zírali jeden na druhého.

Ticho prolomil David. „Přišels mě odvést k majorovi?“

„Ne.“

„Řekls mu, kdo jsem?“

„Ne. A neudělám to.“

David dokázal myslet na jediné: na které straně stojí? Potřeboval zjistit, komu je Kamau loajální, aniž by totéž prozradil o sobě. „Proč jsi mu to neřekl?“

„Protože jsi mu to neřekl ty. Věřím, žes k tomu měl důvod, i když nevím jaký. Před třemi lety jsi mi v Adenském zálivu zachránil život.“

David si akci vybavoval – hromadný zásah příslušníků několika orlojovských stanic, který úspěšně rozbil pirátskou síť. Kamau pracoval jako terénní agent pro nairobskou stanici. Byl to zdatný voják, který prostě měl toho dne smůlu. Jeho oddíl vtrhl na palubu druhé ze tří pirátských lodí a záhy byl zatlačený do kouta – odhadnout počet bojeschopných mužů v jednotlivých lodích nebylo možné. Davidův oddíl pomohl zajistit loď a přišel Kamauovu týmu na pomoc. To už bylo pro mnohé z jeho členů pozdě.

Kamau pokračoval. „V životě jsem neviděl nikoho bojovat tak, jak jsi bojoval ty. Jestli utajením tvé totožnosti mohu udělat něco pro to, abych splatil svůj dluh vůči tobě, budu ji tajit. A pomůžu ti, jestli chceš, jestli jsi přišel udělat to, co si myslím.“

Byla to návnada, přemítal David, na kterou měl skočit? V duchu se přikláněl spíš k tomu, že Kamauovi může důvěřovat. Potřeboval však další informace. „Jak ses sem dostal?“

„Před čtvrtrokem jsem to schytal šrapnelem do nohy. Orloj mě poslal na nemocenskou a já chtěl odjet z Nairobi. Měl jsem rodinu v Tangeru, kde jsem se ještě zotavoval, když vypukl mor. Během několika dnů vyhladil celé město. Tak jsem zamířil sem. Všichni terénní agenti Orloje dostali v immarijské armádě důstojnickou hodnost. Mě udělali kapitánem. Ze staničních náčelníků se stali podplukovníci, což je zčásti důvod, proč major Rukin věří tvojí historce. Severní Afrika je nebezpečná pro každého osamělého člověka, i pro vojáka. Nalezl jsem tady útočiště; neměl jsem na vybranou.“

„Co je to vlastně za základnu?“

Kamau se zatvářil pochybovačně. „Ty to nevíš?“

David se na něj zadíval. Následující odpověď mu prozradí, jak je to s Kamauem, čemu doopravdy věří. „Chci to slyšet od tebe.“

Kamau se narovnal. „Je to bídné místo. Práh pekla. Zpracovávací středisko. Přivážejí sem přeživší z Afriky a středomořských ostrovů. A brzy i z jižního Španělska.“

„Přeživší…“ zopakoval David. Pak mu to došlo. „Ty, kdo přežili mor.“

Kamau se na něj podíval ještě užasleji.

„Byl jsem nějaký čas… mimo. Potřebuju, abys mi to v rychlosti shrnul.“

Kamau mu vylíčil propuknutí globální nákazy a zhroucení vlád na celém světě. Rozmach orchidejových čtvrtí a velkolepý immarijský plán. David se to snažil strávit. Znělo to jako hotová noční můra.

„Takže přeživší svážejí sem. Co s nimi dělají?“

„Oddělují silné od slabých.“

„Co dělají se slabými?“

„Posílají je zpátky na morových člunech. Shazují je do moře.“

David se posadil ke stolu, jak se snažil pochopit tu hrůzu. Proč?

Kamau jako by mu četl myšlenky. „Immariové staví armádu. Největší v dějinách. Říká se, že v Antarktidě něco našli. Jenže o tom koluje spousta klepů. Říká se, že Dorian Sloane se vrátil. Že ho nelze zabít. To, co ti řekl Rukin, je pravda – v Německu včera došlo na immarijském ústředí k explozi. Mluví se o otevřené válce, ale spojenci mají další problém. Říká se, že ten zázračný lék, orchidea, přestal působit, že po celém světě se opět zvedá vlna smrti. Lidé si myslí, že nastal konec.“

David si promnul spánky. „Řekls, že si myslíš, že víš, proč jsem přišel.“

Kamau přikývl. „Přišels to tu zlikvidovat, nebo snad ne?“

David se rozhodl ve chvíli, kdy Kamau ta slova vyřkl. Není snad měřítkem vojáka, že je ochoten bojovat spravedlivou bitvu, i když už je prohraná? Co jiného mohl dělat? Zoufale toužil najít Kate, ale před tímhle přece neuteče. Zemře v boji. Vlastně už se z toho začínal stávat zvyk. Snažil se na to nemyslet, na probuzení v tubusu, na to, čím byl. Teď a tady – na ničem jiném nezáleželo. „Ano. Přišel jsem to tu zlikvidovat. Říkals, že mi pomůžeš?“

„Ano.“

David na něj upíral zrak, jak se snažil rozhodnout, jestli mu důvěřuje. „Proč jsi to ještě nezkusil? Už jsi tady…“

„Dva měsíce.“ Kamau začal přecházet po místnosti. „Před příchodem jsem o immarijském plánu nevěděl. Ani jsem nevěděl, že Orloj byl jejich pobočka pro tajné akce. Když jsem se dozvěděl pravdu, hrozně to mnou otřáslo.“

David ten pocit znal. Nechal Kamaua mluvit.

„Uvízl jsem tady v Ceutě. Svět byl zoufalý. Jen jsem věděl, že sem směřují přeživší a že tady nacházejí útočiště. Neměl jsem ponětí… že budu muset uzavřít smlouvu s ďáblem, abych přežil. Neměl jsem jak zaútočit na základnu. Neměl jsem na vybranou. Až do včerejška tady bylo posádkou skoro sto tisíc immarijských vojáků.“

„A teď?“

„Asi šest tisíc.“

„Kolik jich bude bojovat na naší straně?“

„Moc ne. Na život a na smrt bych důvěřoval maximálně tak deseti. A to od nich budeme žádat jejich životy.“

Deset proti šesti tisícům. Z toho kouká přinejlepším porážka. David to potřeboval pojmout jinak, vymyslet způsob, jak dynamiku zvrátit.

„Potřebuješ něco, Davide?“

„Teď zrovna si potřebuju trochu odpočinout. Dokážeš Rukina zdržet, aby nezjistil, kdo jsem?“

„Ano, ale ne nadlouho.“

„Díky. Vraťte se v šest nula nula, kapitáne.“

Kamau přikývl a odešel.

David vlezl do postele. Poprvé od chvíle, kdy vystoupil z tubusu, si připadal sebevědomě, pevně na zemi. Věděl proč – teď měl cíl, úkol, který je třeba vykonat, a nepřítele, kterého je třeba porazit. Byl to dobrý pocit. Spánek se dostavil brzy.

Kapitola 38

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Immarijští vojáci nasměrovali Kate a ostatní přeživší, kteří složili přísahu, k jednomu z bílých hotelových věžáků, kde je ubytovávali na pokojích po dvou. Slunce zapadlo už před několika hodinami, ale Kate vyhlížela posuvnými prosklenými dveřmi ven, podobně jako to včera viděla dělat obyvatele orchidejové čtvrti.

Nad Středozemním mořem nesvítilo jediné světlo. Ještě nikdy je neviděla tak tmavé. Jen na protějším břehu se matně třpytilo nějaké město v severním Maroku.

„Vezmeš si tuhle postel?“ zeptala se její spolubydlící a ukázala na lůžko, které stálo u okna blíž ke Kate.

„Jasně.“

Spolubydlící si rozložila věci na druhou postel a začala pročesávat pokoj – Kate netušila, co v něm může hledat.

Kate chtěla zkusit najít v batohu něco, co by se jí mohlo hodit, ale byla na to už moc utahaná – tělesně i duševně.

Zastrčila batoh pod pokrývku, ulehla a nechala se přemoci spánkem.

* * *

Nebyla v atlanťanské stavbě, to jí bylo hned jasné. Působilo to spíš jako vila v nějakém středomořském městě, možná v historické části Marbelly. Mramorem vykládaná podlaha vedla ke klenutým dřevěným dveřím. Kate z nich měla dojem, že když je otevře, dojde k něčemu důležitému, k nějakému odhalení.

Udělala krok.

Napravo měla dvoje dveře. Za těmi bližšími slyšela pohyb.

„Haló?“

Pohyb ustal.

Přešla ke dveřím a pomalu je otevřela.

David.

Seděl na kraji dvoulůžka se zmuchlaným povlečením. Od pasu nahoru byl nahý a předkláněl se, aby si mohl rozvázat černé šněrovací boty. „Tady tě máme.“

„Ty jsi… naživu.“

„Zřejmě mě poslední dobou není snadné zabít.“ Zvedl hlavu. „Počkat. Ty sis myslela, že už mě neuvidíš. Vzdala ses naděje.“

Kate zavřela dveře. „Nikdy se nevzdávám naděje, když jde o někoho, koho miluju.“

* * *

Kate se probudila se znepokojivým pocitem – pamatovala si každičkou vteřinu snu, jako by tam skutečně byla. David. Žil ještě? Nebo si jen vysnila naději? Musí se soustředit. Martin. Únik. To teď byly její priority.

Do místnosti se vkrádaly první sluneční paprsky a spolubydlící už byla vzhůru.

Kate otevřela batoh a začala se v něm hrabat. Vzala zápisník a nalistovala první stránku.

Martin jí tam naškrábal vzkaz.

Má nejdražší Kate,

jestli čteš tahle slova, tak nás chytili. Posledních 40 dní to byla má hlavní obava. 4x jsem se tě snažil dostat ven, ale už bylo pozdě. Doufal jsem, že jeden z těch 30 pacientů, kteří zemřeli při pokusech, nás dovede k léku, ale nestihli jsme to. Od 29. 5. 87, kdy tvůj otec zmizel, jsem se bez ustání snažil zajistit ti bezpečí. Mé selhání je nyní naprosté.

Splň mi poslední přání – zachraň se. Nech mě být. O nic víc nežádám.

Jsem pyšný na to, jaká žena z tebe vyrostla.

Martin

Kate zaklapla zápisník, opět ho otevřela a přečetla si vzkaz znovu. Martinovo sdělení bylo jasné. A dojemné. Cítila však, že to není všechno. Vytáhla z batohu tužku a zakroužkovala všechna čísla. Dohromady to dávalo:

4043029587

Telefonní číslo. Kate se posadila na posteli.

„Co to máš?“ vyzvídala spolubydlící.

Kate byla tak ponořená v myšlenkách, že ji skoro ani neslyšela. „É… takovou… křížovku.“

Spolubydlící odložila knížku a převalila se, náhle zaujatá. „Můžu si ji vzít, až s ní skončíš?“

Kate pokrčila rameny. „Promiň, už jsem ji vyplnila.“

Spolubydlící se zamračila, vstala a beze slova odpochodovala do koupelny. Ozvalo se klapnutí zámku.

Kate vylovila z batohu satelitní telefon a vytočila číslo.

Satelitní telefon pípl, cvakl a okamžitě se ozval hlas, z něhož Kate pochopila, že jde o nahrávku. Hlas patřil ženě a mluvil s americkým přízvukem.

„Kontinuita. Aktuální stav. Doba pořízení záznamu: 22.15 lokálního atlantského času, sedmdesátý devátý den nákazy. Pokus č. 498: výsledek negativní.“

Pokus č. 498. Co byl poslední pokus, na kterém pracovala – ten, při němž zemřela Marie Romerová? Zkumavka, kterou si od ní Martin vyžádal, výsledek, který nahrál do toho termoskovitého válce? 493? Od té doby proběhlo ještě pět dalších pokusů, zřejmě na dalších pracovištích.

„Stav sítě: mimo provoz. Chcete-li mluvit s ústřednou, vytočte nulu.“ Mluvčí se odmlčela a hlas se změnil. „Kontinuita. Unsere Situation ist…“

Opakování zprávy v němčině. Kate zmáčkla nulu. Uslyšela šramocení v koupelně.

Kdyby spolubydlící uviděla její satelitní telefon, hned by to oznámila a Kate by čekal výslech. Vojáci vyhlásili pro věžák s přeživšími systém založený na čestném slově – všichni „členové“ byli povinni odevzdat veškeré zbraně či elektroniku. Nikdo je neprohledával – součástí immarijského vymývání mozků bylo zřejmě i předstírání, že jsou dobrovolnými členy, ne vězni, a násilné prohlídky by šarádu překazily. Immariové však každopádně stanovili přísné tresty za jakýkoli projev nesouhlasu. Každý, koho přistihli s něčím podezřelým, s čímkoli lesklým a ostrým nebo vybaveným vypínačem, byl okamžitě přemístěn do druhého věžáku – k těm, kdo nesložili přísahu.

Kate držela telefon za polštářem, aby ho spolubydlící nezahlédla, až vyjde z koupelny. Sklonila hlavu k telefonu, až měla obličej napůl schovaný za polštářem, a naslouchala.

Ozval se rychle hovořící ženský hlas. „Vstupní kód?“

Kate chvíli trvalo, než informaci zpracovala.

„Já…“

„Vstupní kód.“

„Neznám ho,“ zašeptala Kate s očima upřenýma na dveře.

„Identifikujte se,“ opáčila žena s náznakem zájmu nebo možná podezření.

„Já… pracuju s Martinem Greyem.“

„Dejte mi ho k telefonu.“

Kate se chvíli rozmýšlela. Něco jí říkalo, aby vytrvala a zjistila víc, ale jak? Docházel jí čas – i možnosti. Mohla snad dělat něco jiného než vylíčit svůj příběh a požádat o pomoc?

Dveře koupelny cvakly.

Kate upustila telefon za polštář. Naštěstí si vzpomněla, že ho má ještě vypnout.

Když zvedla hlavu, spatřila spolubydlící, jak si ji měří pohledem.

Kate se pokusila soustředit na zápisník, který držela ve druhé ruce. „Co je?“ zeptala se nevinně.

„Tys s někým mluvila?“

„Sama se sebou.“ Kate zvedla zápisník. „Pomáhá mi to při hláskování. Mám problémy s pravopisem.“ I se lhaním, pomyslela si.

Ve tváři spolubydlící se zračilo podezření, ale pak se vrátila ke svému lůžku a pokračovala ve čtení.

Následující tři hodiny uplynuly v tichu. Kate ležela na posteli a přemýšlela, jak by mohla dostat Martina ven. Spolubydlící si četla a občas se zasmála.

Ozval se signál ohlašující snídani a spolubydlící byla během několika vteřin u dveří, kde zaváhala. „Jdeš taky?“

„Počkám, až se fronta zkrátí,“ odpověděla Kate.

Jakmile se zavřely dveře, opět vytočila číslo.

„Vstupní kód?“

„To jsem zase já. Pracuju s Martinem Greyem.“

„Dejte mi doktora Greye –“

„To nejde. Rozdělili nás. Zajali nás immariové.“

„Jaký máte vstupní kód?“

„Podívejte, já žádný kód nemám. Potřebujeme pomoc. Držel mě v nevědomosti. Nic nevím, ale Martin za pár hodin zemře, když nám nikdo nepomůže.“

„Identifikujte se.“

Kate vydechla. „Kate Warnerová.“

Linka oněměla, až se Kate lekla, že ji někdo přerušil. Mrkla na displej telefonu. Pořád ještě na něm naskakovaly vteřiny. „Haló?“ Odmlčela se. „Haló?“

„Zůstaňte u telefonu.“

Následovala dvě pípnutí a pak mužský hlas, mladý, bryskní, soustředěný. „Doktorko Warnerová?“

„Ano.“

„Tady Paul Brenner. Před časem jsem začal spolupracovat s Martinem. Dokonce jsem… viděl jsem všechna vaše hlášení, doktorko Warnerová. Kde jste teď?“

„V Marbelle. Orchidejová čtvrť. Immariové obsadili čtvrť i zbytek města.“

„My víme.“

„Potřebujeme pomoc.“

„Operátorka tvrdila, že vás s doktorem Greyem rozdělili.“

„Ano.“

„Máte přístup k jeho výzkumným poznámkám?“

Kate zaletěla pohledem k batohu. Ta otázka ji zneklidnila. „Já… mohla bych je získat. Proč?“

„Domníváme se, že v nich jsou poznatky, které naléhavě potřebujeme.“

„A my se zase naléhavě potřebujeme dostat odsud, takže bychom se mohli dohodnout.“

„Nemůžeme vám pomoci –“

„Proč ne? Co NATO? Nemůžete sem poslat nějaké komando nebo tak něco, aby nás zachránili?“

„NATO už neexistuje. Podívejte, situace je složitější –“

„To mi povídejte.“

„Orchidea už proti moru nezabírá. Lidé umírají – všude. Prezident zemřel před pár hodinami a viceprezident ho následoval krátce poté.“

„Kdo řídí vládu –“

„Prezidentského úřadu se ujal předseda sněmovny, ten však byl následně zavražděn. Podezřívali ho ze sympatií s immarii. Říká se, že ho nahradil sbor štábních náčelníků a že jejich předseda se považuje za prozatímního prezidenta. Zvažuje plán, který… My ten výzkum potřebujeme, doktorko Warnerová.“

„Proč orchidea selhává?“

„Další mutace. Poslyšte, my si myslíme, že Martin na něčem pracoval, ale nevíme na čem. Musím s ním mluvit.“

Kate otevřela zápisník a začetla se do něj. Nic z toho nechápala.

„Doktorko Warnerová?“

„Tady jsem. Dostanete nás odsud?“

Dlouhá odmlka. „Nemůžeme nikoho dostat do orchidejové čtvrti, ale jestli se vám podaří utéct… Uvidím, jestli bych pro vás dokázal zařídit odvoz. Jenže – podle našich zdrojů plánují immariové evakukovat jižní Španělsko dnes v noci, tedy aspoň přeživší.“

Kate se zadívala k proskleným dveřím. Slunce už skoro vyšlo. Bude to dlouhý den.

„Ještě se vám ozvu. Buďte připravení.“

Kapitola 39

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Davida probudil druhý nejhlasitější poplach, jaký kdy slyšel. Nejhlasitější byl ten v Langley ve státě Virginia v roce 2003 – pneumatický klakson těsně u hlavy, který ho přiměl vyskočit z postele napůl svlečeného. Jeho výcvikoví velitelé ho pořád ještě polonahého vytáhli z kasáren a vysadili v severovirginských lesích.

„V lese je šest odstřelovačů. Do setmění se musíte vrátit do kasáren. Na kulkách je barva, a jestli na sobě nějakou budete mít, tak vás nechceme.“

Vyhodili ho z jedoucí dodávky a znovu je spatřil, až když slunce zapadalo za jednopodlažní budovou kasáren.

Od toho večera už nikdy nespal ve spodním prádle kromě té jedné noci, drobného nedopatření, momentální slabosti, kdy se přestal hlídat na Gibraltaru s Kate.

Teď se za dveřmi ozval příval kroků. Zaujal pozici v protějším rohu místnosti, úhlopříčně proti dveřím, připravený zaútočit na kohokoli, kdo vstoupí. Že by ho Rukin prokoukl? Měl na pokoji nastražený odposlech? Pak by všechno slyšel.

Dveře cvakly, ale neotevřely se. Zpoza dveří vykoukly dvě černé ruce, které se natáhly a ukázaly prázdné dlaně. Jejich majitel se ozval přes zvuk spěchajících kroků. „Kamau.“

„Pojď dál. Zavři za sebou dveře,“ vyzval ho David z podřepu, načež rychle a tiše přeběhl bosýma nohama do druhého rohu pokoje, kam nebylo od dveří vidět.

Kamau vešel dovnitř a zavřel za sebou. Okamžitě se zaměřil na roh, z něhož se ozval Davidův hlas, a pak se otočil k druhému rohu, kde se s ním střetl pohledem.

„Čelíme útoku,“ oznámil.

„Kdo útočí?“

„Nevíme. Major si tě vyžádal.“

David následoval Kamaua do chodby plné vojáků, kteří spěchali na místa a nevšímali si jich.

Na vnitřním nádvoří citadely před obytným křídlem to vřelo aktivitou. David by se nejradši zastavil, aby mohl provést taktické zhodnocení situace, ale Kamau je hnal poklusem dál k vyšší věži.

Vyběhli po rozvrzaném ocelovém schodišti, kde Kamau těsně před poslední podestou chytil Davida za loket. „Taky nevědí, co se děje. Chce si tě vyzkoušet.“

David přikývl a vešel za Kamauem do operačního střediska, které překonávalo i jeho nejdivočejší očekávání. Byla to osmiboká místnost; každou druhou stěnu zabíralo od podlahy ke stropu okno umožňující nerušený výhled do příslušné části tábora. Ostatní čtyři stěny byly osazené monitory zobrazujícími mapy, grafy a odpočty čehosi, co Davidovi vůbec nic neříkalo.

Uprostřed se dva technici hrbili nad stoly a počítačovými obrazovkami. Kousek od nich stálo křeslo, které okupoval major. „Nasaďte baterie číslo čtyři a pět. Palte jednotlivě.“ Otočil se k Davidovi.

„Vy jste o tom věděl.“

„Vždyť ani nevím, o co jde.“

Jeden z techniků promluvil. „Letouny svrhly nálože.“

Major upíral pohled na Davida.

Bočním oknem bylo vidět, jak se děla na severní zdi rychle natočila a vypálila do tmy.

Výstřely působily dojmem, že okamžitě zasáhly a spustily ve vzduchu kaskádu explozí. Zbytky útočících letadel se snesly na hladinu.

„Sedm cílů, sedm padlých,“ ohlásil druhý technik.

David žasl při pohledu na jejich leteckou obranu. V obranných systémech typu země-vzduch sice nebyl kdovíjak zběhlý, ale to, čeho byl právě svědkem, bylo vyspělejší než cokoli, o čem kdy slyšel.

Tuhle základnu ze vzduchu nikdo nepokoří.

Technik, který odpálil palebnou clonu, zmáčkl pár kláves a zavrtěl hlavou. „Radar nic nehlásí. Byla to jenom jedna skupinka.“

Major vstal a přešel k oknu. „Viděl jsem jen sedm výbuchů. Proč nás nic nezasáhlo? Že by střely minuly?“

„Nedoletěly, pane.“

Za západním oknem se do vzduchu vznesl sloup vody a světla.

„Co to hergot bylo?“ dožadoval se Rukin.

Technici se vrhli k počítačům. Další muž se zvedl a ukázal na jednu z obrazovek. „Podle mě nejsme terčem my, pane. Myslím, že do průlivu nastražili miny. Kus jednoho letadla asi narazil na některou z nich, když se potápěl.“

Major chvíli stál a díval se na hladinu do míst, kde explodovaly trosky letounu. „Spojte mě s ředitelovou flotilou. Musí změnit kurz,“ dodal, zatímco mávnutím vyháněl Davida a Kamaua z místnosti.

Před operačním střediskem se Davidovi naskytl pohled shora na výběhy, které ho upoutaly při příchodu. Byly plné lidí, kteří se choulili pohromadě, natěsnaní v ohradách. Musely jich být dva nebo tři tisíce. Barbaři, co čekají na převozníka, tak to řekl Rukin. Kdo mohl udělat něco takového?

Kamau i David cestou zpátky k obytnému křídlu mlčeli. David u svého pokoje naznačil Kamauovi posunkem, aby se zdržel. „Co to bylo?“

„Peruť Královského letectva. První po několika měsících. Hned po vypuknutí nákazy se pokusili obsadit základnu, ještě než immariové vypálili město a umístili sem protileteckou obranu. Došli jsme k závěru, že Britové už nemají letecký benzin.“

„Proč svrhli miny?“

„Míří sem Dorian Sloane. Vede hlavní immarijskou flotilu na sever. Chystají invazi do Evropy. Myslím, že Britové zaminovali průliv, aby mu odřízli cestu ke Středozemnímu moři.“

„Jak daleko odsud je?“

„Hlavní flotilu od nás dělí několik dní plavby. Právě jsem dostal zprávu, že Sloane se letecky přesunul na severní pobřeží a velí menší předsunuté flotile. Po něčem pase. Možná dorazí už dneska večer.“

David přikývl. Sloane. Tady. Dobytím Ceuty před jeho příchodem by se dalo zachránit víc životů, než si David uměl představit – kdyby se mu podařilo Sloana zabít nebo zajmout. A teď k tomu právě spatřil klíč. „Co je to za děla?“

„Kolejovky,“ odpověděl Kamau.

„Vyloučeno.“

„Vyvinuli je v tajném immarijském zbrojním programu.“

David věděl, že americká armáda experimentovala s technologií kolejnicových děl, ale do činné služby je nikdy nenasadila. Hlavní problém představovalo napájení. Kolejnicová děla spotřebovala nesmírné množství energie, aby projektil vystřelila nadzvukovou rychlostí – víc než šest set dvacet kilometrů v hodině. „Odkud berou energii?“

„Mají speciální solární panely, několik zrcadlových komplexů v okolí přístavu.“

„Dosah?“

„Nevím přesně. Při invazi do jižního Španělska pálily po cílech v Marbelle, a dokonce i v Málaze – víc než sto kilometrů daleko.“

Neuvěřitelné. Děla u Ceuty mohla nejspíš zničit všechny flotily, které by se k nim přiblížily, možná i celou immarijskou armádu v jižním Španělsku. Dala by se využít –

Kamau mu zřejmě četl myšlenky. „I kdybychom ovládli řídicí věž, děla se nedají natočit k základně.“

David přikývl. „Kdo byli ti jezdci na koních?“

„Ti, co přežili mor. Berbeři. Po zhroucení civilizace se vrátili ke svým kulturním kořenům. Jinak o nich nemáme skoro žádné údaje.“

„Kolik jich je?“

„Není známo.“

David se snažil vymyslet nějaký plán. „Rukin. Jaký je?“

„Krutý. Schopný.“

„Neřesti?“

„Jenom kouření… a ženské.“

David si svlékl blůzu immarijské uniformy. Zmínka o ženách mu připomněla dívku, která přišla do jeho pokoje. V duchu si ji okamžitě nahradil představou Kate. Snažil se obraz vytěsnit, ale musel vědět… Bylo to riskantní, ale David položil otázku, na kterou se chtěl zeptat už od chvíle, kdy dorazil do Ceuty. „Neviděls nějaká hlášení o někom, kdo se jmenuje Kate Warnerová?“

„Asi tak tisíc. Je to nejhledanější osoba na světě.“

Davidem projel záchvěv strachu. To nečekal. „Hledaná kým?“

„Všemi. Immarii i orchidejovou aliancí.“

„Předpokládané místo pobytu?“

„Immariové o žádném nevědí. Nebo nám o něm aspoň neřekli.“

David přikývl. Třeba je pořád ještě naživu. Doufal, že se ukrývá někde hodně daleko, mimo dosah immariů. I kdyby se ji vydal hledat, nejspíš by ji nikdy nenašel. A tady na něj čekala práce. „Dobrá, tak mi, prosím tě, sežeň civilní šatstvo. A nejlepšího koně, jakého najdeš.“

Kapitola 40

Morový člun Osud

Středozemní moře

Kapitán se otočil ke dvěma mužům. „Vzduch čistý. Můžete začít. A zjistěte, jestli pro nás doktor Čchang a doktor Janus nemají nějaká těla k likvidaci.“

Starší z obou mužů přikývl a oba opustili můstek.

V podpalubí se začali soukat do obleků, které při tom pokaždé nosili.

„Přemejšlel jste někdy o tom, co děláme?“ zeptal se mladší.

„Snažím se na to nemyslet.“

„Myslíte, že je to špatný?“

Starší muž k němu vzhlédl.

„Jsou to lidi, akorát nemocní.“

„Vážně? Jsi snad vědec? Já ne. Uklízeči nejsou placení za to, aby mysleli.“

„Jo, ale –“

„Nech toho. Nevrtej se v tom. Dostals mě odtamtud. Můj život je ve tvejch rukou. Když se v tom budeš moc vrtat, mohl bys nás oba zabít. A především bys mohl zabít mě. Jestli nás nedostanou ti magoři na palubě, tak ti šílenci v operačním středisku. Máme jedinou šanci – dělat svoji práci. Tak sklapni a hoď se do gala.“

Mladší muž uhnul pohledem a pokračoval v zalepování obleku. Čas od času se podíval po svém starším společníkovi.

„Co jste dělal před morem?“

„Nic jsem nedělal,“ odpověděl starší.

„Nezaměstnanej? Já taky. Jako skoro každej Španěl v mým věku. Pak jsem ale sehnal práci jako učitel na supl –“

„Byl jsem ve vězení.“

Mladík se odmlčel, než se zeptal: „Za co?“

„Byl jsem ve vězení, kde se nevyptáváš, za co kdo sedí. A s nikým se nekamarádíš. Trochu jako tady. Podívej, chlapče, ono je to úplně jednoduchý – svět skončil. Jediná záhada, na který záleží, je, kdo to přežije. Zbývají dvě skupiny. Ti, kdo mají plamenomety, a ti, kdo to budou schytávat. Ty teď zrovna máš v rukou plamenomet. Tak drž hubu a buď rád. A s nikým se nekamaraď. V tomhle světě nikdy nevíš, koho budeš muset spálit.“

V tu chvíli se otevřely dveře a do malé místnosti vešel vědec, jemuž posádka přezdívala doktor Dolittle a jehož pravé jméno bylo Janus. Tvářil se bezvýrazně a nikomu se nedíval do očí. Dva laboranti přivezli vozíky s těly v pytlích a hned zase odešli.

„To jsou všichni?“ zeptal se starší.

„Prozatím,“ pronesl doktor jemně ke vzduchu v místnosti. Obrátil se k odchodu, ale mladší muž promluvil, zrovna když stanul na prahu.

„Pokročili jste nějak?“

Doktor Janus se na okamžik zastavil a pak odpověděl: „To závisí… na vaší definici pokroku.“ A odešel.

Mladší muž se obrátil ke staršímu. „Myslíte –“

„Přísahám, že jestli od tebe ještě jednou uslyším slovo myslet, tak tě spálím sám. A teď pojď.“

Nasadili si helmy, vyšli po schodech a otevřeli dveře kójí, v nichž byli degenerující a ti, kdo odmítli složit slib. Pár vteřin nato začali do moře padat první lidé.

Kapitola 41

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Kate se dívala z okna v pátém patře na letovisko pod sebou. Spolu s ostatními přeživšími byla ubytovaná ve věžáku situovaném nejblíž k moři. Prostřední mrakodrap si pro sebe zabrali vojáci a ten vzdálenější, nejblíž k vnitrozemí a k bráně, byl k prasknutí nacpaný mrtvými a umírajícími. Byl tam i Martin. Kate přemítala, v jaké je asi skupině – mezi mrtvými, nebo umírajícími? Upírala pohled na hotel, na čtveřici strážných lelkujících před vchodem, kteří pokuřovali, klábosili, smáli se a četli si časopisy.

Čekání bylo mučivé, ale musela to přetrpět. Musí vydržet, dokud nepřijde správná chvíle. Bude mít jen jednu příležitost, aby ho odtamtud dostala.

Odvrátila se od okna a usedla na lůžko. Její spolubydlící na druhém konci místnosti ležela na posteli začtená do nějaké staré knížky. „Co to čteš?“ zeptala se Kate.

„Ji.“

„Ji?“

Žena se převalila a natočila k ní obálku. „Ona: historie dobrodružství. Chceš si ji půjčit, až si to dočtu?“

„Ne, díky. Už takhle mám dobrodružství až až,“ dodala polohlasem.

„Cože?“

„Ale nic.“

Když se ležením rozlehl lomoz těžkých kamionů přijíždějících k bráně, Kate vyskočila a vyhlédla oknem ven. Dychtivě čekala, a ano – přiváželi novou várku. Immariové tady nepřetržitě vykládali lidi pocházející zřejmě z venkovských oblastí kolem Marbelly. Tahle bývalá orchidejová čtvrť byla patrně jejich hlavním regionálním překladištěm. Každých několik hodin přivážel nový konvoj další, nemocné i zdravé, a s nimi vojáky. Zmatek. Hodina chaosu. Příležitost. Kate se vrhla ke dveřím.

„Kam jdeš? Za dvacet minut si nás přijdou spočítat –“ volala za ní spolubydlící, ale Kate se nezastavovala. Seběhla po schodech dolů. V přízemí našla recepční pult a začala hledat plán budovy. Najde tady, co potřebuje? Co řekne, kdyby ji zastavil strážný nebo ji třeba jen přistihl mimo pokoj? Sčítali je dvakrát denně a Kate netušila, co se stane, když počet nebude sedět – zatím k tomu ještě nedošlo.

U recepčního pultu našla první věc, kterou potřebovala – jmenovku. Xavier Medina, Vargas Resorts. Na jménu nezáleželo. Potřebovala jen visačku. Jestli ji budou kontrolovat, stejně ji chytí.

Prošla kolem prodejny suvenýrů a ke své úlevě zjistila, že následujícímu rohu budovy vévodí restaurace. Vešla do potemnělé jídelny a pak dvoukřídlými dveřmi z nerezové oceli do kuchyně. Zápach byl skoro k nesnesení. Stiskla si nos a pokračovala dál. Byla tam tma, až moc velká tma. Zaklínila dveře židlí, aby zůstaly pootevřené, a pokračovala v pátrání.

V rohu našla to, co potřebovala – kuchařský plášť. Rozložila ho. Byl špinavý – vpředu se táhly zelené a červené cákance. Věděla, že ho bude muset upravit, aby to zabralo. Z prostředního stolu vzala řeznický nůž a odtáhla ruku od nosu na chvilku potřebnou k úpravě oděvu. Obrátila ho naruby a vklouzla do něj. Xavierovu jmenovku si připevnila k nově vytvořené klopě a přeletěla pohledem svůj odraz v nerezových dveřích ledničky – bílý plášť, zavěšená visačka, tmavé vlasy stažené do ohonu, vyzáblé tváře a bledá pleť. V hlavě měla jedinou myšlenku: Tohle nemůže zaboha fungovat. Zhluboka vydechla a pročísla si rukou ohon. Co to sakra dělám?

Jenže co jiného mohla dělat? Spěšně vyšla z kuchyně a vrátila se k recepčnímu pultu. Otáčivými skleněnými dveřmi se do vestibulu linulo denní světlo. Před vchodem čekali dva strážní. Měla bych si to svléknout a vrátit se na pokoj. Zavrtěla hlavou. Co si počne, když ji chytí? Vrátit se ale nemohla. Musí něco udělat. Nemohla tady sedět s vědomím, že Martin umírá, že celý svět umírá. Musí to risknout. Byla to jediná šance.

Přešla k otáčivým dveřím a zatlačila. Strážní si přestali povídat a zaměřili se na ni. Když kolem nich rychle prošla, zavolali na ni. Ohlédla se a zamávala jim. Přidala do kroku. Ne moc, ne tak, aby to působilo podezřele. Jdou za ní? Další ohlédnutí by ji mohlo prozradit.

Koutkem oka zahlédla něco, co ji vylekalo – světla na vodě. Z hotelového pokoje neviděla na moře. Na okamžik se zastavila, aby zjistila víc. Monstrózní bílá loď, která se leskla u pobřeží, se šinula pomalu, ale její cíl byl jasný – Marbella. Vypadala skoro jako… ano, jako výletní loď s velkými děly na obou koncích. Byl to morový člun? Budou k ní nahnáni přeživší – včetně jí –, aby se nalodili? Musí se dostat k Martinovi dřív, než loď vpluje do přístavu.

Před ní se tvořila dlouhá fronta v místech, kde probíhala vykládka kamionů. Lidé přistupovali ke stolkům a odbavovací službě stejně jako Kate včera. Budou jim taky přehrávat Dorianův proslov? Jako každý večer film v letním kině? Pomyšlení na něj ji rozzuřilo a trochu posílilo její odhodlání.

Zařadila se za muže a ženu, kteří s kašláním kulhali k budově pro nemocné.

Čtveřice strážných se bavila mezi sebou a nevěnovala pozornost nekonečnému proudu nemocných směřujících dovnitř. Když Kate došla k otáčivým dveřím, jeden ze strážných se po ní ohlédl, svraštil čelo a udělal krok k ní. „Hele, co tady –“

Kate sevřela Xavierovu jmenovku a natáhla ji k němu, aniž by ji odepjala z improvizované klopy. „O-oficiální záležitost,“ vykoktala.

Spěšně vklouzla do otáčivých dveří. Oficiální záležitost? Proboha, vždyť ji chytnou. Otáčivé dveře ji vyklopily do vstupní haly, a když se její oči přizpůsobily, uviděla před sebou scénu, na kterou ji nic nemohlo připravit.

Měla co dělat, aby se nezapotácela, ale zpoza ní už vybíhali další lidé, kteří se hrnuli dovnitř.

Všude ležela těla. Mrtvá, umírající, plačící, kašlající a všechno mezi tím. Takhle vypadal svět bez orchideje. Tohle probíhalo po celém jižním Španělsku – a jestli Paul Brenner mluvil pravdu, tak i po celém světě. Kolik jich zemřelo jen za první den? Miliony? Další miliarda? Teď na to nemohla myslet; musela se soustředit.

Viděla, jak se lidé hrnou do budovy, ale neměla představu, kolik jich tu bude. Jen ve vstupní hale, v tom stísněném prostoru, jich bylo minimálně sto. Kolik jich může být v celé budově? Několik tisíc? Hotel měl třicet pater. Martina tady nikdy nenajde.

Za sebou uviděla strážného, jak vchází otáčivými dveřmi. On to věděl. Šel po ní.

Kate se rozběhla vestibulem ke schodišti. Jestli plánují budovu zdemolovat, kdy k tomu dojde?

Vytěsnila tu představu a rozběhla se nahoru po schodech, kde skoro nikdo nebyl. Které patro má zkusit? Pod ní se rozletěly dveře na schodiště.

„Stát!“ zařval strážný z přízemí.

Kate mimoděk nakoukla přes zábradlí a střetla se s ním pohledem. Strážný se vřítil na schodiště.

Kate otevřela dveře do třetího patra a –

Chodby byly plné lidí, někteří leželi, jiní seděli a mnozí už byli mrtví. Nějaká žena ji chytila za plášť, když ji uviděla. „Přišla jste nám na pomoc.“

Kate zavrtěla hlavou a pokusila se jí vytrhnout, ale to už se kolem ní tísnili další a všichni mluvili najednou.

Za ní se dveře znovu otevřely a vchod zablokoval strážný s vytasenou pistolí. „Tak jo, otočte se. Odstupte od ní.“

Lidé kolem ní se rozprchli.

„Co tady děláte?“ vyzvídal strážný.

„Já… odebírám vzorky.“

Strážný se zatvářil nejistě. Udělal krok a přeletěl pohledem jméno na visačce. Na falešné visačce. Nejistotu vystřídal šok. „Otočte se. Dejte ruce za záda.“

„Ona je tady se mnou,“ vmísil se do toho další voják, který vystoupal po schodišti jakoby nic. Byl vyšší a svalnatější než strážný, který ji honil, a Kate přišlo, že má slabý britský přízvuk.

„Kdo sakra jste?“

„Adam Shaw. Dorazil jsem se zásilkou z Fuengiroly.“

Menší strážný zavrtěl hlavou, jako by se snažil vzpamatovat. „Má falešnou jmenovku.“

„Samozřejmě. Chcete snad, aby tihle lidé věděli, o koho jde? Myslíte si, že vědí, jak vypadá pravá průkazka immarijské výzkumné sekce?“

„Já…“ Strážný zaletěl očima ke Kate. „Budu to muset nahlásit.“

„Poslužte si,“ opáčil voják, načež vklouzl za něj, sevřel mu hlavu a krk a prudce škubl, až se chodbou rozlehlo hlasité křupnutí. Strážný se zhroutil na zem a lidé v chodbě, nebo aspoň ti živí, se rozprchli, zanechávajíce Kate samotnou s tajemným vojákem.

Obrátil se k ní. „Přijít sem byla pěkná hloupost, doktorko Warnerová.“

Kapitola 42

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Major Alexander Rukin si posunul odstřelovačskou pušku. V hledáčku viděl záhadného podplukovníka, jak se na koni blíží k berberskému tábořišti. Odjel v civilním oděvu, jako kdyby mu to snad mohlo nějak pomoci.

Podplukovník byl ohledně příčiny odjezdu vyhýbavý a Rukin protestoval jen natolik, aby to působilo uvěřitelně. Ve skutečnosti šlo o příležitost, na kterou čekal. Do podplukovníkových šatů schoval naváděč a štěnici, aby přesně věděli, kde se bude pohybovat a co bude říkat. Navíc ho dal potají sledovat jedním oddílem pro případ, že by se pokusil vzít do zaječích. Tím by se také prozradil. Rukin se tak či onak dozví, o co tomuhle „Alexi Wellsovi“ jde.

Podplukovník zastavil koně a s rukama nad hlavou sesedl.

Ze stanu vyběhli tři Berbeři. U sebe měli automatické pušky a hulákali, ale podplukovník se ani nehnul. Obstoupili ho, praštili ho do hlavy a odtáhli do stanu.

Rukin zavrtěl hlavou. „Kristepane. Myslel jsem si, že ten blbec má lepší plán než tohle.“ Složil pušku a podal ji Kamauovi. „Řekl bych, že jsme našeho tajemného podplukovníka viděli naposled.“

Kamau přikývl a ještě se jednou ohlédl k tábořišti, než slezl za majorem na schodiště mířící na střechu.

* * *

„Přišel jsem vám pomoci,“ trval na svém David.

Berberští vojáci z něj strhali zbytek šatů a odnesli je ze stanu.

Hlava kmene udělala krok k němu. „Nelži nám. Přišels pomoci sám sobě. Neznáš nás. Nezáleží ti na nás.“

„Jsem –“

„Neříkej nám, kdo jsi. Chci to vidět.“ Hlava kmene pokynula muži stojícímu u vchodu do stanu. Muž přikývl, spěšně odešel a vrátil se s malým jutovým pytlem. Zatáhl vchodovou chlopeň, čímž vnitřek stanu uvrhl do téměř naprosté tmy až na svíčku, jejíž svit tančil po látkových stěnách. Pak hodil pytel Davidovi do klína.

David se po něm natáhl.

„To radši nedělej.“

David zvedl hlavu a pak to ucítil. Nějaký sval, prst klouzající po jeho předloktí. Pak další lano obemykající mu stehno. Hadi. Jeho oči už se skoro přizpůsobily šeru a Davidovi bylo okamžitě jasné, o co jde – dvě kobry egyptské. Stačilo by jediné kousnutí a bude do deseti minut mrtvý.

Snažil se ovládnout dech, ale bylo to marné. Vnímal, jak se mu svaly zatínají, a měl pocit, že hadi na to reagují. Ten na předloktí se mu začal ještě rychleji plazit po ruce k rameni, krku a tváři. Znovu se mělce nadechl. Nesmí se nadechnout úplně – kontrakce by je mohla vylekat. Pomalu vydechl nosem a soustředil se na špičku nosu, kde cítil svůj dech, aby tím vjemem vytěsnil všechny ostatní pocity. Upíral oči před sebe na tmavou skvrnu na podlaze. Zaznamenal ještě poslední zalechtání na klíční kosti, ale dál se soustředil na svůj dech, nádech a výdech, vjem vzduchu kolem špičky jeho nosu. Hady už necítil.

Koutkem oka matně postřehl, jak k němu hlava kmene přistupuje blíž.

„Bojíš se, ale umíš strach ovládat. Žádný rozumně uvažující muž nekráčí světem beze strachu. Jen ti, kdo ovládají strach, vedou život bez bázně. Jsi muž, který žil mezi hady a naučil se skrývat. Jsi muž, který umí lhát, který umí předkládat lži, jako by jim sám věřil. To je velmi nebezpečné. V tuto chvíli spíš pro tebe než pro mě.“ Ošetřovatel hadů se na následný pokyn opatrně připlížil k Davidovi a pytel mu odebral.

Hlava kmene usedla naproti Davidovi. „Teď mi můžeš lhát nebo říct pravdu. Vol moudře. Už přede mnou stálo mnoho lhářů. A mnoho lhářů skončilo v hrobě.“

David vylíčil příběh, který přišel sdělit, a když domluvil, jeho protějšek uhnul pohledem, jako by se nad tím zamýšlel.

David se v duchu začal probírat možnými dotazy a připravovat si odpovědi. Žádné otázky však nepadaly. Hlava kmene vstala a odešla.

Do stanu vtrhli tři muži, chopili se Davida a odtáhli ho ke společnému ohni planoucímu uprostřed provizorní osady. Cestou se kolem něj shlukovali domorodci. Těsně před ohništěm David vykopl a odhodil muže po své pravici, ale ten, který svíral jeho levičku, ho držel pevně. David ho praštil do obličeje, načež mužovo sevření povolilo a on se bezvládně zhroutil do písku. David se otočil, ale to už u něj byli tři další vojáci, kteří ho tiskli k zemi, zalehávali ho a drželi mu ruce. Pak se nad ním někdo vztyčil – hlava kmene. Shora se něco mihlo, nějaký meč nebo kopí. Planulo oranžově a linul se z něj dým. Planoucí železný hrot se zabořil do Davidovy hrudi, až mu tělem projela vlna palčivé bolesti a do nosu mu vnikl odporný zápach pálících se vlasů a kůže. David se snažil nepozvracet, ještě když protáčel oči v sloup a ztrácel vědomí.

Kapitola 43

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Kate byla v bezpečí, nebo si to aspoň myslela. Vysoký britský voják, Adam Shaw, zabil druhého strážného a… znal ji jménem.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Pátý člen týmu zvláštních jednotek, který pro vás byl vyslán.“

„Pátý –“

„Měli jsme drobnou neshodu ohledně taktiky. Navrhl jsem, že bychom po immarijské invazi Marbelly měli změnit plán. Zbylí čtyři mě neposlouchali.“

Kate přeletěla pohledem jeho uniformu. „Jak jste –“

„Ještě pořád vládne velký zmatek. Spousta nových tváří. Důkladně jsme prostudovali uspořádání immarijské armády. Vím o ní dost na to, abych to dokázal markýrovat. Sehnat uniformu byla hračka. Stačilo jednoho z nich zabít. A když už o tom mluvíme…“ Sklonil se nad mrtvého strážného. „Pomozte mi ho dostat z uniformy.“

Kate se zadívala na mrtvolu. „Proč?“

„To myslíte vážně? Chcete odsud odejít v tomhle? Každý idiot vidí, že jste to sestříhala z kuchařského pláště, a i kdyby si toho nevšiml, ucítí vás na kilometr daleko, proboha. Smrdíte jako chodící hnojiště.“ Kate zvedla rameno a pokusila se nenápadně očichat bílý plášť. Opravdu nebyl zrovna nejsvěžejší. Vše pronikající puch v kuchyni ji zřejmě maličko otupil.

Shaw jí podal mužovu blůzu, pak mu stáhl kalhoty a přidal je k ní.

Kate zaváhala. „Otočte se.“

Usmál se. „Budu hádat, Kate. Dvě pěkně tvarovaná ňadra, nepřirozeně rovné břicho a vysportované nohy. To už jsem viděl, princezno. Před vypuknutím nákazy jsem míval internet.“

„Jenže moje tělo není na internetu, tak se laskavě otoč.“

Zavrtěl hlavou a obrátil se k ní zády.

Kate měla dojem, že ho slyší mumlat něco o „prudérních Američankách“. Nevšímala si ho a soukala se do uniformy. Byla jí trochu velká, ale bude muset stačit. „Co teď?“

„Teď splním úkol – odvézt tě do Londýna. Tam dokončíš svůj výzkum, najdeš lék na tuhle noční můru a svět bude žít šťastně, dokud neumře. Mě vyfotí s královnou a tak dále, a tak dále. Zvládneme to, když neuděláš žádnou další pitomost.“

Kate obešla mrtvého strážného a postavila se před Shawa. „Je tu jeden muž – doktor Martin Grey. Je to můj adoptivní otec a byl to on, kdo uzavřel dohodu s vaší vládou. Musíme ho najít a vzít ho s sebou.“

Shaw odvedl Kate z chodby na schodiště. „Jestli je tady, je buď mrtvý, nebo právě umírá. Nemáme mu jak pomoct. Můj úkol jsi ty, ne on.“

„Teď už i on. Bez něj odsud neodejdu.“

„V tom případě neodejdeš vůbec.“

„A ty nesplníš úkol. Žádná audience u královny.“

Vyprskl. „Dělal jsem si legraci. Tohle je vážná věc.“

Kate přikývla. „Tohle taky. V sázce je lidský život.“

„Ne, Kate, v sázce jsou miliardy životů.“

„Jenže nikdo z nich mě nevychoval.“

Shaw zhluboka vydechl a ukázal na mrtvého strážného v chodbě. „Zbylí tři ho brzy půjdou hledat. Musíme z téhle budovy vypadnout.“

Kate se nad tím zamyslela. „To zní jako něco, co budeš muset zařídit ty.“ Chvíli uvažovala. Celou budovu prohledat nestihne; musí někde začít. Kam by Martin šel? Znal uspořádání budovy i immarijský invazní řád. V myšlenkách zaletěla k hotelovému trezoru. Přežil by pád budovy? Ne, jen by v něm uvízl a došlo by mu jídlo – za předpokladu, že by ho někdo vůbec vyhrabal ze sutin, což byla jen vzdálená možnost. Jídlo. No jistě. „Až se vypořádáš se strážnými, přijď za mnou do kuchyně.“

„Do kuchyně?“

„Tam bude i Martin.“ Rozběhla se po schodech dolů.

„Počkej.“ Shaw zvedl opasek s pistolí, který u sebe měl strážný, a připjal ho Kate. „Měj ji u sebe, ale snaž se ji nepoužívat.“

„Proč?“

„Už proto, že to přitahuje pozornost. A jestli tady budeš střílet po někom, kdo má zbraň, bude nejspíš umět střílet líp než ty.“

„Jak víš, že nejsem expertka na střelbu z pistole?“

„Četl jsem tvůj spis, Kate. Buď opatrná.“ Bez dalšího slova vyrazil po schodech dolů, divže nebral schody po deseti. Dole pak vyběhl ze šachty dřív, než Kate stihla odpovědět.

Kate ho následovala vlastním tempem. Osazenstvo ve vstupní hale se před ní rozprchlo a vyhnulo se jí širokým obloukem.

Viděla, jak Shaw mluví s trojicí strážných před otáčivými dveřmi, rozhazuje rukama a ostatní se smějí.

Zamířila k restauraci, která byla podobná té v druhém věžáku, ale zřejmě byla pojatá v odlišném stylu, ačkoli v tuhle chvíli už byla příliš zdevastovaná, než aby se to dalo poznat. Byli v ní lidé, ale bylo jich mnohem méně, než čekala. Plazili se od ní, když se její kroky rozlehly jídelnou.

Zatlačila na dveře do kuchyně, ty se však odmítly otevřít. Zatlačila znovu, ale ani se nepohnuly. Nahlédla dovnitř oválným okénkem.

Martin seděl na podlaze, opřený o nerezovou skříňku pod kuchyňským pultem. U nohou měl hromadu prázdných lahví od minerálky. Kate nedokázala určit, jestli je mrtvý, nebo ještě žije.

Kapitola 44

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Strážný zaostřil dalekohled, aby na jezdce lépe viděl. Kůň byl jeden z jejich, ten, kterého si vzal podplukovník. Jezdec měl hlavu zakrytou na beduínský způsob. Strážný spustil poplach.

* * *

Pět minut nato už stál u ostatních příslušníků obvodové stráže, kde se díval, jak jezdec zastavuje před městskou branou a pomalu zvedá ruce k hlavě. Uchopil červenou šerpu, kterou měl omotanou kolem hlavy, a rozvázal ji.

Strážný se obrátil k ostatním. „Falešný poplach. To je ten podplukovník.“ Pak se na něj zadíval. Něco se na něm změnilo.

* * *

David vešel do důstojnické klubovny a vydal se rovnou k majorovi.

Major odložil karty, rozvalil se v křesle a usmál se. „Mocný válečník se vrací! Už jsme si mysleli, že si vás divoši dají k večeři.“

David si bez ptaní přitáhl židli od sousedního stolu a postavil ji mezi dva muže u majorova stolu, které beze slova odstrčil. Rozepnul si košili a předvedl popálenou zarudlou tkáň. „Zkoušeli to. Už jsem na ně moc zamřelý.“ Střelil pohledem po ostatních vojácích u stolu. „Co takhle poskytnout nám trochu soukromí?“

Major přikývl a muži neochotně vyklidili místa. Ještě se naposledy podívali do karet, než je s mrmláním odhodili na stůl, jako by si každý z nich byl jistý vítězstvím.

„Můžu vyřešit váš berberský problém.“

„Poslouchám.“

„Vraťte náčelníkovi dceru, a nájezdy přestanou.“

Major natočil hlavu. „Koho?“

„Tu holku, kterou jste mi poslal na pokoj.“

„Blbost.“

„Je to pravda.“

„Je to léčka.“

„Chce jenom tu dívku. Pak toho nechá, přestane dorážet, a ještě nám dokonce pomůže zpacifikovat ostatní kmeny. Už má stanovený čas a místo útoku. Přinese nám je na zlatém podnose. Nejdřív ale chce svoji dceru a ty ostatní ženy.“

„Vyloučeno. Nemůžu mu je vydat.“

„Proč ne?“

„Tak zaprvé…“ Rukin se zřejmě snažil něco vymyslet, najít logický důvod. „Po propuštění žen by jim nejspíš narostl hřebínek. Náčelník je bude předvádět jako důkaz své moci a naší slabosti – naší kapitulace. Mohl by to zvrátit ve svůj prospěch. A to není všechno. Potřebuju ty ženy kvůli… morálce. Je to asi tak jediná radost, kterou můžu nabídnout svým mužům v téhle žalostné díře. Jakmile odejdou z města, vypukne mi tady vzpoura.“

„Muži dokážou žít bez sexu. Nebude to poprvé. A náčelník přestane s útoky. Podívejte, já měl taky úkol – zajistit Ceutu do příjezdu ředitele Sloana. Nabídl jsem vám možnost, jak to zařídit. Můžete ji zamítnout, ale jestli ti jezdci budou pálit po Sloanových vrtulnících, až dorazí, budete se z toho zodpovídat vy.“

Hrozba Sloanem a možnost selhání v tak kritickém okamžiku zřejmě na Rukina zapůsobily. Promluvil změněným tónem. „Jste si jistý, že útoky přestanou?“

„Naprosto.“

„Jak? Chci říct, to nás snad celé ty měsíce napadali jen proto, aby ji získali zpět?“

„Ano. No, vlastně si vás jenom chtěli oťuknout. Otestovat sílu hradeb. Zatím jste viděli desetinu jejich sil. Jsou tu i další ležení. Jen se snaží vymyslet nejlepší způsob, jak dobýt základnu. A nebudou brát zajatce.“

„To by je všechny riskoval kvůli jedné holce?“

„Nepodceňujte, co všechno by rodič udělal, aby zachránil dítěti život.“

Rukin uhnul pohledem, jak se snažil něco vymyslet.

David ho předběhl. „Vrátíme jim tu dívku a oni nám pomůžou zpacifikovat ostatní kmeny. Tím zabezpečíme základnu a budeme se moci soustředit na nadcházející misi, na naši roli v širších immarijských plánech. Když nebudeme připravení, když budeme bojovat o udržení hradeb… začnou padat hlavy a ta moje mezi nimi nebude. Já úkol splnil. Dal jsem vám možnost, jak zajistit Ceutu.“ David vstal a zamířil ven z místnosti. U všech stolků v důstojnické klubovně panovalo ticho a všechny oči se upíraly na něj a na majora.

Major odpověděl jako první. „Když propustím ty ženy… jeho dceru. Vážně si myslíte, že náčelník nevyhlásí okamžitý útok, až uvidí, co jsme udělali s jeho dcerou?“

„Nevyhlásí –“

„Ale –“

„Odpřísáhl mi to před celým kmenem. Závisí na tom jeho čest. Když poruší slib, třeba i daný nepříteli, ztratí důvěru lidu. To si nemůže dovolit. A vy jste na omylu. Celé měsíce se modlil, aby ji znovu spatřil, aby nebyla mrtvá. Bude radostí bez sebe, až ji uvidí. Na ničem jiném mu nebude záležet.“ David se obrátil a odešel z místnosti. „Rozhodnutí je na vás, majore.“

Kapitola 45

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Kate znovu udeřila pažbou pistole do skla, které konečně prasklo a zasypalo kuchyň střepy. Hluk přiměl zbývající obyvatele jídelny k útěku, takže v restauraci zůstala sama.

Hranou pažby pozurážela skleněné zuby v rámu okénka a pak se pokusila nahmátnout kovovou závoru, kterou Martin prostrčil dveřními madly. Natáhla se, ucítila, jak se jí do paže zakusují zbylé střepy, a zapotácela se. Vzala pistoli, znovu se natáhla a už to měla. Zatlačila a závora s hlasitým zařinčením spadla na zem.

Rozrazila dveře a rozběhla se k Martinovi. Byl naživu, ale měl horečku. Vzala jeho hlavu do rukou. Na tvářích měl tmavé fleky. Pokožku měl na omak rozpálenou.

Kate mu nadzvedla víčka. Oči měl v sloup a bělmo mléčně žluté. Žloutenka. Selhání jater. Jaké další orgány to postihlo?

„Martine?“ Pokusila se jím zatřást a dech se mu zrychlil.

Rozlepil oči, a když ji spatřil, odtáhl se a prudce se rozkašlal.

Kate ho prošacovala, jak hledala pouzdro s orchidejovými tabletkami. Nic jiného dělat nemohla, jenže Martin u sebe pouzdro neměl. Spatřila je, až když se odvalil od skříňky a natáhl se na podlahu – leželo u skříňky za ním.

Rychle je otevřela. Jedna pilulka. Ohlédla se po Martinovi, který ležel na zemi a tiše pokašlával. Odměřoval si je na příděl v naději, že vydrží o něco déle.

Dvoukřídlé dveře do kuchyně se rozletěly a Kate se otočila jako na obrtlíku. Před ní stál Shaw s pytlem v rukou a prohlížel si ji i Martina. „A do prdele.“

„Pomoz mi ho zvednout,“ vyzvala ho Kate, když se pokoušela Martina opřít o skříňku.

„Je vyřízený, Kate. V tomhle stavu ho odsud nedostaneme.“

Kate hmátla po lahvi vody a přinutila Martina polknout poslední prášek. „Cos měl v plánu?“

Hodil jí k nohám pytel, ve kterém uviděla další uniformu immarijské armády.

Shaw zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že odsud normálně vyjdeme. Snad kdyby byl v lepším stavu. Immarijští vojáci nevypadají tak nemocně, Kate. To už si na sebe rovnou můžeme namalovat terč.“

Martin otočil hlavu a pokusil se něco říct, ale vyšlo z toho cosi zkomoleného. Byl schvácený horečkou. Kate mu otřela pot uniformou. „Kdyby na tom byl líp, co bys dělal, až se odsud dostaneme ven? Jaký máš plán?“

„Půjdeme s davem – s přeživšími. Nalodíme se na morový člun do Ceuty, kde je hlavní immarijské třídicí středisko –“

„Cože? Musíme se přece dostat pryč od immariů.“

„Nemáme jak. Odsud nevede žádná cesta ven. Vypalují obvodové pásmo kolem hranic orchidejové čtvrti – skoro půl kilometru široké.“

Kate se okamžitě vybavili chlapci a manželský pár v historické čtvrti. „Oni vypalují staré město?“

Shaw se zatvářil překvapeně. „Ne. Jen obranné pásmo kolem tábora. Dělají z něj nové zpracovávací středisko. Navečer každopádně požár dorazí k hradbám a připluje morový člun. Je to jediná cesta ven.“

Kate už byla rozhodnutá. „Tak se na něj nalodíme.“

Shaw otevřel pusu, ale Kate ho zarazila. „To není žádost. Na pokoji mám batoh. Víš, kde to je?“

Přikývl.

„Přines mi ho. Je v něm ten výzkum. A pak mi najdi…“ Musí se pokusit zpomalit průběh onemocnění. Kterýkoli jiný virus by normálně vyžadoval antivirotika a trpělivost. Pokud se ovšem tahle nemoc chová stejně jako v roce 1918, potýká se Martin s přetížením imunitního systému. Čelí útoku vlastního těla. „Přines mi nějaké steroidy.“

„Steroidy?“

„Prášky.“ Kate se snažila rozpomenout na evropské názvy. „Prednisolon, kortizon, methylprednisolon –“

„Jasně, už chápu.“

„A budeme potřebovat jídlo. Odvedeme ho, až se začne s naloďováním. Řekneme, že je to opilý voják.“

Shaw vrtěl hlavou. „To je vážně hloupý nápad.“ Když se zadíval na Kate a došlo mu, že to myslí vážně, jednoduše se otočil a odkráčel. U dveří se zastavil a ukázal na kovovou závoru, kterou byly předtím zatarasené. „Až odejdu, zasuň ji zpátky. A buď potichu.“

Kapitola 46

Předsunutá immarijská flotila Alfa

poblíž Kapverd

Dorian vstoupil do velitelské místnosti a ošil se, když všichni důstojníci včetně kapitána ustali v práci, aby mu zasalutovali.

„Přestaňte mi salutovat, proboha. Dalšího námořníka, který mi zasalutuje, degraduju na lodníka nulté třídy.“ Nebyl si jistý, jestli taková hodnost existuje, ale z výrazů přítomných vyčetl, že pochopili, jak to myslí. Odvedl si kapitána stranou. „Nějaké zprávy o postupu operace Genesis?“

„Ne, pane.“

Žádné zprávy byly tomhle případě špatné zprávy. Absence dalších zpráv od jeho agenta Dorianovi sdělovala, že plán na dopadení Kate Warnerové nepokročil ani o píď. Zauvažoval, jestli nemá změnit kurz.

Atlanťan se vyjádřil jasně: Musíš ji dopadnout, až získá kód.

„Nějaké nové rozkazy, pane?“

Dorian se od něj odvrátil. „Ne… Držte kurz, kapitáne.“

„Ještě něco, pane.“

Dorian k němu vzhlédl.

„Zpráva z Ceuty. Britové prý zaminovali Gibraltarský průliv. Nedokážeme tamtudy proplout.“

Dorian vydechl a zavřel oči. „Určitě?“

„Ano, pane. Vyslali tam několik lodí. Doufali, že najdou nějakou trasu a provedou nás průlivem, ale Britové to zalátali důkladně. Možná ale máme i dobré zprávy.“

„Dobré zprávy?“

„Kdyby se s námi chtěli střetnout u španělského pobřeží, tak by průliv nezaminovali.“

Kapitánova úvaha dávala smysl. Dorianovi v duchu vytanuly varianty, ale nejdřív chtěl slyšet jeho názor. „Možnosti?“

„Dvě. Vyrazit na sever, pokusit se obeplout Britské ostrovy a najít nějaký přístav v severním Německu. Odtamtud bychom se pak mohli probít na jih. Osobně bych to však neradil. Tohle od nás Britové chtějí. Určitě jim dochází letecký benzin, možná už nemají skoro žádný. Jejich ponorky a půlka torpédoborců jsou však vybavené jaderným pohonem; pokud mají dost přeživších, aby uvedli aspoň některé z nich do provozu, mohli by dát dohromady menší flotilu. U britského pobřeží by nás pak mohli snadno převálcovat spojenými leteckými a námořními útoky.“

„A možnost číslo dva?“

„Zakotvíme u marockého pobřeží, dopravíme vás do Ceuty vrtulníkem a vy přeplujete Středozemní moře na jedné z lodí, kterou zabavili.“

„Rizika?“

„Budete mít menší flotilu s menším počtem bitevních lodí i našich skvěle vycvičených vojáků – jen tolik, kolik se jich s vámi vejde do pěti vrtulníků. Přistanete v severní Itálii a budete pokračovat do Německa. Podle zpráv z pevniny probíhá po celé Evropě evakuace orchidejových čtvrtí. Naprosté pandemonium. Jakmile se dostanete do Itálie, už to půjde bez zádrhelů.“

„Proč tam prostě nemůžeme doletět? Určitě byste dokázali sehnat tryskáč.“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Na evropském kontinentu pořád ještě zbyla nějaká protiletecká obrana a záložní zdroje jim vydrží ještě několik let. Sestřelují veškeré neidentifikované letouny – několik denně.“

„Tak tedy Ceuta.“

* * *

Když se Dorian vrátil do své kajuty, Johanna byla vzhůru a nahá, natažená na posteli, kde si z důvodů jemu nepochopitelných četla starý bulvární časopis.

Posadil se na postel a zul si boty. „Nečteš to už podvacáté? Mám pro tebe novinu: všichni ti kreténi jsou mrtví a je úplně jedno, co kdy dělali – i před morem.“

„Připomíná mi to svět před morem. Je to jako návrat do normálního světa.“

„Ty si myslíš, že ten svět byl normální? Jsi bláznivější, než jsem si myslel.“

Odhodila časopis a přivinula se k němu, něžně mu líbajíc obnažená žebra v místech, kde si právě svlékl košili. „Měl jste těžký den v práci, pane Mrzoute?“

Dorian ji odstrčil. „Kdybys mě znala líp, tak bys se mnou takhle nemluvila.“

Nevinně se usmála. Její úsměv ostře kontrastoval s krutostí jeho výrazu. „Tak to jsem ráda, že tě neznám líp. Ale znám způsob… jak tě rozveselit.“

Kapitola 47

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

David na rozhledně zaostřil dalekohled a čekal, až vypukne bitva. Immarijské divize už skoro tři hodiny pomalu naháněly berberské kmeny. David ze svého místa viděl léčku, kterou na ně nastražily – šik těžkého dělostřelectva a opevněných linií na druhém konci vyvýšeného hřebenu nad malým údolím. Berbeři brzy překonají protější hřeben a vrhnou se do údolí, kde se rozpoutá hlavní střet. Immariové zvítězí a pobijí nebo zajmou všechny Berbery v údolí.

„Jak si vedou kmeny?“

David se obrátil ke Kamauovi, který stanul vedle něj na plošině.

„Nic moc. Už jsou skoro v immarijské pasti. Jak jsme na tom my?“

„Jedenáct mužů.“

David přikývl.

„Mohl bych rozhodit další sítě, ale tím se zvyšuje riziko.“

„Ne. Budeme si muset vystačit s jedenácti.“

O několik hodin později se nad spáleništěm, jež bývalo Ceutou, rozlehl zvuk těžkého dělostřelectva. David vstal, přešel k okraji rozhledny a zvedl dalekohled. Masakr v údolí byl takřka totální. Na vzdálenějším hřebenu se skupinka jezdců na koních řítila do svahu k velkým dělům, která tam byla umístěna, ale immariové jim postříleli koně a pak je pokosili automatickou palbou. Za nimi padala jedna vlna domorodců za druhou. David spustil triedr k boku, vrátil se k lavici a čekal. Se zapadajícím sluncem dospěl immarijský průvod k vnější bráně. David přihlížel ze strážní věže. Jako první dojel k bráně major Rukin, který se s Davidem střetl pohledem, když jeho džíp projížděl kolem. Major nepatrně zkřivil rty, ale David nehnul ani brvou.

* * *

David seděl ve svém pokoji a čekal. Před závěrečnou bitvou si ještě naposledy zdřímne. Během následujících hodin se rozhodne o jeho osudu i o osudu milionů dalších.

Kapitola 48

Immarijský třídicí tábor

Marbella, Španělsko

Kate přinutila Martina sníst ještě kousek čokoládové tyčinky ze skrovného „švédského stolu“, který posbíral Shaw. Přiložila mu ke rtům láhev minerálky a Martin se lačně napil. Zřejmě se mu nedostávalo vody.

Shaw postával v rohu s výrazem, který hlásal: Je to ztráta času a ještě nás kvůli němu zabijou. Kate už ho v tomhle ohledu měla prokouknutého.

Trhla hlavou ke stříbrným dvoukřídlým dveřím. Shaw obrátil oči v sloup a vyšel z kuchyně.

„Chci se tě zeptat na ty tvoje poznámky, Martine. Nerozumím jim.“

Vrtěl hlavou ze strany na stranu. „Odpovědi jsou… mrtvé. Mrtvé a pohřbené. Nejsou mezi živými…“

Kate mu otřela z čela novou vrstvu potu. „Mrtvé a pohřbené? Kde? Nerozumím ti.“

„Najdi předělové body. Kdy se změnil genom. Hledal jsme… ne naživu. Selhali jsme. Já jsem selhal.“

Kate zavřela oči a promnula si víčka. Uvažovala, že by mu dala další dávku steroidů. Potřebovala odpovědi. Mělo to však svá rizika. Sáhla po lahvičce prednisolonu.

Dveře do kuchyně se otevřely a dovnitř nakoukl Shaw. „Už to začalo. Musíme sebou hodit.“

Kate souhlasně přikývla, načež mu pomohla Martina zvednout a odvést z budovy. Když vyšli z otáčivých dveří, měla co dělat, aby při pohledu na tábor nezůstala stát jako opařená. Z věžáku s přeživšími se hrnul ven nekonečný proud lidí. Nad zástupem mas se slepě kývaly palmy. Stráže mávaly baterkami, jak naháněly přeživší. Břeh zastiňovala obrovská výletní loď, která se tyčila nad pobřežím. Lidé do ní nastupovali po dvou velkých rampách, jako by to byla Noemova archa.

„Ta vzdálenější rampa,“ upřesnil potichu Shaw a začal Martina popostrkovat.

Na vzdálenější rampu, kterou Kate považovala za nástupiště immarijských loajalistů, dohlížela čtveřice strážných.

To už jim ve výhledu na loď nic nebránilo. Původně bílá luxusní zaoceánská loď teď působila ošuntěle a Kate přemítala, jestli bude vůbec schopná plavby.

Shaw rychle prohodil se strážnými něco ve stylu „předávkování sirupem proti kašli“ a „zítra bude zase jako rybička“.

Ke Katině úlevě prošli kolem kontrolního stanoviště bez problémů a vmísili se do davu zdolávajícího rampu. Na palubě pak vstoupili do koridoru, který byl z obou stran uzavřený, ale shora se do něj linul měsíční svit. Působil dojmem stání pro dobytek na přehlídce nebo rodeu. Pod Shawovým vedením se šinuli bezpočtem zákrutů ke středu lodě. Dvakrát se museli zastavit, aby Martin popadl dech a mohl se opřít o stěnu, zatímco se kolem nich protahovali lidé směřující do chodby. Tu lemovaly dveře do jednotlivých kajut, které se postupně zaplňovaly lidmi.

„Musíme se dostat do nějaké kajuty dole. V horních kajutách vypukne ráno peklo.“ Shaw ukázal na Martina. „Nebude to snášet dobře.“

Na konci chodby sešli po schodišti o několik pater níž a proplétali se dalšími chodbami, dokud nenašli prázdný pokoj. „Zůstaň tady, buď potichu a neotvírej dveře. Až se vrátím, zaťukám třikrát po sobě.“

„Kam jdeš?“

„Pro zásoby,“ odpověděl a zabouchl za sebou dveře, než Kate stihla něco říct. Zasunula za ním zástrčku, aby dveře nešly otevřít zvenčí.

Kajuta tonula v naprosté tmě. Kate zatápala kolem sebe, jestli nenajde vypínač, ale žádný nenahmátla. Vytáhla z batohu tužkovou svítilnu a osvítila stísněný prostor. Martin ležel u stěny a lapal po dechu. Kate mu pomohla ulehnout na dolní lůžko jedné z paland. Očividně šlo o jednu z kajut posádky – dvě palandy a uprostřed malý záchod.

Vytáhla satelitní telefon a podívala se na displej. Žádný signál. Bude muset vyjít nahoru, aby dokončila hovor. Potřebovala odpovědi. Z rozhovoru s Martinem se toho moc nedozvěděla. Genetické předělové body. Odpovědi jsou… mrtvé a pohřbené.

Kate byla úplně vyčerpaná. Natáhla se na lůžko naproti Martinovi. Zavře oči a na chvíli si odpočine, jen na chvilku, aby se jí lépe přemýšlelo.

Čas od času slyšela Martina kašlat. Nevěděla, kolik času uplynulo, ale měla dojem, že cítí, jak se obří loď dává do pohybu. Po nějakém čase ji přemohl spánek.

* * *

Kate byla bosá a její chodidla nevydávala na mramorové podlaze skoro žádný zvuk. Před sebou viděla klenuté dřevěné dveře na konci dlouhé chodby. Po pravé ruce měla dvoje další dveře, které vypadaly úplně stejně. První byly otevřené – dveře, za nimiž viděla Davida. Nahlédla dovnitř. Prázdno. Přešla ke druhým dveřím napravo a otevřela je. Do kruhové místnosti proudilo světlo otevřenými okny a prosklenými dveřmi na terasu. Pod ní se rozkládalo modré moře, na kterém však nebyly žádné čluny, jen poloostrov tvořený zalesněnými horami a za ním voda, kam oko dohlédlo.

Místnost byla stroze zařízená až na ocelový kreslicí stůl s dubovou deskou, za kterým seděl na staré železné židli David.

„Co to kreslíš?“ zeptala se ho Kate.

„Plán,“ odpověděl, aniž by se na ni podíval.

„Plán čeho?“

„Dobytí města. Záchrany životů.“ Zvedl propracovanou kresbu znázorňující dřevěného koně.

„Chceš dobýt město s dřevěným koněm?“

David položil náčrt a pokračoval v kreslení. „Už to jednou zabralo…“

Kate se usmála. „Jasně.“

„Zabralo to v Tróji.“

„A jo. Brad Pitt v tom byl fakt skvělej.“

Zavrtěl hlavou a vygumoval několik čar z kresby. „Stejně jako u ostatních eposů se mělo za to, že je to jen historka, dokud neobjevili vědecký důkaz jeho existence.“ Udělal několik posledních tahů tužkou, odtáhl se a důkladně kresbu prostudoval. „A na tebe se mimochodem zlobím.“

„Na mě?“

„Opustilas mě. Na Gibraltaru. Nedůvěřovalas mi. Mohl jsem tě zachránit.“

„Neměla jsem na vybranou. Byls raněnej –“

„Mělas mi důvěřovat. Podcenilas mě.“

Kapitola 49

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

Major Rukin si nalil pořádnou sklenici whisky, vyprázdnil ji a sesul se do křesla u kulatého stolu, který měl vedle postele. Pomalu si začal rozepínat blůzu, a když byly všechny knoflíky rozepnuté, nalil si další sklenici, stejně štědrou jako ta předchozí. Byl to dlouhý den, ale snad to byl jeho poslední střet s těmi zatracenými barbarskými divochy za hradbami. Dobře, že je po nich. Vyvraždit je všechny bylo ideální; pár jich zabít a zbytek zajmout nebylo o nic horší. Základna se vždycky potýkala se zoufalým nedostatkem služebnictva. A když už je řeč o tomhle… kde se s ní courají? Byl to hodně dlouhý, hodně náročný den.

Odtáhl si propocenou blůzu od těla a zapažil, nechávaje oděv spadnout na opěradlo křesla. Třetí skleničku už si naléval ledabyleji, až na stolek vychrstla hnědá tekutina, pak ji vyzunkl a sklonil se, aby si rozvázal boty. Nohy měl celé bolavé, ale už to ustupovalo, jak pití začínalo zabírat.

Ode dveří se ozvalo hlasité zaklepání.

„Co je?“

„Tady Kamau.“

„Pojďte dál.“

Kamau otevřel dveře, ale nevstoupil. Vedle něj stála vysoká štíhlá žena, kterou Rukin viděl poprvé. Správně. Nová holka. Kamau udělal dobře – byla sice starší, než se Rukinovi normálně líbilo, ale stejně měl náladu na něco jiného. Život je změna. A ještě něco ho na ní upoutalo. Držení těla. Oči – síla, něco podobného vzdoru. Sebevědomí. Nebála se. Však ona se naučí.

Vstal. „Ujde.“

Kamau přikývl, postrčil ji, aby šla dál, a s klapnutím zavřel dveře.

Žena zůstala zírat na majora, aniž by se obtěžovala žasnout nad jeho obrovským pokojem.

„Umíš anglicky?“

Svraštila čelo a zavrtěla hlavou.

„Ne, to nikdo z vás, co? To je jedno. Uděláme to jako pralidi.“ Zvednutou rukou jí naznačil, že má zůstat na místě, pak přešel za ni, stáhl jí šaty z ramen a rozvázal je v pase.

Šaty tiše klesly na zem a on si ji obrátil, aby viděl –

Byla úplně jiná, než čekal. Svalnatá. Až moc svalnatá a nohy i trup měla samou jizvu – po bodných ranách, místy i po kulkách, a taky… že by od šípů? Nepřijatelné. Netoužil tady mít nějakou připomínku boje. Zavrtěl hlavou a přešel ke stolku, kde ležela vysílačka. Ať ji pošlou zpátky do stájí.

Ucítil na paži silnou ruku a udiveně se obrátil. Střetl se s ní pohledem. Má kuráž. Její sebevědomí se rozhořelo v oheň. Došlo jí, že ji odmítl? Rukin se otočil, aby si ji mohl prohlédnout znovu.

Po tváři se jí rozlil úsměv, zatímco druhou rukou vystartovala k němu a zabořila mu pěst do břicha těsně pod bránicí, čímž mu okamžitě vyrazila dech. Padl na kolena a zasípěl. Zatímco se zoufale snažil popadnout dech, nakopla ho do levého boku, hned pod hrudní koš, takže se svalil a do nosu i úst mu vhrkla whisky. Dusil se a sípěl, jak ho destilát pálil v krku při každém zoufalém zakašlání. Topil se v ohni. Břišní svaly ho bolely a pálily od úderů i prudkého dávení.

Obezřetně, rozvážně ho obešla, aniž by z něj spustila oči. V koutcích úst jí pohrával drobný úsměv a oči měla přimhouřené.

Jí se to líbí. Bude se dívat, jak umírám, došlo Rukinovi. Přetočil se a začal se plazit ke dveřím. Kdyby aspoň dokázal popadnout dech a mohl přivolat pomoc. Možná až bude u dveří –

Její noha mu tvrdě přistála na zádech a přimáčkla ho k podlaze, o kterou si zlomil nos. Měl co dělat, aby neomdlel.

Vnímal, jak ho bere za zápěstí a kroutí mu ruce dozadu s nohou stále zapřenou o jeho páteř. Takhle ho přetrhne vejpůl. Chtěl křičet, ale plíce nevydaly žádný zvuk, jen zvířecí zachroptění. V pravém rameni mu křuplo a vlna bolesti ho nabrala jako úder do tváře, divže ho úplně nesmetla. Ztratil by vědomí, nebýt alkoholu, který bolest částečně otupil a držel ho při smyslech. Pak mu luplo i v levém rameni a žena mu obě ruce sevřela za zády v nepřirozené poloze.

Rukin ji slyšel odcházet. Doufal, že jde pro pistoli. Smrt by uvítal. Místo toho však zaslechl zvuk trhané lepicí pásky. Spoutala mu zápěstí za zády a každý nový dotyk mu prohnal tělem vlnu bolesti.

To už málem popadl dech a pokusil se vyburcovat k výkřiku, jenže ona mu přiložila pásku na ústa a zalepila je, omotávajíc mu izolepu několikrát kolem hlavy. Pak mu ještě svázala nohy od kotníků až ke kolenům, načež ho zvedla a prakticky jím mrštila ke stěně, tváří do místnosti. Nejdřív se dostavila bolest a pak zrychlený dech, jak se snažil dýchat nosem a snášet návaly bolesti, která vystřelovala z ramen přitisknutých ke stěně.

Chvíli ho pozorovala, než nenuceně přistoupila ke stolku. Nahé svalnaté tělo vynakládalo na lehkou chůzi jen minimální úsilí. Podívala se na láhev s destilátem a pak z Rukinova opasku vytáhla pistoli.

Udělej to, pomyslel si.

Vycvakla zásobník a odtáhla závěr. Z pistole nevypadl žádný náboj. Rukin v hlavni žádný neměl. Vrátila zásobník na místo a zasunula náboj do hlavně.

Udělej to.

Položila pistoli na stolek, posadila se, přehodila nohu přes nohu a zadívala se na něj.

Rukin se rozkřičel přes izolepu, která mu zalepovala ústa, ale žena mu nevěnovala pozornost.

Natáhla se po vysílačce, otočila přepínačem kanálu a přiložila si přístroj k ústům. „Oheň vše očistí.“

Uplynulo několik minut. Rukin uslyšel v dálce hlasitou explozi, pak další a další, jako hřmění bouře. Zdolávali hradby.

Kapitola 50

Morový člun Osud

Středozemní moře

Kate už unavovalo čekat na Shawa. Vykutálela se z palandy. Musí se dostat nahoru, aby si mohla zavolat. Ohlédla se po Martinovi. Nemůže ho tady nechat. Vytáhla ho na nohy a pomohla mu dojít ke dveřím. Pak je otevřela a vyhlédla ven. V chodbě nikdo nebyl.

Došli až k úzkým dveřím výtahu. Kate zmáčkla tlačítko pro jízdu nahoru a výtah se několik vteřin nato s cinknutím otevřel. Za dveřmi se nacházela stísněná klec. Které patro má zmáčknout? Zmáčkla tlačítko s jedničkou a čekala.

Dveře se otevřely. Před Kate stáli dva muži v bílých pláštích, zřejmě lékaři, kteří drželi v rukou psací podložky a o něčem debatovali.

Jeden byl Číňan, druhý Evropan. Číňan udělal krok, naklonil hlavu a zeptal se: „Doktore Greyi?“

Kate zkoprněla. Už byla jednou nohou venku. Zauvažovala, jestli se nemá vrátit do výtahu, ale čínský lékař k ní rychle přistoupil. Evropan se držel hned za ním. „Vy toho muže znáte?“

Martin byl pořád ještě apatický, ale zvedl hlavu. „Čchangu…“ řekl tiše, skoro nehlasně.

Kate se rozbušilo srdce.

„Já…“ začal Čchang a obrátil se ke svému kolegovi. „Je to můj bývalý spolupracovník. Kolega… z immarijské výzkumné sekce.“ Spočinul pohledem na Kate. „Pojďte za mnou.“

Kate se rozhlédla po chodbě, která se táhla nalevo i napravo od ní. Na obou koncích postávali strážní.

Byla v pasti. Čchang vešel do úzké chodby, která se táhla přímo před nimi, a evropský vědec na ni zíral s hlavou nakloněnou na stranu. Kate se zařadila za Čchanga.

Chodba ústila do velké kuchyně přebudované na výzkumné pracoviště. Z nerezových pultů vznikly provizorní operační stoly. Kate to matně připomínalo kuchyň v orchidejové čtvrti, kde jí Martin v přilehlé kanceláři prozradil pravdu o morové nákaze.

„Pomozte mi ho položit na stůl,“ vyzval ji Čchang.

Evropan přistoupil blíž, aby Martina vyšetřil.

Martin pomalu otočil hlavu a zadíval se na Kate. Tvářil se bezvýrazně a neřekl ani slovo.

Čchang se postavil mezi druhého vědce a Kate s Martinem. „Kdybyste nás mohl… nechat chvíli o samotě. Potřebuju si s nimi promluvit.“

Když lékař odešel, obrátil se ke Kate. „Vy jste Kate Warnerová, viďte?“

Kate zaváhala. Vzhledem k tomu, že ji podezříval, ale nenahlásil… došla k závěru, že mu může důvěřovat. „Ano.“ Ukázala na Martina. „Můžete mu pomoct?“

„Pochybuju.“ Čchang otevřel nerezovou skříňku, z níž vytáhl injekční stříkačku. „Ale můžu to zkusit.“

„Co je to?“

„Něco, na čem jsme pracovali. Immarijská varianta orchideje. Pořád ještě je v experimentální fázi a neúčinkuje na každého.“ Zadíval se na Kate. „Mohla by ho zabít. Nebo mu prodloužit život o několik dní. Mám mu ji aplikovat?“

Kate shlédla na Martina, na jeho umírající tělo. Přikývla.

Čchang k němu přistoupil a píchl mu dávku. Pak zaletěl pohledem ke dveřím.

„Děje se něco?“ optala se Kate.

„Nic…“ zamumlal Čchang a zaměřil se na Martina.

Kapitola 51

Immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

David upíral pohled na jedenáct mužů postávajících ve zbrojnici. „Naše věc je ztracená, pánové. Ale spravedlivá. Tahle základna je branou pekla a světa, který se immariové snaží vybudovat. Když ji zničíme, evropské státy budou mít šanci se ubránit. Nicméně… čelíme početní přesile, máme menší palebnou sílu a nacházíme se v srdci nepřátelského teritoria. Máme tři výhody – moment překvapení, ochotu bojovat a oprávněný důvod. Jestli se dožijeme rána, zvítězíme. Dnes v noci se rozhodne o našem osudu a o osudu milionů dalších lidí. Bojujte usilovně a nebojte se smrti. V životě jsou i mnohem horší věci – například vést život, na který nejste pyšní.“

Pokynul Kamauovi, který předstoupil a začal udílet rozkazy.

Jakmile vysoký Afričan domluvil, vysílačka v rohu zapraskala a prolomila ticho. „Oheň vše očistí.“

„Je nejvyšší čas,“ prohlásil David.

* * *

David a Kamau stoupali po lávce ve společnosti dalších tří mužů. Operační středisko základny zaujímalo horní patro věže uprostřed citadely, která stála daleko od zdí a byla v bezpečí před útočníky, ale zároveň byla dost vysoká, aby z ní člověk vše obsáhl pouhým okem – nebo ještě lépe triedrem. Bylo to šikovné. Velitelé základny nehodlali spoléhat na kamery, dozor a terénní hlášení – to vše mohlo selhat nebo padnout do rukou nepřátel. Chtěli sledovat průběh boje na vlastní oči.

David se zastavil na podestě a několikrát blikl baterkou do tmy, čímž dal signál plukům berberských vojáků přichystaným za protější zdí.

Když zhasl poslední záblesk, pokračoval ve výstupu a muži ho v těsném závěsu následovali. Místnost nahoře byla taková, jakou si ji pamatoval – něco mezi letištní řídicí věží a kapitánským můstkem křižníku. U ovládacích pultů seděli čtyři operační důstojníci, kteří upírali zrak na řady plochých monitorů a občas něco naťukali do klávesnice. V rohu se vařila konvice s kávou.

Nejbližší technik spatřil Davida, trhl sebou, vstal a nervózně zasalutoval, jako by si nebyl jistý, jak si má poradit s neočekávanou návštěvou. Zbylí tři ho jeden po druhém napodobili.

„Pohov, pánové,“ opáčil David. „Máme za sebou dlouhý den, a jak jste možná slyšeli, major Rukin dosáhl v kopcích velkého vítězství. Teď je zrovna dole a užívá si plně zaslouženou oslavu.“ Svá slova doprovodil zcela nepředstíraným úsměvem. „Udělejte si přestávku. Připojte se k němu v kantýně. Je tam jídlo, pití… a válečná kořist. Nové přírůstky.“ Ukázal na své muže. „My přebíráme směnu.“

Technici zamumlali díky a spěšně uvolnili místa. Podplukovníkovy rozkazy představovaly nejlepší záminku k předčasnému ukončení směny, v jakou mohli doufat.

Když odešli, zaujali jejich místo u konzolí Davidovi vojáci. David věnoval obrazovkám podezřívavý pohled. „Určitě s tím umíte pracovat?“

„Ano, pane. Když mě sem převeleli, dělal jsem několik měsíců na denní směně.“

Kamau obcházel místnost a rozdával vojákům hrnky s kávou. Pak přešel k Davidovi a oba chvíli stáli a dívali se do noci. Davidovi od něj přišlo hezké, že mlčí. Po několika minutách jen zvedl hodinky – dvacet dva nula nula. David zapnul vysílačku. „Všem stanicím – hlaste se.“ Muži se jeden po druhém ohlašovali a jejich hlasy praskaly v Davidově sluchátku. Čekal, až zapadne na místo i poslední dílek skládačky. Muži dostali kódová jména podle trojské války a společně se usnesli, že Davidovým volacím signálem bude Achilles.

„Achille, tady Aiás. Trójané jsou v hodovní síni. Hostina už začala.“

Hostina začala znamenalo, že je zamkli v místnosti a pustili do ní plyn.

„Rozumím, Aiási,“ potvrdil David. Pak vyšel z velitelské věže a sestoupil na první podestu. Znovu zvedl baterku a zablikal. Po obvodu pevnosti se začaly ozývat výbuchy, ještě než se vrátil na velitelství. Nad vnější zdí byly vidět plameny a kouř. Trojice mužů na velitelství pracovala u vysílaček a počítačů.

Monitory přenášely dění venku. Hradby obléhaly zástupy jezdců na koních. Automatická děla ve věžích kosila jednu řadu jezdců za druhou, ale oni neúnavně útočili dál.

K Davidovi se obrátil jeden z techniků. „Věž číslo dvě chce povolení k nasazení kolejnicového děla.“

Kamau se po něm ohlédl.

Kolejnicová děla by berberské oddíly zdecimovala. Když však povolí jejich nasazení, bude to na vojáky působit přesvědčivě a oni uvěří, že základně hrozí nebezpečí.

Ukázal na odstřelovací pušku, kterou měl Kamau vedle sebe. „Po prvním výstřelu je sejmi.“

Pak přešel k velitelskému křeslu a zapnul mikrofon. „Věži číslo dvě, tady podplukovník Wells. Major mě pověřil velením. Nasaďte do akce kolejnicové dělo delta a palte dle potřeby.“ Vypnul vysílačku a čekal. Kolejnicové dělo prořízlo tmu ohnivým zábleskem a do vzduchu se vznesl gejzír hlíny a krve. V místech, kde vteřinu předtím byli koně a vojáci, zůstal jen černý mrak. Všechno jako by poté na okamžik utichlo. David doufal, že Berbeři podniknou další útok. Potřeboval ho.

Z podesty pod velitelstvím uslyšel trojici výstřelů následujících těsně po sobě. Kolejnicové dělo umlklo.

Znovu zapnul mikrofon na ovládacím pultu. „Prapory číslo jedna, dvě a tři, přesuňte se do prvního pásma. Opakuji, prapory číslo jedna, dvě a tři, zde velitelství Ceuta, vnější zeď je ohrožena, přesuňte se do prvního pásma a zaujměte pozice.“

Vzápětí zahlédl pohyb v citadele a přilehlém okruhu. Vojáci se rozbíhali, vnitřní brána se otevřela a vzniklým otvorem projížděly kamiony. Berbeři obnovili útok a bitva nabrala na intenzitě.

„Velitelství, tady věž číslo jedna. Věž číslo dvě padla, opakuji, věž číslo dvě padla.“

„Rozumím, věži číslo jedna,“ potvrdil jeden z Davidových mužů. „Víme o tom. Posily už jsou na cestě.“

Zhruba minutu poté, co David vydal rozkaz, už prostor za zdí vyplňovaly skoro čtyři tisíce immarijských vojáků. Tohle byla chvíle, kterou David plánoval, jejich jediná šance na obsazení základny. Ruka se mu maličko chvěla a on zapochyboval, jestli to dokáže. Co když se to nepodaří? Teď už není cesty zpět.

Technici se po něm ohlédli. Všichni věděli, co nastane. Jeden z nich nakonec potichu pronesl: „Čekáme na váš rozkaz.“

Hromadná vražda. Smrt čtyř tisíců mužů – vojáků. Nepřátelských vojáků. Monster, připomněl si David. Všichni ale nemohli být monstra. Jen lidé stojící na druhé straně bitevní linie, kteří měli smůlu a ze kterých okolnosti udělaly jeho nepřátele.

Stačilo, aby David vyřkl příslušná slova. Technik pak zmáčkne tlačítko, miny za zdí se odjistí, improvizované výbušniny explodují a vypukne peklo. Tisíce vojáků – lidí – zemřou.

„Žádný rozkaz vydán nebude,“ prohlásil.

Ve všech tvářích kromě Kamauovy se objevil údiv. Kamauův obličej byl maskou, která neprozrazovala žádné emoce.

David přistoupil k pultu hlavního technika. „Ukažte mi, která tlačítka mám zmáčknout.“ Bylo to jeho břímě; tu zodpovědnost by na sebe měl vzít a vezme jen on. Technik mu ukázal sekvenci povelů a David si je vtiskl do paměti. Pak zadal příslušné kódy a okruh za zdí explodoval v moře krve. Prostor se zalil krví jako hradní příkop. Hlasy ve vysílačce se začaly překřikovat a jeden z techniků ji okamžitě vypnul.

David zapnul svou vysílačku. „Aiási, tady Achilles. Vnější hradby jsou prolomeny. Otevřete koně.“

„Rozumím, Achille,“ odpověděl voják.

Monitory přepnuly na vazební cely. Tři Davidovi vojáci jimi teď probíhali, otvírali dveře, pouštěli zajaté Berbery na svobodu a vyzbrojovali je. Boj o citadelu a Ceutu právě začínal.

„Otevřete bránu,“ rozkázal David. „A spojte mě.“

Zhroutil se do „kapitánského křesla“ a čekal. Technik houkl přes rameno: „Jste na příjmu.“

„Immarijská flotilo Alfa, tady velitelství Ceuta. Čelíme útoku. Opakuji, čelíme útoku. Vnější hradby jsou prolomeny. Požadujeme okamžitou leteckou podporu.“

„Rozumíme, velitelství Ceuta. Vydržte.“

David čekal na odpověď. Ve flotile byl i Sloane, a David ho znal – leteckému útoku bude velet osobně. Přes všechny své nedostatky vždy velel z první linie.

„Velitelství Ceuta, tady flotila Alfa. Dáváme okamžitý pokyn letecké podpoře. Předpokládaná doba příletu patnáct minut.“

„Rozumím, flotilo Alfa. Předpokládaná doba příletu patnáct minut. Zde velitelství Ceuta, přepínám.“

Když měl jistotu, že spojení bylo přerušeno, vydal technikům poslední rozkazy. „Chci, abyste počkali, až budou bezpečně na dostřel. Nic neriskujte.“

„I kdyby stříleli –“

„I kdyby vystříleli veškerou munici. Čekejte. A nezaměřujte kolejnicová děla, dokud nebudete připraveni vystřelit. Někdo by je mohl zdola varovat. Jestli ty vrtulníky sestřelíte, mohli bychom změnit chod dějin.“ Přešel ke Kamauovi stojícímu u dveří. „Bylo mi ctí, pánové. Teď vám půjdeme získat čas.“

David se natáhl po klice, ale jeden z techniků se ozval: „Blíží se k nám –“

„Letoun?“

„Morový člun. Asi kilometr daleko. Vrací se z Marbelly. Právě nás požádali o povolení k přistání a zaslali seznam pasažérů.“

David se otočil ke Kamauovi. „Jak to, že jsme o tom nevěděli?“

Kamau zavrtěl hlavou. „Lodě si dělají, co chtějí, nemají pevně daný plavební řád. Můžou čekat v přístavu na povolení i několik dní, takže na tom nesejde.“ Přistoupil ke klávesnici a něco do ní vyťukal. Po velké obrazovce začal rolovat seznam cestujících.

David se rozhlédl po místnosti. „Co má na palubě? Jakou má zbrojní kapacitu? A když už jsme u toho, co je sakra morový člun?“

Kamau se pustil do vysvětlování, zatímco pracoval s počítačem. „Tohle je stará výletní loď. Zbraně má minimální – dvě děla ráže čtyřiapadesát na obou koncích. Zato ale převáží všechny volné vojáky z invaze do několika jihošpanělských měst.“ Vstal od počítače. „Skoro deset tisíc mužů – a nové rekruty, kteří složili immarijský slib věrnosti. Kdo ví, kolik jich je. Na palubě by mohlo být klidně dvacet tisíc nepřátelských bojovníků. Normálně by tam byli i degenerující, ale takhle blízko k Ceutě… už je určitě svrhli.“

David se podrbal na čele. „Kolik času zbývá do příjezdu?“

„Pět, deset minut.“

Neměl na vybranou. Dvacet tisíc vojáků, kteří se přihrnou z přístavu a posílí citadelu zezadu. „Sejměte ji,“ rozkázal. „Ať to stojí, co to stojí. Potopte tu loď.“ Hmátl po pistoli a vyběhl ze dveří s Kamauem v závěsu.

Až kolejnicová děla v přístavu vypálí na immarijskou loď, bude zbylým immarijským vojákům v citadele jasné, že byli zrazeni. Za několik vteřin vypukne rozhodující bitva o Ceutu.

Když David s Kamauem dobíhali k podestě, uviděli, jak přístavní baterie odpalují salvy. Majestátní výletní loď vybuchla, pak se zakymácela a začala hořet, bezvládně unášená proudem jako pohřební člun.

* * *

Kosta vtrhl do místnosti, ale tentokrát se při pohledu na nahého Doriana se ženou nevzdálil. „Ceuta čelí útoku, pane. Vyžádali si leteckou podporu.“

Dorian se stihl zvednout, obléct a vyběhnout z kajuty dřív, než se jeho společnice probudila.

Kapitola 52

Předsunutá immarijská flotila Alfa

u Tangeru

Dorian rázoval stísněnou chodbou. Průlez byl otevřený a za ním byla vidět potemnělá paluba. Na letové palubě předly čtyři vrtulníky, u kterých postávali vojáci přichystaní k odletu do bitvy a čekali na něj.

Poprvé od probuzení v antarktickém tubusu si připadal normálně. Cítil se ve své kůži. Voják mířící do války. Tady byl doma.

Z příčných chodeb vyhlíželi námořníci v naději, že z něj spatří aspoň záblesk – ředitele poslední říše, jakou kdy lidstvo zažije, muže, který zemřel a znovu ožil, který byl víc než smrtelníkem – bohem nebo ďáblem.

Jeho pozornost upoutal cupot bosých nohou na kovové podlaze, a když se obrátil, uviděl, jak se k němu plnou rychlostí žene Johanna. Skočila na něj a on ji chytil.

Pověsila se mu na krk a políbila ho. Nejdřív stál nehybný jako kámen, ale nakonec kolem ní pozvolna ovinul jednu ruku, pak druhou, přitiskl ji k sobě a polibek opětoval.

Chodbou se rozlehlo halekání a pískot.

Dorian vnímal, jak se usmívá, když ji stavěl na zem. Jakmile se však obrátil a vyšel průlezem ven k čekajícím vojákům a vrtulníkům, nechal úsměv pohasnout.

* * *

Martin otevřel oči. Hlavu měl čistou. Už byl opět při smyslech. Kate byla u něj. Byl v nějaké laboratoři nebo nemocnici. Skláněl se nad ním nějaký muž. Martin ho znal. Dostavila se vzpomínka; hovořil s ním na videokonferenci. Byl to ten čínský badatel, který řídil pokusy se zvonem. Doktor… „Čchangu,“ pronesl Martin chraptivě.

„Jak se cítíte?“

„Děsně.“

Uslyšel, jak se Kate zasmála a přistoupila k němu. „Aspoň už víš, jak ti je. To je změna k lepšímu.“

Usmál se na ni. Uvažoval, co asi udělala, aby ho zachránila. Riskovala život? Doufal, že ne. Byla by to škoda. Musel jí toho tolik říct, tolik toho potřebovala vědět. „Kate –“

Loď se zachvěla a Martinem to hodilo na druhý konec místnosti. Narazil do nerezové ledničky a před očima se mu zatmělo.

Kapitola 53

U Ceuty

Severní Maroko

Dorian sledoval, jak pod ním ubíhá zalesněná krajina. Čelním sklem helikoptéry viděl vzdálené záblesky jako světlušky ve tmě. Brzy se zapojí do bitvy a krátce poté se dočká vítězství.

Nasadil si helmu. „Zkouška spojení, útočný oddíle Delta, tady generál Sloane.“

Všechny čtyři helikoptéry se ohlásily.

Sloane se zabořil do sedadla. Dál sledoval záblesky a přemítal, co asi dělá Johanna, co má na sobě, co čte.

Co se to s ním děje? Lpění. Lajdáctví. Slabost. Až se vrátí, bude se jí muset zbavit.

* * *

Když David s Kamauem doběhli k patě věže, kovové lešení už zasypávala první sprška kulek.

Semkli se, obrátili se zády k sobě, přitiskli se jeden k druhému, aby o sobě věděli, a zahájili palbu. Prázdné nábojnice padaly na zem, zatímco pálili nalevo i napravo.

Z kasáren u velitelské věže se řinula immarijská pěchota a David s Kamauem kosili jednu vlnu vojáků za druhou. Jenže ten příval ne a ne ustat. Jedna skupinka immarijských vojáků zaujala pozici na druhém konci nádvoří a zaměřila palbu na Davida s Kamauem.

David začal ustupovat k budově naproti řídicí věži v naději, že se jim tam podaří najít kryt. Kamau ho napodobil.

V Davidově sluchátku zapraskalo. „Achille, tady Aiás. Mám tu Myrmidony. Blížíme se k vám.“

„Rozumím, Aiási. Čím dřív, tím líp.“ Střílel dál, dokud automatická puška nezačala cvakat naprázdno. Rychle nabil další dávku a pokračoval v palbě.

* * *

Noční oblohu prozářila trojice mohutných explozí, které se spojily v oheň planoucí nad vodou. Dorian už viděl obrysy ceutské základny.

„Co to hergot bylo?“ zeptal se.

„Patrně další salva z kolejnicového děla na hradbách,“ opáčil pilot.

„Patrně ne, ty blbče. Vždyť tam hoří hladina. Kdo to střílel?“

„Útočící domorodci?“ odpověděl pilot tázavě.

Dorianovi se v hlavě honily myšlenky. Ti barbaři na koních. Napadli by připlouvající morový člun? To je nepravděpodobné. Něco mu na tom nesedělo.

„Útočný oddíle Delta, držte pozici, opakuji, pozastavte útok na Ceutu.“

Vrtulníky letěly dál tmou a řítily se k hořící základně i k tajemnému ohni na vodě.

Sevřel pilotovo rameno. „Sleť níž. Sleť níž.“ Pilot uposlechl a vrtulník zamířil střemhlav ke stromům.

„Útočný oddíle –“

Vedoucí vrtulník explodoval a oba sousední okamžitě pohltily plameny. Dorianovu helikoptéru zasypaly šrapnely. Vrtule zakašlaly a začaly se protáčet. Kajutu zaplnil dým a Dorian ucítil shora plameny a horko. Stromy se mu vyřítily vstříc, cítil, jak se po něm natahují větve, a pak už letěl, padal z vrtulníku.

* * *

David vystřílel poslední dávku z pušky a vytáhl pistoli. Přibíhali tak rychle, že s nimi už nedokázal držet krok. Kamau se otočil, aby bojovali bok po boku, a skosil řadu vojáků vybíhajících z kasáren. Jejich řady nebraly konce.

Davidova pistole začala cvakat. Už neměl další zásobník. Kamau si stoupl před něj a pokračoval v palbě.

David zapnul vysílačku. „Aiási, tady Achilles. Trójané nás každou chvíli převálcují.“

Kamau do něj vrazil a strhl ho k zemi. Ve sluchátku slyšel Aiásovu odpověď, ale slova mu splynula v jedno. Sevřel Kamauovu pušku a začal pálit ze země, než se zvedl do polokleku. Kolik dávek mu ještě zbývá?

Ohlédl se po Kamauovi, který se svíjel na zemi, a zkusil ho převalit, aby viděl, kam ho zasáhli.

* * *

Kate se snažila zvednout, ale loď se třásla příliš silně. Kvílení prohýbající se oceli bylo skoro až ohlušující. Zatápala po batohu na zádech, aby se ujistila, že ho neztratila. Pak přelezla k Martinovi a přitáhla si ho k sobě.

Lodí otřáslo další zachvění, které s ní hodilo přes celou místnost. Její pád zbrzdil ten vědec, Čchang, který ji zachytil. „Jste v pořádku?“ zakřičel.

Pak se spustil hasicí rozprašovač a lodí se rozezněl protipožární alarm.

Dveře se otevřely a dovnitř vběhl Shaw. „Honem. Musíme se dostat k záchranným člunům.“

Hned za ním následoval evropský vědec, který zděšeně přelétl pohledem místnost. „Náš výzkum!“ zaječel na Čchanga.

„Nechte ho být!“

Čchang se Shawem popadli Martina a Kate se vydala za nimi.

* * *

Kolem Davida zasvištěly kulky a on se otočil, aby opětoval palbu, ale byl to Aiás s berberskými oddíly, kteří kolem něj proběhli a rozprášili immarijské vojáky.

David odtáhl Kamaua ke zdi a převalil ho. Nikde žádná krev. Kamau k němu vzhlédl a zavrtěl hlavou. „Mám přece vestu, Davide. Jenom mi to vyrazilo dech.“

Přiběhl k nim Aiás s berberským velitelem. „Jak na tom jsme?“ vyzvídal David.

„Už jsme ovládli skoro celou citadelu,“ ohlašoval Aiás. „Začínají se vzdávat, ale pár jednotek bojuje do posledního muže.“

„Pojďte se mnou,“ opáčil David. Pomohl Kamauovi vstát a vešli do kasáren.

Venku už střelba utichala. Lomoz jen tu a tam protrhla exploze granátu. Zastavili se u velkých dveří a David potichu zaklepal. „Tady Achilles.“

Dveře se otevřely a odhalily hlavu berberského kmene. Na sobě měla modré šaty a v ruce držela pistoli. Posunkem jim naznačila, aby šli dál

Major Rukin ležel na podlaze svázaný do kozelce a s roubíkem v ústech. Davidovou tváří probleskl ironický úsměv. Major se zazmítal v poutech a zdušeně se rozkřičel.

David se obrátil k náčelnici. „Hodláte dodržet slovo?“

„Ano, stejně jako jsi je dodržel i ty. Neublížíme nikomu, kdo složí zbraň.“ Zadívala se na Davidovu hruď do míst, kde ho označila cejchovacím železem. „Pravá náčelnice nikdy nezradí slib daný svým lidem.“

David přistoupil k majorovi a vytáhl mu roubík.

„Jste hlupák –“

„Sklapněte,“ uťal ho David. „Ovládli jsme Ceutu. Teď už je to jen otázka, kolik immarijských vojáků dnes zemře. Když se odeberete do operačního střediska tady s náčelnicí…“ David se odmlčel, aby si vychutnal šok v majorově tváři. „Ano, správně, kmenu velí ona. A byla to její dcera, mimochodem. U Berberů mají vůdkyně dlouhou tradici. Znalost historie a cizích kultur se někdy hodí. I ve válce. Když s ní půjdete a nařídíte zbylým vojákům, aby kapitulovali, můžete jim zachránit život. Když ne, ujišťuji vás, že tím jí i jejímu kmeni uděláte velkou radost.“

„Kdo jste?“ dožadoval se Rukin.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl David.

Rukin se opovržlivě usmál. „Tyhle války nevyhrávají muži jako vy. Tohle není svět pro fajn kluky.“

Kapitola 54

Morový člun Osud

Středozemní moře

Kate sledovala, jak Shaw otvírá další dveře. Už se jimi chystal projít, když se do chodby před nimi vyvalily plameny.

„Zpátky!“ zařval a zabouchl dveře.

Kate se ohlédla. Z konce chodby se valil dým. Už ani nebyla vidět koncová zeď. Loď stravoval požár, který se k nim řítil a dusil je.

Byli v pasti.

Nad sebou slyšela, jak na podlahu dopadají sutiny. Cítila horko linoucí se ze stropu. Buď je to tady zavalí, nebo uhoří, nebo se udusí. Odsud nebylo úniku – na to byli už moc hluboko v lodi.

Shaw ji chytil pod paží, otevřel dveře a zamířil s ní ještě hlouběji.

„Nemůžeme přece –“

„Ticho,“ prohlásil, když trhnutím otevřel dveře do kajuty a víceméně ji do ní hodil. Čchang za nimi přivedl Martina a po nich následoval i druhý vědec.

„Tady nemůžeme zůstat –“ začala Kate, jenže to už byl Shaw na odchodu a zabouchl za sebou dveře.

Kate trhla klikou, ta však byla vzpříčená. Shaw je tady zamkl.

* * *

Na nádvoří citadely už vládl skoro naprostý klid. Jen tu a tam ještě docházelo k přestřelkám v místech, kde se immarijští vojáci střetávali s berberskými bojovníky.

David šel za náčelnicí a jejími třemi muži, z nichž jeden táhl za loket majora Rukina – a působil mu tak neustálou bolest.

Napravo od Davida hořel na hladině obrovský morový člun, od nějž se každou chvíli ozvala další exploze.

Válečné oběti, řekl si. Kamau tvrdil, že jde o nepřátelské bojovníky, immarijské vojáky nebo nové rekruty, kteří přísahali věrnost – loajalisty. Neměl na vybranou.

* * *

Kate zaslechla tři výbuchy těsně po sobě. V místnosti byla tma jako v pytli a jedinými zvuky, které tu byly slyšet, bylo občasné zakašlání či zachrchlání Martina, Čchanga a evropského vědce.

Pak někdo zabušil na dveře, které se otevřely, zrovna když k nim došla. Shaw ji chytil za loket a vyvlekl ven.

Ohlédla se v naději, že ji Martin následuje, ale nic neviděla. Dým byl příliš hustý. Pálil ji v očích a vnikal jí do plic.

Kašlala a sípěla, zatímco Shaw ji táhl za sebou, divže jí neutrhl ruku.

Na křižovatce s další chodbou tma i kouř trochu prořídly. Kate slyšela a vnímala lodní požár dřív, než ho spatřila.

Na konci chodby se rozhořely plameny, které olizovaly strop a natahovaly se dál. Za nimi už viděla oblohu. Loď byla celá rozstřílená. Shaw jim proklestil cestu s pomocí granátů. Vypadalo to, jako by se nějaký obrovský živočich zakousl do boku lodi a zanechal po sobě zubatou díru.

Shaw ji vlekl k plamenům.

* * *

David se opíral o dveře operačního střediska na vrcholku řídicí věže.

Jeden z Berberů strhl Rukinovi pásku z úst a postrčil ho k mikrofonu.

Rukin se ohlédl po náčelnici, pak po Davidovi a nakonec promluvil do mikrofonu: „Všem immarijským jednotkám. Zde major Alexander Rukin. Nařizuji vám, abyste se okamžitě vzdali. Složte zbraně. Ceuta padla…“

Davidovi šel zbytek jeho proslovu jedním uchem dovnitř a druhým ven. Pozoroval jatka zobrazená na monitorech – u základny, za zdí i na vodě.

Co jsem to udělal? ptal se sám sebe. To, cos musel, odpověděl si. Střetl se pohledem s Kamauem, který skoro nepatrně přikývl.

* * *

Kate zavřela oči, když ji Shaw táhl ohněm, a pak už byla na konci chodby, stěny po obou stranách zmizely a oni padali –

Přistála na nohou, ale kolena se jí podlomila a ona se svalila na zem. Shaw už vstával. Ten chlap byl hotový supervoják. Nad sebou viděla Martina, Čchanga a toho dalšího muže, jak vyskakují z hořícího otvoru na palubu pod ním. Dopadli kolem ní vteřinu poté, co se odvalila. Všichni tři byli naživu, ale Kate měla podezření na pár zlomených kostí. Shodila ze zad batoh a začala se k nim plazit, jenže nahoře vzápětí něco explodovalo, až se kusy lodě vznesly do vzduchu. Všude okolo se snášely haldy sutin. Kate se stočila do klubíčka, jak se snažila chránit.

Shaw ji vytáhl na nohy. „Musíme skočit!“ Ukázal na hladinu pod nimi.

Kate vytřeštila oči. Bylo to mimimálně šest metrů. Na hladině planul rozsáhlý požár, který obklopoval loď ze všech stran. „Na. To. Zapomeň.“

Natáhl se pro její batoh, hodil ho přes palubu, pak ji chytil za loket a odtáhl ji k okraji. Kate zavřela oči a nadechla se.

* * *

David si vzal od dalšího vojáka plastový kelímek s kávou a poděkoval mu.

Usrkával kávu a sledoval monitory. Do citadely se trousili odzbrojení immarijští vojáci, z nichž se stane nové osazenstvo výběhů.

Dva technici zrovna zaostřovali na hořící morový člun, vyhodnocovali škody a zkoumali rychlost jeho rozpadu, jak se snažili rozhodnout, jestli po něm mají vypálit znovu.

Exploze na obrazovce prorazila bok lodi. Immarijský voják vyvlekl z hořícího otvoru nějakou ženu a svrhl ji na dolní palubu, kde se svinula do klubíčka, než ji opět vytáhl na nohy.

David strnul. Měla tmavé vlasy… ale tu tvář znal. To není možné. A přesto to byla Kate. Nebo mu snad už konečně přeskočilo? Realita se zhroutila pod tlakem bitvy, jeho volby. Že by viděl jen to, co vidět chce?

Sledoval Kate, jak bojuje s immarijským vojákem, který ji vzápětí hodil do vody, kde ji se vší pravděpodobností čeká smrt.

David se vrhl k ovládacímu pultu. „Přetočte mi ten záznam.“

Záběry začaly ubíhat pozpátku.

„Stop.“

Naklonil se blíž. Teď už si tím byl jistý. Byla to Kate. A immarijský voják, který s ní pohazoval jako s hadrovou panenkou a svrhl ji z lodi.

Otočil se a pronesl k náčelnici: „Přebíráte velení, dokud se nevrátím. Po morovém člunu už nestřílejte. Za žádnou cenu.“

Za několik vteřin už byl venku z operačního střediska a sbíhal po prvním úseku schodiště.

Kamau za ním houkl: „Davide! Nepotřebuješ pomoct?“

Kapitola 55

Bývalá immarijská operační základna u Ceuty

Severní Maroko

David se v přístavu rozhlížel po lodích. Byla tu spousta rybářských člunů, ale jen pár motorových jachet. Horečně přemýšlel. Co je důležitější? Dosah nebo rychlost? Potřebuje obojí, ale kolik čeho? Zahlédl jachtu Sunseeker 80. Snažil se rozpomenout, jaké má parametry. Předloni o jedné takové uvažoval. Na délku měřila dvacet čtyři a půl metru, dosahovala průměrné rychlosti čtyřiadvaceti uzlů a dala se vyšroubovat až na třicítku, aspoň co věděl. Dosah mohla mít tak tři sta padesát námořních mil. Na konci ovšem kotvila hotová monstrozita – čtyřicetimetrový sunseeker. Ten bude mít s trochou štěstí na zadní palubě ponorný člun. Ukázal na něj hlavou. „Vezmeme si tu větší jachtu,“ prohodil ke Kamauovi.

Pár minut nato už čtyřicetimetrová jachta vyplouvala na Středozemní moře k výletní lodi planoucí ve tmě.

* * *

Kate už skoro necítila ruce ani nohy a sotva dokázala držet hlavu nad vodou. Loď stále ještě chrlila do vzduchu dým a do vody plivala zbytky trosek, které ji každých několik vteřin málem stáhly pod hladinu.

Jiná možnost se jim však nenabízela – na hladině planula široká ohnivá stěna, kruh, který jim bránil vzdálit se od lodi.

Celé tělo ji bolelo a v plicích ji pálilo při každém nadechnutí.

Shaw k něčemu plaval – ke kusu vraku. Odtáhl ho k ní a k trojici mužů. „Chyťte se. Musíme počkat, až oheň dohoří, a pak se pokusíme doplavat ke břehu.“

* * *

David sledoval bezvládnou výletní loď. Hořela jako les zachvácený požárem. Hroutila se sama do sebe a každou chvíli se odněkud ozval výbuch. Naftové nádrže pohánějící turbíny motorů se musely protrhnout a nafta teď hořela na hladině, vytvářejíc kolem lodě působivý půlkruh. Ze všech palub skákali lidé, z nichž někteří to určitě nepřežijí, a mizeli ve vodě za ohnivou zástěnou. Davida nenapadalo, jak by se odtamtud mohli dostat ven. Plameny rozhodně neproplavou a ohnivé pole bylo příliš široké, aby se dalo podplavat.

Mohl jen doufat, že Kate přežila pád a čeká tam na něj.

Sešel do podpalubí a prohlédl ponorný člun. Pak ho otevřel a zkontroloval řízení. Žádný kyslík. Co mu tím pádem zbývalo? Čekat, až plameny uhasnou? Co když je zraněná?

„Potřebuješ něco, Davide?“

„Kyslík.“

* * *

Kate spatřila, jak se něco mihlo pod hladinou, zlomek vteřiny předtím, než to chytilo Shawa a stáhlo ho pod vodu.

Nejdřív si myslela, že je to žralok nebo nějaký jiný mořský živočich, jenže Shaw se vzápětí vynořil, zoufale mávaje rukama. Natáhl se za sebe po plovoucím kusu vraku a vyškrábal se na něj. Ta věc se vynořila na hladinu, zasypala ho ranami a mrštila s ním o vrak. Byl to nějaký muž, jak teď Kate viděla, a byl neuvěřitelně silný. Měl obrovské svaly. Na sobě měl potápěčskou výbavu a na zádech několik kyslíkových lahví. Shaw hrdinně bojoval a rozháněl se, seč mu síly stačily, ale nestvůra byla mnohem silnější. Jeden z jejích úderů zasáhl Shawa do tváře, až narazil hlavou do tvrdého povrchu. Zůstal bezvládně ležet, načež ho muž popadl a začal se s ním nořit pod vodu.

Kate se k nim vrhla a zapojila se do rvačky. Zapřela se rukou o potápěčovy brýle a druhou rukou sevřela Shawa, jak se ho snažila osvobodit.

Nestvůra si strhla brýle. „Co sakra blbneš?“

David.

Kate zůstala zírat. Zaplavil ji příval emocí. Ztratila cit v končetinách a polkla hlt slané mořské vody.

David pustil Shawa a natáhl se po ní. Chvíli se jí díval do očí a pak otevřel ústa, aby něco řekl. V tu chvíli mu však v obličeji přistála Shawova pěst a David zmizel pod hladinou. Shaw se potopil za ním, ale Kate se vzpamatovala a vrhla se mezi ně.

„Přestaňte!“ Odtrhla je od sebe a vmísila se mezi ně.

„Ty ho bráníš?“ vyprskl David.

„Zachránil mi život.“

„Hodil tě přes palubu.“

„Je to, é… je to složitý.“

David na ni zůstal civět. „Jak chceš. Mizíme odsud.“ Odepjal si ze zad kyslíkovou láhev a přistrčil ji ke Kate. „Vezmi si tohle.“

Kate ukázala na Martina, Čchanga a druhého vědce. „A co oni?“

„Co jako?“

„Jdou s námi,“ trvala na svém Kate.

David zavrtěl hlavou a začal jí připínat postroj s láhví.

Odtáhla se od něj a připlavala k mužům. „Nenechám tady Martina ani ostatní.“

„No dobře, tak se můžete ve třech,“ střelil odměřeným pohledem po Shawovi, „ve čtyřech rozdělit o jednu láhev.“

„Musím s tebou mluvit, Kate. Je to naléhavé,“ ozval se Martin, který stěží držel hlavu nad vodou.

„Já kyslík nepotřebuju. Zvládnu tam doplavat sám,“ poznamenal evropský vědec.

Všechny hlavy se obrátily k němu.

„Jsem mimořádně zdatný plavec,“ dodal na vysvětlenou.

David hodil druhou láhev Shawovi. „Dobře, tak uspořádejte schůzi a dořešte si to. My padáme.“ Vzal Kate za paži.

„Počkej,“ zarazila ho. „Martin je zraněný. A nemocný. Vezmi jeho.“

„Ne.“ Připlul k ní. „Nespustím tě z očí. Podruhé už ne.“

Za sebou uslyšela Shawovo zaúpění, ale čas jako by se zastavil. Vnímala, jak kýve hlavou.

„Proboha,“ ozval se Shaw. „Martina vezmu já. Vy vezměte toho vědce; beztak nespotřebuje moc kyslíku.“ Ukázal na Evropana. „A vy… to zvládnete zdatně uplavat, předpokládám.“

Evropan zaplul pod hladinu. Martin něco namítal, ale to už ho Shaw držel a oba mizeli pod vodou. David nasadil Kate brýle a potopili se, ale ona se hned zase vynořila.

„Co je?“ chtěl vědět David.

„Čchang.“

David se ohlédl.

Doktor Čchang šlapal vodu. „Myslel jsem, že mě tady necháte.“

Zachránil Martinovi život, blesklo hlavou Kate. „Nenecháme vás tady.“ Pokynula Davidovi. „Vezměte ho za ruku.“

„Něco takového se mi příčí.“

„Ale no tak!“ Vzala ho za ruku, druhou sevřela Davidovu a všichni tři se potopili pod hladinu.

Nejdřív měla automatiku Kate, pak Čchang. Davidovi zřejmě stačilo méně kyslíku než jim dvěma.

Kate neviděla Shawa, Martina ani toho druhého vědce. Prostor pod požárem jako by se táhl do nekonečna. Zvedla hlavu s brýlemi. Oheň na hladině byl nádherný. Nic takového ještě v životě neviděla. Červenooranžový květ rozkvétající na hladině, šířící se a zase ustupující jako časosběrný snímek.

Vedle ní plaval Čchang se zavřenýma očima. Ve vodě byl zřejmě plyn.

David je vedl. Na nohou měl ploutve a jeho silné nohy je poháněly vpřed.

Konečně pole plamenů skončilo a Kate spatřila nad hladinou noční oblohu. David s nimi zamířil nahoru a s Čchangem zalapali po vzduchu, když se ocitli nad hladinou.

Kate zvedla ruku, aby si zaštítila oči před jasným světlem, které ji oslepilo. Hned za ohněm plula další loď. Bílá jachta s černými okny. Měla tři poschodí. Kate věděla, že „tři poschodí“ se nejspíš námořnicky řeknou jinak, ale takhle jí to připadalo – jako třípatrová obytná budova se stupňovitými terasami vpředu i vzadu.

David je táhl k ní. Na zádi stál vysoký černoch, který se k nim natáhl, chytil Kate za obě ruce a bez námahy ji vytáhl na palubu.

Kate si odepjala batoh, zatímco Afričan zvedal za jednu ruku Čchanga, kterého složil vedle ní.

David začal šplhat po žebříku. „Jsme první?“

Afričan přikývl.

David se zastavil, sňal Kate brýle a už byl v půlce žebříku, když z vody vykoukla hlava.

Evropský vědec.

„Viděl jste zbylé dva?“ zavolal na něj David.

„Ne.“ Otřel si z obličeje vodu. „Měl jsem zavřené oči. Pod vodou je plyn.“

Kate měla dojem, že se ani nezadýchal. Moc ráda by si promluvila s Davidem, jenže ten už byl zase pryč, zmizel pod černou hladinou.

Uplynuly vteřiny, které jí připadaly jako hodiny.

„Já jsem Kamau.“

Kate se k němu obrátila. „Kate Warnerová.“

Povytáhl obočí.

„Jo, to se mi stává často.“ Vrátila se pohledem k hladině.

Vynořila se další hlava. Shaw. Martin s ním nebyl. Kate přistoupila k zábradlí. „Kde je Martin?“

„On tady není?“ Shaw se obrátil ve vodě. „Začal plašit, bál se, že se topí. Já myslel, že plave napřed. Neviděl jsem ani hovno.“ Ponořil se zpátky pod hladinu.

Kate upírala pohled na ohnivou stěnu. Jestli se Martin vynořil uprostřed…

Čekala. Vnímala, jak jí někdo halí ramena pokrývkou. Zamumlala díky, aniž by se podívala, kdo to byl.

Nad hladinu se vynořily dvě hlavy a jedna postava odtáhla druhou ke člunu – David Martina.

Martin měl popálenou hlavu a byl prakticky v bezvědomí.

David ho vytáhl na palubu a položil na bílý kožený gauč v hlavní kajutě. Čchang k němu přiběhl a začal mu prohlížet rány. Kamau k němu postavil lékárničku a Kate se jí začala probírat.

Voda se znovu zčeřila. „Máte ho?“ houkl Shaw.

„Ano!“ křikla Kate.

Jakmile se Shaw chytil žebříku, David zavolal na Kamaua: „Ať už jsme odsud pryč.“

Kate s Čchangem ošetřovali Martina, dokud neměl hlavu náležitě obvázanou a jeho dech se nestabilizoval.

„Bude v pořádku,“ poznamenal Čchang. „Teď už to zvládnu sám, Kate.“

David vzal Kate za loket a odvedl ji do podpalubí. Držel ji pevně za biceps. Byla promočená a naprosto vyčerpaná, ale pohled na něj spolu s vědomím, že je naživu, ji kdoví proč rozveseloval a cítila nepopsatelné nadšení.

David zavřel dveře a zamkl je na západku. „Musíme si promluvit,“ prohlásil s pohledem stále upřeným na dveře.

Kapitola 56

Severní Maroko

Dorian procitl s palčivou bolestí v boku.

Převalil se a ztrápeně vykřikl. Bolest se pohybem jen umocnila. To, co ho udeřilo, v něm pořád ještě vězelo, zarývalo se do něj a provrtávalo se mu útrobami jako rozpálený nůž.

Strhl si helmu a sklonil se, aby viděl, co ho dostalo.

Těsně nad pánví, kde končil hrudní pancíř, ho probodl pahýl větve. Opatrně si odepjal pancíř. Tělem mu při tom pohybu projela vlna bolesti, takže si musel odpočinout. Pak odhodil pancíř a vyhrnul si nátělník.

Větev se nacházela několik centimetrů od jeho boku. Kdyby zajela hlouběji, mohla mu propíchnout játra.

Zaťal zuby a metodicky dřevěný bodec vytáhl.

Prozkoumal ránu. Krvácí, ale přežije to. Teď ho zrovna trápily vážnější problémy.

I na noční obloze viděl trojici sloupů dýmu stoupajících nad stromy – zbytky jeho dohořívající vrtulníkové flotily.

Ceuta neměla leteckou podporu – veškeré letectvo bylo převeleno do jižního Španělska, ale ten, kdo základnu obsadil, měl očividně pěchoty dostatek. Vyšle ji do terénu?

Zvedl se na nohy.

Křik – z místa dopadu. Velení převzal instinkt. Hmátl po helmě a pancíři a rozběhl se k hořícímu vraku.

Helikoptéra zapálila les, který teď rychle hořel a vytvářel ohnivou stěnu, jíž Dorian nic neviděl. Křik sílil, ale Dorian nedokázal rozeznat slova.

Nasadil si pancíř, pak helmu, a rozběhl se po obvodu požáru, hledaje cestu dovnitř. Na druhé straně nebyly plameny tak intenzivní, ale z vrtulníku pořád ještě nic neviděl. Měl pocit, že by tím mohl proběhnout.

Vytáhl pistoli a hodil ji na zem spolu s rezervními zásobníky. Vedle nich položil satelitní telefon. Potom zastrčil ruce pod pancíř a přistoupil k ohni. Boty, oblek i helma byly ohnivzdorné, ale měly omezenou trvanlivost a některé části jeho těla zůstaly nechráněné.

Zhluboka se nadechl a vrhl se do plamenů. Pod nohama cítil půdu. Horko bylo nesnesitelné. Zadržoval dech… a to už vyběhl z plamenů na malou mýtinu. Teď to viděl – tři vrtulníky se zřítily na stejné místo a vzniklý požár splynul v jeden velký ohnivý kruh. Všechny vrtulníky už hořely naplno. Dorian viděl, že z nich nic nezachrání, ale křik taky nepřicházel od nikoho uvnitř.

Ozvala se další vlna křiku. Dorian se obrátil a spatřil její zdroj. Pilot v černém immarijském pancíři nebyl na pozadí tmavé hlíny a noční tmy skoro vidět ani ve světle plamenů.

Dorian se k němu rozběhl. Muž měl nohu zkřivenou v nepřirozeném úhlu a v boku hluboký šrám. Už si stihl ránu podvázat na stehně, což mu zachránilo život, ale Dorian si nebyl jistý, jestli je to dobrá zpráva. Zvládl vylézt z hořícího vrtulníku, ale nedokázal se ani postavit, natož běžet.

„Pomoc!“ vykřikl.

„Sklapni,“ opáčil Dorian mechanicky zpoza černé helmy. Co teď? Pilot už ztratil příliš mnoho krve a po ruce nebyly žádné zdravotnické potřeby. Dorian automaticky sáhl po pistoli, než si vzpomněl, že ji nechal na druhé straně. Zkrať jeho utrpení a jdi dál. Nepřítel se brzy objeví, až to tady bude prohledávat. Ještě tě kvůli němu zabijou. Jenže Dorian to nedokázal, nemohl se přimět, aby tady pilota nechal, aby předhodil jednoho ze svých mužů ohni. Sklonil se a vzal ho za loket.

„Děkuju,“ zasípěl pilot.

Dorian se na okamžik zarazil, načež vstal, vrátil se pro svou helmu a podal mu ji. „Nasaď si ji. Musíme projít ohněm.“

Obrnil se proti bolesti, když si ho zvedal na záda. Rána v boku zuřila, bodala ho a řezala. Měl pocit, že ho roztrhne vedví.

Doběhl k plamenům, nadechl se a vrhl se do nich. Teď už běžel pomaleji, ale s vynaložením veškeré energie, která mu ještě zbývala.

Když vyběhl z ohně, shodil pilota na zem a zhroutil se. Horko postupovalo opačným směrem, po větru. Prozatím byli v bezpečí.

Dorian lapal po dechu a chtělo se mu zvracet bolestí. Horší agonii si neuměl vůbec představit. Nedokázal ani říct, kde ho to vlastně bolí. Koutkem oka zahlédl svou pistoli, zásobníky a telefon ležící opodál. Když na ně dosáhne, mohl by ukončit pilotovo utrpení… Pokusil se nadzvednout, ale bolest s vyčerpáním se mu vyřítily vstříc, přimáčkly ho k zemi a přinutily ho klidně ležet.

Pilot se připlazil k Dorianovi a začal něco dělat. Dorian se ho pokusil odstrčit, ale pilot se nedal. Dorianovýma nohama projel další zášleh bolesti. Ten člověk ho mučí. Dorian mu zkusil podrazit nohy, ale muž ho zalehl. Bolest se v něm vzedmula jako vlna, v níž se utopí. Les zmizel.

* * *

Když se Dorian probral, byla pořád ještě tma, ale v místě dopadu vrtulníků už nic nehořelo, zůstal jen kouř. A bolest. Opět se však mohl hýbat. Po jeho boku ležel spící pilot.

Dorian se posadil, přestože ho každý pohyb nutil křivit obličej. Jeho nohy. Jedna velká mramorovaná spálenina. Vedle nich ležely rozvázané rozteklé boty. Spodek byl hladký v místech, kde guma zkapalněla a rozlila se mu po nohou. Pilot mu je stáhl, a tím zřejmě Dorianovi zachránil nohy. Jak dlouho by trvalo, než by roztavená guma vychladla? Kdyby mu boty zůstaly na nohou, nejspíš by se už v životě nepostavil.

Hned za zuhelnatělnými zbytky stál zbrusu nový pár bot.

Dorian se znovu ohlédl po chrápajícím pilotovi. Byl bosý. Dorian si přidržel jeho boty u nohou. Trochu malé, ale budou stačit, podle toho, jak daleko bude muset dojít. To nejdřív musí zjistit.

Přelezl k pistoli a satelitnímu telefonu. Znovu se ohlédl po pilotovi, zatímco zvažoval svůj další krok. Kolem šrámu v pilotově noze už se projevovaly první známky infekce.

Dorian aktivoval telefon.

„Flotila, operační.“

„Tady Sloane –“

„Pane, my jsme –“

„Sklapněte a dejte mi kapitána Williamse.“

„Generále –“

„Proč sakra vězím v lese za nepřátelskými liniemi, kapitáne?“

„Vyslali jsme dvě záchranné mise, pane. Obě sestřelili. Nacházíte se hluboko v jejich dostřelovém pásmu.“

„Nechci slyšet, kolikrát jste selhal, kapitáne. Pošlete mi na telefon topografickou mapu s vyznačeným dostřelovým pásmem.“

„Rozkaz. Domníváme se, že Ceuta za vámi patrně vyslala pěchotní oddíly –“

Dorian odtáhl telefon a zadíval se na mapu, nevšímaje si kapitánových slov. Došel k závěru, že k nejbližšímu místu mimo dostřel Ceuty, kde by ho mohli vyzvednout, odsud dojde tak za tři hodiny. Sklopil pohled k popáleným nohám. Realističtější odhad bude čtyři hodiny. Nebude to lehká túra, ale mohl by to zvládnout.

Jeho pozornost upoutalo pilotovo zachrápání. Popuzeně se po něm ohlédl. Co teď? Pistole se zásobníky ležela hned vedle něj a mlčky mu předkládala řešení.

Uhnul pohledem, zatímco v duchu probíral alternativy. Všechny další možnosti, které zvažoval, ho přiváděly k jediné myšlence, chladné a definitivní: Nebuď hlupák. Víš, co je třeba udělat. Dorian si poprvé v životě uměl k tomu hlasu přiřadit i tvář – Arés. Teď už to věděl. Poprvé vnímal své vlastní myšlenky, pravé myšlenky toho, kým byl před první epidemií, když ho otec umisťoval do tubusu. Tenhle okamžik byl mikrokosmem všech obtížných rozhodnutí, která kdy musel přijmout – zápasem mezi tím, co chtělo udělat jeho citlivé, lidské já, a chladným krutým hlasem. Arés. Arés byl motorem, který působil v pozadí, neviděný Doriana postrkoval a utvářel jeho myšlenky. Až doteď si Dorian toho vnitřního zápasu nebyl nikdy plně vědom. Arés znovu vykřikl: Nebuď slaboch. Jsi výjimečný. Musíš přežít. Závisí na tobě celý živočišný druh. On je jen další voják, který padl za naši věc. Nenech si zkalit úsudek jeho obětí.

Dorian zvedl telefon k obličeji. „Právě jsem vám poslal souřadnice, kapitáne.“

Ohlédl se po pilotovi a pak se zadíval na své nohy – nohy, které jsou pořád ještě schopné chůze.

„Pane?“

Dorianova mysl se zmítala jako lodička na rozbouřeném moři. Hlas teď hovořil neochvějně. Tento svět nebyl stvořen pro slabé. Hraješ největší šachový zápas v dějinách, Doriane. Neriskuj krále pro záchranu pěšce.

„Tady jsem,“ ozval se Dorian. „Budu na místě za…“

Nedělej to –

„…osm hodin. Počítejte s tím, že s sebou mám dalšího přeživšího. Pokud nebudeme na uvedených souřadnicích, má záchranný tým nařízeno vyrazit do lesa a hledat nás pod záměrným úhlem sedmačtyřiceti stupňů.“

A hlas byl náhle pryč, utichl. Dorianovy myšlenky patřily jen jemu. Byl volný. Byl… jiný, nebo byl tím, kým měl odjakživa být? Jeho úvahy přerušil hlas v uchu.

„Rozumím, generále. Hodně zdaru.“

„Kapitáne.“

„Pane?“

„Ta dívka v mé kajutě,“ pokračoval Dorian.

„Ano, pane. Je tady –“

„Řekněte jí… že jsem v pořádku.“

„Rozkaz, dohlédnu na to –“

Dorian ukončil hovor a natáhl se na zem. Měl hlad. Musí se najíst, bude potřebovat veškerou sílu, zejména když teď ponese další náklad. Bude si muset něco ulovit.

V dálce uslyšel tiché burácení. Bouřka? Ne. Dusot koní řítících se lesem.

Kapitola 57

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

Kate s Davidem strávili většinu právě uplynulé hodiny beze slova, což Kate velice potěšilo. Teď tu oba leželi nazí na dvoulůžku uprostřed dřevem obložené kapitánské kajuty.

Připadala si skoro až neskutečně, jako kdyby leželi v pokoji nějakého luxusního hotelu, jako kdyby svět tam venku byl jen špatný sen. Připadala si volná a v bezpečí poprvé od… odnepaměti.

Tvář měla položenou na Davidově hrudi. Ráda poslouchala jeho srdce a dívala se, jak se mu hrudník s každým nádechem zvedá a zase klesá. Přejížděla prstem po zarudlých popáleninách. Vypadal, jako kdyby ho ocejchovali. „Tahle je nová,“ pronesla tiše.

„Cena dřevěného koně v tomhle podělaném světě.“ Znělo to vážně.

Byl to vtip? Nadzvedla se a zahleděla se mu do očí v naději, že se dočká odpovědi, ale ani se na ni nepodíval.

Změnil se. Byl drsnější. Odtažitější. Cítila to, když se milovali. Nebyl tak něžný jako na Gibraltaru.

Napůl ve strachu mu opět položila hlavu na hruď. „Zdálo se mi o dřevěném koni. Kreslils –“

David ji od sebe odstrčil. „Byl jsem u kreslicího stolu –“

Zacloumal s ní šok. Váhavě přikývla. „Ano… veranda s výhledem na modrou zátoku a zalesněný mys –“

„To není možné…“ zašeptal David. „Jak to?“

Vybavila si Martinova slova. Jsme přesvědčeni, že atlantský gen souvisí s nějakým kvantovým biologickým pochodem. Subatomární částice vysílané nadsvětelnou rychlostí…

Kate dala Davidovi krevní transfúzi, která sice nemohla změnit jeho genom, nemohla ho obdařit atlantským genem, ale přesto mezi nimi teď bylo nějaké spojení. „Myslím, že to nějak souvisí s atlantským genem – aktivuje něco na způsob kvantové biologické vazby –“

„Hele, to si nech pro sebe. Už žádný vědecký abrakadabra. My dva si musíme promluvit.“

Kate se odtáhla. „Tak mluv. K tomu nepotřebuješ formální výzvu.“

„Opustilas mě.“

„Cože?“

„Na Gibraltaru. Důvěřoval jsem ti –“

„Můžu ti jenom připomenout, žes byl postřelený – třikrát? Keegan se tě chystal zabít.“

„Nechystal.“

„Uzavřela jsem s ním dohodu –“

„Neuzavřela. Potřeboval mě. Chtěl zabít Sloana. Manipuloval námi oběma. Mělas přijít za mnou –“

„To myslíš vážně? Sotva jsi chodil, Davide. Keegan mi řekl, že vila je plná jeho mužů – immarijských agentů. A taky to byli jeho muži, nebo snad ne?“

„Ano, byli –“

„A co bys s tím asi udělal? Byls obklíčený –“

„Nelhal bych ti. Nevyspal bych se s tebou a neopustil tě uprostřed noci.“

Kate zalomcoval vztek. Měla co dělat, aby se zklidnila. „Já jsem ti nelhala –“

„Nedůvěřovalas mi. Neprobralas to se mnou –“

„Zachránila jsem ti život.“ Kate vstala a zavrtěla hlavou. „Udělala jsem, co jsem udělala. A hotovo.“

„Udělala bys to znovu?“

Kate odolala nutkání odpovědět.

„Odpověz mi!“

Upírala na něj pohled a on jí ho oplácel. Tak moc se změnil. A přesto to pořád byl muž, kterého…

„Ano, Davide. Udělala bych to znovu. Jsi tady. Já jsem tady. Oba jsme naživu.“ Chtěla k tomu ještě něco dodat, ale nedokázala se k tomu odhodlat, ne když se na ni takhle díval těma chladnýma mrtvýma očima.

„Nehodlám mít pod svým velením nikoho, kdo mi nedůvěřuje.“

Kate vybuchla. „Pod tvým velením?“

„Přesně tak.“

„Tak to se hodí, protože já nehodlám vstoupit do tvojí armády, nebo co to tady vlastně hergot vedeš.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, které jí přišlo jako doušek vody umírajícímu. Otevřela ústa, ale David jí skočil do řeči.

„Teď není vhodná doba –“

„Tady je Kamau. Je to naléhavé, Davide.“

Oba vyměnili ložní prádlo za oblečení. Oblékali se zády k sobě. David jí věnoval odměřený, zdvořilý pohled, a když Kate přikývla, otevřel dveře.

„Davide –“ začal Kamau.

„Co –“

„Ten starý pán.“

„Co je s ním?“

„Je mrtvý.“

David se ohlédl po Kate, jeho výraz se změnil a neústupnost z něj okamžitě zmizela. Uviděla v jeho tváři soucit a muže, do něhož se zamilovala. Rozjařenost se v ní svářela s bolestí, kterou pocítila při Kamauových slovech. Pak se dostavil šok – Martin měl popálený obličej, ale tak těžké poranění to zase nebylo. Že by Čchangova morová léčba zničehonic selhala? Co si bez něj počne? Nikdy mu nepoděkovala. Co byla jeho poslední slova, která jí řekl?

„Díky… žes nám to oznámil,“ odpověděl David.

„Musíš jít hned se mnou, Davide. Ozbrojený.“

„Cože?“

Kamau se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že jsou sami. „Myslím, že ho někdo zavraždil.“

* * *

Martin poklidně ležel na bílém koženém gauči v uzavřeném obytném prostoru na horní palubě.

Byli u něj všichni – Kate, David, Kamau, Shaw i oba vědci, Čchang a Evropan, který se konečně představil jako doktor Arthur Janus. Kate chvíli zírala na Martina, než k němu přistoupila a poklekla vedle něj. Snažila se přemáhat emoce. Byl to víceméně jediný otec, jakého kdy měla. Neměl na to, ale rozhodně se snažil. Pro Kate to kvůli tomu bylo kdovíproč ještě těžší. Pokusila se srovnat si myšlenky. Musí se soustředit.

V duchu opět uslyšela Kamauova slova: Myslím, že ho zavraždili.

Neviděla žádné stopy zápasu. Prohlédla mu nehty. Žádná kůže ani krev. Měl sice pár modřin, ale nic, co by jí přišlo novější než zranění utrpěná při útěku z morového člunu. Vypadal stejně, jako když ho Kamau vytáhl z vody. Ohlédla se po Afričanovi a v očích měla otázku – jste si jistý?

Nepatrně naklonil hlavu.

Ohmatala Martinův krk. Ano… Pootočila mu hlavu, aby viděla, jak daleko to půjde. Někdo mu zlomil vaz… Ucítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Ten, kdo to udělal, byl v téhle místnosti a právě se na ni díval.

„Martina je mi moc líto, Kate,“ začal Shaw. „Opravdu ano, ale teď musíme opustit tuhle loď a pokračovat dál. Tady nejsi v bezpečí.“

Všiml si toho snad taky? Věděl o tom?

„Kate nikam nepůjde,“ opáčil David.

„Ale půjde,“ trval na svém Shaw. „Teď mi řekněte, kam nás vezete, a já zařídím, aby nás někdo vyzvedl.“

David si ho nevšímal a udělal krok ke Kate.

Shaw ho chytil za loket. „Hele, já s váma mluvím.“

David se obrátil a odstrčil ho, až Shawa málem srazil na zem. „Ještě jednou na mě sáhnete, a hodím vás přes palubu.“

„Proč čekat? Můžete to zkusit hned teď.“

Kamau si stoupl za Davida, aby Shaw viděl, že bude muset bojovat se dvěma naráz.

Kate se postavila mezi ně. „Dobře, už můžete to testosteronové divadlo ukončit.“

Pak popadla Davida za loket a odtáhla ho.

Kapitola 58

Severní Maroko

„Díky, že jste mě zachránil, pane,“ ozval se pilot.

Dorian odřízl nožem kus převařeného masa a zhltl ho. „Nemluv o tom. Myslím to vážně. Před nikým.“

Pilot zaváhal. „Rozkaz.“

Chvíli jedli mlčky, dokud většina masa nezmizela.

Dorian si přál, aby ten ufňukaný hňup už konečně sklapl nebo omdlel. Znovu zaletěl pohledem k jeho ráně a příznakům infekce. O nohu určitě přijde… pokud se dožije rána. Na té představě bylo něco, co Doriana přimělo zareagovat. „Můj otec nebyl tak úplně… na táboření.“

Pilot vrtulníku začal něco říkat, ale Dorian pokračoval.

„Sloužil v armádě. Byl na to hrozně pyšný. I na své zájmy v Immari International, samozřejmě, ale když jsem byl malý, bylo to spíš něco jako klub, který navštěvoval, společenský závazek. Až později se to stalo jeho hlavním zájmem. V podstatě to jediné, co jsme dělávali spolu, bylo sledování vojenských přehlídek. Na té první jsem zjistil, čím bych chtěl být. Když jsem uviděl císařské vojáky vyrovnané hezky za sebou, jak pochodují do rytmu, který se mi rozléhal hrudí.“

„To je fantastické. Takže už tehdy jste věděl, že chcete být vojákem?“

Ještě té noci to Dorian oznámil otci. Chci pochodovat v čele, papá. Kup mi trubku, prosím tě. Budu nejlepší trubač v celém císařském vojsku. Znovuzrození v tubusech mu vyhladilo jizvy na nohou a v kříži, ale pořád ještě si pamatoval výprask, který mu tehdy otec uštědřil. Tohle dělá svět trubačům, Dietere.

„Ano. Už tehdy jsem to věděl. Voják…“

Kdy to ale zjistil, kdy se stal tím, kým byl? Toho dne v roce 1986, kdy se vynořil z tubusu. Byl někým jiným. Areem. Byla to pravda. Teď už to viděl jasně. Jenže –

„Počkat. Řekl jste císařské vojáky?“

„Ano. To je… na dlouhé vyprávění. Teď se zabal a odpočiň si. To je rozkaz.“

* * *

Dorian půlku noci probděl a spal jen několik hodin, ale když se probudil, cítil se úžasně odpočatý. Na východě se objevovaly první sluneční paprsky a les už místy začínal ožívat.

Navíc se probudil s nápadem. Proč ho to nenapadlo dřív? Musí jednat rychle, jestli má mít aspoň nějakou šanci na úspěch.

Přelezl k pilotovi, který dýchal jen mělce. Z rány stále ještě vytékala krev na zem, kde se kolem něj slévala v černorudou kaluž. Muž sebou čas od času škubl.

Dorian poodešel a nějakou chvíli seděl na balvanu, naslouchal a snažil se určit jejich polohu. Jakmile se zorientoval, zkontroloval pistoli a vyrazil.

* * *

Z křoví viděl dva berberské domorodce. Jeden spal na zemi; druhý, zřejmě důstojník, ve stanu. Dorian si byl celkem jistý, že jsou jen dva – k nedalekému stromu byli uvázaní jen dva koně.

U dýmajícího ohně ležela velká mačeta. Ta se bude hodit. Střelba by přilákala pozornost, kterou teď nepotřeboval. Dva spící Berbeři nepředstavovali problém.

* * *

Dorian opět pobídl koně, který se hnal lesem. V táboře si nejdřív zavolá a posune čas setkání. Jak rychle se tam s pilotem dostanou na koních? Lepší otázka – kolik času ještě tomu muži zbývá? Dorian litoval, že to neví. Aspoň by měl nejzazší termín. Koně zachrání pilotovi život. Znovu zvíře popohnal a kůň zareagoval na povel. Toho druhého, který s nimi držel krok, za sebou táhl na otěžích. Úžasná stvoření.

V táboře zpomalil a sesedl, ještě než koně zastavili.

„Hej! Vstávej!“

Zamířil k satelitnímu telefonu.

Pilot neodpověděl.

Dorian se zarazil. Ne. Obrátil se. Bylo mu jasné, co vidí, a přesto se ke spolubojovníkovi rozběhl a přiložil mu dva prsty na krk. Chlad pokožky ucítil dávno předtím, než se přesvědčil, že v ní není tep, ale chvíli tam ještě prsty nechal, upíraje pohled do zavřených očí.

Zapulzoval v něm vztek. Divže tělo nenakopl. Chtěl klesnout na kolena a praštit ho do obličeje – za to, že umřel, za to, že si z něj takhle vystřelil, za… všechno. Vstal, koně se splašili a začali před ním couvat. Jeden zaržál a poskočil na místě. Hloupá smradlavá zvířata. Obrátil se, aby jednoho z nich plácl, ale byli mimo dosah. Na tom nezáleží. Prvního z nich uštve k smrti, pak přesedne na druhého a zopakuje si to.

Rozběhl se k satelitnímu telefonu.

„Flotila, operační.“

„Dejte mi kapitána Williamse.“

„Identifikujte se.“

„Kdo si sakra myslíte, že to je?! Kolik lidí se vám poslední dobou dovolalo omylem? Dejte mi Williamse, jinak přísahám, že vás rozetnu vedví, až se dostanu z téhle díry!“

„V-vydržte, p-pane.“

Uplynuly dvě vteřiny.

„Williams –“

„Změna času, budu na místě za necelou hodinu.“

„Můžeme tam být –“

„Za necelou hodinu! Do hodiny maximálně. Pokud za tu dobu stihnou vyvolat fotky, měli byste tam koukat naklusat i vy. Jestli se budu muset vrátit k flotile po vlastní ose, vaše životnost se výrazně zkrátí, kapitáne.“

Dorian slyšel, jak kapitán vyřvává rozkaz pro vrtulníky.

„My… budeme tam, pane.“

„Ta dívka –“

„Dobře se o ni staráme –“

„Zbavte se jí.“

„Chcete –“

„Je mi jedno, co se s ní stane, ale ať je pryč, až se vrátím.“

Přerušil spojení.

Pak nasedl na bližšího koně a kopl ho, jak nejprudčeji to šlo.

Kapitola 59

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

„Shaw ho zabil,“ prohlásil David kategoricky.

Kate se ošila a ohlédla se k zavřeným dveřím kajuty. „Mluv potichu.“

„Proč? Ví, že to udělal. A ví, že já to vím taky.“

Kate mu pohlédla do očí. Byl tak rozhněvaný. Viděla to v jeho postoji a slyšela v jeho hlase, ale navíc to i vnímala – na nějaké základnější úrovni, jako by v sobě měla něco z něj a naopak. Hněv z něj sálal a pronikal do ní jako horko z asfaltové vozovky. Cítila, jak ji infikuje, jak se proti němu obrňuje a podvědomě se připravuje na další hádku. Všechno se jí vymykalo z rukou. Musí to zastavit, musí někde začít. Rozhodla se – začne u Davida. Potřebuje ho, chce ho, nedokáže to bez něj… nechce se do toho pouštět bez něj.

David přecházel po místnosti, ponořený do myšlenek – temných myšlenek, to jí bylo jasné. Natáhla ruku a počkala, až k ní dojde. Pak ho beze slova odvedla k posteli, usadila ho na ni a poklekla před něj.

„Musíš se mi svěřit. Uděláš to?“ Vzala jeho tvář do dlaní.

David stále klopil zrak k zemi a uhýbal jí. „Pro jistotu je svážu všechny, i Kamaua. Někde se jich pak zbavíme, je jedno kde. Zbude na nás víc jídla. Pak se musím spojit s Brity a Američany.“ Zavrtěl hlavou. „Sloanova flotila je u marockého pobřeží. Proč tam ještě nedopluli? Proč čekají? Mohli bychom skoncovat válku hned. Došlo jim snad palivo? Letecký benzin možná, jenže oni mají jaderné ponorky – spoustu ponorek. Zlikvidujeme je a pak uděláme zátah na immarijské lágry, uspořádáme na místě válečný soud. Vyřídíme to rychle.“

„Davide –“

Pořád uhýbal pohledem. „Vím, že to zní drsně, ale jinak to nejde. O tom to možná všechno je – ten mor. Závěrečná zkouška. Nanebevstoupení, den zúčtování, kdy se lidé vyjeví takoví, jací doopravdy jsou. Mělas vidět, co dělali, Kate. Ano, je to zkouška a příležitost – očistit svět od lidí, kteří nemají morálku, hodnoty a soucit s bližními.“

„Lidé jsou zoufalí, nejsou sami sebou –“

„Ne, podle mě mor odhaluje, jací jsou doopravdy, jestli pomáhají těm, co neměli takové štěstí, nebo jestli se obrátí proti soukmenovcům a opustí je, nechají je umřít. A teď už víme, o koho šlo. Pochytáme všechny immarie i immarijské stoupence a vyhladíme je. Svět pak bude lepší. Zavládne v něm mír, lidé se budou starat jeden o druhého. Bez válek, bez hladu, bez –“

„Davide. Davide. Tohle nejsi ty.“

Poprvé za celou dobu k ní vzhlédl. „No, třeba je to moje nové já. To je takový vtip pro zasvěcené.“

Kate zaskřípala zuby. Nejradši by mu jednu vlepila. „Mluvíš jako jeden můj známý. Taky chce zredukovat počet obyvatel planety a vyhladit všechny, kdo neodpovídají jeho vidině ideálního člověka.“

„Mno… třeba měl Sloane správný nápad, jen maličko přestřelil. Aby se tak řeklo.“

Kate měla co dělat, aby nevyletěla. Zavřela oči. Musí hádku zvrátit, přesměrovat, proniknout k němu, aby zjistila, co se mu přihodilo, proč se změnil. Soustředit se na fakta. Slyšela, jak si David něco mumlá v pozadí.

„Jestli měli nějaký problém s ponorkami, tak přece mohli vypálit pár naváděných střel, kdyby –“

„Už vím, proč neútočí na immarijskou flotilu.“

„Počkat, cože?“

„Řeknu ti to, ale musíš mi prozradit, co se ti stalo.“

„Mně? Nic. Další běžný den v kanceláři.“

„Myslím to vážně.“

„Tak počkej… kde začít… Sloane mě zabil – dokonce dvakrát.“ Vyhrnul si košili. „Podívej, už žádné jizvy.“

Pokožku měl hladkou jako novorozeně. Kate si toho předtím nevšimla, když spolu… S vynaložením veškeré síly vůle se přinutila od něj neodtáhnout. Co byl zač? „Já… nechápu.“

„Vítej v klubu. Už jsi slyšela dost?“

„Pověz mi všechno.“

„Dobrá, takže po druhé smrti Davida Valea jsem se samozřejmě probudil v nějaké tajemné atlanťanské stavbě, což, jak jistě víš, dává dokonalý smysl. Vedla odtamtud jen jedna cesta ven, jako pro krysu v bludišti. Řečené bludiště mě vysadilo v kopcích nad Ceutou.“ Díval se do prázdna, jako by si to právě vybavil. „Byl to děs. Spálená pustina. Všechny moje obavy na jednom místě, všechno, proti čemu jsem kdy bojoval – immariové, Tobský protokol, všechno tam leželo přede mnou v celé své hrůze. Selhal jsem na celé čáře. Byl to neskutečný pohled. Immarijské hlídky mě dopadly a odvedly na základnu. Pak jsem zjistil, o co jde, co tam dělají.“

Kate přikývla. „A rozhodl ses s nimi bojovat.“

„Ne. Zpočátku ne, a za to se stydím. Moc se za to stydím. Můj první impulz byl utéct z tábora a najít tě.“ Podíval se na ni a ona v tom zlomku vteřiny znovu spatřila muže, do kterého se zamilovala. Byl silný a zranitelný a… David.

Uhnul pohledem. „Ale nevěděl jsem, kde jsi, kde mám začít. Tak jsem se rozhodl bojovat a ovládnout základnu.“

„Nějak tě to změnilo, Davide.“

„Dodneška jsem zabil stovky lidí – vždyť ani nevím kolik, sakra. Většinu tvořili záporňáci, kteří se v tu chvíli snažili zabít mě nebo můj tým – teda až na ty, co jsem je odpravil odstřelovačskou puškou, ale princip byl vždycky stejný. Ceuta byla jiná. Už nešlo jen o to plnit rozkazy. Vymyslel jsem plán, zlákal k jeho uskutečnění pár lidí, a když nastala pravá chvíle, zmáčkl jsem tlačítko, které zabilo tisíce vojáků a rozpoutalo válku. Byl to můj masakr a já si myslel, že byl spravedlivý, že si to zasloužili. A chci to dobojovat. Cítím, jak ve mně ten impulz plane jako oheň. Chci víc. Chci je všechny vyhladit teď, dokud to jde.“

Kate ho chápala. Jak ho opustila na Gibraltaru, jak se v Ceutě rozhodl bojovat. Jeho rány se nezhojí přes noc a vztek hned tak nepomine. Nabízela se jí však šance, okénko, kterým k němu mohla proniknout. David se nervózně zavrtěl. Byl zranitelný a ona vycítila, že jeho následující slova rozhodnou nejen o tom, co se stalo s „nimi“, ale možná i o osudu mnoha dalších. Tiše pronesla: „Potřebuju tvoji pomoc, Davide.“

Otočil k ní hlavu, ale nic neřekl.

„V nejbližších osmačtyřiceti hodinách zemře devadesát procent světové populace.“

„Cože?“

„Nákaza zmutovala. V Německu došlo k explozi –“

„Sloane. Vynesl z antarktické stavby nějaký kufřík.“

„To, co v něm bylo, vyslalo radiační signaturu, která obletěla celý svět. Záření změnilo povahu moru. Teď už proti němu není obrany. Orchidea selhala. Všechny státy čelí masové infekci a smrti. Hroutí se. Já bych ale mohla najít lék. Martin spolupracoval s tajným konsorciem jménem Kontinuita. Zahrnovalo i lidi z amerických zdravotnických středisek. Myslím, že byl blízko objevu. Mám jeho poznámky, ale potřebuju tvoji pomoc.“

„Ty myslíš –“

„A ještě něco. Něco, co ti musím říct. Miluju tě, Davide, a mrzí mě, že jsem tě ranila, když jsem tě opustila na Gibraltaru. Mrzí mě, že jsem ti neřekla o Keeganovi. Mrzí mě, že jsem ti nedůvěřovala. Už se to nikdy nestane. Ať se odteď stane cokoliv, my dva to dokončíme společně. A pro pořádek dodávám, že je mi jedno, kolikrát jsi umřel a kolik jizev máš nebo nemáš.“

Políbil ji na rty a bylo to jako polibek na Gibraltaru. Měla pocit, že cítí, jak z něj vyprchává vztek, jako by polibek uvolnil nějaký tlakový ventil, který hrozil explozí.

Když se od sebe odtáhli, díval se na ni a v očích měl zase tu vlídnost.

„A ještě něco – budu se řídit tvými rozkazy.“

„Víš… možná bys teď měla nějaký čas rozkazovat ty. Já si chvíli… dáchnu, zkusím si to přebrat a zamyslím se nad tím, co jsem ti právě napovídal.“ Zavrtěl hlavou. „Rozhodně to nebyl zrovna vrchol příčetnosti ani racionality, když na to přijde. A ty očividně víš, co se děje. Budeš přemýšlet a já budu střílet.“

„To bych mohla zvládnout.“

David vstal a rozhlédl se po kajutě. „Tajemná vražda na lodi a odpočet do zahájení globální apokalypsy. Pěkně divoký druhý rande.“

„Rozhodně se s tebou nenudím.“

„To víš, nesmím ztratit tvou pozornost. Tak čím začneme – morem, nebo Martinovým vrahem?“

„Řekla bych –“

Loď znenadání ztratila rychlost. Kate měla pocit, že zastavuje. „Co se stalo?“

„Nevím.“ David ji vzal kolem ramen a odvedl k chodbičce, v níž bylo krátké schodiště k luxusní kapitánské koupelně. Podal jí pistoli. „Zůstaň tam. Zamkni dveře. Já –“

Znovu ho políbila. „Dávej na sebe pozor. To je můj první rozkaz.“

Kapitola 60

Předsunutá immarijská flotila Alfa

u Tangeru

Dorian vyšel na kapitánský můstek. Muži se okamžitě otočili a napřímili se. „Pozor!“

„Máte pro mě vzkaz,“ oznámil Dorian kapitánovi.

Kapitán mu podal lístek a Dorian ho rozložil.

Mám Warnerovou.

Ona má kód.

Požaduju extrakci.

Je dobře hlídaná.

Na jachtě u Ceuty.

Směr plavby neznámý.

Připravte se.

Dorian zvážil možnosti. Kdyby ti zatracení Britové nezaminovali průliv, mohl by je dostihnout i s flotilou. Možnosti mu omezovala i berberská nadvláda v Ceutě a severním Maroku.

„Vyslali jsme za nimi lodě z Fuengiroly,“ dodal kapitán.

„Odhadovaná doba zadržení?“

„Neznámá.“

„Jak to, neznámá?“

„Pohybují se rychlostí téměř třiceti uzlů. Nemáme tak rychlou loď, aby je dokázala dostihnout.“

Dorian zavrtěl hlavou.

„Ale jestli zpomalí nebo zastaví, tak je máme. Nebo – jestli někde vplují do přístavu, můžeme je zatlačit do kouta.“

„Uvědomte našeho informátora. A sežeňte mi mapu dostřelu Ceuty. Chci vědět, jak obletíme jejich děla.“

Kapitola 61

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

David vyčkával u dveří kajuty, naslouchal a doufal, že uslyší nějaký zvuk, náznak toho, co se děje na lodi. Motory úplně utichly a čtyřicetimetrová jachta teď plula takřka nehlučně. Vyhlédl francouzskými okny na balkon.

Pak začal ode dveří couvat. Jestli se ten, kdo zabil Martina, snaží ovládnout loď, bude na něj čekat před kapitánovou kajutou.

Vyšel na balkon. V dohledu nebyly žádné další lodě. I světla v Ceutě pohasla a loď teď osvětloval jen měsíc.

David se vyplížil na balkon a nahlédl do salonku – obytného prostoru za ložnicí. Nikde nikdo.

Drobná světélka vsazená do zdí s mihotáním osvětlovala honosnou obývací a jídelní část lodi.

Celou hlavní palubu zabírala kapitánská kajuta spolu s obývacím prostorem a jídelnou. Na dolní palubě pod ní se nacházely kajuty posádky a hostů.

Pokud přežije následujících několik minut, bude muset přemístit Kate do podpalubí, do místnosti bez balkonu a s méně okny. Tam ji snáz ubrání. Taky by ale mohl shodit balkon u kapitánské kajuty a uzavřít tím boční přístup do kajuty. Co z toho mu poskytne lepší ochranu? Bude se muset rozhodnout později.

V tu chvíli zaslechl kroky na palubě nad sebou – na horní palubě, kde se nacházel kokpit, prostorný salonek pro hosty a venkovní i krytá terasa.

David okamžitě zmizel ze salonku a s napřaženou pistolí vyběhl po schodech.

Horní salonek byl prázdný.

Zaslechl hlasy z kokpitu a nehlučně k němu zamířil.

Doktor Janus tam stál pořád s tímtéž netečným výrazem a nejevil žádné znepokojení při pohledu na Davida a pistoli. David se rozhlédl po místnosti. Kamau se Shawem stáli na levoboku a hádali se. Obrátili se k němu a zůstali zírat.

„Davide –“ začal Kamau.

David horečně přemýšlel. Čchang. „Kde je Čchang?“

„Neviděli jsme ho –“

David vystřelil z kopitu zpátky do horního salonku. Zrovna se chystal oběhnout schody, když se otevřely dveře na záchod a ven vyplul Čchang, který si zjevně něco mumlal sám pro sebe.

David se otočil na patě, stále ještě s napřaženou pistolí, a vrhl se k němu.

Čchang se málem odpotácel zpátky na záchod. Zvedl rozklepané ruce. „Já… omlouvám se, nevěděl jsem, jestli mám spláchnout, nebo ne… a pak jsem si všiml, že loď zastavuje… já…“

Do salonku vešel Kamau se Shawem a Janusem. Afričan promluvil jako první. „Dochází nám nafta.“

David nechal pistoli klesnout k boku, ale pořád ji pevně svíral. „Vyloučeno. Když jsme vyplouvali z ceutského přístavu, měli jsme v nádrži víc než polovinu.“

„To je pravda,“ přisvědčil Kamau. „Jenže v hadici je díra. Uchází nám palivo.“

David přeletěl pohledem čtveřici mužů. Jeden z nich zabil Martina a teď ještě poškodil palivovou hadici. Chtěl, aby loď uvízla. Proč? Kvůli extrakci?

Shaw pronesl: „Mohlo dojít i k dalšímu poškození. Ve strojovně jsou díry po kulkách.“

Kamau to potvrdil přikývnutím.

Díry po kulkách, opakoval si v duchu David. Mohla loď utrpět zásah od vojáků z morového člunu nebo během přestřelky v Ceutě? Možné to bylo…

V hlavě se mu zformoval plán. Musí něco udělat s prosakováním paliva, než budou pokračovat v plavbě, ale velikost průsaku – jestli je hadice přeříznutá nebo prostě prostřelená – by mohla odhalit vraha. „Kde jste teď kdo byl?“

„Já byl v kuchyni a připravoval jídlo,“ prohlásil Janus.

„Já jsem byl v kokpitu,“ řekl Kamau. „Nenapadlo mě zkontrolovat palivo, ale když jsem zjistil, jak na tom jsme, hned jsem vypnul motor.“

„Já jsem byl,“ začal Čchang, „na záchodě.“

Shaw si odkašlal a narovnal se. „Já jsem se zrovna chystal zaklepat u vás a dožadovat se propuštění doktorky Warnerové. Tuto žádost nyní vznáším znovu, zejména ve světle stávajících okolností –“

David doufal, že jeden z vědců viděl Kamaua, aby mu zajistil alibi. Moc rád by ho vyškrtl. Jeho hlavní podezřelí byli Shaw a Čchang – v uvedeném pořadí.

„Chci vaše zbraně.“

„Já… žádnou nemám –“

„Taky nemluvím s vámi, doktore Čchangu.“ David se díval na Kamaua a Shawa. Ani jeden z nich se nepohnul.

„Ve Středozemním moři jsou piráti, Davide,“ podotkl Kamau. „Musíme být ozbrojení –“

„To je rozkaz.“

Kamau přikývl, podíval se po Shawovi a pak podal Davidovi pistoli pažbou napřed.

„Jo, jenže mně přikazovat nemůžete a já se nehodlám vzdát –“

„Dejte mi svou zbraň, Shawe, jinak vás na místě zastřelím. Uvidíte.“ David udělal krok k němu a pozvedl pistoli do výše hrudi.

Shaw zanadával, vztekle mu podal zbraň a otočil se k odchodu.

„Zůstaňte tady, všichni.“ David pokynul Kamauovi. „Přines mi moji odstřelovačku a naše automatické pušky.“

David věděl, že Kamau ani Shaw nepotřebují zbraň, aby jeho nebo Kate zabili, ale uklidňovalo ho vědomí, že teď to budou muset udělat ručně. Jestli dojde na boj holýma rukama s jedním z nich, viděl své šance nadějně.

* * *

Kate se snažila zaslechnout něco z toho, co se dělo nahoře. Občas uslyšela kroky, ale žádnou střelbu. To bylo dobré znamení. Přemýšlela, jestli nemá z koupelny vyklouznout pro satelitní telefon a zavolat Kontinuitě. Chtěla zjistit, kolik času má k dispozici, jak se věci mají. Uslyšela, jak se vnější dveře – dveře do kajuty – s klapnutím otevřely.

Nadechla se, aby zavolala Davida, ale zaváhala. Někdo pobíhal po pokoji a obracel ho vzhůru nohama.

Pak kdosi zaklepal na dveře koupelny.

„Kdo –“

„Tady David.“

Otevřela dveře. Zaplavila ji úleva. „Co se stalo?“

„Ztrácíme palivo.“

„Ztrácíme –“

„Buď někdo sabotuje loď, nebo jedna z kulek trefila přívodní hadici. Já bych to tipoval na sabotáž.“ Odvedl ji do místnosti, kterou už stihl kompletně zpřevracet.

„Cos hledal?“

„Trezor.“ Ukázal na nástěnný sejf s kombinačním zámkem. Byl zavřený, ale menší přenosný sejf – asi tak na velký náhrdelník – už byl otevřený. Uvnitř leželo několik pistolí a zásobníků do pušek. David ho zavřel a klíč podal Kate. „Teď máme zbraně my dva. Jenom my. Musíme se rozhodnout, co budeme dělat dál. Měj oči na stopkách. Jeden z nich není, za koho se vydává. Mohl by se prozradit tím, co udělá teď.“

Kapitola 62

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

David zavedl Kate po schodech na horní palubu, kde na ně čekali čtyři muži. Kamau se Shawem netrpělivě postávali a přecházeli po místnosti, Čchang s Janusem seděli a zírali okny ven, jako by se nic nedělo.

David se zaměřil na Kamaua. „Kolik paliva nám ještě zbývá?“

„Necelá čtvrtina celkového objemu nádrže.“

„Dosah?“

„Závisí na rychlosti plavby –“

„Zvládneme doplout k pobřeží?“

Kamau zaváhal, což Davida znervóznilo. „Snad ano, pokud se nám podaří zastavit průsak, ale nemáme záruku, že tam seženeme palivo.“

„Tady jsme hrozně na ráně,“ ozval se Shaw. „Tahle luxusní jachta je nejšťavnatější návnada v celém Středomoří. Piráti se na nás sesypou do několika hodin, nejpozději s východem slunce.“

David chtěl něco namítnout, ale byla to pravda. Pro ty, kdo přežili úvodní fázi nákazy a vyhýbali se immariům i orchidejovým čtvrtím, byla moře v morovém světě bezpečnější než souš. Hodně lidí přečkávalo mor na lodích po Středozemním moři. Přeživší tu mohli rybařit a chytat dešťovou vodu – které na takhle velké lodi spadlo víc než dost. Čtyřicetimetrová motorová jachta představovala neodolatelnou návnadu, která určitě přiláká piráty.

Když David neodpovídal, Shaw pokračoval. „Musím si zavolat z tvého satelitního telefonu, Kate. Naše vláda nás odsud dostane letecky do několika hodin. Víš, že závodíme s časem. Brzy budeme v Londýně. Tam můžeš pokračovat ve výzkumu a snad i zachraňovat životy.“

Čchang a Janus vstali. „Rádi bychom se k vám připojili –“

„Nikdo nikam nepůjde,“ utrousil David.

„Pracovali jsme na našem vlastním výzkumu,“ vysvětloval Čchang.

„Jakém výzkumu?“ chtěla vědět Kate.

„Hledali jsme lék,“ upřesňoval Janus. „Už jsme blízko trvalého vyléčení nebo aspoň alternativy k orchidee. Pracovali jsme potají a zjištěné poznatky jsme skrývali před immarii.“

„Ten lék, který jste dali Martinovi,“ pochopila Kate.

„Ano,“ přitakal Čchang. „To byl nejnovější prototyp. Nezabírá na sto procent, ale za pokus to stálo.“

Kate zašeptala Davidovi do ucha: „Můžu s tebou mluvit?“

* * *

V podpalubí se obrátila k Davidovi a bez obalu pronesla: „Víš, že Shaw má pravdu.“

David upíral pohled z okna. Shawova varianta zněla nejlépe. Nemůže vzít Kate s sebou do Ceuty. Všichni budou vědět, o koho jde. Brunetkovskou image nikoho neoblbne. Kdyby se rozkřiklo, že je v Ceutě, celý svět vezme základnu útokem.

Přemítal, co bude dělat v Londýně. Nejspíš po něm pátrali jako po uprchlíkovi, ale s tím by snad šlo něco udělat.

Jenže jestli Shaw zavraždil Martina a přeřízl přívodní hadici, aby to celé nastražil, nemůže mu Kate vydat.

„Popřemýšlím o tom,“ prohlásil, uhýbaje pohledem před Kate.

„Co je na tom k přemýšlení, Davide? Poleť s námi.“

„Dej mi jenom… pár hodin, Kate. Nejdřív spravíme loď.“

Bál se, že Kate na něj bude naléhat, ale ona si ho chvíli měřila pohledem a pak přikývla. „Zatímco budeš spravovat loď, já se pustím do práce s Čchangem a Janusem. Chci jim ukázat Martinovy zápisky. Jsou psané šifrou, kterou jsem nedokázala rozluštit.“

David se musel usmát. Martin mu v Jakartě poslal zašifrovanou zprávu, která odstartovala veškeré události uplynulých několika měsíců. Starý pán se ho pokoušel varovat, jenže David a jeho tým nestihli zprávu rozluštit včas. „Martin měl slabost pro šifry.“ Zamyslel se nad možnými důsledky. Rozhodně mu to nijak neuškodí – Kate může pokročit s vývojem léku, zatímco on bude zvažovat, co dál.

„Hlavně ať nikomu nevolají,“ upozornil ji.

* * *

Kate strávila uplynulou hodinu s doktory Čchangem a Janusem, a probírala s nimi Martinovy poznámky. Oba muži pozorně poslouchali, občas zvedli ruku a položili nějaký dotaz.

Když Kate domluvila, předložili jí vlastní výzkum, který začínal stručnými osobními daty. Oba muži stáli, když seznamovali zbytek skupinky se svými osudy.

Kate měla dojem, že příběh doktora Čchanga je v lecčems podobný Martinovu. Šenu Čchangovi bylo jedenašedesát a ve výzkumné sekci Immari pracoval od chvíle, kdy ukončil lékařská studia. Uchvátil ho immarijský výzkum a jeho možnosti, ale brzy se o immariích dozvěděl pravdu. Po zbytek kariéry se snažil předejít nejhorším immarijským zvěrstvům, ale stejně jako Martin nakonec uvízl v pasti a selhal.

„Něco vám musím říct, doktorko Warnerová. A naprosto pochopím, když už se mnou nebudete chtít spolupracovat. Byl jsem šéfem vědeckého oddělení v immarijském středisku Čchinuo. Byl jsem v práci ten den, kdy vás nahnali do místnosti se zvonem.“

Uplynula dlouhá pauza, než Kate konečně opáčila: „Teď jsme na stejné straně. Soustřeďme se na aktuální úkol, na nalezení léku.“

„To bych moc rád. A ještě něco. Vypadáte… velice povědomě. Zajímalo by mě, jestli jsme se už nesetkali.“

Kate zapátrala v jeho tváři. „Já… neřekla bych.“

„Inu, má paměť taky už není, co bývala, doktorko Warnerová.“

„Říkejte mi Kate. Oba.“

Když Čchang domluvil, podělil se o svůj příběh i Janus. Doktor Arthur Janus byl evoluční biolog a virolog zaměřený na vývoj virů – zkoumání virových mutací a adaptačních postupů.

„Když vypukla nákaza, pracoval jsem zrovna pro Světovou zdravotnickou organizaci v Alžíru,“ vyprávěl. „Málem jsem odtamtud nevyvázl. Pak jsem se dostal do Ceuty. Tam mě immariové vytřídili a převeleli na morový člun jako laboranta k doktoru Čchangovi.“

Doktor Čchang se zasmál. „Jenže od té doby dělám laboranta spíš já jemu. Doktor Janus je v našem týmu ten geniální. To on je zodpovědný za průlomové objevy.“

Oba muži si chvíli vzájemně přehazovali zásluhy.

Poté popsali svůj výzkum a užitý postup. Kate se nestačila divit. Pojali mor z úplně jiného úhlu – hledali podobnosti s dřívějšími epidemiemi a snažili se vypátrat někoho s vrozenou odolností proti nemocem, kdo by disponoval genetickou anomálií zajišťující imunitu vůči moru.

Janus uvařil čaj, všem nalil a teď tu seděli, srkali čaj a hovořili. Po každém příspěvku do diskuze se odmlčeli, aby mohli zvážit předkládaná tvrzení.

Nesouhlas se nikdy nedával najevo otevřeně, což Kate přišlo moc hezké. V uvolněném prostředí a díky kolegiálnosti se jí mnohem snáz soustředilo na práci a teorie.

Navzdory slušnosti však neudělali žádný pokrok s Martinovými zápisky.

Jejich úsilí se teď zaměřovalo na jednu konkrétní stránku s jakousi šifrou:

PIN = immaruové?

535… 1257 = druhá Toba? nový distribuční systém?

Adam => potopa/pád AT => Toba 2 => KBW

Alfa => vynechaná delta? => delta => omega

př. 70k l. => př. 12,5k l. => 535… 1257… 1918… 1978

Může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?

Teorie byly předkládány a kolektivně zavrhovány. Kate se začala bát, že jim docházejí nápady.

Čas od času slýchala bušení ze strojovny v podpalubí, po němž nevyhnutelně následovala sprška nadávek, které si David vyměňoval se Shawem a které skončily až ve chvíli, kdy se ozval Kamauův hluboký baryton přerušující chór invektiv a řinkotu vždy stejným refrénem: „Pánové, prosím!“

Kate přemítala, jestli z motoru vůbec něco zůstane, až s ním skončí.

Vesměs to znělo jako hospodská rvačka v podpalubí a čtenářský kroužek na palubě.

Po dalším kole intenzivního bušení a Kamauově závěrečném: „Pánové, prosím!“ se zdola vynořil olejem pokrytý David.

„Už to skoro máme,“ oznámil. „Jenže to jsou veškeré dobré zprávy. Nemáme dost paliva, abychom dopluli ke břehu.“

Kate přikývla. Uvažovala, jestli nemá zmínit Shawův návrh spojit se s britskou vládou, ale došla k závěru, že na to teď není čas. David pořád ještě působil napjatě. Co si počnou, jestli se objeví piráti? Doběhnou do pokojů, rozdají všem zbraně a budou doufat, že je odrazí? A že ten, kdo zavraždil Martina, se v křížové palbě nepokusí vystřelit na ni nebo na Davida?

David zamířil k lodní kuchyňce, zřejmě aby se umyl.

Janus odložil šálek. „Mě na tom nejvíc zaráží to PIN = immaruové? Působí to skoro jako vtip. Nemá to třeba odradit nepovolané čtenáře? Něco na způsob kamufláže. Možná bychom to měli ignorovat –“

„Co jste to říkal?“ David vyšel z kuchyňky.

„Já –“

David zvedl umaštěnou rukou stránku s Martinovou šifrou.

Kate se mu ji pokusila vytrhnout. „Vždyť to ušpiníš, Davide…“

„Víš, co to znamená?“ zeptal se jí.

„Ne. Ty ano?“

„Jo.“

„Která část?“

„Všechno. Vím, co to celé znamená. Tohle nejsou fyzikální rovnice. Jsou to historické referenční body.“

Kapitola 63

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

David přeletěl pohledem po Kate i obou vědcích a pak znovu přečetl Martinovu šifru.

PIN = immaruové?

535… 1257 = druhá Toba? nový distribuční systém?

Adam => potopa/pád AT => Toba 2 => KBW

Alfa => vynechaná delta? => delta => omega

př. 70k l. => př. 12,5k l. => 535… 1257… 1918… 1978

Může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?

Má pravdu? Ano, tím si byl jistý. Nevezme to však od začátku – ten byl až moc neuvěřitelný, až moc… fantastický i na něj.

„Umyješ si, prosím tě, ty ruce?“ naléhala na něj Kate.

David odtáhl papír. „Není to přece Magna Charta –“

„Pro mě ano. A mohlo by jít o klíč k nalezení léku na mor.“ Davidovi v tu chvíli přišlo, že by snad už ani nemohla být roztomilejší. Hověla si v bílé kožené klubovce v honosně zařízeném salonku na horní palubě a zbylí dva vědci seděli vedle sebe na přilehlém gauči. Na konferenčním stolku před nimi stály tři bílé porcelánové šálky s hnědým čajem. Celý výjev mu přišel bizarní jako posezení po časném obědě v nějaké dubajské mansardě.

Podal jí list papíru a vrátil se do kuchyňky. Vydrhl si ruce a znovu se zamyslel nad šifrou. Ano, má pravdu. Pod sebou slyšel sporadické bušení ze strojovny. Shaw a Kamau už to skoro měli hotové. A co pak? Musí vymyslet další krok. Půjde o klíčové rozhodnutí a na Davida už doléhala jeho váha. Jestli to tipoval špatně a hraje do ruky tomu, kdo zavraždil Martina a poškodil loď…

Vrátil se do salonku. „Vy vážně nevíte, co to je? Neděláte si legraci?“

„Ne.“

Výrazy tří vědců byly přinejlepším pochybovačné a David se musel usmát. „Chcete říct, že jste na to nasadili všechny vědce na světě a potřebujete mě, prachobyčejného ztroskotance s nedodělaným Ph.D., co nedokončil doktorské studium, aby to rozluštil?“

„Já nevěděla, žes… tak Ph.D. –“

„Z evropských dějin na Kolumbijské univerzitě –“

„Proč jsi nedostudoval?“ vyzvídala Kate, jejíž pochyby se začínaly rozptylovat.

„Ze… zdravotních důvodů. V září 2001.“ Skončit zasypaný pod budovou po teroristickém útoku a strávit rok v zotavovně sice nebyl běžný „zdravotní důvod“, ale Davida nenapadalo, jak jinak to popsat. Ten den mu změnil život i kariéru. V mžiku dal vale akademické dráze, ale nikdy se nevzdal lásky k historii.

„Ach tak…“ pronesla Kate polohlasem.

„Říkal jsem ti přece, že mám rád historii.“ Přemítal, jestli si vzpomene na jeho slova v Jakartě.

„To ano,“ přisvědčila Kate stále ještě střízlivým tónem.

Zamyslel se, aby si uspořádal myšlenky. Podle jeho teorie byla šifra obecným nástinem lidských dějin, konkrétně hlavních historických přelomových bodů. Začne však tím, čím si je jistý nejvíc. „Takže popořadě: PIN není žádné identifikační číslo, nic takového. Jde o skupinu lidí.“

Upřely se na něj nechápavé pohledy.

„PIN jsou Praindoevropané, patrně jedna z nejdůležitějších dávných skupin v dějinách světa.“

„Praind…“ začala Kate. „V životě jsem o nich neslyšela.“

„Já také ne,“ přidal se doktor Čchang.

„Ani mně to nezní povědomě,“ nechal se slyšet doktor Janus.

„Nejsou moc známí. Ironií osudu šlo o civilizaci předcházející prakticky všem, kdo dnes žijí v Evropě, na Středním východě a v Indii. Polovinu světové populace ve skutečnosti tvoří přímí potomci praindoevropských skupin.“

Janus se předklonil. „Jak to víte? Genetický fond –“

David zvedl ruku. „My historikové máme jiný nástroj, stejně důležitý jako genetický fond, který se předává z generace na generaci. Můžeme sledovat jeho změny v průběhu času i jeho šíření po světě – v různých místech má totiž odlišnou podobu.“

Žádný z vědců k tomu nenabídl dohad ani poznámku.

„Jazyk,“ upřesnil David. „Víme, že skoro všichni v Evropě, na Středním východě a v Indii hovoří jazykem odvozeným ze společného prajazyka – praindoevropštiny, kterou hovořila jedna skupina, Praindoevropané, zhruba před osmi tisíci lety. Věříme, že tento národ žil buď v Anatolii, nebo v eurasijských stepích – na území dnešního Turecka nebo jihozápadního Ruska.“

„To je fascinující…“ zamumlal Janus s pohledem upřeným z okna.

„To je zajímavé, Davide, ale nejsem si tak úplně jistá, jak to souvisí s morem,“ namítla Kate vlídně.

Janus se ohlédl po Davidovi a pak po Kate. „Souhlasím, ale osobně bych o tom rád slyšel víc.“

David se podíval na Kate s výrazem, který říkal: Aspoň někdo si mě tady váží.

Janus pokračoval: „Měl bych dvě otázky. Za prvé – jak víte, že to, co tvrdíte, je pravda?“

„Je fakt, že o praindoevropštině jsme se dozvěděli až v roce 1783, kdy byl do Indie poslán britský soudce jménem William Jones. Jones byl brilantní učenec a jazykovědec. Uměl řecky i latinsky a pustil se do studia sanskrtu – hlavně proto, aby se obeznámil s původními indickými zákony, z nichž mnohé byly sepsány v sanskrtu. Došel přitom k pozoruhodnému objevu – sanskrt se podezřele podobal klasickým západním starověkým jazykům. Jones něco takového vůbec nečekal. Pustil se do obsáhlejšího srovnání sanskrtu s řečtinou a latinou a došlo mu, že mají společného jazykového předchůdce. Máme tu tři jazyky oddělené tisíci kilometrů a tisíciletími vývoje, které se však vyvinuly ze společného prajazyka – toho, jemuž nyní říkáme praindoevropština. Jones byl vědec tělem i duší, a tak se do té záhady pustil hlouběji. Zjistil šokující poznatky. I další jazyky byly praindoevropského původu, a nejen ty obskurní – všechny hlavní prajazyky od Indie po Velkou Británii. Latina, starořečtina, stará severština, runový jazyk, gótština – všechny se vyvinuly z praindoevropštiny. Seznam novodobých jazyků je velmi obsáhlý. Všechny germánské jazyky včetně norštiny, švédštiny, dánštiny, němčiny, angličtiny –“

Janus zvedl ruku a potichu se ozval: „Jestli dovolíte, rád bych se dozvěděl víc o praindoevropštině. Říkal jste, že jsou z ní odvozené i další jazyky?“

„No jasně – tuny. Všechny románské jazyky – italština, francouzština, portugalština, španělština… co dál… všechny slovanské jazyky – ruština, srbština, polština. Pak taky balkánské jazyky. Samozřejmě i řečtina – Řekové byli potomky Praindoevropanů. Už jsem zmínil sanskrt; taky hindština, perština a paštunština. Existuje i spousta vymřelých praindoevropských jazyků. Chetitština, tocharština, gótština. Akademikům se dokonce podařilo zpětně zrekonstruovat praindoevropštinu, která je ve skutečnosti základem všeho, co víme o Praindoevropanech. Měli výrazy pro koně, kolo, obdělávání půdy, chov zvířat, zasněžené horské vrcholky a nebeské božstvo.“

David se odmlčel, protože nevěděl, co k tomu ještě dodat. „Obecně víme, že Praindoevropané byli na svou dobu mimořádně vyspělí – díky využití koní, kola, nástrojů a zemědělství měli ve své oblasti značný vliv a jejich potomci ovládli celý svět od Evropy až po Indii. Jak jsem řekl, zhruba polovina světa dnes mluví některým z praindoevropských jazyků. V mnoha ohledech jde o vzor všech ztracených civilizací.“ Znovu se odmlčel, než se podíval na Januse. „Říkal jste, že máte dva dotazy?“

Janus byl ponořený v myšlenkách. Po chvíli si všiml, že na něj všichni čekají. „Ach ano. Já… rád bych věděl… kde jsou teď.“

„To je na tom ta záhada. Zatím ani nevíme, kde bychom je měli hledat. Vše, co o nich víme, vychází z jazykové rekonstrukce a bájí – konkrétně z mytologie, kterou spolu s jazykem předávali jednotlivým skupinám svých potomků. To jsou nástroje historického výzkumu – jazyk, příběhy a artefakty. V tomto případě nemáme k dispozici mnoho artefaktů, jen jejich jazyk a báje.“

„Báje?“ opakoval Janus.

„I zde rekonstruujeme minulost ze společných bájí rozšířených v různých kulturách – jde o případy, kdy se tentýž příběh objevuje s drobnými obměnami. Jména se samozřejmě mění, ale průběh děje je vždy stejný. Mezi společnými představami je i víra, že lidstvo mělo dva předky – bratry, někdy dokonce dvojčata. V indických bájích to byli Manu a Yama, u Germánů zase Mannus a Ymir. Tato bájesloví byla nakonec začleněna do jejich dějin. U Římanů šlo o Romula a Rema, u Hebrejců o Kaina a Ábela. Další společnou bájí je mýtus o velké potopě, který se v té či oné podobě dochoval v každé praindoevropské kultuře. Zdaleka nejrozšířenějším mýtem je však pověst o velkolepé bitvě, která končí usmrcením hada, obvykle nějakého draka.“

Čchang zvedl stránku. „Doktor Grey měl zřejmě o Praindoevropanech nějaké tušení. Co znamená PIN = immaruové? Ten název mi nic neříká.“

David se ohlédl po Kate. Řekneme jim to?

Kate nezaváhala. „Immaruové jsou – respektive spíš byli – skupina mnichů žijících v tibetských horách. Zachránili nás po tom čínském incidentu, kde David málem umřel.“

Čchang sebou trhl a David měl dojem, že se chystá něco říct, snad omluvu, ale to už Kate pokračovala.

„S několika z nich jsem mluvila. Jeden mladý mnich, Milo, se o nás staral a jeden starší, Čchien, mi ukázal prastarý artefakt – tapiserii. Věřil, že jde o historický pramen předávaný po tisíciletí z jedné generace na druhou. Znázorňovala čtyři potopy. První byla ohnivá potopa, což podle mě byla tobská katastrofa – sopečná erupce, která před sedmdesáti tisíci lety změnila lidstvo. Tapiserie zobrazovala boha zachraňujícího skupinku umírajících lidí, který jim dal svou krev. Mám za to, že šlo o alegorii, podobenství o genové terapii, kterou jakýsi atlanťan poskytl umírajícím. Zmíněný gen – atlantský gen – pomohl nepočetné skupince osob přežít následnou sopečnou zimu.“

Doktor Čchang souhlasně přikyvoval. „To by odpovídalo immarijské hypotéze – že atlantský gen se objevil před sedmdesáti tisíci lety a způsobil pohromu: změnu mozkového uspořádání, která lidstvo odlišila od ostatních homininů.“

„Čchien mi taky řekl, že immariové jsou odštěpenecká skupina immaruů – mnišská frakce, která se odtrhla před několika tisíci lety. Už je začala unavovat podobenství a báje. Chtěli najít odpovědi ve vědě a technice,“ navázala na něj Kate.

„To je možné, ale já vám k tomu nic neřeknu,“ přiznal Čchang. „Nikdy jsem to nedotáhl tak daleko, abych znal pravé dějiny immariů. Ty byly ostře hlídané a měly vlastní bájný status. Doktor Grey by je znal jakožto člen immarijské rady – jeden ze tří nejvýš postavených. Myslíte, že proto tam začlenil poznámku o immaruích a Praindoevropanech? Mají snad něco, co nějak souvisí s morem?“

Kate se nad tím zamyslela. „Vím, že Martin po něčem pátral. Řekl mi: Myslel jsem si, že to bude tady v jižním Španělsku, ale mýlil jsem se. Třeba se snažil zmapovat dějiny immaruů a Praindoevropanů, aby to našel… třeba to vlastní právě oni.“ Napadlo ji něco dalšího. „Immaruové něco mají, nějakou bednu. Druhou potopou vyobrazenou na tapiserii byla vodní potopa. Bůh se při ní vrací a říká lidem, aby se káli a odstěhovali se do vnitrozemí, ale mnozí ho neuposlechli a nebrali výstrahu na vědomí. Immaruové však věřili. Uposlechli varování a odnesli do hor nějakou velkou bednu.“

„Co v ní bylo?“ zeptal se David.

„To nevím –“

„Ty ses nezeptala?“

„Čchien to nevěděl.“

„No… a jak vypadala?“

„Obyčejná velká bedna, kterou nesli na kůlech.“

„A co zbytek tapiserie?“ David doufal, že jim osvětlí Martinovu šifru. První dva obrazy potvrdily jeho teorie. K rozluštění zprávy mu chyběl jen krůček.

„Třetí byla krvavá potopa. Globální apokalypsa. Čtvrtá byla světelná potopa. Naše spása. Čchien tvrdil, že jde o události, k nimž teprve dojde.“

„Myslíš, že mor je krvavá potopa?“ ujišťoval se David.

„Asi ano.“

„Řeklas Martinovi o té tapiserii?“

„Ano.“

David přikývl. „Tapiserie je časová osa mapující hlavní zlomové body v dějinách lidstva. Podle mě představuje časovou osu i šifra – sled událostí, s jehož pomocí se Martin snažil rozluštit tapiserii a izolovat v minulosti konkrétní události, které jsou klíčem k nalezení léku na mor.“

„Zajímavé,“ zamumlala Kate.

„Bravo,“ pronesl Janus.

„Souhlasím,“ přisadil si Čchang.

David se zaklonil. Tohle byl účel Martinovy šifry – teď už si tím byl jistý. Stále však zůstávalo záhadou, kdo ho zabil a proč. Byl to někdo na téhle lodi. Že by jeden z vědců – kvůli Martinovu výzkumu?

Jeho úvahu přerušil zvuk těžkých bot dusajících po tenkém koberci, a když se obrátil, uviděl, jak do místnosti vbíhá Shaw.

„Jsme hotoví. Musíme se rozhodnout –“ Rozhlédl se kolem sebe, jako by je viděl poprvé v životě. „Co to má, do prdele, znamenat? Čaj o páté?“

„Probíráme Martinovy zápisky,“ odpověděla Kate a ukázala na list papíru ležící na stole.

Shaw po něm hmátl.

David po něm skočil a vytrhl mu stránku z ruky. „Pusť. Ještě ji umažeš.“ Položil papír zpátky na konferenční stolek. Katin výraz říkal: Jednat s barbary je těžké, co? Měl ji prokouknutou. V pozadí matně slyšel Shawovo povykování.

„To si děláte srandu? Jsme tady uprostřed –“

David se k němu pomalu otočil, přichystaný ke rvačce, ale jeho pozornost upoutal slabý záblesk na obzoru. Chvíli na něj zíral, pak vstal a přistoupil k oknu. Ano – světla ve tmě. Loď. Dvě lodě. A podle všeho mířily rovnou k nim.

Kapitola 64

Z Tibetu do Tel Avivu

Milo shodil ze zad těžký batoh a přešel k okraji skalní římsy. Panenská zelená náhorní planina západního Tibetu se táhla až k horizontu, kde se k zapadajícímu slunci vzpínalo další horské pásmo. Poklidná malebná krajina mu připomínala klášter. V myšlenkách okamžitě zaletěl k posledním okamžikům, které tam prožil – v jediném domově, jaký kdy poznal. Stál na kraji jiné skalní římsy, shlížel dolů a díval se, jak dřevěné budovy hoří, rozpadají se a řítí po horském úbočí dolů, zanechávajíce po sobě jen spálenou, zčernalou skalní stěnu.

Vytěsnil výjev z mysli. Odmítal o něm přemýšlet. Vybavila se mu Čchienova slova: „Mysl prodlévající v minulosti si staví vězení, z něhož není úniku. Ovládni svou mysl, jinak ovládne ona tebe a ty nikdy nestrhneš hradby, které kolem tebe vztyčila.“

Milo si utřídil myšlenky a obrátil se k batohu. Tady se utáboří a ráno odejde s prvním světlem jako každý předchozí den. Nejdřív vytáhl stan, potom pasti na zvířata a mapu, kterou každý večer studoval. Měl za to, že se nachází někde v blízkosti kašmírské oblasti na severu Indie nebo Pákistánu, případně někde ve východním Afghánistánu, ale popravdě řečeno neměl ponětí, kde je, a zatím nepotkal ani živáčka, nikoho, kdo by mu mohl říct víc. V tom měl Čchien pravdu: „Čeká tě dlouhá a osamělá cesta. Budeš však mít vše, co potřebuješ.“

Na každou z Milových otázek měl po ruce okamžitou odpověď. Jídlo? „Tvým jediným společníkem bude lesní zvěř, která ti bude poskytovat výživu.“ Milo se jako každý předcházející večer stáhl do lesa a začal líčit pasti. Cestou se živil oříšky a lesními plody. Obvykle jich snědl tolik, aby mu energie vystačila až do rána, kdy měl k snídani zvířecí maso s vysokým obsahem bílkovin.

Když byly pasti nalíčené, vztyčil stan a rozložil si karimatku. Pak se posadil a soustředil se na svůj dech, aby našel vnitřní klid. Ten se postupně dostavil a vzpomínky i myšlenky se rozplynuly. Byl si matně vědom slunce vklouzávajícího za vzdálený skalní hřeben, které nad horou zatahuje oponu tmy.

V dálce uslyšel klapnutí jedné z nastražených pastí. Zítra bude mít snídani, to už je jisté.

Odebral se do stanu, kde na něj v rohu čekaly poslední dva předměty, jimiž ho Čchien vybavil. V obou případech šlo o knihy. Ta první nesla název Hymny umírajících, ale k Milovu údivu neobsahovala žádné písně, jen tři prostinké příběhy.

První příběh byl o otci, který se obětuje, aby zachránil dceru. Druhý byl o muži a ženě, kteří překonali rozlehlou pustinu, aby našli poklad odkázaný jejich předkem, jedinou naději na uzdravení vymírajícího kmene. Poslední část pojednávala o pokorném muži, který usmrtil obra a stal se králem, ale zřekl se své moci ve prospěch lidu.

Čchien na ni ukázal. „Tato kniha je průvodce po naší budoucnosti.“

Milo zaváhal. „Jak může být budoucnost napsaná?“

„Je vepsána v naší krvi, Milo. Válka je vždy tatáž, mění se jen jména a místa. Tímto světem chodí démoni. Žijí v našich srdcích a myslích. Toto jsou dějiny našeho boje, kronika minulé války, která se bude opakovat. Minulost spolu s naší povahou předurčují budoucnost. Přečti si ji. Dobře se ji nauč.“

„Budu z ní dělat zkoušku?“

„Ber to vážně, Milo. Život je zkouška, kterou skládáme den co den. Musíš se soustředit. Musíš jim být připraven pomoci, až tě budou potřebovat.“

„Kdo?“

„Brzy se s nimi setkáš. Dorazí sem a budou potřebovat naši pomoc – teď a ještě víc v budoucnu. Musíš být připravený.“

Milo se nad tím zamyslel. Z nějakého důvodu ho to nadchlo. Připadalo mu, že jeho život má smysl. „Co mám udělat?“

„Pronásleduje je velký drak. Naleznou zde jen krátký odpočinek. Drak je najde a bude po nás plivat oheň. Musíš postavit nebeský kočár, který je odnese pryč. Musejí přežít.“

„Počkat, oni žijí draci? A přiletí sem?!“

Čchien zavrtěl hlavou. „Je to metafora, Milo. Nevím, co se přižene, ale musíme být připraveni. A ty se musíš připravit na následnou pouť.“

Milo strávil následující týdny stavbou koše pro kočár, který ty lidi zachrání před drakem. Myslel si, že je to jen kratochvíle – že si to Čchien vymyslel, aby přestal obtěžovat starší mnichy. Jenže oni skutečně přišli – doktorka Kate a pan David –, přesně jak Čchien říkal. Pan David na tom byl stejně, jako když ho Milo viděl předtím – na prahu smrti. Ale doktorka Kate ho uzdravila.

I ostatní Čchienovy věštby se vyplnily. Objevil se drak, který přiletěl a chrlil oheň, a doktorka Kate s panem Davidem unikli jen taktak. Milo se opět ocitl na vrcholku hory a upíral pohled na koš, který postavil. Visel pod obřím balonem, jedním z mnoha letících k obzoru, pryč od hořícího kláštera pod ním. Oni to věděli – ti staří mniši. Vzali mezi sebe jen jednoho mladšího. Mila. Neuprchli před svým osudem. „Tak je psáno,“ prohlásil Čchien. Ale kdo to napsal?

Milo otevřel druhou knížku, Dějiny prvních kmenů lidstva. Tuhle chápal ještě méně. Byla napsaná starobylým jazykem, který si nastudoval na Čchienův popud. Mila bavilo učit se anglicky, ale tenhle jazyk byl jiný – mnohem obtížnější. A text… co měl vůbec znamenat?

„Tvá pouť začne, až najdeš odpověď,“ dodal k tomu Čchien.

„Jestli znáte odpověď, proč mi ji prostě neprozradíte?“ zeptal se s úsměvem Milo. „Ušetří nám to čas a já budu moct odletět balonem a být tam dřív –“

„Milo!“ Čchien se opřel o stůl. „Cesta je cíl. K pouti patří i to, že se odpovědí dopídíš sám a dospěješ k poznání. Na této cestě nejsou žádné zkratky.“

„Aha. Jasně.“

Když Milo dorazil k troskám Tel Avivu, myslel si, že už knihám rozumí. Také ho změnilo to, co viděl a co musel udělat, aby přežil.

Našel rybářskou loď, o níž se domníval, že by ho mohla převézt.

„Co bys rád, chlapče?“

„Převoz.“

„Kam máš namířeno?“

„Na západ.“

„Máš čím zaplatit?“

„Jen tvrdou prací. A nejlepším příběhem, jaký jste kdy slyšel.“

Rybář se na něj podezřívavě zadíval. „Dobře, tak si naskoč.“

Kapitola 65

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

David ještě chvíli zíral na dvoje světla na vodě, než zakřičel: „Kamaue!“

Za několik vteřin se v salonku objevil vysoký Afričan pokrytý potem a mastnotou.

„Vyrážíme,“ oznámil David.

„Kam?“ vykřikl Shaw.

David se k němu otočil. „Zhasněte veškeré osvětlení lodě.“ Ke Kamauovi pak dodal: „Plujeme pryč od těch světel.“ Ukázal z okna. „Co nejrychleji.“

„Kristepane,“ vyhrkl Shaw a vyběhl ze salonku. Celá loď potemněla.

David se vrátil do kokpitu pro triedr a zaostřil na světla na hladině. Jakmile dostal lodě do záběru, obě potemněly. V měsíčním svitu nedokázal rozeznat žádné symboly ani typ lodí, ale jedno bylo jasné – zhasly světla ve stejnou chvíli, kdy Shaw zhasl jejich.

Ucítil, jak jachta poskočila a vyrazila.

Shaw se vrátil do salonku. „Zhasli světla –“

„Viděl jsem.“

„Sledují nás.“

David si ho nevšímal a vyzval Kamaua, který stál ve dveřích: „Přines mapu. S vyznačenou polohou naší lodě.“

„Dovol mi jim zavolat, Davide. Moje vláda pro nás přiletí. Je to naše jediná úniková trasa. To přece víš,“ naléhal Shaw.

Kamau se vrátil s mapou, kterou rozložil na stolku přes Martinovy zápisky. Ukázal na tečku ve vodě mezi Španělskem a Marokem. „Tady jsme.“

David horečně přemýšlel.

„Dobrá,“ prohlásil Shaw kategoricky. „Tak já to řeknu. Někdo zavraždil Martina.“

Oči všech v místnosti se obrátily k němu. „Všichni to víme. V téhle místnosti jsou tři lékaři a tři vojáci; všem je nám jasné, že byl zavražděný. Zabil ho někdo z nás. Nebyl jsem to já ani Kate. Proto navrhuju následující – Kate se zamkne v kapitánské kajutě se všemi bouchačkami. Nás pět pánů zůstane tady na horní palubě, dokud nepřiletí vojáci ze zvláštních jednotek. Tím zajistíme Katino bezpečí.“ Obrátil se k Davidovi. „Což, jak věřím, je naše priorita.“

David si byl vědom Katina postoje, který nevtíravě sděloval – to není špatný nápad. A taky to byl dobrý nápad – pokud se Shawovi dalo věřit. Jenže jestli zavraždil Martina on, byla by to dokonalá past. Všechny odzbrojit, pak zavolat toho, s kým spolupracuje, a bez problémů lapit Kate.

Ukázal na malou tečku na mapě. „Co je tady?“

„Isla de Alborán,“ odpověděl Kamau.

„V Ceutě jsi říkal, že immariové ovládají ostrovy ve Středozemním moři.“

„Ano. Ovládají i Alborán. Je to hodně malá základna.“

„Jak malá?“

„Maličká. Celý ostrov měří ani ne desetinu kilometru čtverečního, což dělá… možná patnáct nebo dvacet akrů. Je tam maják a budova, ve které je možná šest strážných. Přistávací plocha se dvěma velkými vrtulníky. Žádná větší opevnění…“ Zřejmě Davidovi četl myšlenky. „Jenže… obsadit ji ve dvou by bylo obtížné.“ Skoro mimoděk zaletěl pohledem k Shawovi.

„Opevnění?“ vyzvídal dál David.

„Jen málo. Několik napevno umístěných dělostřeleckých baterií. Na ty bychom museli něco vymyslet. Základna slouží hlavně jako letecká podpora immarijských lodí, které se dostanou do potíží při záchranářských akcích a odrážení pirátů.“

„Jsou to vrtulníky s dlouhým doletem?“

„Určitě. Uvažovalo se o tom, že se připojí k invazi do jižního Španělska, ale nakonec zůstaly na základně.“

David přikývl. Kdyby dokázali obsadit alboránskou základnu, mohli by doletět kamkoliv.

Shaw to nakonec nevydržel. „To nemůžete myslet vážně. Máte možnost odsud odletět, a vy se místo toho rozhodnete zaútočit na immarijskou základnu? To je absurdní.“

David rozložil mapu. „Uděláme to takhle. Nehodlám o tom diskutovat.“ Podal mapu Kamauovi. „Nastav kurz.“

Shaw zůstal stát.

„Davide,“ začala Kate. Davidovi stačilo vidět její výraz hlásající musím s tebou mluvit. Následoval ji dolů do kajuty.

Potichu za ním zavřela dveře „Promiň, ale myslím, že musíme –“

„Musíš mi důvěřovat, Kate. Nech to na mně.“ Čekal, co řekne.

Pomalu přikývla. „Dobře.“

„Do pěti hodin jsme na Alboránu – za předpokladu, že ti, co nás honí, nás do té doby nedoženou. Než tam doplujeme, musíme zjistit, kdo zavraždil Martina.“

„Souhlasím. Ale nejdřív bych chtěla rozluštit zbytek Martinovy šifry, abych mohla zavolat Kontinuitě a předat jim naše poznatky. Jestli se na Alboránu stane něco… špatného, aspoň budou mít naše výsledky. Snad najdou lék.“

Nabízela mu dohodu – David ji nechá pracovat na léku, a ona ho nechá dokončit jeho plán – a bude mu důvěřovat. Ústupky, kompromisy, důvěra. Začínal se z toho stávat regulérní vztah. Tohle schvaluju. To se mi líbí. Přikývl. „Tak jo.“

* * *

Dorian se převalil na lůžku. „Vstupte.“

Dveře se otevřely a dovnitř se vplížil plachý námořník, který k němu natahoval ruku se zalepenou obálkou.

Dorian mu ji vyškubl a roztrhl ji.

Kde se sakra couráte?

Warnerová může každou chvíli rozluštit kód.

Náš cíl je Isla de Alborán.

Odhadovaná doba příjezdu pět hodin.

Buďte tam.

Buďte připravení.

Kapitola 66

Středozemní moře

Když se David s Kate vrátili do salonku, už tam na ně čekali oba vědci, kteří seděli bok po boku na bílém koženém gauči a tvářili se nevzrušeně, jako by svět neumíral na globální pandemii a oni nebyli právě obviněni z vraždy. David musel žasnout. Nevěděl, jestli v něm jejich bohorovnost probouzí závist nebo čirý údiv.

„Jsme připraveni pokračovat. Samozřejmě pokud jste i vy,“ oznámil Janus.

Kate a David se usadili do klubovek vedle gauče.

Dřevem obloženou místnost se skleněnými doplňky teď osvětlovaly jen tři svíčky na konferenčním stolku, takže to působilo spíš jako pozdní večírek než vědecké sympozium.

David otočil list papíru s Martinovou šifrou k ostatním, jako by se jednalo o spiritistickou tabulku.

Všichni si vzkaz přečetli znovu.

PIN = immaruové?

535… 1257 = druhá Toba? nový distribuční systém?

Adam => potopa/pád AT => Toba 2 => KBW

Alfa => vynechaná delta? => delta => omega

př. 70k l. => př. 12,5k l. => 535… 1257… 1918… 1978

Může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?

„Několik věcí mě na tom pořád mate,“ začal David. „První dva řádky jsou podle mě obyčejné poznámky – o Praindoevropanech. Jsem si poměrně jistý, že Martin považoval immaruy za PIN čili Praindoevropany, nebo aspoň nějakou skupinu od nich odvozenou, jak už jsme říkali. Další poznámka se vztahuje k nějaké události, k níž došlo v roce 535 a pak znovu v roce 1257. Vím, o co jde, a hned vám to vysvětlím. Ty další tři řádky představují sled událostí – časovou osu, která se překrývá a koresponduje s tibetskou tapiserií, kterou Kate viděla v immarujském klášteře. Podle mě je však Martinův časový sled neúplný. Projdeme si ho krok po kroku.“

Ukázal na slovo Adam. „Adam, alfa, př. 70k l.“

„Ve výzkumu,“ navázala na něj Kate, „označuje alfa prvního účastníka klinického pokusu – prvního člověka, kterému je nasazena zkušební léčba.“

„Ano,“ přitakal David. „Podle mě je Adam prvním člověkem, který obdržel atlantský gen. Jde o událost, kterou na tapiserii zobrazuje ohnivá potopa, a první významnou událost v Martinově časovém sledu. Další je potopa/pád AT před 12 500 lety. AT je podle mě zkráceně Atlantida. Takže potopa a pád Atlantidy. Když jsem byl v atlantské stavbě na Gibraltaru, našel jsem sál, kde se promítala série… holofilmů. Myslím, že zachycovaly tuhle událost – pád Atlantidy u gibraltarské skály. Atlanťanská loď se ve filmu vznášela těsně nad vodou a pak přistála na pobřeží u nějaké prehistorické megalitické osady. Vyšli z ní dva atlanťané ve skafandrech, kteří přerušili prehistorický domorodý rituál a zachránili jednoho neandertálce. Hned po návratu do lodě je však smetla přílivová vlna, která loď zanesla do vnitrozemí a zničila to starověké město. Když potom vlna strhla loď zpátky do moře, otřásly jí výbuchy, které ji zničily.“

„A tam pak ležela pohřbená skoro třináct tisíc let až do roku 1918, kdy ji můj otec pomohl immariům najít,“ doplnila Kate.

„Přesně. Co mě ovšem mate, je poznámka vynechaná delta?.“

„Delta označuje změnu,“ vysvětlovala Kate. „Vynechaná delta… Takže změna, k níž nedošlo?“

„Když spojíme Martinovu šifru s tapiserií a tím, co jsem viděl té noci na Gibraltaru… Při prvních dvou potopách na tapiserii vstupovali atlanťané do přímé interakce s lidmi, aby je zachránili nebo varovali. Z toho by vyplýval přímý vztah.“

Kate se zaklonila v křesle. „Co když atlanťané nějak řídili vývoj lidstva? Něco jako experiment s periodickými zásahy – a před 12 500 lety k zásahu nedošlo kvůli explozi lodě a pádu Atlantidy.“

„To si podle mě myslel i Martin.“ Davida něco napadlo – že by měl další dílek skládačky?

V Antarktidě, kde byl David v tubusu, propustil atlanťan nejdřív Doriana – dal mu náskok. Pak sledoval Doriana s Davidem, jak bojují na život a na smrt, jako by věděl, jak to skončí, a teď prostě jen čekal na vítězství svého šampiona – Doriana.

David zemřel v Antarktidě podruhé. Na rozdíl od první smrti však nebyl vzkříšen v Antarktidě. Procitl v atlantské stavbě na Gibraltaru – v části na úpatí Džebel Músá v Maroku. Někdo to zařídil tak, aby David ožil právě tam. Jiný atlanťan? David si všiml dalšího poškozeného skafandru na podlaze oživovací místnosti. Snažil se rozpomenout na holofilm. Byl si jistý, že ani jeden ze skafandrů nebyl poškozen při zachycených událostech.

A přesto to byl nepopiratelný fakt – další atlanťan ho oživil, poté co ho Dorian s atlanťanem v Antarktidě zabil.

Jiná frakce? Jedna očividně usilovala o jeho smrt. Druhá ho zachránila.

David si teď byl jistý dvojím. Za prvé tím, že atlanťané vedou něco na způsob občanské války. A zadruhé tím, že v žádném případě nesmí říct Kate a těm dvěma vědcům, co se mu přihodilo.

„Mám takovou teorii,“ pronesl. „Domnívám se, že to, co jsem viděl – ta atlantská katastrofa – nebyl přírodní jev. Myslím, že šlo o útok.“

„Kdo útočil?“ zeptal se Čchang.

„To nevím. Ale co kdyby existovaly dvě frakce atlanťanů nebo nějaký zrádce, který by loď sabotoval a zabránil nějakému zákroku? Jen se podívejte na obecné směřování lidských dějin. Všechny hlavní události se staly v posledních třinácti tisících letech – zemědělství, města, písmo, na co si vzpomenete. Zhruba ve stejné době dochází i k populační explozi. Děje se tak sice na sklonku glaciálního maxima a začátku oteplení, ale…“

Janus se předklonil. „Vaše teorie neuskutečněného zákroku mi přijde zajímavá. Má však jednu vadu. Z dalšího kroku v časovém sledu – 535… 1257, Toba 2, delta – by vyplývalo, že tehdy k nějaké změně došlo – nedávno. A říkal jste, že na nahrávkách byla loď zničena.“

David přikývl. „Myslím, že ti dva atlanťané museli zemřít na Gibraltaru. Je to jediné vysvětlení. Myslím, že změnu v roce 535 má na svědomí ten, kdo je zabil.“

Janus přikývl. „Což mě vede k tomuto závěru: jestli v roce 535 zasáhl nějaký atlanťan – další delta, jak říkáte –, kde je teď? Jestli je schopen řídit vývoj lidstva, kde se ukrývá?“

David se nad otázkou zamyslel. Neznal odpověď, a popravdě řečeno to byla velmi dobrá otázka. Už předložil tolik nápadů, že začínal pomalu přecházet do defenzivy, jako kdyby musel předkládat další a další možnosti potvrzující jeho teorii. Vnímal, jak se jeho tělo připravuje k bitvě.

Doktor Čchang odložil šálek. „Také mi to přijde jako příhodná otázka. Rád bych se však dozvěděl víc o té události – Tobě č. 2 v roce 535 nebo 1257. Nebyl si snad doktor Grey jistý přesným datem?“

Otázka vtáhla Davida zpátky a přiměla ho soustředit se. „Ne. Neřekl bych. Podle mě jde o začátek a konec jednoho období vymezeného dvěma konkrétními událostmi.“

„Jakého období?“ zeptal se Janus.

„Temného věku Evropy.“

„A ty dvě… události?“

„Sopečné výbuchy následované morovými nákazami. Jedna z nich nastolila temný věk, druhá ho ukončila. Existují přesvědčivé důkazy, že první nákaza, která vypukla v roce 535, souvisela s obrovskou sopkou poblíž indonéské hory Toba.“ Zamyslel se. „Dalo by se to označit za druhou tobskou katastrofu.“

„O druhé tobské katastrofě bych přece věděla,“ namítla Kate.

David se pousmál. O sopce, která změnila osud lidstva, teď pro změnu vypráví on jí. „Není moc známá,“ zopakoval její slova z Jakarty, kde mu nastínila teorii tobské katastrofy.

„To je fakt,“ připustila Kate.

„Zatím víme tohle – v roce 535 došlo v celosvětovém měřítku k prudkému poklesu teploty. Mluvíme o osmnáctiměsíční zimě, krušné lezavé zimě s minimem slunečního svitu. Takhle to popisují historické prameny. Ve skutečnosti jde o nejúpornější klimatickou událost v zaznamenaných dějinách. V Číně sněžilo v srpnu. Celou Evropu postihla neúroda a následný hladomor.“

„Sopečná zima.“

„Ano. Dosvědčují to historické prameny z Evropy i Asie. Zimu potvrzují také ledové vzorky a z letokruhů ve skandinávských a západoevropských stromech je patrný výrazný pokles zalesnění v letech 536 až 542, z něhož se stromový porost vzpamatoval až v padesátých letech šestého století. Nebyla to však rok trvající zima, co uvrhlo lidstvo do temnoty, ale následný mor – nejhorší pandemie, jakou historie zná.“

„Justiniánův mor,“ zašeptala Kate. „Šlo o nejzávažnější katastrofu v dějinách co do počtu obětí. Já ale nechápu, jak by mohla souviset s vulkanickou erupcí. A řekni mi ještě, odkud to všechno víš?“

„Možná tomu nebudeš věřit, ale od doktorátu mě dělil jen takovýhle kousek. Dělal jsem dizertační práci o původu a dopadu temného věku v Evropě.“ Chvíli se na ni díval, načež teatrálně pokrčil rameny. „Nejsem jenom hezká tvářička a štíhlý pas, abys věděla.“

Kate zavrtěla hlavou s výrazem, v němž se rozpaky mísily s nedůvěrou. „Beru zpět. Pokračuj, prosím.“

„Víme jedno – že nákaze padla za oběť až třetina obyvatel východního Středomoří. Východořímská říše byla zdevastovaná. Hlavnímu městu Konstantinopoli, které předtím bylo půlmilionovou metropolí, zůstalo po moru necelých sto tisíc obyvatel. Mor byl pojmenovaný po římském císaři Justiniánovi. Těžko si umíme představit, jaká to byla jatka. Svět ještě nikdy nic takového neviděl. Některé oběti umíraly celé dny. Jiné onemocněly a zemřely během několika minut. Na ulicích se vršily haldy těl. Všude byl cítit pach smrti. V Konstantinopoli císař nařídil pohřbít mrtvé do moře.“ V duchu uviděl Ceutu, ale hned se zase vzpamatoval. „Jenže to už jich bylo příliš mnoho. Mrtvoly byly pro starověká města nebezpečné. A tak císař nařídil vykopat za městem masové hroby, kde byla těla pohřbena. Historické prameny uvádějí, že po třech stech tisících přestali počítat.“

Nikdo neřekl ani slovo. David usrkl vody a pokračoval.

„Z pohledu historika není mor pozoruhodný jen úmrtností, ale tím, jak změnil celý svět. Svět, ve kterém žijeme, je v mnoha ohledech přímým důsledkem událostí, k nimž došlo v šestém století.“

„Jak to myslíš?“

„Po Justiniánově moru můžeme sledovat zánik starověkých superměst. Stará Persie, někdejší superstát, se rozpadá. Východořímská říše už se chystala ovládnout západní půlku – ten ‚Řím‘, o kterém všichni mluví. Jenže po téhle pandemii málem padne za oběť obležení. Nakonec se z ní stane Byzanc. Podobné pády říší lze pozorovat po celém světě – ty mocné zanikají a barbarské kmeny jsou na postupu. Hlavní ponaučení z Justiniánova moru zní, že ze všech civilizací nejvíc utrpěly ty nejprovázanější a nejvyspělejší, ty se zavedeným obchodním spojením se zahraničím a superměsty. Nejlépe se naopak vedlo izolovaným, prostým společnostem. Vezměte si Británii v šestém století – ideální příklad. Británii v době morové epidemie ovládala romanizovaná vrstva obyvatel. Z dochovaných nálezů víme, že obchodovala i s tak vzdálenými státy, jako byl Egypt – tam mimochodem mor vypukl nejdřív, nebo o něm aspoň máme první zmínku.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se doktor Čchang.

„Mor se šířil po kupeckých trasách. Britové válčili s několika germánskými kmeny, které se usazovaly na jejich západním pobřeží. V polovině 6. století, kdy epidemie propukla, se tyto kmeny vesměs dařilo pacifikovat a byly považovány za barbarské. Nikdo s nimi neobchodoval a Britové z větší části odmítali vzájemné sňatky s nimi. Po epidemii se kmeny chopily iniciativy, začaly postupovat napříč Británií a nakonec se jim podařilo uchvátit moc. Vůdčí postavení mezi nimi měli Anglové a Sasové. To, že obyvatelstvo Británie i lidé na celém světě mluví anglicky – germánským jazykem – je zásluha Justiniánova moru… a následného anglosaského triumfu. Neproběhlo to však jen v Británii, ale na celém světě – vyspělé civilizace s městy, vysokou hustotou zalidnění a zavedenými obchodními trasami padaly jedna po druhé. Barbaři před jejich branami se vzchopili, provedli invazi a většinou prostě pokračovali dál. V případech, kdy barbarští vetřelci vybudovali vlastní stát, je obvykle o sto let později vyplenili další potulní nájezdníci. Šlo o regulérní konec jedné éry, epochy velkých měst a civilizací. Následoval temný věk, který trval hodně dlouho – skoro tisíc let. Byl to největší zvrat pokroku v dějinách. Temný věk ve skutečnosti skončil až po další velké epidemii –“

„Počkat,“ namítla Kate. „Musím se přiznat ke své nevědomosti. Jsem genetička. Pořád nechápu, jak sopka a sopečná zima souvisejí s Justiniánovým morem.“

„Součástí historického výzkumu je hledání artefaktů a nacházení zákonitostí. Jedna zákonitost, kterou lze vysledovat v téhle epidemii, je, že začala v severní Africe, odkud se přesunula do Egypta a pak zaplavila celé východní Středomoří. Jakmile zasáhla Konstantinopoli, zbytek dnešního světa popadal jako domino, když kupecké lodě rozvezly mor do všech koutů zeměkoule. Pořád ještě se o tom diskutuje, ale mnozí historikové věří, že mor přivezly do Evropy lodě s obilím ze severní Afriky a že to byly krysy na těchto lodích, kdo přenášel jeho zárodky.“

„To, co říká David, je pravda,“ potvrdil doktor Janus. „Je to vrchol ironie – skutečné riziko, které se pojí s náhlou klimatickou změnou, nijak nesouvisí s počasím. Hlavním nebezpečím je destabilizace ekosystémů, v jejímž důsledku se dostávají do kontaktu organismy, které se dřív navzájem nijak neovlivňovaly. Víme, že většina epidemií vypuká ve chvíli, kdy jsou divoce žijící rezervoároví hostitelé, kteří neškodně přenášejí smrtící patogen, vytlačeni ze svého přirozeného prostředí. Po této druhé ‚tobské katastrofě‘ došlo k destabilizaci ekosystémů na celém světě. Je-li teorie doktora Greye správná, je to nesmírně zajímavé. Starověký svět by byl velmi obtížným místem pro řízenou globální genetickou změnu. Morová nákaza představuje ideální prostředek, ale stále nám tu zůstává jeden velký problém.“

„Šíření,“ doplnila Kate.

„Přesně tak. Svět nebyl příliš provázaný. Navštívit všechny kultury a šířit v nich nemoc by nebylo proveditelné. Sopka, jejíž výbuch by pokryl celý svět popelem, by jako globální distribuční systém byla ideální. Sopka způsobí zimu, místy i sucho, a pak zvýšené srážky. Růst vegetace se dramaticky zpomalí, než se opět obnoví. V místech typu severní Afriky by se populacím hlodavců vedlo celkem dobře. Dochází k populační explozi. Početnější populace pak hledá nové teritorium, jelikož stávající ekosystém ji není schopen uživit. Některé z krys přenášejí mor a pronikají do oblastí osídlených lidmi. Krysy jsou sice vůči moru imunní – jsou přece rezervoároví hostitelé –, ale už ne blechy, které si nesou s sebou. Takže blechy začnou umírat na mor a svým úhynem přispívají k šíření nemoci. Blechy nakažené morem doslova hladoví. Ve střevech se jim množí morové bakterie, které jim znemožňují přijímat potravu. Začnou šílet a přeskakovat z hlodavců na jakéhokoli hostitele, který se naskytne, čímž šíří nákazu mezi lidmi. Hlodavci a blechy, které se na nich přiživují, samozřejmě šířili mor po celá tisíciletí. Genialita této epidemie, omluvíte-li tento termín, spočívala v genetické modifikaci morových bakterií, kterou podle mě roznášela sopečná erupce. Déšť popela změnil bakterie přebývající v krysách, ale nerozpoutal pandemii mezi lidmi. Lidská pandemie by jednoduše proběhla a odezněla. Poznámka doktora Greye – druhá Toba? nový distribuční systém? – podle mého názoru prozrazuje jeho váhání nad tímto závěrem. Na základě našeho výzkumu, který jsme uskutečnili s doktorem Čchangem, můžeme potvrdit, že šlo o nový distribuční systém, a to mimořádně důmyslný. Ten, kdo modifikoval stávající bakteriální linii přítomnou u krys, tím zajistil opakované vlny nákazy a trvalou genetickou transformaci, která u rezervoárových hostitelů – v tomto případě krys – vyčkávala v latentní podobě na vhodný okamžik.“

„To by odpovídalo i historickým pramenům,“ navázal na něj David. „K první vlně nákazy došlo kolem roku 535, ale pak následovaly další, ještě prudší. Jejich dopad si ani neumíme představit. Morové epidemie trvaly dvě stě let a zemřela při nich až polovina veškerého evropského obyvatelstva. Pak po roce 750 epidemie utichnou až cca do roku 1257, což je další část Martinovy poznámky. V roce 1257 dochází k erupci další sopky, opět v Indonésii. Jde o nedávné objevy, ale jsme si poměrně jisti, že sopka Samalas na indonéském ostrově Lombok vybuchla s mimořádnou silou. Dopad erupce byl větší než tamborská událost z roku 1815, která způsobila jev nazývaný ‚rok bez léta‘. Na vzorcích letokruhů vidíme totéž i v roce 1257 – sopečná zima trvající déle než rok. S návratem morových krys se pak do Evropy vrátil i mor. Z té doby, skoro o sedm století později, už máme k dispozici přesnější historické záznamy. Epidemie je k nerozeznání od předešlé, ale dostává se jí větší pozornosti a častějších zmínek v historických pramenech. V Evropě jí říkají ‚černá smrt‘. Byl to však tentýž mor –“

„Dýmějový mor,“ dopověděla Kate.

„Přesně,“ potvrdil David. „Tentýž mor po skoro tisíci letech, který se vrátil, aby znovu pustošil –“

„Stop,“ zvedla ruku Kate. „Černá smrt vypukla v Evropě někdy kolem roku 1348 – skoro sto let poté, co ta sopka –“

„To je pravda,“ připustil David s pozvednutýma rukama. „Podívej, historie říká tohle – masivní vulkán, co do polohy a následků podezřele podobný tomu ze šestého století, způsobil v Evropě v roce 1257 sopečnou zimu a masový hladomor. Můžu jedině předpokládat, že mor se vrátil, ale tentokrát s jistým rozdílem – nějakou imunitou –“

„CCR5-Delta 32,“ pronesla Kate zamyšleně.

„Cože?“

„Martin to přede mnou zmínil. Vyskytuje se u šestnácti procent Evropanů. Jde o mutaci, která jim poskytuje imunitu vůči HIV, neštovicím a dalším virům. Možná i proti bakterii způsobující mor.“

„Zajímavé. Původ černé smrti se řadí k velkým záhadám dějin. Jsme si poměrně jistí, že epidemie ze 6. století, takzvaný Justiniánův mor, se šířila Afrikou do východního Středomoří. Černá smrt však probíhala jinak. Stejný scénář – sopka, stejný mor –, ale podle nás se černá smrt tentokrát šířila ze střední Asie. Klid, který nastal po uzavření Pax mongolica, umožnil mongolským armádám ze střední Asie donést nákazu po Hedvábné stezce na východ. Když Mongolové oblehli krymské město Feodosii, katapultovali nakažená těla přes hradby.“

„Vážně?“

„Hele, na svou dobu to bylo dost mazaný. Taková středověká biologická válka. Po Feodosii se mor rychle šířil Evropou. Historici předpokládají, že za stoletý rozdíl může migrace z Asie, ale mohlo to být i –“

„Mutací,“ navrhla Kate.

„Snad.“ David se chtěl vrátit k tomu, co věděl najisto, přestat spekulovat. „V následujících letech umírá na černou smrt třicet až šedesát procent veškerého obyvatelstva Evropy. V Číně zemřela třetina obyvatel. Nakonec to trvalo sto padesát let, než se světová populace vzchopila na úroveň před vypuknutím černé smrti. Obávám se, že tím však moje znalosti končí. Nevím, k čemu obecně ta časová osa směřuje. Jen jsem věděl, na co odkazuje a kdy k tomu došlo.“

„To bych mohl osvětlit já,“ ozval se doktor Čchang. „Jak už zmínil doktor Janus, stávající nákaza podle naší pracovní teorie jen aktivuje ty minulé a snaží se dokončit jakousi genetickou přeměnu, která zůstala nezavršená. Minulé epidemie jsme se snažili izolovat, abychom lépe porozuměli změnám lidského genomu.“ Kývl na Davida. „Ohledně spojení mezi nákazami jste měl pravdu, pane Vale. Skupina badatelů před několika lety zjistila, že Justiniánův mor vyvolala Yersinia pestis – bakterie způsobující dýmějový mor. Byl to mimořádně zajímavý objev – obě nejhorší pandemie v zaznamenaných dějinách, Justiniánův mor i černá smrt, byly projevy dýmějového moru. Domníváme se, že v obou případech došlo ke genetické mutaci bakterie Yersinia pestis. S pomocí immariů jsme se pokoušeli najít důkazy. Poskytli nám vzorky obětí obou morových nákaz. Sekvenovali jsme genomy i vzorky bakterií z obou období. Máme také k dispozici vzorky španělské chřipky z roku 1918. Objevili jsme pár společných genetických sekvencí, o kterých si myslíme, že souvisejí s atlantským morem. Vzhledem k poznámkám doktora Greye a naší nynější diskusi si myslím, že naše údaje jsou klíčovým dílkem skládačky, klíčem k nalezení léku. Bohužel se ztratily, když se potopil ten morový člun.“

Janus se napřímil. „Dlužím vám omluvu, doktore Čchangu.“

Čchang se překvapeně zamračil.

„Nikdy jsem vám plně nedůvěřoval,“ vysvětloval Janus. „Přidělili mě k vám. Pracoval jste na našem výzkumu, ale až doteď jsem si myslel, že byste mohl být immarijským loajalistou, který se snaží zmocnit mých poznatků. Tajil jsem před vámi hodně z toho, co jsem zjistil.“ Vytáhl paměťovou kartu. „Uložil jsem to však na tuhle kartu spolu s výzkumem, který jsme uskutečnili spolu. Všechno je to zde a já věřím, že nám to odhalí genomové změny, po kterých pátral doktor Grey – Deltu 32, výchozí genetickou strukturu atlantského moru.“

Čchang se zadíval na paměťovou kartu. „Důležité je, že máte data. Na vašem místě… bych asi udělal totéž. Ještě tu však máme jeden poslední dílek – omegu. Ta podle mě představuje koncový bod – výsledek genetické změny. Podle poznámky 1918… 1978 by doktor Grey mohl věřit, že k ní došlo v jednom z těchto roků. Zkratka KBW v prvním řádku mi však není povědomá. Jde snad o další historický odkaz, pane Vale?“

David nad zkratkou přemýšlel od chvíle, kdy spatřil šifru. Nedokázal ani tipovat. „Ne. Nevím, co to znamená.“

„Já vím, co to znamená,“ ozvala se Kate. „K. B. W. jsou moje iniciály. Katherine Barton Warnerová. Myslím, že omega jsem já.“

Kapitola 67

Kdesi u pobřeží Ceuty

Středozemní moře

Dorian sledoval oknem vrtulníku, jak pod ním ubíhá voda. Slunce se třpytilo na černé hladině jako maják, který mu ukazuje cestu k osudu.

Přemýšlel o bráně z bílého světla v Německu. Kam asi vede? Do jiného světa? Jiného času?

Zapnul mikrofon v helmě. „Odhadovaný čas příletu?“

„Tři, možná tři a půl hodiny.“

Dorazí tam dřív než Kate a její suita? Bude to o fous.

„Spojte mě s tamější základnou.“

Minutu nato už mluvil s velitelem základny na Isla de Alborán.

* * *

Immarijský poručík na Isla de Alborán ukončil hovor a ohlédl se na čtyři ostatní vojáky, kteří hráli karty a pokuřovali. „Postavte na kafe. Musíme vystřízlivět. Budeme mít společnost.“

* * *

David se snažil strávit Katina slova. „Ta omega jsem já.“

Do místnosti vplul Shaw. „Postavím na kafe –“ Rozhlédl se kolem sebe. „Co se stalo? Vypadáte, jako byste viděli ducha.“

„Pracujeme,“ odsekl David.

Kate rozptýlila napětí. „Kávu bych si dala. Díky, Adame.“

„Jasně,“ odpověděl Shaw. „Doktore Čchangu? Doktore Janusi?“

David si všiml, že na něj se nedostalo. Nevadilo mu to.

„Ano, to by bylo skvělé,“ zamumlal doktor Čchang, stále ještě ponořený v myšlenkách.

Doktor Janus zíral z okna s neproniknutelným výrazem. Když mu došlo, že na něj všichni čekají, honem prohodil: „Ne. Ale děkuju.“

Shaw se vrátil se dvěma šálky kávy a stoupl si za Davida k oknu na protějším konci místnosti. David ho neviděl, ale věděl o něm. To už mu vadilo víc.

První promluvil Janus. „Nepochybuji o tom, co jste řekla, Kate. To bych chtěl vyjasnit hned na začátku. Rád bych však zrevidoval naše klíčové předpoklady a prozkoumal několik… možností.“

David měl dojem, že Kate trochu znervózněla, ale nakonec jen usrkla kávy a přikývla.

Janus pokračoval. „První předpoklad: že tibetská tapiserie je dokument zobrazující interakci atlanťanů a lidí, konkrétně jejich zásah před sedmdesáti tisíci lety, kterým zachránili lidstvo – zavedením atlantského genu, jenž změnil uspořádání mozku a osud lidstva –, a následné varování před velkou potopou. Zbytek tapiserie podle nás zachycuje události, které se teprve stanou. Ohledně toho bych měl jednu otázku, ale ta zatím počká.

Náš druhý předpoklad zní, že Martinovy zápisky tvoří časovou osu – pokus o rozluštění minulosti a identifikaci genetických přelomových bodů v dějinách lidstva –, která nás dovede k léku na mor.

Náš třetí a poslední předpoklad zní, že tato časová osa označuje chybějící deltu neboli bod, kdy atlanťanský zásah do vývoje lidstva selhal – někdy kolem velké potopy a pádu Atlantidy. Podle teorie pana Valea k této události vedl střet mezi atlanťanskými frakcemi. S ohledem na toto vše bych došel k závěru, že omega – výsledek všech atlanťanských zásahů do vývoje lidstva – by byli ti, kdo přežili atlantský mor. Konkrétně ti, kdo procházejí zrychleným vývojem. Nejsou snad oni výsledkem, o který atlanťané usilovali? Představovali by nejočividnější volbu. Jako vědec vždy nejdřív vyhodnocuji nejjednodušší vysvětlení, než se pustím do… exotičtějších variant.“

Davidovi zněl Janusův argument přesvědčivě. Chtěl něco říct, ale Kate ho předběhla. „Tak proč Martin zařadil moje jméno do časové osy nad omegu?“

„To je právě ta otázka,“ přitakal Janus. „Myslím, že se dá zodpovědět, když prozkoumáme Martinovy pohnutky. Víme, že vše, co dělal, veškerý jeho výzkum, jeho dohody a kompromisy, směřovalo k jedinému cíli – ochránit vás. Věřím, že i zde jednal z této pohnutky. Kdyby se jeho zápisky našly, chtěl, aby vás jejich čtenář vypátral a ochránil, abyste mu je pomohla rozluštit, a vy byste zase byla blízko tomu, kdo by se snažil najít lék.“

David mimoděk přikývl. Znělo to přesvědčivě.

„To uspořádání by dávalo smysl,“ připojil se Čchang. „Mně však přijde, že v časové ose je chyba. Př. 70k l. – Adam, zavedení atlantského genu. Př. 12,5k l. – pád Atlantidy, chybějící delta. Roky 535 a 1257 – druhá Toba, dvě sopky a s nimi spojené epidemie dýmějového moru, počátek temného věku a jeho konec následovaný renesancí. Pak rok 1918 – zvon, atlanťanský artefakt, který rozpoutal španělskou chřipku. A letos druhá nákaza odstartovaná zvonem. Atlantský mor. Martin má chybu v dataci 1918… 1978. Místo roku 1978 by měl být letošek – z nynější epidemie vzejde omega.“

„To by bylo logické,“ přitakal Janus.

„Kdy ses narodila?“ zeptal se David. „É, ptám se čistě z vědeckých důvodů.“

„Moc hezký,“ opáčila Kate. „Narodila jsem se v roce 1978. Jenže… počata jsem byla v roce 1918.“

„Cože?“ zareagovali Janus a Čchang skoro jednohlasně.

David za sebou zaslechl Shawa, jak se pohnul a přešel ke skupince, první náznak jeho zájmu o rozhovor.

„Je to tak,“ trvala na svém Kate. „Martin byl můj adoptivní otec. Můj biologický otec byl horník a důstojník americké armády v první světové válce. Immariové ho najali, aby se prokopal k atlantské stavbě pod Gibraltarem. Udělal to výměnou za svolení k sňatku s mou matkou. To, co objevil – zvon –, rozpoutalo epidemii španělské chřipky. Ironií osudu podlehla nákaze i matka. Ale stavba, kterou odkryl, obsahovala místnost se čtyřmi tubusy. Zjistil, že jde o hibernační a uzdravovací kabiny. Do jedné z nich umístil mou matku – i se mnou – a zůstaly jsme v ní až do roku 1978, kdy jsem se narodila.“

* * *

Doktor Arthur Janus se rozvalil na gauči. Tímhle by se mohlo všechno změnit.

* * *

Doktora Šena Čchanga Katina slova šokovala, přestože už věděl o zvonu i hibernaci – tahle část pro něj nebyla žádným překvapením.

V roce 1978 se Šen podílel na projektu, který financovala Immari International. Jednoho dne ráno ho navštívil Howard Keegan, muž, kterého nikdy předtím neviděl. Keegan mu sdělil, že se stal novým ředitelem immarijské organizace a potřebuje Šenovu pomoc, že Šen dostane slušnou odměnu, už si nikdy nebude muset dělat starosti s financováním výzkumu a bude dělat úžasnou práci – práci, která by mohla zachránit svět, ale o níž nebude smět nikomu říct.

Šen souhlasil. Keegan ho zavedl do místnosti se čtyřmi tubusy. V jednom z nich byl malý chlapec, muž, kterého později znal jako Doriana Sloana. Ve druhém byl Patrick Pierce, který podle Keegana tubusy objevil. V posledním byla těhotná žena.

„Tu propustíme jako poslední a vy uděláte vše, co budete moci, abyste ji zachránil, ale vaše hlavní prirorita bude dítě.“

Šen se v životě tak nebál. To, co se stalo pak, se mu natrvalo zapsalo do paměti. Držel tu holčičku, její oči… stejné oči, jaké na něj nyní upírala Kate Warnerová. Neuvěřitelné.

* * *

Adam Shaw nad Katiným příběhem užasl. Na tomhle všem je něco víc, než jsem si myslel; i na ní je víc, než jsem si myslel. Ale já ji odsud dostanu v pořádku, ať se děje cokoliv.

* * *

Kate už nebavilo čekat. „Tak řekne někdo něco?“

„Ano,“ začal Janus. „Rád bych poopravil svá předchozí tvrzení. Nyní už věřím, že jste omega. Tím se… leccos mění. Například můj názor na Martinovu práci. Už si nemyslím, že jeho zápisky jsou jen časová osa. To je pouze polovina pravdy. Martinova šifra obsahuje mnohem víc. Je to návod, podle kterého lze spravit lidský genom – odstranit problémy související s atlantským genem, vytvořit životaschopného lidsko-atlanťanského křížence, nový druh, jehož prvním exemplářem jste vy. Martinova sekvence začíná zavedením atlantského genu – Adamem –, mapuje rušivé zásahy, vynechanou opravu v době potopy, následný temný věk… a končí vámi, Kate, osobou se stabilním funkčním atlantským genem díky tubusu, který vám zachránil život a umožnil vaše výjimečné zrození. Jenže… ta pravá, praktická otázka zní – co budeme dělat? Máme náš výzkum a pochopili jsme Martinovy zápisky. Potřebujeme laboratoř –“

Kate ho přerušila. „Ještě je tu jedna věc, o které jsem vám neřekla. Martin byl jedním ze zakladatelů konsorcia nazvaného Kontinuita. Jde o skupinu badatelů z celého světa. Už řadu let dělají pokusy a hledají lék. Martin měl v Marbelle výzkumné pracoviště.“ Něco ji napadlo. „Pracovala jsem v olovem obložené budově. Prováděla jsem sérii experimentů a Martin mi čas od času odebíral vzorky DNA.“

„Myslíte, že experimentoval na vás, nebo na pokusných subjektech?“ zeptal se doktor Čchang.

Teď už si tím Kate byla jistá. „Obojí. Martin byl podle vlastních slov přesvědčený, že jsem klíčem ke všemu. Když vidím tu šifru, omegu… ano, jsem si tím jistá. Kontinuita má k dispozici všechny jeho výsledky. Jsem s nimi v kontaktu.“

David se zatvářil šokovaně.

„Co je?“ chtěla vědět Kate.

„Nic,“ zavrtěl hlavou.

Kate se obrátila ke Čchangovi a Janusovi. „Myslím, že bychom měli náš výzkum přeposlat Kontinuitě a prodiskutovat s nimi naše teorie.“

Doktor Janus vytáhl z kapsy paměťovou kartu. „Souhlasím.“

Čchang přikývl.

Kapitola 68

Kdesi u Isla de Alborán

Středozemní moře

Hovor s Kontinuitou byl zajímavý.

Kate měla pocit, že konečně pochopila pokusy, kterých se účastnila v Marbelle.

Kontinuita celé roky vyvíjela algoritmus nazvaný Genomová symfonie. Fungoval na principu, který „symfonickému“ algoritmu umožňoval předvídat projevy genů, když byl daný genom změněn působením genové terapie či retroviru. Na základě těchto prognóz a poznatků ohledně umístění atlanťanských endogenních retrovirů v genomu pak bylo možné předvídat reakci dotyčného jedince na atlantský mor a příslušný typ léčby.

Čchangův a Janusův výzkum, který izoloval genomové změny z obou morových epidemií na počátku a konci středověku, představoval chybějící dílek – jak aspoň Kontinuita doufala.

Kate sledovala doktora Januse, jak sedí u počítače a zadává výsledky výzkumu do Symfonie. Byl to génius. Kate ještě neviděla nikoho v jeho věku, aby uměl takhle dobře zacházet s počítačem.

Pronesla do telefonu se zapnutým hlasitým odposlechem: „Co máme dělat teď?“

„Teď budeme čekat,“ odpověděl doktor Brenner. „Algoritmy nám to sjedou a navrhnou možné typy léčby. Ty pak otestujeme a budeme doufat. Jestli najdeme účinnou léčbu, můžeme ji urychleně nasadit. Popsal vám Martin naše genové implantáty?“

„Nejsem s nimi obeznámen,“ odvětil doktor Janus.

„V podstatě implantujeme podkožní biotechnický přístroj, který nám umožňuje nasadit každému jedinci léčbu přizpůsobenou jeho potřebám. Implantáty jsou bezdrátově propojené se servery v orchidejových čtvrtích.“

To odhalení Kate otřáslo. „Já myslela, že implantáty jsou pro sledování. Copak léčbu nezajišťuje orchidea?“

Brenner honem odpověděl: „Tedy, ano a ne. Implantáty slouží jako inventární kontrola – totiž jako sledovací zařízení, které je neméně důležité. Jelikož lidský genom je nesmírně rozmanitý, ukázalo se, že každou léčbu je třeba trochu upravit, přizpůsobit na míru.“

Kate přikývla. Byl to poslední výkřik techniky – implantovaný biotechnický přístroj poskytující léčbu, která bude každému šitá na míru. Předběhli dobu o několik desetiletí. Škoda, že k tak průlomovému objevu byla zapotřebí immarijská hrozba a mor.

„Jestli léčbu ve skutečnosti zajišťují implantáty, proč pořád všem podáváte orchideu?“ zeptal se doktor Janus.

„Ze tří důvodů. Při některých raných pokusech jsme zjistili, že implantáty nedokážou vytvořit použitelnou léčbu pro každého. Implantáty vyrábějí antivirotika z enzymů a bílkovin přítomných v hostitelově těle – v podstatě vytvářejí potřebnou léčbu s pomocí takového složitějšího odřezávání. Se samotným implantátem však proces zabíral jen u cca osmdesáti procent hostitelů. A tak jsme implantátům poskytli něco na způsob virového bujónu – příslovečnou hroudu virové hlíny, ze které mohou vymodelovat léčbu. A právě to je v tabletkách orchideje – virový bujón.“

„Velmi zajímavé…“ Januse myšlenka očividně uchvátila.

„A další důvody?“ naléhala Kate.

„Ach ano. Nechal jsem se unést vědou. Druhým důvodem byla rychlost. Věděli jsme, že novou léčbu bude nutné nasadit rychle – výroba nového léku nepřicházela v úvahu a tohle je samozřejmě schůdné řešení. Věděli jsme, že by stačilo mít výchozí léčbu s řekněme tisícem drobných úprav zajišťovaných implantáty, aby to zabralo na celý svět.“

„A poslední důvod?“

„Naděje. Lidé užívající orchideu každodenně… měli jsme pocit, že jim musíme dát něco viditelného a hmatatelného, něco skutečného, co budou znát – lék na nemoc. A teď jste nám, aspoň doufám, poskytli chybějící dílek – chemický vzorec, který odešleme do implantátů. Symfonie už zpracovává vaše data. Pokud najde efektivní protilék, můžeme ho do několika hodin globálně nasadit v celé orchidejové alianci.“

Vědci v salonku přikývli. David a Shaw si jeden druhého měřili pohledem.

Napětí prolomil doktor Brenner. „Jednu věc jsem vám neřekl, doktorko Warnerová.“

„Jakou?“ pronesla Kate do mluvítka, aniž by se obtěžovala vypnout odposlech.

„Vedení orchidejové aliance nám nařídilo spustit eutanazijní protokol.“

„Nechápu –“

„Měli jsme stálý rozkaz. Kdyby orchidea selhala nebo kdyby se immariové stali závažnou hrozbou, měli jsme spustit odpojení všech implantátů – aby umírající umřeli rychle. Na světě by pak zůstali jen orchidejoví přeživší, z nichž by vzešli zachránci aliance. Zatím jsme tenhle rozkaz jednoduše ignorovali. Soustředili jsme se na výzkum a doufali, že vedení k tomu plánu nepřikročí. Donesly se k nám však zvěsti. Jestli neprovedeme eutanazijní protokol, spojenečtí vojáci by mohli převzít Kontinuitu a udělat to za nás.“

Kate se opřela o opěradlo bílého gauče.

Nikdo neřekl ani slovo.

„Můžete ten eutanazijní protokol oddálit?“

„Můžeme to zkusit. Ale… doufejme, že vaše léčba bude účinkovat.“

* * *

Dole v kapitánské kajutě se David na Kate prakticky rozkřikl: „Chceš mi říct, žes celou tu dobu měla na drátě globální konsorcium?“

„Ano. Co jako?“

„Zavolej jim zpátky. A řekni jim tohle…“

* * *

Kate vytočila číslo Kontinuity. Doktore Brennere? – Ne, všechno je v pořádku. Potřebuju službičku. Potřebuju, abyste se spojil s britskou rozvědkou a zjistil, jestli pro ně pracuje nějaký Adam Shaw. A můžete se zeptat Světové zdravotnické organizace na doktora jménem Arthur Janus? – Ano, moc by nám to pomohlo. – Dobře. Zavolejte mi, až něco zjistíte. Je to moc důležité.

* * *

Doktor Paul Brenner zavěsil a přeletěl jména pohledem. Shaw a Janus. Co se děje na palubě té lodi? Hrozí Kate nebezpečí?

Začalo mu na ní hodně záležet. Celé týdny ji vídal na videozáznamech a teď s ní ještě mluvil osobně. Doufal, že bude v pořádku. Zvedl telefon a spojil se se svými kontakty u WHO a britské rozvědky. Oba mu slíbily, že se ozvou, až budou znát odpovědi.

Ještě mu zbýval – jak aspoň doufal – jeden telefonát, ale ten bude muset počkat, až mu Symfonie předloží výsledky.

Vyšel z kanceláře a pustil se chodbou budovy střediska pro kontrolu a prevenci nemocí. Vládla tu bezútěšná atmosféra – všichni byli přepracovaní a sklíčení. Nálada byla chmurná, a ne bezdůvodně – s lékem na mor nijak nepokročili a ani to nevypadalo, že pokročí, aspoň do doby, než jim před necelou půlhodinou zavolala Kate.

Jak dlouho to Symfonii bude trvat? Jestli vůbec lze z údajů zaslaných Kate a jejím týmem sestavit nějaký lék…

Prosklená stěna u vchodu do orchidejové sekce se rozestoupila a oba panely se odsunuly, aby mohl projít. Všechny hlavy v přestavěné zasedačce se obrátily k němu. Vypadalo to tu jako ve studovně na koleji, kde se studenti biflovali šedesát dní v kuse – konferenční stolky byly rozmístěné bez ladu a skladu, poseté laptopy, stohy papíru, mapami, hlášeními s fleky od kávy a poloprázdnými polystyrenovými kelímky.

Výrazy přítomných řekly Paulovi vše, co potřeboval vědět.

Čtveřice velkých monitorů na stěně to potvrdila. Blikající nápis hlásal: Identifikována 1 terapie.

Tenhle nápis už viděli mnohokrát a každá další oslava byla střízlivější než předchozí. Teď však v místnosti panovala jiná nálada. Tým se shlukl kolem Paula, všichni vzrušeně hovořili o nových datech a o tom, co by se mělo udělat. Nová výzkumná pracoviště byla navrhována a zase zamítána.

„Otestujeme to tady, na naší kohortě,“ prohlásil Paul.

„Myslíš?“

„Máme pár lidí, kteří nepočkají.“ Střelil pohledem po odpočtu eutanazijního protokolu. Zbývaly necelé čtyři hodiny. Je tu spousta lidí, kteří nepočkají.

Jenže on chtěl mít jistotu, než to roznesou po světě. Ještě ho čekal jeden hovor.

* * *

Paul cestou zpátky do kanceláře zašel do provizorní ošetřovny.

Zastavil se u sestřina lůžka. Dýchala mělce, ale věděl, že ho poznává. Natáhla k němu ruku.

Přistoupil blíž, aby ji mohl uchopit.

„Myslím, že jsme to našli, Elaine. Budeš v pořádku.“

Slabě mu stisk oplatila.

* * *

Paul zvedl telefon. Několik minut nato už hovořil se štábní místností v Bílém domě.

„Máme novou léčbu, pane prezidente. Vkládáme v ni mimořádné naděje. Žádám vás, abyste odložil eutanazijní protokol.“

Kapitola 69

Kdesi u Isla de Alborán

Středozemní moře

„Jak dlouho?“ naléhal David.

„Brenner říkal, že se ozve, až bude moct. Kontinuita má plno práce –“

„Do tří hodin budeme u Isla de Alborán. Až tam doplujeme, budu muset vyzbrojit Shawa i Kamaua a udělat něco s vědci. Musíme zjistit, kdo z nich zavraždil Martina a poškodil loď.“

Kate se posadila na postel. Věděla, že jestli začnou debatovat o vrahovi, hned se to zvrhne v další hádku. A ona se nechtěla hádat, ne s ním a ne teď. Svlékla si tričko a přehodila ho přes židli.

Davidovi blýsklo v očích. Vytáhl pistoli a zakryl ji polštářem. Svlékl si tričko a pak kalhoty.

Přistoupil ke Kate, která ho políbila na břicho. Povalil ji na postel a zalehl ji.

Celý svět venku na okamžik zmizel. Nemyslela na mor, na immarie, na Martinovy zápisky ani na vraha na palubě. David. On byl vše, o co stála, to jediné na světě, na čem jí záleželo.

* * *

V podpalubí bylo horko jako v peci, ale David se neobtěžoval seřídit klimatizaci.

Odkulil se a zůstal ležet nahý vedle Kate, která byla zpocená stejně jako on. Dech se mu zklidnil dřív než jí, ale ani jeden z nich nepromluvil.

Čas se zastavil. Oba zírali na strop. David nevěděl, jak dlouho tak leželi, ale Kate se nakonec obrátila k němu a políbila ho na krk pod bradou.

Ten vjem ho vytrhl ze zamyšlení a David položil otázku, na kterou se bál pomyslet od hovoru s doktorem Brennerem. „Myslíš, že to zabere? Že Kontinuita prostě vezme Janusův a Čchangův výzkum a nějak ho… já nevím, secvakne dohromady jako trifors a lék se objeví jako kouzlem?“

„Trifors?“

„To myslíš vážně?“

„Co?“

„Ze Zeldy,“ vysvětloval David. „Vždyť víš. Link sbírá trifors, aby vysvobodil princeznu Zeldu a zachránil Hyrulii.“

„To jsem neviděla.“

„Je to, é… videohra, ne film.“ Jak to, že to nezná? Davida to šokovalo víc než Martinova šifra. Jenže… tahle diskuse počká na jindy. Asi by ani nepoznala rozdíl mezi Star Wars a Star Trekem. Zřejmě ho ještě čeká hodně práce, pokud ovšem přežijí následujících několik hodin. „Hele, kašli na Zeldu, otázka je, jestli to může účinkovat. Věříš tomu?“

„Musím. Děláme, co můžeme, a víc se dělat nedá.“

David se natáhl na záda a znovu se zadíval na strop. Co se to vůbec snažil naznačit? Sám nevěděl. Najednou dostal strach. Předtuchu. Ne z bitvy, která se rýsovala na obzoru. Z něčeho jiného – pocit, který nedokázal pojmenovat.

Kate se posadila. „Jak to, že toho tolik víš o lodích?“ Snažila se změnit téma.

„V Jakartě jsem míval svou loď.“

„Já nevěděla, že tajní agenti mají čas na rekreační aktivity, jako je jachting,“ prohodila hravějším tónem.

David se usmál. „Můžu tě ujistit, že to nebyla výletní loď. Ale mohla být. Šlo o součást únikového plánu – kdybych ho někdy potřeboval. A nakonec se hodila, jestli si vzpomínáš.“

„Nevzpomínám si. Mrzí mě to.“ Uhladila povlečení.

Měla pravdu; Davidovi se to teď vybavilo. Immariové ji při výslechu nadopovali. Z toho, jak ji zachránil a jak spolu uprchli, si nepamatovala skoro nic.

„Cos s ní udělal?“

„S lodí? Věnoval jsem ji jednomu jakartskému rybáři.“ Usmál se a uhnul pohledem. „Ale byla to dobrá loď.“ Zauvažoval, kde asi je a jestli Harto odplul s rodinou z Jávy na některý z tisíců menších neobydlených ostrůvků v Jávském moři. Tam by měli šanci. Harto může chytat ryby a zbytek rodiny sbírat jedlé plody. Mor tam na ně nedosáhne a immariové se nebudou obtěžovat na opuštěný ostrov za několika lidmi. Jestli to se světem půjde takhle dál, možná se z nich nakonec stanou poslední lidé na zeměkouli. Možná se světu uleví, když ho zdědí prostí lidé a budou žít tak, jak lidé žili po devadesát devět procent dějin.

„Kde ses naučil plavit? Sám od sebe?“

„Od táty. Brával mě s sebou plachtit, když jsem byl malý kluk.“

„Vídáte se často?“

David se rozpačitě zavrtěl. „Ne. Umřel, když jsem byl ještě dítě.“

Kate chtěla něco říct, ale David ji zarazil. „Neřeš to. Už je to dávno. Ve třiaosmdesátém. V Libanonu. Bylo mi sedm.“

„Při útoku na kasárna mariňáků?“

David přikývl. Zaletěl očima k immarijské uniformě a stříbrnému podplukovnickému lístku. „Bylo mu třicet sedm, a už byl podplukovník. Mohl to dotáhnout na brigádního generála nebo ještě výš. Jako kluk jsem o tom snil. Viděl jsem se, jak stojím v uniformě námořní pěchoty s generálskou hvězdičkou na rameni. Je to legrační – pořád vidím ten obraz, na který jsem se tak dlouho upínal. Je k nevíře, jak jasné sny máme jako děti a jak se potom život zkomplikuje. Jak se jediná ambice změní ve stovku tužeb a detailů, z nichž většina je o tom, co chceš a kým chceš být.“

Kate z něj spustila oči, přetočila se a zůstala ležet s pohledem upřeným do prázdna.

Chtěla mu tím poskytnout prostor? David nevěděl, ale líbilo se mu ležet vedle ní, vnímat její hebkou pleť na své a teplo jejího těla v místech, kde se dotýkali.

„V den pohřbu přišla máma domů a položila na krbovou římsu složenou vlajku. Ležela tam dalších dvacet let v trojúhelníkovém pouzdru z tmavého dřeva se skleněnými dvířky a hrozně silnou vrstvou laku. Vedle něj postavila dvě fotky – jeho portrét v uniformě a společnou fotku jich dvou někde v tropech, někde, kde byli šťastní. Ten den byl dům plný lidí. Všichni říkali totéž. Šel jsem do kuchyně, vzal největší pytel na odpadky, jaký jsem našel, a nacpal do něj svoje hračky – všechny vojáčky, tanky, cokoliv, co třeba jen vzdáleně souviselo s armádou. Pak jsem se zamkl v pokoji a další tři roky pařil nintendo.“

Kate mu vtiskla něžný polibek do míst, kde mu na čele začínaly rašit vlasy. „Zeldu?“

„Trifors jsem sebral asi tak dvoumilionkrát.“ S úsměvem k ní vzhlédl. „Pak mě najednou začala hrozně zajímat historie. Přečetl jsem všechno, co se mi dostalo do ruky. Hlavně dějiny vojenství. Především v Evropě a na Středním východě. Chtěl jsem se dozvědět, jak se svět stal tím, čím je teď. Nebo jsem si možná myslel, že učitel dějepisu bude nejbezpečnější povolání na světě, kde budu nejdál od všech opravdických bojišť. Jenže když došlo k útokům z 11. září, chtěl jsem jediné – stát se vojákem. Jako by se můj svět obrátil vzhůru nohama. Chtěl jsem se pomstít, ale taky jsem chtěl dělat to jediné, co jsem si myslel, že mi půjde – k čemu jsem byl předurčený, jenže jsem se bál to udělat. Možná, že člověk opravdu neuteče osudu. Ať děláš, co děláš, nezměníš to, čím jsi, co máš v nitru, co by mělo být mrtvé a pohřbené, ale stejně tě to pořád žene dál.“

Kate neřekla nic, což David oceňoval. Jen se k němu přitiskla a zabořila mu obličej pod klíční kost.

Po čase ucítil, jak se jí zpomaluje dech, a to už věděl, že usnula.

Políbil ji na čelo.

Když odtahoval rty, uvědomil si, jak je vyčerpaný. Duševně z debaty o Martinových zápiscích, tělesně z chvil strávených s Kate i citově z vyprávění o věcech, které ještě nikdy nikomu neřekl.

Vytáhl zpod polštáře pistoli a položil ji vedle sebe, aby na ni snadno dosáhl. Ohlédl se ke dveřím. Uslyší, kdyby je někdo otvíral. Bude mít dost času, kdyby po nich někdo šel. Jen na chvíli zavře oči.

Kapitola 70

Když otevřel oči, byl zase v středomořské vile. Kate stála vedle něj. Na konci chodby se rýsovaly klenuté dřevěné dveře. Napravo od nich se do úzkého prostoru linulo dvěma otevřenými dveřmi světlo.

David poznával dveře i místnosti za nimi – viděl v nich Kate.

Tohle je její sen. A já jsem v něm taky, napadlo ho.

Kate došla na konec chodby a natáhla se po klice.

„Nedělej to,“ ozval se David.

„Musím. Jsou za nimi odpovědi.“

„Nedělej to, Kate –“

„Proč ne?“

David měl nahnáno, a tady ve snu věděl proč. „Nechci, aby se něco změnilo. Nechci tě ztratit. Zůstaňme, kde jsme.“

„Pojď se mnou.“ Otevřela dveře a chodbu zaplavilo světlo.

Vrhl se za ní, proběhl dveřmi –

David se posadil na posteli a se sípěním se snažil popadnout dech.

Vymanil se zpod Kate, ale ji to neprobudilo.

Obrátil ji tváří k sobě. „Kate!“

Řinul se z ní pot, ale tep měla slabý. Stravovala ji horečka. A byla v bezvědomí.

Co mám dělat? Přivést jednoho z těch doktorů? Nemůžu jim věřit. Zmocnila se ho hrůza v měřítku, jaké ještě nikdy nezažil. Přitáhl si ji k sobě.

* * *

Kate překvapilo, že dveře vedou ven.

Otočila se, aby se na ně podívala, ale před ní se tyčila obrovská loď. Stála na pláži a loď byla na břehu. Kate kdovíproč věděla, co je to za loď – přistávací modul Alfa. To, čemu primitivní obyvatelé tohoto světa budou říkat Atlantida.

Sklopila zrak. Na sobě měla ochranný oblek.

Obloha nad ní byla potemnělá a plná popela. Nejdřív si myslela, že je noc, ale pak v nadhlavníku uviděla matné slunce, které se marně snažilo prozářit oblačnost překrytou vrstvou popela.

To není možné, blesklo Kate hlavou. Tohle je tobská katastrofa před sedmdesáti tisíci lety.

Její helmou se rozlehl hlas. „Poslední zaznamenané stopy života se nacházejí hned za tou vyvýšeninou pod úhlem dva a půl stupně.“

„Rozumím,“ slyšela samu sebe, když vyrážela svižným krokem po pláži zasypané popelem.

Za vyvýšeninou je uviděla – černá těla se táhla údolím v několika vrstvách až k ústí jeskyně.

Prošla údolím a vstoupila do jeskyně.

Infračervené senzory ve skafandru to potvrdily – všichni byli mrtví.

Už se vzdávala veškeré naděje, když se jí na displeji rozsvítil záblesk karmínové. Přeživší. Přistoupila blíž.

Za sebou uslyšela kroky. Když se otočila, uviděla rozložitého muže, úžasně vyvinutý exemplář, který se k ní hnal s něčím v ruce.

Sáhla po omračujícím obušku, ale muž změnil směr a zhroutil se vedle ženy, které něco podal – kus shnilého masa. Žena se do něj zahryzla.

Teď už to Kate viděla. Žena nesla další známku života. Dítě. Dvě stě čtyřicet sedm místních dní od početí.

Muž se sesul ke zdi sluje. Že by někdejší náčelník kmene? Snad. Tihle dva zemřou zde, v této jeskyni, a jejich druh tím vyhyne.

I můj druh, pomyslela si Kate. Je to můj národ, možná ti poslední, kdo z něj zbyli. Můžu je zachránit jedinou genetickou změnou. Nedokážu se dívat, jak umírají. To nedopustím.

Než si uvědomila, co dělá, už měla oba hominidy na zádech. Exoskelet skafandru spolu s počítačově řízeným rozložením zátěže si s jejich váhou snadno poradil. Byli příliš zesláblí, než aby vzdorovali.

Na lodi je pak honem převezla do laboratoře.

Tento živočišný druh byl moc mladý na kompletní genetickou modifikaci. Zabila by je. Rozhodla se poskytnout jim genetický prekurzor. Ten je zachrání, ale způsobí jim jisté problémy. Ještěže tu bude ona, aby jim pomáhala, naváděla je a odstraňovala potíže. Měla všechen čas na světě, v celém vesmíru. Vychová je. Na kompletní aktivaci dojde později, až budou připravení.

„Co to děláte?“ ozval se za ní mužský hlas.

Byl to její společník. V hlavě se jí honily myšlenky. Co mu má říct? „Já jsem…“

Stál ve vchodu a zpoza něj se do laboratoře linulo světlo. Kate mu neviděla do tváře. Musí zjistit, o koho jde. Vstala a zamířila k němu, ale pořád mu neviděla do obličeje.

Kate věděla, že čeká na odpověď. Musím mu něco říct. Řeknu pravdu, ale přikrášlenou.

„Zahájila jsem experiment,“ řekla, když k němu došla. Vzala ho za rameno, ale světlo mu stále zakrývalo obličej.

* * *

David jí otřel z tváře další vrstvu potu. A dost. Musím sehnat doktora. Přece mi tady neumře v náručí.

Položil ji na lůžko, ale Kate se ho chytila a prudce se nadechla. Zalapala po dechu a vytřeštila oči.

David zapátral v její tváři, jak se snažil porozumět. „Co se sakra stalo? Proběhl jsem těmi dveřmi, ale –“

„Já to udělala,“ zasípěla Kate.

„Co?“

„Toba. Před sedmdesáti tisíci lety. To já jsem zachránila ty umírající.“

Blouzní, napadlo Davida. „Jdu pro lékaře.“

Pevně mu sevřela předloktí a zavrtěla hlavou. „Jsem v pořádku. Nezbláznila jsem se. Nejsou to jen sny. Jsou to vzpomínky.“ Konečně začínala popadat dech. „Moje vzpomínky.“

„Nechápu –“

„V roce 1978 neproběhlo v tubusu jen moje zrození, ale moje vzkříšení. Děje se tu mnohem víc, než jsme si dosud uvědomovali.“

„Ty jsi –“

„Já jsem vědkyně, která nám dala atlantský gen. Jedna z atlanťanů.“

Třetí část

Experiment
Atlantida

Kapitola 71

Kdesi u Isla de Alborán

Středozemní moře

David se snažil pochopit, co mu Kate sdělila. „Ty jsi –“

„Atlanťanka,“ trvala na svém Kate.

„Hele, já…“

„Prostě mě vyslechni, ano?“ To už zase dýchala normálně.

Někdo zaklepal na dveře.

David se chopil pistole. „Kdo je tam?“

„Kamau. Do příjezdu zbývá jedna hodina, Davide.“

„Rozumím. Ještě něco?“

Odmlka.

„Ne, pane.“

„Přijdu hned,“ zavolal David ke dveřím a obrátil se ke Kate.

„Co se tady krucinál děje?“

„Už si vzpomínám, Davide. Je to hotová záplava, jako když se protrhne přehrada. Vzpomínky. Kde začít –“

„Jak jsi k těm vzpomínkám přišla?“

„Ty tubusy – immariové je považovali za uzdravovací kabiny. To je ale jen půl pravdy. Uzdravují, ale jejich hlavní funkcí je oživování atlanťanů.“

„Oživování?“

„Když atlanťan zemře, ožije v tubusu s veškerými vzpomínkami, které měl v okamžiku smrti. Atlantský gen není jen tím, za co ho považujeme. Je to pozoruhodný biotechnický vynález. Umožňuje tělu vydávat záření, něco jako subatomární přenos dat. Vzpomínky, buněčná struktura, všechno se zaznamenává a zálohuje.“

David stál a nevěděl, co na to má říct.

„Ty mi nevěříš.“

„Naopak. Věřím ti, na to vem jed. Věřím všemu, cos právě řekla.“ V myšlenkách se vrátil ke svému vzkříšení, znovuzrození v Antarktidě a na Gibraltaru. Něco mu však říkalo, že ho Kate potřebuje, že si prochází něčím, co v žádném případě není schopen pochopit. „Jestli ti někdo na tomhle světě věří, tak já. Slyšelas můj příběh – o mém vzkříšení. Projděme si to krok po kroku. Vezmeme to od začátku – jak můžeš mít atlanťanské vzpomínky?“

Kate si otřela pot z tváře. „Loď na Gibraltaru byla poškozená, divže ne úplně zničená. To poslední, co si pamatuju, je návrat na palubu. Během výbuchů jsem ztratila vědomí a můj partner mě… odnesl. Nevím, co se stalo pak. Musela jsem zemřít, ale neožila jsem. Loď asi měla vypnuté oživování – buď proto, že byla poškozená, nebo protože nebylo kam utéct. Nebo je možná vypnul on – můj partner.“ Kate zavrtěla hlavou. „Jeho tvář mi pořád uniká… Zachránil mě, ale z nějakého důvodu jsem neožila v tubusu. V roce 1919 pak otec umístil do tubusu Helenu Bartonovou – moji matku. Já jsem se narodila v roce 1978. Tubus je naprogramovaný tak, aby atlanťana oživil stejně starého jako ve chvíli, kdy zemřel. Vypěstuje plod, implantuje mu vzpomínky a pak ho nechá dorůst do standardního věku.“

„Standardního věku?“

„Asi tolik, kolik je teď mně –“

„Atlanťané nestárnou?“

„Stárnou, ale s pomocí několika jednoduchých genetických změn se tomu dá zamezit. Stárnutí je jen naprogramovaná buněčná smrt. Jenže zablokovat stárnutí je pro atlanťany tabu.“

„Nestárnout je tabu?“

„Bere se to jako… ach jo, těžko se to vysvětluje, ale považujou to za projev hrabivosti. Počkat, to není přesně ono. Kromě hrabivosti je to taky známka nejistoty – nestárnutí svědčí o lpění na nezavršeném mládí, jako bys nebyl připravený jít dál. Zablokování smrti pak vypovídá o nedokončeném životě, o životě, se kterým nejsi spokojený. Některé skupiny však smějí stárnutí předcházet a udržovat si standardní věk – a mezi ně patří i mezihvězdní průzkumníci.“

„Takže atlanťané –“ David zaváhal. „Ty jsi… mezihvězdná průzkumnice?“

„Ne tak docela. Promiň, pořád používám nesprávná slova.“ Zabořila hlavu do dlaní. „Podíval by ses, jestli v koupelně není něco proti bolesti hlavy?“

David se vrátil s lahvičkou ibalginu, Kate si vzala čtyři tablety a polkla je dřív, než stihl něco namítnout proti dávkování. Je přece lékařka. Co já o tom vím?

„Byli jsme dvoučlenný vědecký tým –“

„Proč vás sem poslali?“

„To už si… nepamatuju.“ Promnula si spánky.

„Vědci. Jaký obor? Co byla tvá specializace?“

„Antropologie. Co by k tomu mělo nejblíž? Vývojová antropologie. Studovali jsme vývoj lidstva.“

David zavrtěl hlavou. „Co na tom bylo nebezpečného?“

„Výzkum na primitivních světech je vždycky nebezpečná práce. Byli jsme naprogramovaní tak, abychom ožili, kdybychom zahynuli v terénu, a mohli pokračovat v práci. Moje oživení však neproběhlo podle plánu. Vzpomínky se mi sice implantovaly, ale vývoj se zadrhl – mé nenarozené tělo zůstalo vězet v matce. Ty vzpomínky pak v mém podvědomí ležely několik desetiletí až doteď – do dosažení standardního věku.“ Plácla sebou na postel. „Ke všemu, co jsem kdy dělala, mě nutily podvědomé vzpomínky. Moje rozhodnutí stát se lékařkou a pak výzkumnicí. I moje volba vyvinout genovou terapii pro autistické jedince je prostě jen projev mé touhy opravit atlantský gen.“

„Opravit?“

„Ano. Když jsem před sedmdesáti tisíci lety zavedla atlantský gen, lidský genom na něj ještě nebyl připravený.“

„To nechápu.“

„Atlantský gen je mimořádně vyspělý. Je to takový gen na přežití a komunikaci.“

„Komunikaci… Naše sdílené sny?“

„Ano. Takhle se nám k němu otevřela cesta – podvědomou komunikací prostřednictvím subatomárních částic, záření vysílaného našimi mozky. Začalo to, když jsi byl v severním Maroku a já v jižním Španělsku. Šlo to díky tomu, že oba máme atlantský gen a jsme vzájemně propojení. Lidé tohle ‚spojení‘ nebudou schopni využívat ještě několik tisíciletí. Dala jsem lidem atlantský gen, aby přežili. Otázka přežití byla mým jediným cílem. Ale vymklo se mi to z rukou.“

„Co?“

„Lidstvo, celý experiment. Museli jsme dělat periodické genetické úpravy – měnit atlantský gen.“ Přikývla si. „K úpravám jsme využívali retroviry genové terapie. Ano, to je ono! Přesně tohle jsou ty endogenní retroviry obsažené v lidském genomu – zkameněliny z dob minulých genových terapií, které jsme nasazovali lidem, průběžné aktualizace.“

„Pořád tomu nerozumím, Kate.“

„Martin měl pravdu. To je neuvěřitelné. Byl to génius.“

„Já –“

„Martinův časový sled úprav atlantského genu, které neskončily před dvanácti a půl tisíci lety.“

„Jasně…“

„Jeho ‚chybějící delta‘ a ‚pád Atlantidy‘ odkazují na zničení naší lodě a rozpad mého výzkumného týmu. Konec úprav, které jsme prováděli s lidským genomem.“

„To ale znamená –“

„Že změny pokračovaly. Do vývoje lidstva zasahuje ještě někdo další. Tvá teorie se potvrdila. Existují dvě frakce.“

* * *

Dorian zavřel oči. Před bitvou nikdy nedokázal usnout. Už ho dělilo jen pár hodin od Isla de Alborán, kde dopadne Kate, aby ji mohl odvést k Areovi. Až osvobodí atlanťana, konečně zjistí, co je doopravdy zač a kým je. Cítil nervozitu. Co se o sobě dozví?

Pokusil si vybavit Area. Ano, byl tam a oplácel mu pohled jako zdeformovaný odraz v zakřiveném skle prázdného tubusu.

Dorian o krok couvl. Tucet tubusů rozestavených do půlkruhu. Ve čtyřech byli primáti nebo lidé. Nedalo se to lehko poznat.

Za ním se se zasyčením otevřely dveře.

„Neměl jsi sem chodit!“

Dorian hlas znal, ale nemohl věřit vlastním uším. Pomalu se otočil.

Před ním stála Kate. Na sobě měla podobný skafandr jako on, ale jiný. Jeho skafandr tvořil uniformu. Její oblek připomínal spíš kombinézu někoho, kdo pracuje ve sterilním výzkumném středisku.

Kate vytřeštila oči, když spatřila tubusy. „Nemáš právo je brát –“

„Chráním je.“

„Nelži mi.“

„To tys je vystavila nebezpečí. Tys jim dala část našeho genomu. Podceňuješ nepřítelovu nenávist. Půjde po nás, dokud nás nevyhubí do posledního.“

„A proto jsi sem neměl chodit –“

„Jsi poslední z mého národa. Stejně jako oni.“

„Nasadila jsem léčbu jen jednomu poddruhu,“ namítla Kate.

„Ano. To mi došlo, když jsem odebral vzorky. Ten druh už nikdy nebude v bezpečí. Potřebuješ mou pomoc.“

Kapitola 72

Kdesi u Isla de Alborán

Středozemní moře

Kate přistoupila k umyvadlu a umyla si obličej, jako by tím mohla zbavit svou mysl pavučin a osvěžit si paměť. Cítila, že v nějakém zákoutí mozku, mimo dosah, má odpovědi, celou pravdu.

Když se vrátila do kajuty, David na ni čekal v pancíři a s výrazem hlásajícím „hurá do války“, který už tak dobře znala.

„Jak víš, že existují dvě atlanťanské frakce?“

„Prostě to vím. A ty lodě. Martin měl pravdu. Patří dvěma různým uskupením.“

„V Antarktidě jsou kilometry tubusů. Kdo v nich je? Další vědci? Vojáci? Armáda?“

Kate zavřela oči a promnula si víčka. Byla to jedna velká změť, ale někde v ní se ukrývaly odpovědi. „Já… to si nepamatuju. Neřekla bych, že jde o průzkumníky.“

„Takže vojáci.“

„Ne. Možná. Dej mi trochu času. Mám pocit, že mi hoří mozek.“

David se posadil na postel a vzal ji kolem ramen. Chvíli seděli mlčky, než konečně řekl: „Za necelou hodinu přistáváme. Musíme si tipnout, kdo je vrah.“

Kate přikývla.

„Já bych tipoval Shawa a Čchanga, v tomhle pořadí.“

„Vezměme to od konce,“ navrhla Kate. „Začněme motivem. Kdo by mohl chtít zabít Martina – proč by ho vůbec někdo z nich měl chtít zabít?“

„Martin měl na dosah lék – to víme z jeho poznámek.“

„Takže naším hlavním podezřelým by měl být ten, kdo chtěl předejít možnosti, aby Martin našel lék. Mně přijde očividné, že Čchang a Janus se snaží najít lék, takže podle mě jsou tím pádem z obliga. Víme, že zabránit objevení léku je hlavní prioritou pro immarie, a na téhle lodi je jen jeden člověk, který byl věrným immarijským vojákem, když to celé začalo. Kamau.“

„Ten to není,“ odpověděl okamžitě David.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„V Ceutě mi zachránil život.“

„To mohl být jeho úkol – zachránit tě, abys ho dovedl ke mně.“

David vydechl. „Pojďme dál. Čchang byl taky immarijský loajalista, když to začalo.“ Kate viděla, že se zlobí. „Vždyť je to největší masový vrah na téhle lodi, sakra. Kolik lidí povraždil v Číně? Stovky, tisíce?“

„Neřekla bych, že by Martinovi dokázal zlomit vaz.“

„Možná ne zaživa, ale co když… co když ho Čchang zabil už předtím? Říkalas, že mu na morovém člunu podal nějaký lék. Co když ho ten lék zabil a Čchang mu pak dodatečně zlomil vaz, aby to zamaskoval?“

„Tuhle teorii nemůžeme prověřit. Nemáme jak provést autopsii. Kamau je lepší podezřelý. Je to cvičený zabiják.“

„To já taky. I Shaw.“

„Nezmínils Januse.“

„Mně prostě… nepřijde, že by to byl on. Nevím proč.“

„Shaw mi zachránil život v Marbelle,“ upozornila Kate.

„To mohl být jeho úkol –“

„Je to jeho úkol –“

„Jeho immarijský úkol,“ upřesnil David. „A je tu ještě další motiv, lék nelék. Co když Martin věděl, kdo jsou agenti zvláštních jednotek, a věděl, že Shaw k nim nepatří?“

Ta slova ji umlčela.

„Říkalas, že se v immarijském táboře vyznal.“

„Podle toho, co říkáš, ses v něm taky zorientoval rychle.“

David zavrtěl hlavou. „To je fakt.“

Kate chtěla říct ještě něco, než se jejich diskuse, hádka nebo co to vlastně bylo, rozvine dál. „Podívej, já nevím, kdo zabil Martina ani co máme dělat. Ale jedno vím určitě – podpořím tě, ať se rozhodneš jakkoliv.“

David jí vtiskl pusu na rozpálené čelo. „Víc vědět nepotřebuju.“

* * *

Všichni se shromáždili na horní palubě jachty. David podal Kamauovi automatickou pušku a pistoli. Přes rameno měl přehozenou stejnou automatickou pušku.

Shaw se zadíval nejdřív na Davida a pak na Kamaua. „A já zbraň nedostanu –“

„Sklapni,“ uťal ho David. „Za dvacet pět minut se vylodíme na Isla de Alborán. Uděláme to takhle.“

Když David nastínil plán, Shaw zavrtěl hlavou. „Takhle nás všechny zabijete. Kate –“

„Takhle to uděláme,“ oznámila kategoricky.

* * *

V kokpitu David pokynul Kamauovi, který zapnul vysílačku. „Základně na Isla de Alborán, tady immarijští vojáci, přeživší z bitvy o Ceutu. Požadujeme povolení k přistání.“

Základna si vyžádala Kamauovu hodnost a immarijský důstojnický kód. Nevzrušeně jí je obratem sdělil, otočený zády k Davidovi.

„Dostali jsme povolení k přistání,“ ohlásil.

„Výborně. Jdeme na to.“

Kapitola 73

Isla de Alborán

David zaostřil triedr. Z lodního kokpitu už začínal být vidět ostrov Alborán. Vycházející slunce osvětlovalo miniaturní skalní plošinu, která se zvedala nad hladinu Středozemního moře. Byla menší než panelák. Na vzdálenějším konci stála prostá dvoupatrová budova z kamene a betonu, která vypadala skoro jako středověká věznice. Uprostřed se zvedal maják, který se tyčil nad budovou.

Na přistávací ploše na druhém konci ostrova tiše čekaly tři vrtulníky.

U paty šestimetrového útesu se v místech, kde kamenný ostrůvek omývalo moře, nacházelo přístaviště. David patřičně upravil plavební kurz.

„Vždycky tady mají tři eurocoptery X3?“

Kamau zavrtěl hlavou. „Ne. Obvykle jen jeden. Dostali posily. Buď z hlavní immarijské flotily, nebo z invazních jednotek v jižním Španělsku.“

David se nad tímhle zvratem zamyslel. Každý vrtulník pojal až tucet osob. V budově by mohlo být víc než čtyřicet ozbrojených vojáků čekajících na povel k útoku. To je moc.

V duchu změnil plán.

* * *

Kamau zakotvil v přístavišti a pustil se nahoru po schodech vytesaných do skály.

V přístavišti nečekali žádní vojáci a Kamau se nahoře zastavil, aby se mohl rozhlédnout po krajině tvořené holou skálou a pískem. Ani tady nebyli žádní vojáci, jen prach poletující ve větru. O padesát metrů dál čekal maják. Věž majáku vykusovala do vycházejícího slunce tmavý stín jako pěšinu mířící nocí do neznáma.

Kamau vystoupil ze stínu. Chtěl, aby viděli, že je neozbrojený – mohlo by mu to zachránit život. Ruce držel rozpažené.

S jedinou zbraní se před ozbrojenou základnou cítil nesvůj, ale jinak to nešlo.

Zazněl výstřel a metr před ním se ze země zvedl prach.

Kamau se zastavil a zvedl ruce.

Na střeše budovy se objevili tři odstřelovači.

Z budovy vyběhlo sedm vojáků, kteří ho obstoupili.

„Identifikujte se!“ vyštěkl jeden z vojáků.

Kamau držel ruce nad hlavou a snažil se mluvit klidně. „Rozumím tomu tak, že jste obdrželi mou zprávu. Musíte mě vyzbrojit a okamžitě vzít loď útokem. Jdou po mně.“

Voják zaváhal. „Kolik jich tam je?“

„Dva vojáci, dobře ozbrojení a vycvičení. Jsou na horní palubě a čekají, až se vrátím. Tři vědci v podpalubí, každý zamčený v jedné kajutě. Neozbrojení. Zásilku tvoří žena. Potřebujeme ji nezraněnou.“

Immarijský voják pronesl něco do vysílačky, načež z budovy vyšli další tři vojáci, kteří se připojili k sedmi mužům stojícím kolem Kamaua.

„Musíte mě vyzbrojit –“

„Sklapni. Počkej tady,“ nařídil voják. „Tebe vyřešíme potom.“ Pokynul svým mužům, aby ho následovali. Odešel se sedmi, takže Kamaua teď hlídali dva. Na střeše už byli také jen dva vojáci; jeden z odstřelovačů se musel připojit k útočnému oddílu.

Kamau zůstal stát s rukama stále pozvednutýma a díval se, jak vojáci přicházejí k okraji skalní plošiny, sbíhají po schodech a řítí se k přístavišti.

Zadíval se na loď.

Pět vteřin, deset vteřin, patnáct vteřin, dvacet –

Přístavištěm otřásla masivní exploze a útes olízla ohnivá vlna. Výbuch srazil Kamaua i oba vojáky na zem. Kamau se převalil a jednoho z nich vyřadil z boje jediným úderem. To už druhý voják klečel a Kamau se po něm vrhl. Muž se ho pokusil udeřit, ale Kamau si ho přitáhl k sobě, třískl mu hlavou o zem a ucítil, jak vojákovo tělo ochablo.

Bez okolků mu vytrhl od pasu granát a hodil ho na střechu budovy v naději, že odstřelovače zlikviduje, než stihnou opět zaujmout pozice. Pak vytáhl další a hodil ho za ním pro případ, že první granát minul cíl. Obě exploze zaburácely ve chvíli, kdy Kamau vrhal třetí granát do okna z vyztuženého skla v přízemí budovy.

Pak se chopil vojákovy automatické pušky a rozběhl se k budově. Musí zaujmout kryt těsně u okna. Jestli granát vybuchne dřív, než doběhne k budově, zasypou ho střepy skla a sutin, které ho roztrhají na kusy.

* * *

David vykopl ještě silněji. Ploutve ho poháněly vpřed a on musel žasnout nad útesy kolem Alboránu. Za jiných okolností by tu mohl trávit celé dny potápěním a pozorováním. Teď si však musel pospíšit. Znovu zabral. Pokusil si v duchu sestavit plán okolí a odhadnout, jak daleko už doplaval. Kdyby se vynořil příliš brzo, blízko základny, mohli by ho odstřelovači na střeše budovy snadno sejmout.

Nakonec se rozhodl vynořit. Rychle shodil kyslíkovou láhev a potápěčské vybavení. Kromě nože byl neozbrojený.

Přešel ke skalní stěně a vyčkával. Nejradši by nahlédl přes okraj, aby viděl, jak daleko je od vrtulníků, ale neodvážil se to risknout.

Čekal.

Prostorem se rozlehlo dunění výbuchů. David okamžitě vystartoval. Vytáhl se na zaprášenou rovnou plošinu a rozběhl se plnou rychlostí k vrtulníkům, od nichž ho dělilo minimálně šedesát metrů.

Od základny k němu dolehly další dvě exploze.

* * *

Kate přehmátla a přejela prsty po pušce. Připadala si s ní divně. Miniaturní záchranný člun se divoce zmítal na moři.

„Jestli vám to pomůže, tak je mi to opravdu moc líto, chlapi.“

„Naprosto chápu,“ opáčil doktor Janus.

„Souhlasím,“ přidal se doktor Čchang. „Skutečně to nešlo udělat jinak.“

Shaw si pro sebe něco zamumlal. Kate rozeznala jen nadávky a napadlo ji, že by měla být spíš ráda, že mu nerozuměla.

Vzdáleným ostrůvkem otřásla exploze a Kate sledovala, jak se kusy čtyřicetimetrové jachty snášejí do vod Středozemního moře.

Ke svému údivu cítila lítost, když viděla, jak loď mizí v plamenech. Navzdory veškerému stresu a obavám spojeným s plavbou vděčně vzpomínala na chvíle strávené s Davidem v podpalubí. Uvažovala, co jí asi přinese budoucnost.

* * *

David už byl skoro u vrtulníku, když uviděl, jak se na střeše budovy objevil Kamau.

Zarazil se, obrátil se k budově a čekal.

Kamau zvedl k rameni odstřelovací pušku, kterou namířil nejdřív na Davida, pak na vrtulníky a nakonec jí několikrát mávl před sebou zleva doprava.

Pak uvolnil sevření a dal Davidovi znamení: vzduch čistý.

David to nečekal. Předpokládal, že vrtulníky bude hlídat aspoň jeden voják. Sloane by je nenechal bez dozoru. Nebyl tady – tím si teď David byl jistý.

Velitel základny nasadil veškeré síly na zajištění lodě. Nebo…

Doběhl k prvnímu vrtulníku, rychle nahlédl dovnitř a pak skočil ke zbylým dvěma. Všechny byly prázdné. Kamau měl pravdu – nikdo tady nebyl.

Proč? Nastražili snad do vrtulníků pasti? Musí zjistit, který z nich má nejvíc paliva. Přistoupil ke dveřím nejbližší helikoptéry a nakoukl dovnitř. Žádný spouštěcí drát tam nebyl. Sevřel kliku a začal jí otáčet.

* * *

Kamau se prořítil budovou, hledaje rezervní kanystry s palivem. Našel je ve skladu v přízemí. Vzal dva a vyběhl ven, kde už na něj čekal David.

„Nějaké stopy po Sloanovi?“

Kamau zavrtěl hlavou.

„Tohle musel být předvoj, který prověřoval, jestli je nesestřelí kolejnicová děla. Sloane by nikdy neriskoval život. Musíme si pospíšit; nebude daleko.“ Zamyslel se. „Viděls uvnitř nějaké výbušniny?“

„Ano.“

„Přines je. Necháme mu tady překvapení.“

* * *

O pět minut později seděl ve vrtulníku a nevzrušeně se díval, jak Isla de Alborán mizí v dálce. Pak už viděl jen otevřené moře a Kamau stáčel vrtulník od ostrova. Záchranný člun s Kate a třemi muži to sice odneslo o kus dál, ale pořád se dal snadno najít.

Řídili se postupem, který jim David nastínil na jachtě – nejdřív do vrtulníku vytáhli Kate s batohem, ve kterém byly zbraně a počítačové vybavení, a potom Januse, Čchanga a Shawa, a to v uvedeném pořadí.

Když byli všichni ve vrtulníku, ozval se z vysílačky v Davidově helmě Kamauův hlas. „Kam teď?“

David popravdě řečeno neměl tušení. Jenže… nemůžou letět na sever ke Španělsku, na jih k Maroku ani na západ k Atlantiku. „Na východ. Drž se nízko.“

Kapitola 74

Isla de Alborán

Dorian spatřil dva husté sloupy dýmu dávno předtím, než se na dohled objevil drobný ostrůvek. Pilot zastavil Dorianův vrtulník ve vzduchu půl kilometru od Alboránu, aby si všichni v konvoji tvořeném třemi helikoptérami mohli prohlédnout základnu.

V přístavišti hořela obří jachta. Požár zuřil i v dvoupodlažní betonové budově s majákem. Dorian měl minimální zpoždění. Možná hodinové.

„Pane,“ ozval se pilot, „vypadá to, že jsme prošvihli večírek.“

Ten chlap zjevně trpěl syndromem nutkavého sdělování očividného, který se podle Dorianova názoru zrovna šířil jeho bezprostředním okolím silou epidemie.

„Úžasný postřeh. Měl ses stát analytikem,“ zamumlal Dorian, zatímco přemýšlel, co teď.

„Bravo veliteli, tady Bravo tři. S palivem jsme na čtyřiceti procentech. Požadujeme svolení k přistání a doplnění paliva –“

„Zamítá se, Bravo tři,“ vyštěkl Dorian do helmy.

„Pane?“ Pilot jeho vrtulníku se k němu obrátil. „Taky už jsme pod padesáti procenty –“

„Formace Bravo, udržujte vzdálenost od základny. Bravo tři, sejměte nejbližší vrtulník.“

Sousední vrtulník odpálil střelu, která zničila jednu ze zbývajících helikoptér na přistávací ploše ostrůvku. Zlomek vteřiny nato otřásla ostrovem další, ještě prudší exploze.

„Nastražili pasti do vrtulníků?“ zeptal se pilot.

„Ano. Zlikvidujte i ten druhý. Kde je nejbližší zdroj paliva?“

„V Marbelle nebo Granadě. Invazní armáda hlásí, že obě oblasti jsou zajištěné –“

„Oni poletí na východ.“

„Jak víte –“

„Protože vědí, že letíme za nimi, a nemají jinou možnost.“ Dorian se obrátil ke svému asistentu Kostovi, který seděl naproti němu. „Máme v téhle oblasti nějaký morový člun – na východě?“

Kosta horečně ťukal do laptopu. „Ano, ale už směřuje do přístavu v Cartageně.“

„Ať to otočí. Řekni jim, ať zamíří na jih, kde se setkají s námi.“

„Rozkaz.“

„Už se ozval?“ pokračoval Dorian. V posledním vzkazu stálo Isla de Alborán. Pospěšte si. Hrozilo mu snad nebezpečí?

„Ne, pane.“ Kosta se zadíval z okénka na hořící ostrov. „Mohli ho zabít v průběhu akce –“

„Tohle mi už nikdy neříkej, Kosto.“

* * *

Doktor Paul Brenner spal na gauči v kanceláři, když se rozletěly dveře a třískly do zdi, takže ho málem vylekaly k smrti.

Nadzvedl se na gauči a zašátral po brýlích položených na konferenčním stolku. Byl rozespalý, dezorientovaný. Těch několik hodin spánku bylo nejlepších, jaké pamatoval… za poslední dobu.

„Co to –“

„Tohle musíte vidět.“ Laborantovi se třásl hlas.

Vzrušením? Strachem? Než si Paul stihl nasadit brýle, už byl zase pryč.

Paul vystartoval za ním a rozběhl se budovou ředitelství k ošetřovně. Před ním se táhly řady lůžek obklopených plastovými stany. Viděl jen rozmazané záblesky toho, co leželo uvnitř. Nejvíc ho děsilo to, co neviděl. Žádný pohyb, žádná světla, žádné rytmické „píp, píp, píp“.

Vešel do místnosti a odtáhl igelit z nejbližšího lůžka. Srdeční monitor byl tichý, mrtvý, vypnutý. Pacientka, která ležela pod plachtou, se nehýbala. Z úst jí vytékala krev a třísnila bílé povlečení.

Pomalu přešel k sestřinu lůžku. Totéž.

„Míra přežití?“ zeptal se laboranta mdlým hlasem.

„Nula procent.“

Odvlekl se z ošetřovny, čistě jen silou vůle na každém kroku přemáhal děs. Cítil v sobě prázdnotu a naprostou beznaděj – poprvé od vypuknutí nákazy, od té chvíle před dvaceti lety, kdy ho Martin Grey pozval do Ženevy a řekl mu, že potřebuje jeho pomoc s projektem, který by mohl zachránit lidstvo, až bude nejhůř.

Skleněné dveře vchodu do orchidejové sekce se opět rozestoupily. Monitory, které ještě před několika hodinami zobrazovaly algoritmus Symfonie, nahradila mapa světa rudě krvácející v místech, kde naskakovaly statistiky s počtem obětí.

Ve tvářích přítomných se zračila tichá hrůza, kterou v nich výjev budil. Přicházejícího Paula uvítaly zasmušilé pohledy. Bylo tu méně lidí než předtím. Někteří členové týmu mor přežili, byli vůči němu imunní podobně jako Paul. Pro většinu z nich však orchidea představovala klíč k přežití, který nakonec selhal. Tihle členové týmu teď leželi na ošetřovně. Nebo v márnici.

Zbylí muži a ženy, kteří obvykle postávali kolem stolků, přecházeli sem a tam a dohadovali se, nyní seděli mlčky s tmavými kruhy pod očima. Stolky byly zaplavené netknutými polystyrenovými kelímky s kávou.

Šéf týmu vstal a odkašlal si. Začal mluvit ve chvíli, kdy Paul vstoupil do místnosti, ale ten neslyšel ani slovo. Jeho pozornost se upírala na mapu, jako by ho hypnotizovala a lákala k sobě.

Orchidejová čtvrť Boston:

potvrzeno úmrtí 22 % celkového počtu obyvatel.

Orchidejová čtvrť

Chicago: potvrzeno úmrtí 18 % celkového počtu obyvatel.

Přeletěl pohledem statistiky.

Jeden středomořský ostrov ležící jižně od Itálie žhnul zeleně jako osamělý pixel, který vyhořel nebo se porouchal

Paul se dotkl interaktivní obrazovky a mapa se přiblížila.

Malta.

Orchidejová čtvrť La Valletta: potvrzeno úmrtí 0 % celkového počtu obyvatel.

Orchidejová čtvrť Victoria: potvrzeno úmrtí 0 % celkového počtu obyvatel.

„Co to je?“ zeptal se.

„Past,“ vykřikl jeden z analytiků.

„To nevíme!“ oponoval mu druhý.

Vedoucí týmu zvedl ruce. „Z celého světa máme hlášený nárůst počtu obětí, pane.“

„Malta nehlásí nic?“

„Ale ano. Hlásí nulový počet obětí.“

Do hovoru se vmísila další analytička. „Maltézští rytíři vydali prohlášení, podle něhož ‚stejně jako kdysi poskytují přístřeší, péči a útěchu v těchto temných dobách krize a války‘.“

Paul zaletěl pohledem k mapě, nevěda, co na to říct.

„Myslíme si,“ začal vedoucí týmu, „že se prostě jen snaží udržet při životě johanitský mýtus, nebo něco horšího – přilákat všechny tělesně způsobilé jedince, aby jim pomohli ostrov ubránit.“

„Zajímavé…“ zamumlal Paul.

„Ze všech ostatních míst máme v tuhle chvíli hlášenou patnácti až třicetiprocentní úmrtnost. Přijde nám, že místy to maličko kolísá. Orchidejová čtvrť Vatikán uvedla dvanáct procent; čtvrť Šanghaj-alfa hlásí třicet čtyři, zatímco Šanghaj-beta zhruba polovinu…“

Paul zamířil ke dveřím, ponořený v myšlenkách.

„Pane? Máme další léčbu?“

Obrátil se k analytikovi. Napadlo ho, jestli Bílý dům nemá v týmu svého člověka, někoho, kdo by mohl nadřízeným ohlásit jednoznačné potvrzení nebo selhání nejnovější léčby, informátora, který by mohl říct Washingtonu, zda má nebo nemá dokončit převzetí Kontinuity a zahájit eutanazijní protokol.

„Něco… by tu bylo,“ připustil. „Něco, na čem ještě pracuju. Souvisí to s Maltou. Chci, abyste se spojili s vedoucími orchidejových čtvrtí ve Victorii a Vallettě. Zjistěte, co se dá.“

Do místnosti vběhla Paulova asistentka. „Máte na drátě prezidenta.“

Kapitola 75

Nad Středozemním mořem

Ve velkém vrtulníku vládlo ticho a David měl za to, že lehké otřesy pomohly Kate krátce po odletu uspat. On sám seděl vzpřímeně a upíral pohled z okénka. Kamau se Shawem byli vpředu v kokpitu, u řízení seděl Kamau; Janus a Čchang seděli naproti němu, oba s vyčerpaným, netečným výrazem.

Kate se opírala o něj a hlavu měla položenou na jeho rameni. David se neodvažoval pohnout. Pistoli držel pod pravou nohou, připravenou k okamžitému použití.

S Kate spící mu na rameni, pistolí v ruce a všemi čtyřmi podezřelými na očích se David cítil zatím nejlépe od chvíle, kdy našli Martina mrtvého. Vědomí, že doručili lék, ho taky zrovna nermoutilo.

Kate dýchala rovnoměrně a klidně, ne jako při horečných, mučivých snech, které ji trápily na jachtě. David přemítal, kde teď asi je, co se jí zdá… nebo připomíná.

Janus pronesl tiše, aby ji nevzbudil: „Rád bych vás pochválil, pane Vale. Málokdy na mě něco udělá takový dojem jako váš výstup na lodi. Vaše znalost historie je… pozoruhodná. Považoval jsem vás za obyčejného vojáka.“

„To neřešte. Mně se to stává v jednom kuse.“ David Januse podezříval, že má něco za lubem, že mu podkuřuje jako vyšetřovatel podezřelému znalému cenných informací, ale nenapadalo ho, kam by tím vědec mohl směřovat.

„Stále je tu však jedna záhada.“

David povytáhl obočí. Zbytečnými slovy riskovali, že probudí Kate.

Janus mu podal papírek s Martinovou šifrou, aby si ji mohl znovu přečíst.

PIN = immaruové?

535… 1257 = druhá Toba? nový distribuční systém?

Adam => potopa/pád AT => Toba 2 => KBW

Alfa => vynechaná delta? => delta => omega

př. 70k l. => př. 12,5k l. => 535… 1257… 1918… 1978

Může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?

„Ten poslední řádek Martinovy šifry: ‚může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?‘ Co to podle vás znamená?“ Janus papírek opět složil. „Taky by mě zajímalo, proč nahoru připsal poznámku o Praindoevropanech. Přijde mi… zbytečná – pokud vyjdeme z teorie, že lék je ukrytý v genomu Kate a těch, kdo přežili obě epidemie dýmějového moru v minulosti.“

David musel připustit, že na tom něco je. „Mohlo by jít o kamufláž nebo falešnou stopu, která měla svést toho, kdo by jeho zápisky objevil.“

„Snad ano. Jenže já mám další teorii. Co když nám něco uniklo – další genetický bod zlomu? Alfa. Adam. Zavedení atlantského genu.“

David se nad tou teorií zamyslel. „Možná… jenže těla morových obětí ze šestého a třináctého století se hledají dost těžko a v Evropě jsou jich pohřbené celé miliony. Vy mluvíte o jediném těle pohřbeném někde v Africe před sedmdesáti tisíci lety… Něco takového by bylo vyloženě nemožné najít.“

„To je pravda,“ povzdechl si Janus. „Zmiňuji to jen proto, že těm zápiskům zjevně rozumíte z nás všech nejvíc. Vaše historické vědomosti jsou kupodivu patrně relevantnější než lékařská věda.“ Vyhlédl okénkem ven. „Zajímalo by mě, jestli ho Martin našel. Jestli se mu nějak podařilo vypátrat Adamovy ostatky, jestli nám v tom vzkazu zanechal nějakou indicii.“

David se nad jeho prohlášením zamyslel. Mohlo v tom být ještě něco dalšího? „Pak také musíme brát ohled,“ pokračoval Janus, „na Martinovy úmysly. Očividně věděl, že Kate je součástí genetické hádanky, ale jeho hlavním cílem bylo vyměnit lék za její bezpečnost. Jestli identifikoval všechny dílky skládačky, mohl poslední stopu – Adamovu polohu – zanechat jen pro ni.“

„Až na to, že tady nejsou žádné stopy, žádná data a žádná určení polohy. Jenom ‚může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?‘. Vždyť ani nevíme, o jaké tajemství jde.“

„Ano; já bych však měl jednu teorii. Když si vezmeme tu tibetskou tapiserii, o níž jsme se všichni shodli, že je klíčem k Martinově šifře a časové ose, máme tu jedno zjevné, zřetelně vyobrazené tajemství – archu, kterou divoši odnášejí do hor těsně před potopou a pádem Atlantidy.“

David skoro mimoděk přikývl. Proč si toho nevšiml dřív? A co to znamená? Jak může Adam vést k tomuto tajemství? A co je v té bedně – v arše? „Ano… to zní zajímavě…“ zabručel.

„A ještě jedna věc, pane Vale. První řádek šifry – ‚PIN = immaruové?‘ Proč myslíte, že ho tam Martin připsal?“

„Aby nás nasměroval k tapiserii?“

„Ano, ale o té už Kate přece věděla. Nemohlo by to směřovat k něčemu jinému? Na mě to působí… nadbytečně. Dalo by se to vynechat a časová souslednost by tím nijak neutrpěla. Nepřidává to ke zprávě žádné praktické údaje, stejně jako poslední řádek se zmínkou o tajemství. Ledaže by šlo o indicie vedoucí k Adamovi a tajemství, které nějakým způsobem odhalují pozadí ‚atlantského experimentu‘.“

Čchang zvedl hlavu, jako by se probudil ze sna. „Myslíte –“

„Myslím, že v tom je víc, než se zdá. Uvažuji, že bychom mohli probudit Kate, abychom zjistili její názor. Mám pocit, že celá záhada se točí kolem ní.“

David si ji mimoděk přitáhl k sobě. „Nebudeme ji budit.“

Janus ji rychle přeletěl pohledem. „Není jí snad dobře?“

„Je v pořádku,“ prohlásil David nejhlasitěji od chvíle, kdy rozhovor započal. „Potřebuje si odpočinout. Všichni bychom si měli dát oddech.“

„Dobrá,“ opáčil Janus. „Mohu se zeptat, kam letíme?“

„To vám řeknu, až tam budeme.“

Kapitola 76

Kate měla pocit, že tenhle sen je mnohem živější než ostatní. Ne sen… vzpomínka. Vstoupila do dekompresní komory a vyčkávala. Přistávací modul Alfa, tak se ta loď jmenovala.

Skafandr, který měla na sobě, se nepatrně vlnil, jak kolem něj proudil vzduch.

Masivní dveře se otevřely a odhalily pláž s kamenitou vyvýšeninou, kterou viděla předtím. Vrstva černého popela, která půdu pokrývala dřív, byla tatam.

Hlas, který se jí ozval v helmě, zněl bryskně a Kate sebou při tom zvuku trochu trhla. „Doporučuju vám vzít si dvoukolku. Je to dlouhá cesta.“

„Rozumím,“ odpověděla Kate. Její hlas zněl jinak, mechanicky, bezvýrazně.

Přešla ke stěně a přitiskla ruku k panelu. Vynořil se oblak modrého světla, který ovládala pohyby prstů. Stěna se odsunula a do místnosti vplula vznášející se dvoukolka z kovové slitiny.

Kate do ní vstoupila a začala manipulovat ovládacím panelem. Dvoukolka se otočila a vyletěla z místnosti, ale Kate její pohyb prakticky nevnímala – přístroj kolem sebe vytvářel jakousi bublinu, která bránila setrvačnosti, aby s ní cloumala.

Dvoukolka se rozletěla nad pláží a Kate zvedla hlavu. Nebe bylo jasné, bez jediné stopy popela. Slunce žhnulo naplno a Kate spatřila za vyvýšeninou na kraji pláže zelenou vegetaci.

Svět se uzdravoval. Vracel se do něj život.

Jak to bylo dlouho, co jim nasadila léčbu – genetickou techniku, kterou lidé později nazvou „atlantský gen“? Roky? Desetiletí?

Dvoukolka začala stoupat nad kamenitou vyvýšeninu.

Kate žasla při pohledu na nedotčenou zelenou krajinu. Džungle se začínala vracet, povstávala z popela, jako kdyby tady z nicoty vznikal nový svět – rozlehlá zahrada zbudovaná jako útočiště pro tyto pralidi.

V dálce stoupal k obloze sloup černého dýmu. Dvoukolka svištěla dál a na obzoru se vynořila osada. Zbudovali ji na úpatí vysoké skalní stěny, aby byla lépe chráněná před nočními dravci. Tábořiště bylo uspořádané tak, aby k němu vedla jen jedna cesta, a vchod byl ostře hlídaný. Chatrče a přístěnky tvořily kruh, přičemž největší budovy byly vestavěné přímo do skály tvořící zadní část osady. Šelmy pomáhal odhánět i táborový oheň uprostřed tábořiště.

Kate věděla, že lidé se později naučí rozdělávat oheň, ale v téhle fázi vývoje uměli jen udržovat oheň zapálený jiným zdrojem, například bleskem. A udržení ohně bylo pro osadu životně důležité – kvůli ochraně, již skýtal, i kvůli přípravě jídla, které umožní další vývoj jejich mozků.

Kolem ohně stáli čtyři muži, kteří ho přiživovali, dohlíželi na něj a starali se, aby nevyhasl. Oheň hořel v čtvercovém kamenném ohništi. Sálající hranici lemovaly velké balvany tvořící hradbu, která bránila dětem v přístupu k výhni. A že jich tu byla spousta, možná i stovka dětí, které pobíhaly kolem, hrály si a ukazovaly na sebe.

„Prožívají populační explozi,“ ozval se její druh. „Musíme něco udělat. Musíme omezit velikost kmene.“

„Ne.“

„Když to neuděláme, tak –“

„Nevíme, co se stane,“ trvala na svém Kate.

„Jen jim to tím zhoršíme –“

„Půjdu si prohlédnout alfy,“ změnila Kate téma. Otázka náhlé populační exploze jí dělala starosti, ačkoli by to nemusel být problém. Tenhle svět byl malý, ale dost velký na to, aby uživil i mnohem početnější populaci – když bude mírumilovná. Na to se teď musí zaměřit.

Dvoukolka dosedla a Kate z ní vystoupila. Děti v osadě se zastavily a zůstaly na ni zírat. Mnohé z nich se k ní vydaly, ale jejich rodiče se k nim vrhli a strhli je na zem. Pak si lehli také, tváří k zemi, a natáhli ruce.

Katin druh promluvil ještě zachmuřeněji. „To je hodně špatné. Považují vás za božstvo –“

Kate si ho nevšímala. „Pokračuju do osady.“

Pokynula jim, aby vstali, ale oni dál setrvávali vleže. Přistoupila k nejbližšímu z nich, k ženě, a pomohla jí vstát. Potom zvedla dalšího člověka a pak už stáli všichni a hrnuli se k ní. Obklopili ji, zatímco ona pokračovala k praskajícímu ohni uprostřed tábořiště.

Náčelníkovu chýši rozeznala okamžitě. Byla větší a ozdobená sloními kly. U vchodu stáli dva svalnatí muži, kteří ustoupili stranou, když se přiblížila.

Uvnitř seděli v rohu postarší muž a žena. Alfy. Vypadali tak staře, tak seschle. Nikdy se nezotavili z toho, jak v té jeskyni málem vyhladověli. Uprostřed chatrče seděli kolem čtvercové kamenné plošiny tři muži diskutující o něčem, co vypadalo jako mapa nebo nějaká kresba. Všichni vstali. Nejvyšší z nich udělal krok k ní, ale stařec se postavil na vratké nohy a mávnutím ho zarazil. Pak se jí uklonil, načež se obrátil a ukázal na stěnu, kde byl vymalovaný cyklus primitivních kreseb. Helma jí je přeložila:

Před bohem nebes byla jen tma. Bůh nebes přetvořil člověka k obrazu svému a vytvořil pro něj nový svět, svěží a úrodný. Bůh nebes vrátil do světa slunce a slíbil, že bude svítit tak dlouho, dokud člověk bude žít k božímu obrazu a chránit jeho království.

Stvořitelský mýtus. A překvapivě přesný. Jejich mozky udělaly velký skok vpřed, čímž dosáhly vědomí sebe sama a naučily se řešit problémy způsobem, jaký jim až dosud zůstával utajen. Jejich nově nabytý intelekt se pak zaměřil na největší otázku ze všech: Jak jsme se sem dostali? Co jsme zač? Kdo nás stvořil? Co je naším účelem?

Začali si uvědomovat záhady obklopující jejich existenci a tápali po odpovědích jako všechny vzmáhající se živočišné druhy. Jelikož se nedopátrali žádných absolutních odpovědí, zaznamenali vlastní výklad toho, jak to podle nich proběhlo.

Katin partner už hovořil nervózně. „Tohle je mimořádně nebezpečné.“

„Možná ne –“

„Na tohle ještě nejsou připravení,“ prohlásil kategoricky.

Na mytologii byli ještě mladí, ale pokud jejich mysl dospěla až sem, mohlo by pro ně náboženství z toho plynoucí představovat účinný nástroj. „Můžeme to napravit. Tohle by je mohlo… zachránit.“

Partner neodpověděl.

Ticho Kate znepokojovalo. Bylo by jednodušší, kdyby se s ní hádal. Ticho vyžadovalo, aby své tvrzení ospravedlnila.

„Musíme tento experiment okamžitě ukončit, než jim to ještě zhoršíme,“ podotkl partner tiše.

Kate zaváhala. Rozmach náboženství v tak rané fázi byl skutečně nebezpečný. Mohlo by se to zvrhnout. Sobečtí příslušníci kmene by je mohli využít ke svému prospěchu a manipulovat ostatními. Náboženství by mohlo sloužit jako omluva, východisko nejrůznějších zločinů. Pokud by je však využívali správně, mohlo by se stát neuvěřitelně civilizujícím činitelem. Vodítkem.

„Můžeme jim pomoci,“ namítla. „Můžeme to dát do pořádku.“

„Jak?“

„Dáme jim lidský kodex. Zabudujeme do jejich příběhů potřebná ponaučení a etiku.“

„To je nezachrání.“

„Jednou už to zabralo.“

„Nevystačí si s tím napořád. Co se stane, až přestanou věřit? Příběhy nebudou jejich myšlení uspokojovat věčně.“

„Tenhle problém vyřešíme, až k němu dojde.“

„Nemůžeme tady být pořád, abychom je drželi za ručičku. Nemůžeme za ně řešit všechny jejich problémy.“

„Proč ne? Vždyť jsme je stvořili. Teď už v nich je i něco z nás. Jsme za ně zodpovědní. A pomáhat jim je možná to nejdůležitější, co můžeme udělat. Domů se rozhodně vrátit nemůžeme.“

V odpověď se jí vrátilo už jen ticho. Partner ustoupil. Prozatím. Kate se nerada hádala, ale věděla, co musí udělat.

Natáhla ruku a aktivovala ovládání. Lodní počítač okamžitě zanalyzoval symbolický jazyk primitivních lidí. Byl jednoduchý, ale počítač pro něj snadno dokázal sestavit slovník. Natáhla před sebe dlaň, z níž vytrysklo světlo, které ozářilo kamennou stěnu. Symboly, které vytvářelo, se objevily hned pod řádky napsanými členy kmene.

Starý alfa přikývl. Dva muži vyběhli z chatrče a vrátili se se dvěma velkými zelenými listy plnými husté karmínové tekutiny. Kate si nejdřív myslela, že jde o rozmačkané lesní plody, ale pak jí došlo, co to je – krev.

Muži začali krví obkreslovat symboly, které jim promítala na šedivou kamennou zeď.

* * *

Kate otevřela oči. Byla zase ve vrtulníku s Davidem. Dveře byly otevřené a pod nimi se třpytilo moře. Mořský vánek jí naplnil plíce a jí došlo, jak moc to bolí. Otřela si z čela pot. David z ní nespouštěl oči.

Ukázal na náhlavní soupravu zavěšenou v prostoru kabiny. Kate po ní hmátla a nasadila si ji. David se předklonil a přepnul spínač.

„Teď jsme na soukromém kanále,“ upozornil ji.

Kate se mimoděk ohlédla po Čchangovi a Janusovi, kteří seděli naproti nim.

„Co se děje?“ vyptával se David s pohledem upřeným na ni, nevšímaje si netečně sedících vědců.

„Nevím.“

„Svěř se mi.“

„Nevím.“ Kate si otřela z tváře další vrstvu potu. „Vybavují se mi vzpomínky; už tomu neumím zabránit. Znovu to prožívám… jako kdyby se mě… zmocňovaly… nebo tak něco, já nevím. Bojím se, že ztrácím cosi… ze svého já.“

David do ní zavrtával oči, jako by nevěděl, co na to říct.

Kate se snažila soustředit. „Možná jsem dospěla do věku, kdy atlanťanská terapie, nebo co vlastně ty tubusy dělají, to obnovování vzpomínek, prostě člověka ovládne a –“

„Nic tě neovládne. Zůstaneš taková, jaká jsi.“

„To není všechno. Myslím, že nám něco uniklo.“

David střelil pohledem po vědcích. „Co?“

„To nevím.“

Zavřela oči, ale tentokrát už se nedostavily žádné vzpomínky. Jen spánek.

Kapitola 77

Nad Středozemním mořem

Kate probudily vibrace, které cítila na stehně. První, co uviděla, byly Davidovy oči.

Vytáhla z kapsy vibrující mobil a podívala se na číslo. Mělo předvolbu 404. Atlanta, stát Georgia. Státní zdravotnické středisko. Kontinuita. Paul Brenner. Přijala hovor a pochopení ihned rozptýlilo její ospalost. Naslouchala. V hlase Paula Brennera byla slyšet panika. Drmolil a zasypával ji frázemi jako údery. Zkušební režim selhal. Žádné alternativní terapie. Eutanazijní protokol byl spuštěn. Můžete nějak pomoci?

„Vydržte,“ odpověděla a napřímila se. „Neúčinkovalo to,“ oznámila Davidovi, Čchangovi a Janusovi.

„Něco nám chybí, Kate. Další dílek genetické skládačky,“ odvětil Janus. „Potřebujeme víc času.“

„Něco bychom měli,“ řekla Kate do telefonu. Chvíli poslouchala a pak přikývla. „Ano, jasně. Cože? Ne, my jsme…“

Ohlédla se po Davidovi. „Jak daleko jsme od Malty?“

„Od Malty?“

Přikývla.

„Dvě hodiny, maximální rychlostí možná o něco míň.“

„Orchidejové čtvrtě na Maltě hlásí nulové procento obětí. Něco se tam děje.“

David neřekl ani slovo. Přelezl kolem Čchanga a Januse na protějším sedadle dopředu a pustil se do hovoru se Shawem a Kamauem v kokpitu – asi aby stočili kurz k Maltě.

Kate se podrbala na hlavě. Připadala si změněná. Cítila se víc… odtažitě, klinicky, otupěle. Skoro až roboticky. Své myšlenky ovládala dokonale, jenom celý výjev vnímala, jako by se děl někomu jinému. Hrozilo tu nesmírné nebezpečí – anihilace devadesáti procent lidské populace… a přesto měla dojem, jako by se nacházela uprostřed vědeckého experimentu, jehož výsledek je sice nejistý, ale nijak ji neovlivní. Co se to se mnou děje? Jako by začínala ztrácet své city, své emocionální jádro.

David se vrátil a ztěžka dosedl na lavičku vedle ní. „Na Maltě budeme za dvě hodiny.“

Kate si přiložila telefon k uchu a začala mluvit s Paulem. Půjdeme to zkontrolovat – Můžete je zdržet – Nevíme, co tam je – Dělejte, co můžete, Paule – Ještě není konec.

Ukončila hovor a obrátila se ke zbytku skupinky.

Než stihla něco říct, promluvil Janus. „Měli jsme to celou tu dobu před nosem.“ Ukázal na list papíru s Martinovými zápisky. „Může Alfa Lokalizovat Tajemství Atlantidy? MALTA.“

Kate pozorovala Davida, když si pročítal šifru. Jeho výraz se změnil. Co to v něm bylo – vina?

Přerušila vzniklé ticho. „Martin po tom pátral – ať to bylo cokoliv – hodně dlouho. Myslel si, že to najde v jižním Španělsku, ale řekl mi, že se zmýlil ohledně polohy. Tu poslední poznámku týkající se Malty tam musel připsat dodatečně.“

„Víte, co to je?“ zeptal se Janus. „To tajemství Atlantidy?“

Kate zavrtěla hlavou.

David si ji přitáhl k sobě. „Za pár hodin se to dozvíme.“ Jeho oči však říkaly něco jiného: pamatuješ? Kate zavřela oči a snažila se soustředit.

* * *

Šustot skafandru pod tlakem dekompresní komory byl nezaměnitelný.

Hlas v Katině helmě zněl úsečně. „Teď už jsou tady dvě osady.“

„Rozumím.“

„Přeposílám souřadnice té původní.“

V Katině helmě se zobrazila mapa. Jejich loď, přistávací modul Alfa, se pořád ještě nacházela u pobřeží Afriky, kde původně zavedla atlantský gen.

Levitující dvoukolka tiše vyčkávala uprostřed komory. Dveře se pozvolna otevřely a odhalily scénu za nimi. Kate nastoupila do dvoukolky a vyletěla z lodě.

Svět byl ještě zelenější. Kolik času uplynulo?

V tábořišti jí došlo kolik. Chatrčí bylo přinejmenším pětkrát víc než předtím. Uplynula minimálně jedna generace.

I ráz tábořiště se změnil. Po obvodu patrolovali svalnatí válečníci, kteří byli oblečení a na sobě měli válečné malování. Obrátili se k ní a výhrůžně pozvedli oštěpy, když se k nim přiblížila.

Kate sevřela omračující obušek.

K válečníkům se přibelhal postarší muž, který něco zakřičel. Kate udiveně naslouchala. Jejich jazyk učinil nevídaný pokrok – už se u nich vyvinula komplexní jazyková struktura, i když slova, která teď používali, byla poněkud „neformálnější“.

Válečníci sklonili oštěpy a couvli.

Kate přistála s dvoukolkou a vešla do osady.

Tentokrát už ji nevítaly žádné úklony a válení v prachu.

Před sebou viděla náčelníkovu chýši, která se také rozrostla. Z prostého přístavku byl teď chrám s kamennými zdmi vestavěný přímo do skály.

Zamířila k němu.

Nalevo i napravo od ní se utvořil zástup vesničanů, kteří si od ní udržovali odstup a prali se mezi sebou o lepší výhled.

Stráže u vchodu do chrámu ustoupily a Kate vešla dovnitř.

Na oltáři na konci zšeřelé místnosti leželo tělo. Kolem něj klečel kruh černochů.

Kate se k nim vydala a oni se otočili.

Koutkem oka zahlédla starého muže, jak jde k ní. Její alfa. Kate překvapilo, že se dožil tolika let. Léčba měla pozoruhodný dopad.

Znovu se ohlédla po mrtvole, než si přečetla symboly nad oltářem. Zde leží druhý syn našeho náčelníka. Zabitý na poli bratrovým kmenem z chamtivosti po plodech naší země.

Rychle si pročetla zbytek textu. Náčelníkův nejstarší syn zřejmě shromáždil vlastní klan – skupinu kočovníků, která se toulala krajinou a drancovala.

Náčelníkův mladší syn se ujal polí, kde tento kmen lovil a sbíral potravu. Mladší syn byl vnímán jako otcův nástupce a příští náčelník. Našli ho mrtvého na poli u stromů a keřů obraných do čista. Byl první obětí bratrových nájezdů a oni se báli, že přijde ještě mnoho dalších. Chystali se k válce.

„Tohle musíme zastavit,“ ozval se v Katině helmě její partner.

„A taky zastavíme.“

„Válka je učiní inteligentnějšími a zlepší jejich techniku. Jde o kataklyzma –“

„Zabráníme jí.“

„Když jeden z kmenů přesuneme,“ podotkl její partner, „už nebudeme moci řídit genom.“

„Jedno řešení by se našlo,“ odpověděla Kate.

Zvedla ruku a promítla na zeď symboly.

Nebudete se mstít mrzkým a hanebným. Odejděte odsud. Nyní začíná váš exodus.

* * *

Kate otevřela oči a uviděla, jak ji David sleduje.

„Co je?“

„Nic.“ Otřela si z čela pot. Vzpomínky ji měnily stále rychleji. Ovládaly ji. Vracela se k tomu, čím byla kdysi dávno, a přestávala být ženou, kterou se stala, ženou, která se zamilovala do Davida. Přitiskla se k němu.

Co můžu dělat? Chci tomu zabránit. Otevřela jsem dveře, ale můžu je taky zavřít? Měla pocit, jako by ji někdo držel a cpal do ní vzpomínky násilím.

* * *

Teď stála v jiném chrámu. Na sobě měla skafandr a před ní se kolem jiného oltáře mačkali lidé.

Vyhlédla vchodem ven. Krajina byla bujná, ale ne tak úrodná jako africká. Kde to jsou? Že by v Levantě?

Přistoupila blíž.

Ta kamenná truhla na oltáři; už ji někde viděla – na tibetské tapiserii ve vyobrazení velké potopy, kdy se hladina zvedla, pohltila pobřeží a smetla všechna města starověkého světa. Immaruové ji odnesli do hor, tím si byla jistá. Šlo snad o tajemství, které čekalo na Maltě?

Členové kmene povstali a otočili se k ní.

Ve výklencích lemujících hlavní chrámové chodby teď spatřila desítky dalších členů kmene, jak klečí, meditují a snaží se najít klid.

Stanou se z nich immaruové, horští mniši, kteří odnesli archu do hor, uchovali si víru a snažili se dodržovat náboženská pravidla.

Kate prošla chrámovou lodí.

„Víte, co je třeba udělat,“ ozval se její druh.

„Ano.“

U oltáře se dav rozestoupil, aby mohla vystoupat po schodech ke kamenné truhle a nahlédnout do ní.

Její alfa, zakladatel a náčelník kmene, v ní ležel nehybný, studený a konečně mrtvý. Vypadal znepokojivě podobně jako v den, kdy ho Kate poprvé viděla v jeskyni, jak přináší hnijící kus masa své družce, hroutí se ke zdi a zůstává ležet. Tehdy si ho hodila přes rameno a zachránila ho. Teď už ho nezachrání.

Obrátila se k masám shromážděným kolem oltáře. Ty zachránit může.

„Je to nebezpečné.“

„Nemáme jinou alternativu,“ opáčila Kate.

„Můžeme celý experiment ukončit tady a teď.“

Mimoděk zavrtěla hlavou. „To nejde. Už to nemůžeme vrátit.“

Když dokončila úpravu, odstoupila od oltáře. Návštěvníci se kolem ní zahemžili, jak se tlačili kolem truhly. Něco přinesli – kamenné víko, které položili na truhlu.

Dívala se, jak do boku archy vyrývají řadu symbolů.

Helma jí je přeložila:

Zde leží první z našeho rodu, kdo přestál temnotu, spatřil světlo a uposlechl volání spravedlnosti.

* * *

Kate otevřela oči.

„Vím, co je na Maltě, co immaruové chránili.“

Davidovy oči naléhaly: Neříkej to.

„Jde o součást léku?“ vyptával se Janus.

Čchang se předklonil.

„Možná,“ odpověděla Kate a otočila se k Davidovi. „Za jak dlouho budeme na Maltě?“

„Brzy.“

* * *

Dorian vytáhl z kapsy satelitní telefon.

Míříme na východ. Cíl: Malta. Kde sakra vězíte?

Přešel po palubě morového člunu a nastoupil do vrtulníku. „Jedeme.“

Kapitola 78

Kate stála v rozlehlém operačním středisku. Protější stěna byla pokrytá holografickými displeji, jaké ještě nikdy neviděla. Mapy zachycovaly lidskou populaci na všech světadílech.

V rohu místnosti se rozblikalo poplašné světlo.

Loď na obzoru.

Její druh se rozběhl k ovládacímu pultu a začal manipulovat s oblakem modrého světla, který se z něj vynořil. „Jedna z našich.“

„Jak to?“

Před padesáti tisíci místními lety obdrželi Kate a její partner zprávu, podle níž jejich svět, domovský svět atlanťanů, padl – pod zuřivým útokem během jediného dne a jediné noci. Jak by to mohl někdo přežít? Nebo se nouzové vysílání z jejich domovského světa zmýlilo? Kate s partnerem se jím řídili a utajili svou expedici, předpokládajíce, že jsou posledními zástupci svého druhu, trosečníky, dvěma vědci, kteří už se nikdy nevrátí domů. Mýlili se snad?

„Jde o záchranné plavidlo,“ obrátil se k ní druh. „Oživovací loď.“

„Sem přiletět nemůžou.“

„Pozdě. Už přistávají. Hodlají loď pohřbít pod ledovým kontinentem na jižním pólu.“ Dál pracoval s ovládacím pultem a působil napjatě. Že by byl nervózní?

„Kdo je na palubě?“ zeptala se.

„Generál Arés.“

Kate projel záchvěv strachu.

* * *

Výjev se změnil. Kate stála v jiné lodi, ne v přistávacím modulu. Tahle loď byla obrovská. Před ní se táhly kilometry skleněných tubusů.

Prostorem se rozlehly kroky.

„My jsme poslední,“ ozval se hlas ze stínů.

„Proč jste sem přiletěli?“ houkl v odpověď její partner.

„Ochránit maják. Také jsem četl vaše výzkumné zprávy. Gen pro přežití, který jste dali těm divochům, shledávám… velmi slibným.“ Mluvčí vstoupil do světla.

Dorian.

Kate měla co dělat, aby se nezapotácela. Generál Arés byl Dorian. Jak to? Zaostřila na něj. Mužova tvář nepatřila Dorianovi, ale Kate měla intenzivní pocit, že Dorian je v tom muži přítomen. Nebo to bylo naopak? Byl snad Arés přítomen v Dorianovi a Kate teď tuhle skutečnost vycítila – vnímala ji v její nejčistší podobě? Když se dívala na Area, viděla jen Doriana.

„Zdejší obyvatelé vás nemusejí zajímat,“ namítl její partner.

„Právě naopak. Jsou naší budoucností.“

„Nemáme právo –“

„Neměli jste právo je měnit, ale co se stalo, stalo se,“ skočil mu do řeči Dorian. „Ohrozili jste je ve chvíli, kdy jste jim dali část našeho genomu. Náš nepřítel je bude pronásledovat, jako pronásledoval i nás, do nejzazších koutů vesmíru, ať uprchnou kamkoliv. Rád bych je zachránil, zajistil jim bezpečí. Zařídíme, aby se zdokonalili, a uděláme z nich naše vojsko.“

Kate zavrtěla hlavou.

Dorian se k ní otočil. „Mělas mě předtím poslechnout.“

* * *

Nekonečné řady skleněných tubusů se rozplynuly a Kate stála v jiné místnosti v téže stavbě. Zde už byl jen tucet tubusů postavených na výšku a rozmístěných do půlkruhu před ní. Byla to stejná místnost, jakou viděla předtím v Antarktidě, kde se setkala s Davidem a se svým otcem.

V každém tubusu byl jiný lidský poddruh.

Za ní se otevřely dveře.

Dorian.

„Ty… provádíš své vlastní experimenty,“ pronesla Kate.

„Ano. Ale řekl jsem ti, že to sám nedokážu. Potřebuji tvou pomoc.“

„Žiješ v bludu.“

„Bez tebe zahynou. My všichni zahyneme. Jejich osud je i naším osudem. Rozhodující válka je nevyhnutelná. Buď jim poskytneš potřebnou genetickou výbavu, nebo vymřou. Náš osud je předurčený. Jsem tu kvůli nim.“

„Lžeš.“

„Tak je nech zemřít. Nic nedělej. Uvidíš, co se stane.“ Čekal, a když Kate neodpovídala, pokračoval. „Potřebují tvou pomoc. Jejich přeměna se zastavila v půlce. Musíš dokončit, cos začala. Není jiné cesty a vrátit to nelze. Pomoz mi. Pomoz jim.“

Kate si vzpomněla na svého partnera a jeho námitky.

„Druhý člen té vaší malé expedice je hlupák. Jen hlupáci vzdorují osudu.“

Katino mlčení bylo signálem pro ni i pro Doriana. Její nerozhodnost mu zjevně dělala dobře.

„Beztak už se začínají štěpit. Shromáždil jsem kandidáty a provedl vlastní pokusy. Nemám k tomu však kvalifikaci. Potřebuji tě. Potřebuji tvé poznatky. Můžeme je transformovat.“

Kate se podvolila. Vnímala, jak podléhá jeho kouzlu stejně jako v minulosti – v její minulosti, v San Francisku. Zkoušela si to zdůvodnit, vymyslet nějakou dohodu, ale v duchu se vracela ke svým zážitkům na Gibraltaru a pak v Antarktidě, kde ji zahnal do kouta. Dějiny se opakovaly. Titíž hráči sehrávající na jiném pódiu jinou partii s totožným výsledkem. Až na to, že tohle se stalo kdysi dávno v jiném životě, v jiné době.

„Když ti pomůžu,“ pronesla, „chci mít jistotu, že se mému týmu nic nestane.“

„Máš mé slovo. Připojím se k vaší expedici jako bezpečnostní poradce. Chcete-li zamaskovat svou přítomnost zde, budete muset podniknout další kroky. A přeprogramujte oživovací tubusy na moji radiační signaturu – čistě pro případ, že by se mi přihodilo něco… nemilého.“

* * *

Dorian si položil hlavu na opěrku sedadla a zavřel oči. Nebyl to sen. Nebyla to vzpomínka. Byl tam, v minulosti.

A Kate tam byla taky, nejdřív mu oponovala a pak mu pomáhala. Dostal se k jejímu výzkumu, využil ho a zradil ji, když s ní skončil.

V průběhu věků přehrávali stále tentýž scénář, bojovali o transformaci lidstva – ona je hájila, zatímco on se snažil postavit armádu, aby čelil silnějšímu nepříteli.

Kdo měl pravdu?

Cítil však ještě něco – Kate si ty události vybavovala ve stejnou chvíli jako on, jako by byli napojeni na stejnou síť a oba přijímali tytéž signály, dávné vzpomínky, které je ženou k jakémusi cíli. Kate s nimi obdrží i kód. Arés to takhle naplánoval. Naprogramoval za stejným účelem i kufřík?

Pohled na Kate vlil Dorianovi novou krev do žil. Její strach, její zranitelnost. Bylo to zase jako dřív. Tehdy míval moc a bude ji mít znovu. Měla poznatky a informace, které Dorian potřebuje. Brzy budou jeho. Stačí, aby se rozpomněla.

Nešlo však jen o to, co už se stalo. Šlo o nějakou konkrétní informaci – kód, který si Kate musí vybavit. Arés to věděl. Dorian k ní měl blízko a ona si každou chvíli mohla vybavit zbytek, vzpomenout si na kód, který potřebují. Měl to dokonale načasované. Brzy ji dopadne, vezme jí poslední tajemství, na kterém jí záleží ze všeho nejvíc, a její porážka bude úplná.

Kapitola 79

Kdesi u Malty

Středozemní moře

David spatřil, jak se na obzoru vynořuje dvojice hlavních maltských ostrovů.

O tohle maličké souostroví o rozloze pouhých tři sta šestnáct kilometrů čtverečních se v posledních šesti staletích bojovalo častěji než o kterékoli jiné místo na zeměkouli.

Za druhé světové války nebylo na žádnou lokalitu svrženo tolik bomb v přepočtu na metr čtvereční jako na Maltu. Německé a italské jednotky ji srovnaly se zemí, ale Britové ji udrželi.

V některých městech, jako byl například Rabat, se obyvatelé stáhli do podzemí a uchýlili se do kamenných místností propojených kilometry tunelů. Maltské katakomby byly legendární. K pohřbívání sloužily už za starého Říma, ale za druhé světové války uchránily mnoho obyvatel Malty před zmasakrováním.

Skoro čtyři staletí předtím, než Luftwaffe rozpoutala na Maltě peklo, stanul před jejími branami jiný démon – armáda osmanské říše. Sultán Sulejman Nádherný připlul v roce 1563 s flotilou čítající skoro dvě stě lodí, které převážely téměř padesát tisíc vojáků – nejpočetnější vojsko tehdejšího světa.

Následující měsíce vešly ve známost jako „velké obléhání Malty“ a změnily dějiny světa. Obléhání provázely neuvěřitelně brutální střety, jedny z nejkrvavějších bitev, jaké kdy byly vybojovány. V bitvách o ostrov bylo podle odhadů vystřeleno sto třicet tisíc dělových koulí. Každý třetí obyvatel Malty zemřel. Maltézští rytíři hájili ostrov čtyři měsíce spolu s pestrou směskou zhruba dvou tisíc vojáků ze Španělska, Itálie, Řecka a Sicílie, než se osmanská flotila obrátila a vrátila se domů s desetitisícovými ztrátami na životech.

Řada historiků se shoduje, že kdyby Osmané v roce 1565 dobyli Maltu, bývalo by jejich vojsko mohlo snadno ovládnout kontinentální část Evropy, znemožnit nadcházející renesanci a navždy změnit osud světa.

Obyvatelé Malty bojovali do posledního dechu. Bránili snad kromě svých životů ještě něco?

David se zadíval na papír. Může alfa lokalizovat tajemství Atlantidy?

Co bylo na Maltě? Nějaký dávný poklad? Jak by mohl souviset s morem pustošícím planetu?

David byl historik. Věřil faktům – pravdě zjištěné z vícero zdrojů a ověřené očitými svědky, v ideálním případě pocházejícími z různých společenských vrstev a s rozdílnými motivacemi.

Poklady byly vějičkou pro hlupáky. Stejně jako bájné předměty. Archa úmluvy. Svatý grál. Nevěřil v jedno ani v druhé. Dějiny vojenství byly vždycky spolehlivější. Generálové počítají své padlé. Pravda leží někde mezi součty na obou stranách.

A pravda byla taková, že v průběhu staletí bojoval o Maltu bezpočet armád a ostrov padl jen výjimečně.

* * *

Vzpomínky už byly zřetelnější a Kate měla pocit, že by je snad dokázala ovládat, jako by se mohla přemisťovat po i proti proudu času.

Opět na sobě měla atlanťanský skafandr a nacházela se v primitivní chatrči tvořené jedinou místností. Vyhlédla ze vchodu chýše. Podnebí působilo odlišně. Venku bylo vlhko, deštivo a vegetace vypadala skoro až tropicky. Ne středomořsky. Možná to bylo někde v jižní Asii.

Na zemi seděla trojice žen, která se něčím horečně zabývala. Kate k nim přistoupila a sklopila zrak. Tibetská tapiserie. Zachycují varování pro případ, že bychom neuspěli, napadlo ji.

Atlanťané jim ji věnovali – ona jim ji věnovala – jako záložní plán.

Teď už si tím byla jistá.

Vyšla z chatrče na otevřené prostranství. Osada působila kočovně, jako by byla postavená narychlo a brzy měla být opuštěna.

Uprostřed se tyčil provizorní chrám. Zamířila k němu. Stráže u vchodu ustoupily a Kate vešla do budovy. Uvnitř byla kamenná archa. Kolem ní seděli mniši se zkříženýma nohama a skloněnými hlavami.

Při zvuku jejích kroků jeden z mužů vstal a přiskočil k ní.

„Brzy přijde potopa,“ řekla Kate.

„Jsme připraveni. Zítra odcházíme do hor.“

„Varovali jste ostatní osady?“

„Rozeslali jsme upozornění.“ Stále klopil oči. „Oni však naší výstrahy neuposlechnou. Tvrdí, že ovládli svět. Z vody strach nemají.“

* * *

Primitivní chrám zmizel a nahradily ho stěny ze skla a oceli, které byly z větší části pokryté holografickými displeji.

Kate stála ve velínu přistávacího modulu Alfa vedle svého druha a upírala pohled na mapu světa.

Pobřežní oblasti jižní Asie kolísaly. Přílivová vlna postupovala, navždy měnila tvář kontinentu a zaplavovala přímořská sídla, z nichž některá zmizí pod hladinou navždy.

Hologram se změnil v satelitní záběr na skupinu lidí putujících do hor, co nejdál od záplav. S sebou nesli kamennou truhlu, kterou už znala – archu.

Na svého druha stále neviděla, ale koutkem oka zahlédla Doriana, jak strnule stojí a dívá se na displej jen s pouhým náznakem zájmu.

„Má to i světlou stránku,“ poznamenal. „Zredukování populace by nám mohlo pomoci zkonsolidovat genom a snad i eliminovat některé z problémů.“

Kate se nechtělo odpovídat. Dorian měl pravdu, ale řešení, které ji napadlo, jí nahánělo hrůzu. Ty „problémy“, které dál nerozváděl, se za posledních deset tisíc let zhoršovaly – nezvladatelná agrese, sklon k válčení a k preventivní likvidaci všech předpokládaných hrozeb. Tento trend, který se projevoval stále výrazněji, představoval zásadní vadu genu pro přežití – logický mozek člověka si byl vědom faktu, že v okolí je k dispozici jen omezené množství zdrojů a že se stávající technikou může jejich životní prostředí uživit pouze omezené množství lidí. Chtěli mít jistotu, že to budou jejich lidé, jejich genetická linie, kdo přežije. Řešením pro ně byla válka – odstranění všech, kdo by jim mohli konkurovat v boji o omezené množství zdrojů. Honba za genocidou však probíhala až příliš rychle, jako by tu působil ještě někdo jiný, kdo se snaží jejich plán překazit.

Kate v duchu zvažovala i další možnost – že je za tím Dorian. Co když ji zradil? Zmocnil se poznatků, které mu poskytla, a upravil je? Svému partnerovi spolupráci s Dorianem/Areem zatajila. Věděla, že by s tím nesouhlasil, ale jiná možnost ji nenapadala. Kmeny tvořící lidskou populaci budou potřebovat každou genetickou výhodu, která bude přicházet v úvahu – pokud Dorianova historka a jeho tvrzení o nepříteli byly pravdivé.

Co jiného jsem mohla dělat? ptala se sama sebe. Zvolila jedinou logickou variantu.

Holografický displej se začal měnit. Mapou se šířila červeň představující počet mrtvých.

Partner se obrátil k ovládacímu pultu. „Populační poplachy.“

„Musíme zasáhnout,“ ozval se Dorian.

„Ne. Ne při téhle intenzitě,“ odpálil ho Katin partner. „Budeme se řídit naším vlastním lokálním precedentem – jen v případech, kdy bude hrozit riziko vyhynutí.“

Kate přikývla. Jejich „precedens“ byl stanoven před sedmdesáti tisíci lety – když se rozhodla předat atlantský gen lidem v jeskyni, jejichž poddruh se potácel na pokraji vymření.

Otevřela ústa, aby něco řekla, ale holografickou stěnu v tu chvíli zaplavily poplachy.

Populační poplach: poddruh 8471, riziko vyhynutí 92 %.

Kate si dohledala lokalitu. Sibiř. Děnisované. Tam už potopa nedosahovala. Co se to děje?

Na obrazovce se objevil další poplach v jiné lokalitě.

Populační poplach: poddruh 8473, riziko vyhynutí 84 %.

Tenhle poddruh obýval jen vybrané indonéské ostrovy. Hobiti. Jejich poddruh bude později známý pod názvem Homo floresiensis. Co způsobilo populační kolaps? Tlak potopy spolu s agresivními kmeny, které osídlily ostrovy relativně nedávno? Kate už to znala z historie. Vymřou. Jaký to byl rok? Mrkla na hologram datovaný podle atlanťanského schématu.

Vzpomínka byla zhruba třináct tisíc let stará. V ten okamžik si uvědomila ještě něco – že bude svědkyní pádu Atlantidy. Uvidí, co se stane. Tu vynechanou deltu.

Spustil se třetí populační alarm.

Populační poplach: poddruh 8470, riziko vyhynutí 99 %.

Neandertálci. Gibraltar.

Její partner se rozběhl k ovládacímu pultu a začal po něm přebíhat prsty. Pak se obrátil k Dorianovi.

„To jste způsobil vy!“

„Co jako? Je to přece váš vědecký experiment. Já jsem koneckonců jen vojenský poradce. Vůbec si mě nevšímejte.“

Katin partner se odmlčel, jak čekal, co řekne Kate.

„Vezměte to podle důležitosti. Zachraňte ty, které zachránit lze,“ rozhodla.

Muž přejel rukou nad panelem a Kate ucítila, jak se loď zvedá. Mapa sledovala její dráhu. Přeletěli nad Afrikou a zamířili k Gibraltaru.

Dorian stál nehybně jako socha a zíral na Kate.

Její partner se rozběhl ke dveřím, kde se zastavil. „Jdete taky?“

Kate byla ponořená v myšlenkách. Tři populační poplachy, a všechny současně. Co to znamená?

Snaží se Dorian vyhladit všechny ostatní poddruhy? Testuje svou zbraň, aby mohl experiment ukončit? Získal už, co chtěl? Zradil ji? Nebo za tím bylo něco jiného?

Bylo to snad dílo jejich nepřítele?

Náhoda? Pouhá souhra okolností?

Obě varianty byly možné, byť nepravděpodobné.

Brzy se dozví pravdu.

Její partner k ní byl otočený zády.

V mysli se jí vynořila další otázka. Kdo to je?

Musí vidět jeho tvář a zjistit, kdo je její spojenec.

Potřebuje odpovědi.

Pokusila se soustředit. „Ano. Jdu taky.“

* * *

Doktor Paul Brenner zíral na mozaiku obrazovek na ústředí orchidejové sekce. Úmrtnost narůstala.

Orchidejová čtvrť Budapešť: potvrzeno úmrtí 37 % celkového počtu obyvatel.

Orchidejová čtvrť Miami: potvrzeno úmrtí 34 % celkového počtu obyvatel.

Odpočet v rohu obrazovky hlásal 1.45:08.

Zbývají necelé dvě hodiny do takřka úplného vyhynutí lidstva. Nebo aspoň do další fáze vývoje lidstva.

Po spuštění eutanazijního protokolu zůstanou na světě dvě skupiny lidí – vyvíjející se a degenerující. Poprvé po několika tisíciletích budou existovat dva rozdílné poddruhy. Paul věděl, že ten stav brzy skončí stejně jako předtím – jediným poddruhem. A nebude to ten degenerující.

Přeživší budou mít celou planetu pro sebe, jakmile budou geneticky podřadní jedinci zlikvidováni.

Kapitola 80

Posloucháte stanici BBC, hlas nynějšího triumfu lidstva, jedenaosmdesátý den atlantského moru.

Toto je mimořádné vysílání.

Lék, dámy a pánové.

Lídři z celé orchidejové aliance včetně Ameriky, Spojeného království, Německa, Austrálie a Francie ohlásili, že konečně našli lék na atlantský mor.

Pro své prohlášení si nemohli vybrat lepší čas. BBC získala tajná hlášení i líčení očitých svědků z celého světa, podle nichž úmrtnost v některých orchidejových čtvrtích nyní dosahuje až čtyřiceti procent.

Prohlášení byla formulována stručně a hlavy států odmítly všechny žádosti o rozhovor, takže odborníci a specialisté mohou jen spekulovat, o jaký tajemný lék jde – a klást si otázku, jak jej dokázali vyrobit podle všeho přes noc.

Vedoucí několika orchidejových čtvrtí se pod podmínkou anonymity vyjádřili, že stávající závody na výrobu orchideje už jsou nasazeny na výrobu nového léku, který bude k dispozici do několika hodin.

Právě jste slyšeli mimořádnou relaci BBC.

Kapitola 81

Kate byla opět v dekompresní komoře a na sobě měla skafandr. Rychle se obrátila a zadívala se na svého partnera. Taky měl na sobě ochranný oblek.

„Bezpilotní letouny identifikovaly jen jednoho přeživšího.“

Jeden přeživší. K nevíře. Až moc… příhodné. „Rozumím,“ potvrdila.

Otočila se. Dorian stál před ní. Nebyl ve skafandru. „Vy dva jděte. Já se postarám o loď.“

Kate se snažila proniknout jeho výrazem. Její partner si zatím připjal zbytek polní výstroje.

Dorian vyběhl z místnosti těsně předtím, než z ní unikl i poslední zbytek vzduchu.

Ze stěn se vyklopily dvě levitující dvoukolky. Kate si vzala jednu, partner druhou a společně vyletěli z modulu.

Nad venkovním výjevem se tajil dech – prehistorická osada lemovaná kamennými pomníky jako letní amfiteátr soustředěný kolem obrovské kamenné výhně, z níž k nebi šlehaly sálající plameny.

Několik lidí odvádělo neandertálce k táborovému ohni, ale když se dvoukolky přiblížily, zase ho pustili a stáhli se.

Katin partner zvedl neandertálce, píchl mu sedativum a přehodil ho přes svou dvoukolku. Pak se obrátili a rychle odletěli zpátky k lodi.

„Nedůvěřuju mu,“ prohodil k ní soukromou komunikační linkou.

Já taky ne, pomyslela si Kate, ale držela jazyk za zuby. Jestli je Dorian zradil a nastražil to na ně, byla to zčásti i její vina. Provedla za něj výzkum, který potřeboval.

* * *

Dorian se díval, jak pod ním ubíhá opalizující hladina Středozemního moře. Byl v polospánku, vyčerpaný nedostatečným odpočinkem.

Vzpomínky na něj teď dotíraly jako film, který ho někdo nutí sledovat. Objevila se další scéna a on se nemohl odvrátit, neměl jak uniknout. Nedokázal utéct před svými myšlenkami. Vrtulník i immarijský zásahový oddíl sedící naproti němu se rozplynuly a kolem něj se zformovala místnost.

Dobře ji znal – byla v té stavbě na Gibraltaru.

Stál v operačním středisku a díval se, jak Kate s partnerem letí zachránit toho divocha.

Hlupáci.

Citlivky.

Proč se nesmíří s tím, co je nevyhnutelné? Věda a morálka jim znemožňovaly pochopit pravdu, neklamnou realitu – že na tomto světě i v okolním vesmíru je místo jen pro jednu rozumnou rasu. Zdroje jsou omezené. Musíme to být my. Válčíme o své životy. Na tyhle vědce se bude vzpomínat jako na ty, kteří podlehli morálce. Kodexu, který jsme poskytli těm primitivům, abychom je udrželi v klidu, když jsme jim vštípili lež o možném soužití. V prostředí s omezenými zdroji a neomezeným populačním růstem však jeden druh musí triumfovat nad druhým.

S pomocí ovládacího pultu naprogramoval bomby.

Pak vyšel z operačního střediska a rozběhl se chodbou.

Jednotlivé zákruty se míhaly v záblescích kolem něj, a to už Dorian stál v místnosti se sedmero dveřmi. Aktivoval displej v helmě a vyčkával. Kate a její druh vstoupili na palubu.

Odpálil první bombu – tu, která byla nastražená pod mořem. Výbuch spustil přílivovou vlnu, která loď zanesla na pevninu. Když ji ustupující voda stáhla zpátky do moře, odpálil zbylé bomby, které roztrhají přistávací modul Alfa na kusy.

Vyšel jedněmi ze sedmera dveří a věděl, že je ve své lodi v Antarktidě. Brzy osvobodím svůj lid a spolu opět dobudeme vesmír.

Prošel kolem ovládacího pultu a zvedl plazmovou pušku.

Pak se vrátil doprostřed místnosti se sedmero dveřmi.

Nabízela se jim jen jedna úniková cesta z Gibraltaru. A on na ně bude čekat.

* * *

Kate se dívala, jak partner umisťuje neandertálce do tubusu.

„Arés nás zradil. Něco na nás chystá.“

Kate mlčela.

„Kde je teď?“

„Co máme –“

V helmě se jí rozsvítil poplašný signál.

Blížící se přílivová vlna.

„Odpálil bombu na mořském dně –“

Loď zasáhla tlaková vlna, která ji odhodila na pažení.

Tělem jí projela bolest. Dělo se s ní ještě něco jiného.

Ztrácela nad sebou vládu. Ty vzpomínky už byly příliš skutečné.

Snažila se vzchopit, ale pak všechno zčernalo.

* * *

David vyhlédl mezi Kamauem a Shawem sedícími v kokpitu vrtulníku a přeletěl pohledem hlavní maltské město La Valletta, které se rozkládalo pod nimi. Úzký vallettský přístav byl plný lodí, které ho zaplňovaly snad do posledního místečka a tísnily se i před ním. Zdánlivě nekonečný proud lidí zaplavoval opuštěné čluny a využíval je jako řadu plovoucích plošin, po nichž se dalo přejít ke břehu. Z výšky vypadali jako mravenci pochodující z přístavu. V místech, kde se přelévaly na pevninu, se všechny čtyři proudy spojovaly do jedné velké hordy mířící po hlavní třídě k vallettské orchidejové čtvrti. Zpoza kupole na vrcholku jakési vysoké budovy vykukovaly paprsky vycházejícího slunce a David musel zvednout ruku, aby si zastínil oči.

Proč tam prchají? Je tam něco, co je může zachránit?

Vrtulník se otřásl, až to Davida odhodilo na zadní sedadlo.

„Mají protiletadlová děla!“

„Honem pryč!“ vykřikl David.

Natáhl se po Kate a objal ji. Byla prakticky bezvládná a dívala se někam do prázdna.

* * *

Kate otevřela oči. Zacloumala s ní další tlaková vlna, ale tentokrát jiná, ne přílivová. Byla zpátky ve vrtulníku s Davidem, který se na ni díval.

Co se to s ní dělo? Připadala si jinak než předtím. To, co se dozvěděla, ty vzpomínky, ji nějakým nepopsatelným způsobem změnilo. Lidstvo bylo… experiment. Byl jeho součástí i on?

„Co je?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Jsi v pořádku?“ naléhal.

Zavřela oči a zavrtěla hlavou, protože se jí nechtělo čelit realitě.

* * *

David jí připnul pásy a objímal ji, zatímco vrtulník uhýbal a nakláněl se a kolem nich vybuchovaly bomby. Malta byla stejně jako v minulosti velmi ostře hlídaná.

Přijímala sice uprchlíky, kteří připlouvali po moři, ale ze vzduchu byla nedobytná.

Zvedl satelitní telefon. „Spoj se s Kontinuitou,“ vyzval Kate. „Řekni jim, že jsme v immarijském vrtulníku, ale že jsme spojenci. Ať po nás Malta přestane střílet. Potřebujeme přistát.“

Pozoroval, jak Kate otvírá oči, krátce se na něj dívá a pak s námahou vyťukává číslo. Vteřinu nato už vedla překotný hovor s Paulem Brennerem.

* * *

Paul Brenner zavěsil. Kate byla se svým týmem na Maltě.

„Sežeňte mi šéfa orchidejové čtvrti v La Vallettě,“ vybídl asistentku.

* * *

Dorian sledoval výbuchy v dálce. La Valletta pálila po všech blížících se letounech.

Zapnul mluvítko v helmě.

„Sežeňte nám uprchlický člun.“

„Pane?“

„Dělejte. Ze vzduchu se k ostrovu nedostaneme.“

Deset minut nato už se vznášeli nad rybářskou lodí.

Dorian se díval, jak se z vrtulníku spouštějí lana. Jeho muži seskákali na palubu a pozvedli zbraně. Posádka a cestující se stáhli do kajuty.

Dorian přistál na palubě a zamířil k choulícímu se hloučku.

„Nic se vám nestane. Potřebujeme jenom hodit na Maltu.“

* * *

David ucítil, jak vrtulník přistává na pevné zemi, a shrnul Kate vlasy z čela. „Dokážeš chodit?“

Sálalo z ní teplo, ne horečka, ale… teplo. Co se to s ní děje? Nesmím ji ztratit. Ne po tom všem.

Přikývla a on jí pomohl vystoupit z vrtulníku. Ovinul jí ruku kolem ramen, aby ji mohl odvést z přistávací plochy.

Za sebou měli nepřítele – Čchanga, Januse nebo Shawa. David netušil, který z nich to je. Věděl však, že za sebou má i Kamaua, který mu bude hlídat záda. Teď mu dělala starosti jen Kate.

„Doktorko Warnerová!“ uvítal je muž ve značkových brýlích a uváleném obleku. „Doktor Brenner nás informoval o vašem výzkumu. Jsme vám k dispozici –“

„Odveďte nás do nemocnice,“ přerušil ho David. Nevěděl, co říct jiného. Kate potřebovala pomoc.

* * *

David nevěřil vlastním očím. Nemocnice byla supermoderní, ale všude se povalovali umírající a nikdo nevypadal, že by se o ně nějak zvlášť zajímal.

„Co se tady děje? Proč ty lidi neléčíte?“ obořil se na šéfa čtvrti.

„Není to nutné. Uprchlíci k nám přicházejí nemocní a za několik hodin jsou zase zdraví.“

„Bez léčby?“

„Zachrání je jejich víra.“

David se ohlédl na Kate. Její stav už se zlepšoval. Z čela se jí přestal řinout pot. Odtáhl ji stranou. „Věříš tomu?“

„Věřím tomu, co vidím, ale nevím, co to způsobuje. Musíme vypátrat zdroj. Sežeň mi něco na psaní.“

David vzal z jednoho nočního stolku zápisník.

Kate rychle něco načrtla.

David se vrátil pohledem k šéfovi orchidejové čtvrti, který je pozoroval jako ostříž. V rohu nemocničního křídla mezitím Janus zapojoval Katin počítač a zařízení na odběr vzorků, ten termoskovitý přístroj, který už David znal z dřívějška. Vedle nich stáli Kamau se Shawem, kteří se vzájemně pozorovali, jako kdyby čekali, až zazvoní zvonek ohlašující začátek zápasu.

Kate podala šéfovi hrubou skicu. „Sháníme tohle. Je to kamenná truhla –“

„Já –“

„Vím, že je tady. Je tu už hodně dlouho. Před mnoha tisíci lety ji tu ukryla skupina zvaná immaruové. Odveďte nás k ní.“

Uhnul pohledem, polkl a pak je odvedl stranou, z doslechu. „Nikdy jsem ji neviděl. Nevím, co to je –“

„Jen ji potřebujeme najít,“ upřesnil David.

„Rabat. Říká se, že maltézští rytíři se stáhli do rabatských katakomb.“

* * *

Dorian se nechal unášet barbarskými hordami lidí proudících do hlavního města Malty. Bože, to byl ale smrad. Přinášeli své nemocné, strkali se a předbíhali v naději, že už brzy budou v bezpečí.

Na hlavě si přidržoval hrubou deku, aby ho nikdo nepoznal, a snažil se nevdechovat hnilobný puch, který na něj dotíral ze všech stran. A pak mu něco povídejte o obětech pro vyšší dobro.

V dálce za nemocnicí zahlédl immarijský vrtulník, jak vzlétá a míří hlouběji do vnitrozemí.

Obrátil se k vojákovi z immarijských zvláštních jednotek, který stál vedle něj. „Přemisťují se. Sežeň helikoptéru. Musíme odsud vypadnout.“

Kapitola 82

Malta

David přehlédl z okénka vrtulníku celé městečko Rabat, které leželo pod nimi. Bylo úplně jiné, než čekal.

Rabat byl opuštěný, úplně liduprázdný, jako by odsud všichni uprchli jen s tím, co měli zrovna po ruce. Když udeřil mor, zdejší obyvatelé se museli shromáždit v obou orchidejových čtvrtích na Maltě – ve Victorii a La Vallettě.

Zapátral ve tvářích Januse a Čchanga, kteří seděli naproti němu. Bezvýrazné. Netečné. Škvírou mezi sedadly viděl odrazy Shawova a Kamauova obličeje ve skle. Bezvýrazné. Tvrdé. Soustředěné. Jejich šestice se ocitne sama v Rabatu a Martinův vrah se pokusí získat to, o co mu jde – Kate, lék nebo co vlastně.

Znovu vyhlédl z okénka a v myšlenkách zaletěl k historii, k bezpečí, k tomu, co znal nejlépe.

Rabat sousedil s Mdinou, starým hlavním městem Malty, které podle historiků vzniklo už před rokem 4000 př. n. l.

Samotnou Maltu osídlila jakási tajemná skupina, která sem přišla ze Sicílie někdy kolem roku 5200 př. n. l.

Archeologové ve dvacátém století objevili na obou maltských ostrovech megalitické chrámy – celkem jich bylo jedenáct, z čehož sedm bylo posléze zařazeno na listinu světového kulturního dědictví UNESCO. Šlo o nefalšované divy světa. Někteří vědci je považovali za nejstarší volně stojící stavby na celé planetě. Nikdo přitom nevěděl, kdo je postavil a proč. Pocházely z roku 3600 př. n. l., ale možná byly ještě starší. Jejich stáří – i dějiny samotné Malty – bylo anomálií, faktem nezapadajícím do nynějšího pojetí lidských dějin.

Temné období antického Řecka začalo až kolem roku 1200 př. n. l. První civilizace, první města v regionech typu Sumeru, vznikaly až v roce 4500 př. n. l. Akkadská říše byla založena kolem roku 2400 př. n. l. a Babylonie údajně kolem roku 1900 př. n. l. I u Stonehenge jakožto nejbližší megalitické památky, aspoň co se celkového rázu týče, se předpokládal vznik v roce 2400 př. n. l., což bylo pořád ještě víc než tisíc let poté, co nějaká tajemná skupina vztyčila vznosné chrámy na odlehlém ostrově jménem Malta. Pro megalitické stavby na Maltě neexistovalo vysvětlení; jejich dějiny i dějiny těch, kdo je zbudovali, byly už celé věky ztraceny.

Historici a archeologové se dodnes přou o poloze kolébky lidské civilizace. Mnozí tvrdí, že první osady se zformovaly v údolí Indu na území dnešní Indie nebo v údolí Žluté řeky na území dnešní Číny, ale obecně panuje shoda v tom, že civilizace ve smyslu funkčních stálých osad vznikla zhruba před 4500 lety někde v Levantě nebo obecněji v oblasti takzvaného úrodného půlměsíce – tisíce kilometrů od Malty.

Pozůstatky primitivních sídel v oblasti úrodného půlměsíce však byly skrovné, zchátralé a ostře kontrastovaly s nespornými, relativně impozantními a technicky vyspělými kamennými stavbami na Maltě, které byly možná ještě starší. Vzkvétala tu izolovaná civilizace, která budovala stavby na počest jakési vyšší moci a kdovíproč zmizela beze stopy, nezanechávajíc po sobě žádné památky s výjimkou svých svatyní.

Prvními osadníky Malty, po kterých se dochovaly historické prameny, byli Řekové, po nich někdy kolem roku 750 př. n. l. následovali Féničané. Přibližně o tři sta let později vytlačili Féničany z Malty Kartáginci, jejichž vládu však předčasně ukončil příchod Římanů v roce 216 př. n. l. Římané souostroví dobyli během několika let.

Během římské nadvlády na Maltě byl postaven i místodržitelský palác v Mdině. Skoro o tisíc let později, v roce 1091, dobyli Maltu Normané, kteří navždy změnili tvář Mdiny. Severští nájezdníci město opevnili a vybavili širokým vodním příkopem, který Mdinu oddělil od nejbližšího městečka – Rabatu.

Asi nejhouževnatější legenda o Mdině se však týkala svatého Pavla. Apoštol Pavel tu v roce 60 n. l. žil, poté co na Maltě ztroskotal.

Stalo se tak cestou do Říma, kam Pavel mířil proti své vůli. Muž, který byl později prohlášen za apoštola, měl být souzen jako politický buřič. Jeho loď však zastihla prudká smršť a plavidlo ztroskotalo u pobřeží Malty. Veškerému osazenstvu lodě čítajícímu celkem dvě stě sedmdesát pět osob se podařilo bezpečně doplavat ke břehům.

Obyvatelé Malty se podle legendy ujali Pavla i ostatních trosečníků. Zmiňuje to i svatý Lukáš:

Když jsme se zachránili, dověděli jsme se, že se ostrov jmenuje Malta.

Domorodci se k nám zachovali neobyčejně laskavě. Zapálili hranici dříví a všechny nás k ní pozvali, protože začalo pršet a bylo zima…

Lukášovo líčení zmiňuje, že když Pavel přikládal na oheň, pokousal ho jedovatý had, ale nic zlého se mu nestalo. Ostrované to vzali jako důkaz, že jde o výjimečného muže.

Apoštol se podle tradice uchýlil do jedné rabatské jeskyně a dal skromnému žití v podzemí přednost před pohodlným bydlením, které mu bylo nabídnuto.

Publius, římský místodržící Malty, ho v zimě pozval do svého paláce. Pavel během pobytu vyléčil Publiova otce z těžké nemoci. Publius prý následně konvertoval ke křesťanství a stal se prvním maltským biskupem. Malta byla jednou z prvních římských kolonií, které konvertovaly ke křesťanství.

„Kde máme přistát?“ ozval se z vysílačky Kamau, který Davida vytrhl ze zasnění.

„Na náměstí.“

„U katedrály svatého Pavla?“

„Ne. Katakomby jsou ještě o kus dál. Přistaň na náměstí. Dovedu vás tam.“

Musí se soustředit. Nějaká tajemná skupina osídlila Maltu před několika tisíci lety a svět od té doby o ten maličký ostrůvek bojuje. Pověsti o zázračných uzdraveních, důkazy v podobě megalitických kamenných chrámů, jež vznikly dřív než nejstarší světové civilizace, a teď najednou něco na Maltě zachraňuje uprchlíky před morem. Jak to všechno pasuje dohromady?

Zatímco vrtulník přistával, otočil se ke Kate. „Zvládneš chodit?“

Přikývla.

Davidovi přišla nějaká… odtažitá. Není jí nic? Cítil neodolatelné nutkání vzít ji kolem ramen, jenže to už byla venku z vrtulníku a oba vědci se zvedali, aby ji napodobili.

Shaw a Kamau se k nim připojili.

„Předpokládal jsem, že katakomby budou pod katedrálou,“ ozval se Janus.

„Ne.“ David musel bezmála křičet, aby ho v utichajícím hluku helikoptéry bylo slyšet. Ohlédl se po katedrále svatého Pavla, kamenné budově, která vyrostla v sedmnáctém století nad jeskyní – nyní nazývanou Svatopavelská sluj –, kde ve skromných podmínkách apoštol žil.

Když se ocitli z doslechu utichajícího burácení, pokračoval ve vysvětlování. „Ke katakombám je to ještě kousek. Římané z hygienických důvodů nedovolovali občanům Mdiny pohřbívat mrtvé v prostoru obehnaném městskými hradbami. Proto vybudovali rozsáhlou podzemní síť katakomb – pohřebních komor – tady v Rabatu, hned za hradbami.“ Chtěl dodat ještě něco – jako historik měl co dělat, aby nutkání přemohl. V rabatských katakombách byla uložena těla křesťanů, pohanů i židů bok po boku, jako kdyby šlo o osoby téhož vyznání – takřka neslýchaný akt náboženské tolerance v římských dobách, kdy mnozí státní činitelé běžně pronásledovali náboženské vůdce.

Muž jménem Šavel z Tarsu, žid a římský občan, horlivě pronásledoval první Ježíšovy stoupence ve stejné době, kdy pohanské, židovské a křesťanské rodiny ukládaly své drahé k odpočinku do vzájemně sousedících pohřebních komor v podzemních katakombách římské Malty. Šavel se pilně snažil zlikvidovat vznikající křesťanskou církev hned v zárodku, ale později na cestě do Damašku konvertoval ke křesťanství – po Ježíšově smrti na kříži.

Šavel z Tarsu se později proslavil jako apoštol Pavel a rabatské katakomby byly přejmenovány na jeho počest.

David se v duchu vrátil k aktuálnímu úkolu.

Proklouzli další uličkou a zastavili se u kamenné budovy s cedulí hlásající:

MUZEJNÍ ODDĚLENÍ

KATAKOMBY

SVATÉHO PAVLA

Janus zatlačil na železnou bránu, otevřel těžké dřevěné dveře a skupinka vešla do vestibulu muzea.

Velký sál s mramorovou podlahou byl ztichlý a znepokojivě nehybný. Na stěnách visely plakáty, fotografie a obrazy. Skleněné vitríny byly plné kamenných nálezů a v několika chodbách rozbíhajících se od hlavního sálu se tísnily menší artefakty, které David nedokázal rozeznat. Všechny oči se však obrátily k němu.

„Co teď?“ zeptal se Čchang.

„Tady rozbijeme tábor,“ prohlásil David.

Jakmile to dořekl, Kamau smetl věci z jednoho stolu, postavil na něj svůj vak a začal třídit zbraně – pistole, útočné pušky a neprůstřelné vesty.

Janus se přitočil ke Kate a natáhl se po jejím batohu. „Mohu?“

Kate mu roztržitě podala batoh a Janus se pustil do sestavování výzkumné stanice. Zapnul počítač a připojil k němu termoskovitý přístroj, který Martin dal Kate na získávání vzorků DNA.

Pak položil na stůl satelitní telefon. „Neměli bychom se spojit s Kontinuitou? Ohlásit se?“

„Ne,“ zamítl jeho návrh David. „Zavoláme jim, až budeme mít co ohlásit. Nemá smysl… prozrazovat naši polohu.“

Mrkl na telefon. Přesně to celou dobu dělá jeden člen jejich týmu – prozrazuje jejich polohu. Vzal telefon a podal ho Kate. „Dávej na něj pozor.“

Shaw stál asi metr od Kamaua a díval se, jak rozkládá zbraně a vesty. David se s ním střetl pohledem a oba si chvíli měřili jeden druhého.

Shaw uhnul pohledem jako první. Nenuceně nakráčel k jednomu ze stolků lemujících schody do katakomb, zvedl brožurku a začetl se do ní.

„Co teď, Davide?“ zeptal se jakoby nic. „Počkáme, až se vynoří středověký rytíř, a zeptáme se ho, jestli neviděl starou kamennou truhlu?“

Janus si pospíšil ve snaze rozptýlit napětí: „Rád bych poukázal na naléhavost naší situace –“

„Jdeme dolů,“ prohlásil David.

Kamau nepotřeboval pobízet. Navlékl si vestu a další podal Davidovi.

„To je jako hledat jehlu v kupce sena,“ namítl Shaw a zvedl brožurku. „Jde o rozsáhlou spleť. Normálně je veřejnosti přístupných jen několik katakomb, ale tenhle… přístroj by mohl být kdekoliv. Mluvíme o kilometrech tunelů.“

David se snažil něco vyčíst z Katiny tváře. Byla bezvýrazná, skoro až odměřená. Prožívala snad další reminiscenci?

„Mám pocit, že bychom se měli rozdělit,“ navrhl Janus. „Abychom to stihli rychleji.“

„Nebude to… nebezpečné?“ podotkl Čchang zkroušeně.

„Můžeme se rozdělit do dvoučlenných týmů – v každém bude jeden voják a jeden vědec,“ pokračoval Janus.

David se nad návrhem zamyslel. Kromě něj přicházelo v úvahu ještě nechat někoho tady, v muzeu, aby je mohl v katakombách zavřít, nebo přivolat posily. Žádné dobré varianty se nenabízely.

„Dobrá,“ odpověděl. „Shaw a Čchang půjdou jako první.“ Chtěl dát oba podezřelé dohromady a poslat je napřed, aby byli od zbytku skupinky co nejdál. „Za nimi Kamau s Janusem. Kate a já budeme tvořit zadní voj.“

„Vždyť ani nevíme, co nás tam dole čeká.“ Shaw to napůl vykřikl. „Nehodlám se tam motat neozbrojený. To už mě radši zastřel, jestli chceš, Davide.“

David přistoupil ke stolku, zvedl taktický útočný nůž a hodil ho Shawovi hrotem napřed. Shaw ho chytil za rukojeť a v očích mu zablýsklo.

„Teď už jsi ozbrojený. A půjdeš jako první, nebo tě opravdu zastřelím. Zkus to, a uvidíš.“

Shaw zaváhal, pak se obrátil a vyrazil po schodech dolů. Hned za ním šel Čchang a po něm zbylí čtyři.

Kapitola 83

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

Katakomby byly zatuchlé a tmavé. Muzejní osvětlení nefungovalo, ale záře elektrických svítilen odhalovala roztroušené vitríny a informační tabule, u kterých by se jindy zastavovaly skupinky návštěvníků a četly si o pohřebišti.

Asi po deseti minutách se tunel rozvětvoval.

„Sraz ve vestibulu za hodinu, ať se děje cokoliv. Když nic nenajdete, vraťte se,“ udílel rozkazy David. „Pokuste se pořídit plánek míst, kam jste došli.“

„Jasně, mami. Za hodinu jsme zpátky i s domácími úkoly,“ odsekl Shaw. Potom se otočil a s Čchangem v závěsu se pustil ztemnělou chodbou.

Kate, David, Kamau a Janus pak chvíli pokračovali dál mlčky. Po pěti minutách se tunel opět rozdvojoval. Kamau s Janusem zamířili k nové větvi.

„Hodně štěstí, Davide,“ popřál mu Kamau.

Janus pokývl Kate i Davidovi.

„Vám taky,“ odvětil David.

Chvíli šli s Kate beze slova. Když měl pocit, že už jsou z doslechu, zastavil se. „Pověz mi, co víš o tom, co se tady děje. Co chrání lidi na Maltě před morem?“

„Nevím. V minulosti jsem viděla archu, ale nevím, co se s ní stalo. Viděla jsem, jak ji immaruové odnášejí do hor, ale nevím, co se stalo pak.“

„Jsou tady megalitické kamenné chrámy, které jsou skoro šest tisíc let staré – nejstarší známé rozvaliny na světě. Vyprávějí se tu legendy o zázračných uzdraveních v dobách starého Říma, kdy se na Maltě vylodil svatý Pavel. Mohli immaruové přinést archu sem, aby ji tady schovali?“

„Možné to je,“ odpověděla roztržitě Kate.

„Jak by mohla ty lidi uzdravovat?“

„To nevím –“

„Co je v ní?“

„Tělo Adama, naší alfy – první osoby, kterou jsme obdařili atlantským genem. V tuhle chvíli už z něj budou jen kosti.“

„Jak by kosti mohly uzdravovat?“

„Já… nevím. Něco jsme s ním v minulosti provedli. Byla jsem u toho, ale neviděla jsem co. Neviděla jsem ani do tváře svému kolegovi. Lidský genom se štěpil – měli jsme potíže s řízením experimentu.“

„Experimentu…“

Kate přikývla, ale dál to nerozváděla. „Něco se se mnou děje, Davide. Dělá mi potíže soustředit se. A ještě něco. Byl tam Dorian –“

„Tady –“

„Ne. Byl tam v minulosti. Myslím, že disponuje vzpomínkami jiného atlanťana, vojáka jménem Arés, který přiletěl na Zemi ve stopách té vědecké expedice.“

David zůstal stát jako opařený.

„Jak to?“

„Účastnil se expedice na Gibraltaru. Tubusy byly přeprogramované na jeho radiační signaturu. Když Doriana po vypuknutí španělské chřipky vložili do tubusu, musel se s těmi vzpomínkami probudit stejně, jako jsem se já probudila se vzpomínkami vědkyně.“

„To je k nevíře,“ zašeptal David. Začínal ho obklopovat nový druh strachu, který se ho pozvolna zmocňoval. Dorian si vybavoval minulost možná ještě víc než Kate, což mu dávalo taktickou převahu.

„Co máš v plánu, Davide?“

Vytrhl se z úvah a vrátil se do spoře osvětleného kamenného tunelu. „Najdeme to, co je ukryté tady dole, zjistíme, jestli se to dá použít k léčbě, a pak odsud vypadneme.“

„A ostatní?“

„Jeden z nich je vrah a zrádce. Necháme je tady dole. Musíme se od nich dostat co nejdál. Jinak nebudeš v bezpečí.“

* * *

Kate následovala Davida tunelem.

Katakomby jí připomínaly kamenné chodby, kterými ji Martin vedl pod Marbellou. I samotný Rabat jí dokonce přišel hodně podobný Marbelle.

Měla dojem, že těsně mimo dosah číhá nějaká vzpomínka – vyústění jejího starého života, celá pravda o tom, co se stalo na Gibraltaru. Zároveň jí však něco říkalo, že kdyby si ji pustila k sobě, ztratila by poslední zbyteček svého já. A ztratila by i Davida. Odhalení té vzpomínky pro ni představovalo hlavního nepřítele číhajícího tady dole, ale věděla, že David má pravdu – v jednom z dalších tunelů čeká vrah.

Kapitola 84

SKPN

Atlanta, Georgia

Doktor Paul Brenner váhavě otevřel dveře do soukromého nemocničního pokoje, kde ležel jeho synovec.

Chlapec ležel bez hnutí. Paula se zmocnila panika.

Uplynula vteřina, a Matthewova hruď se nepatrně zvedla.

Nádech.

Paul za sebou zlehka zavřel dveře.

„Strejdo Paule!“ vykřikl Matthew, načež se převalil a rozkašlal se.

„Čau, Matte. Jenom se na tebe jdu podívat.“

„Kde je máma?“

„Tvoje matka mi… pořád ještě s něčím pomáhá.“

„Kdy ji uvidím?“

Paul ztuhl, nevěda co říct. „Brzy,“ zamumlal nepřítomně.

Matthew se posadil a znovu se rozkašlal, až mu ruku potřísnily drobné krvavé skvrny.

Paul sledoval kapičky krve, které pozvolna stékaly po chlapcově ruce a slévaly se v malé červené stružky.

Matthew si jich všiml a otřel si ruku o košili.

Paul ho chytil za paži. „Neutírej si to – prostě… počkej, dojdu pro sestru.“ Vstal a uprchl z místnosti. Slyšel, jak za ním Matthew něco volá, ale to už byl venku a spěšně kráčel pryč. Nemohl se na to dívat, nedokázal v tom pokoji zůstat už ani vteřinu. Už mi konečně začíná přeskakovat, už z toho blázním, napadlo ho.

Nejradši by se zamkl v kanceláři a počkal, dokud to všechno neskončí, celý tenhle svět.

Jeho asistentka vstala, když ho uviděla. „Máte tady vzkaz, doktore Brennere –“

Odmávl ji rukou, když se kolem ní hnal. „Žádné vzkazy, Claro.“

„Je to od Světové zdravotnické organizace,“ upřesňovala, zvedajíc dva lístky. „A další od britské rozvědky.“

Paul jí vyškubl oba papírky a rychle je pročetl. Pak si je přečetl znovu. Otočil se a vklopýtal do kanceláře s očima upřenýma na vzkazy. Co to znamená?

Zavřel dveře a okamžitě vytočil číslo Kate Warnerové. Satelitní telefon ani nezazvonil. Spadlo to rovnou do hlasové schránky. Měla ho vypnutý? Nebo neměla signál?

„Tady Paul, Kate. É, Brenner.“ Samozřejmě že bude vědět, který Paul. Záznamník ho z nějakého důvodu znervózňoval. „Já jen, že se mi ozvali z WHO. Vypadá to, že v databázi nemají žádného doktora Arthura Januse. I britská rozvědka už se ozvala. Nemají žádného agenta jménem Adam Shaw. Prohledali dokonce i utajené záznamy.“ Odmlčel se, jak nevěděl, co k tomu dodat. „Doufám, že jste v pořádku, Kate.“

* * *

Dorian zabouchl dvířka vrtulníku a díval se, jak se početné lidské hordy zmenšují, zatímco helikoptéra s ním a jeho týmem od zvláštních jednotek stoupala nad La Vallettu.

„Kam letíme, pane?“ houkl na něj pilot.

Dorian vytáhl mobil. Žádné zprávy.

„Letěli na západ,“ zakřičel v odpověď. „Musíme vypátrat jejich vrtulník. Zkusíme to nejdřív ve městech.“

* * *

Kamau kráčel před Janusem katakombami svatého Pavla pod Rabatem. Vysoký Afričan šel v čele s útočnou puškou. Paprsek svítilny, kterou měl připevněnou na zbrani, jen stěží ozařoval široký tunel a světlo baterky, kterou za ním nesl Janus, taky moc nepomáhalo.

„Odkud pocházíte, pane Kamaue?“ zeptal se Janus tiše.

Kamau zaváhal, než odpověděl: „Z Afriky.“

„Z jaké části?“

Další zaváhání, jako by se Kamauovi nechtělo odpovídat. „Z Keni, kousek od Nairobi. Teď bychom měli –“

„Poblíž kolébky dnešního lidstva. Přijde mi jedině patřičné, že máme někoho z východní Afriky v expedici pátrající po Afričanovi, který změnil dějiny a postrčil lidstvo správným směrem.“

Kamau se otočil a posvítil Janusovi do tváře baterkou. „Měli bychom být zticha.“

Janus si zaclonil oči rukou. „Dobrá.“

* * *

V jiné části katakomb mezitím doktor Čchang šel kousek před Shawem. Britský voják ho přiměl jít v čele. „Kvůli bezpečnosti,“ vysvětloval.

Čchang se zastavil a pozvedl baterku, když se obracel k Shawovi.

„Zaznamenáváte naši trasu?“ zeptal se.

„A sypu drobečky, doktore. Pokračujte.“

Baterka osvětlovala Shawovu tvář jen zpoloviny a Čchangovi v tu chvíli přišlo, že voják, kterému bylo nejspíš něco přes třicet, vypadá najednou mnohem mladší.

Čchang tu tvář – tu mladší tvář – znal. Kde jen ji viděl?

Před mnoha roky, desetiletími. Hned poté, co osvobodil Kate z matčina těla, z tubusu.

Howard Keegan, ředitel Orloje a jeden ze dvou členů immarijské rady, v jeho vzpomínce seděl za masivním dubovým stolem ve své kanceláři, zatímco Čchang se naproti němu nervózně vrtěl v křesle.

„Chci, abyste udělal kompletní vyšetření chlapce, kterého jste vytáhl z tubusu. Jmenuje se Dieter Kane, ale teď mu říkáme Dorian Sloane. Má problémy s… aklimatizací.“

„Má snad –“

Keegan ukázal prstem na Čchanga. „To máte říct vy mně, co s ním je, doktore. Nic nevynechejte. Hlavně udělejte kompletní prohlídku a pak se vraťte, ano?“

Když Čchang dokončil prohlídku, vrátil se do Keeganovy kanceláře a usedl na stejné místo před obřím psacím stolem. Rozložil si psací podložku a začal předčítat zprávu. Po tělesné stránce ve skvělé kondici. O dva centimetry vyšší, než činí daný věkový průměr. Několik čerstvých modřin. Pár výraznějších jizev, rovněž nedávných… Zvedl hlavu. „Máte podezření na násilí?“

„Kristepane, doktore, to ne! Násilník je tady on. Co to s ním sakra je?“

„Obávám se, že nechápu –“

„Poslouchejte. Když ho před šedesáti lety dávali do tubusu, byl to nejmilejší kluk na světě. Co z něj vyšel, je zákeřný jako had. Prakticky sociopat. Tubus s ním něco provedl, doktore, a já chci vědět co.“

Čchang jen seděl a nevěděl, co na to odpovědět.

Boční dveře se rozletěly a do pracovny vběhl Dorian.

„Nechoď sem, Doriane! Pracujeme.“

Za Dorianem běžel další chlapec, který do něj vrazil, a vykoukl Dorianovi přes rameno. Ta tvář.

Oba kluci hned zase odběhli a zabouchli za sebou těžké dveře.

Keegan se rozvalil v křesle a stiskl si kobylku nosu.

Čchanga to ticho deptalo. „Ten druhý hoch…“

„Cože?“ Keegan se předklonil. „Aha, to je můj syn Adam. Vychovávám Doriana jako jeho bratra v naději, že ho to aspoň částečně stabilizuje a poskytne mu to pocit rodiny. Dorianova rodina je mrtvá. Ale nahání mi hrůzu představa, že Dorianova temnota, jeho nemoc, infikuje Adama a zkazí ho. A že to je nějaká nemoc, doktore. Něco s ním opravdu není v pořádku.“

A to už byl Čchang zpátky v kamenné chodbě, vzpomínka byla tatam a on opět pozoroval půlku tváře Adama Shawa, která byla vidět v šeru. Ano, byl to on. Dorianův adoptivní bratr. Keeganův syn.

„Co je?“ obořil se na něj Shaw.

Čchang o krok couvl. „Nic.“

Shaw k němu přistoupil. „Slyšel jste něco?“

„Ne, já…“ Čchang se snažil najít správná slova, nějakou výmluvu. Mysli. Řekni něco.

Shaw se líně usmál. „Vy jste mě poznal, viďte, Čchangu?“

Čchang zkoprněl. Proč se nemůžu hnout? Měl pocit, jako by ho uštkl neviditelný had a celým jeho tělem teď koloval ochromující jed.

„Říkal jsem si, kdy mě asi poznáte. Smůla. Martin mě taky poznal.“

„Pomoc!“ zaječel Čchang zlomek vteřiny předtím, než Shaw vytasil z opasku nůž a sekl jím přes doktorův krk a průdušnici, až se na kamenné zdi rozstříkla krev a Čchang se s chrčením sesul na zem, svíraje si prořízlé hrdlo a lapaje po dechu, který ne a ne popadnout.

Shaw si otřel zakrvácený nůž o Čchangův trup a umírajícího překročil. Pak položil na zem výbušninu, honem ji odjistil a rozběhl se tunelem pryč.

* * *

Kamau se při tom zvuku zastavil. Znělo to jako volání o pomoc. Obrátil se k Janusovi, který něco držel. Nějakou zbraň?

Kamau pozvedl pušku.

Oslepilo ho oslnivé světlo, jasnější než cokoli, co kdy viděl. V hlavě se mu rozezněl nějaký zvuk, ne vibrace, spíš něco jako ladička. Padl na kolena. Co mu to Janus provádí? Měl dojem, že mu otéká hlava, jako by mu v ní vybuchoval mozek.

Janus kolem něj beze slova prošel.

* * *

David se zarazil, když uslyšel volání o pomoc. Kdo to byl? Vrah už začal jednat.

Ozvalo se to blízko. V sousedním tunelu? V příčném tunelu?

Kate zašeptala: „Davide –“

„Pššt. Nezastavuj se.“ Vyrazil napřed, tentokrát už klusem. Předtím se zastavoval u každého ústí a pročesával prostor puškou.

Teď záleželo hlavně na rychlosti, doběhnout co nejdál od toho zvuku a zaujmout bezpečnou, udržitelnou pozici.

Tunel před nimi končil v rozlehlé pohřební komoře s kamenným stolem vytesaným do skály.

David zvolnil, jak uvažoval, co teď. Vrátit se?

Zastavil se a v zádech ho zamrazilo. Začal se otáčet, když nějaký hlas zvolal: „Ani hnout.“

Kapitola 85

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

David zvedl ruce. Vnímal, jak ho Kate zezadu pozoruje, aby viděla, co udělá, a přemítá, jestli se otočí a vystřelí po muži stojícím za nimi. David by to rád udělal, ale nevěděl, kdo za nimi stojí a kolik jich je.

Ticho protrhl další hlas, který David poznával.

„Sklopte zbraně. To jsou ti, na které čekáme.“

David a Kate se pomalu otočili a zrak jim padl na mladíka, který vystoupil ze stínu.

„Milo,“ špitla Kate.

„Dobrý den, doktorko Kate.“ Milo pokynul Davidovi. „Pane Davide.“

„Pojďte se mnou,“ vybídl je. Otočil se a vyrazil napřed tunelem se dvěma těžce ozbrojenými vojáky – David předpokládal, že jde o maltézské rytíře – po boku.

Tunel ústil do velké kamenné místnosti, která byla mnohem větší než ostatní pohřební komory. Uvnitř stál půltucet strážných s puškami nachystanými k palbě.

Na konci místnosti spočívala na vyvýšeném oltáři kamenná truhla.

Kate se k ní rozběhla a shodila ze zad batoh. Obrátila se k vojákům. „Mohli byste zvednout to víko?“

Milo jim pokynul, načež čtyři strážní odložili zbraně a přistoupili k truhle.

„Jak ses sem dostal, Milo?“ chtěl vědět David.

„To je na dlouhé povídání, pane Davide, ale stačí říct, že podruhé už bych to zažít nechtěl.“

„Jo, vím, jak to myslíš.“

Kate už se u oltáře nakláněla do kamenné archy a něco v ní dělala. David k ní přešel a nahlédl do truhly. V matném světle jakž takž rozeznával něčí kosti.

Kate vedle něj manipulovala s přístrojem, který nepoznával a který musela vytáhnout z batohu. Věděl, že odebírá genetický vzorek, ale neměl tušení jak.

Otočil se k mužům rozestaveným kolem oltáře. Milo stál mlčky v jejich středu. David měl pocit, že na mladíkovi, s nímž se seznámil v tibetském klášteře, pozoruje nějakou zásadní změnu. Jakousi dospělost, vyrovnanost.

Ohlédl se po Kate. „Máš, cos potřebovala?“

Přikývla.

„Musíme se vrátit nahoru, Milo, k našemu počítači, abychom mohli zpracovat vzorek.“ Odmlčel se. „Máme za to, že tady dole je zabiják.“

„My to zvládneme, pane Davide.“ Milo pokynul vojákům. „Už to tady hlídají hodně dlouho. A mohou vás bezpečně vyprovodit z katakomb.“

Několik vojáků se oddělilo a přistoupilo k ústí tunelu mířícího na povrch. David s Kate se zařadili za ně.

* * *

Dorian koutkem oka zahlédl vrtulník stojící na zemi. Immarijský vrtulník.

Ukázal na něj. „Tam! Nebudou daleko.“

* * *

Když do tunelu dopadly první sluneční paprsky, David si uvědomil, že už za sebou neslyší kroky strážných. Ohlédl se, ale nikoho neviděl. Zavrtěl hlavou. Připíšu to na seznam záhad, řekl si.

Kate se vrhla k počítači, odložila batoh a rychle se pustila do práce.

David zkontroloval zásobník pušky, jak to dělával, když byl nervózní, a začal přecházet po místnosti, nespouštěje zrak z východu.

„Co bude teď?“ zavolal přes rameno na Kate.

„Musím odeslat nový datový soubor Kontinuitě a doufat, že jim z něj vypadne nějaká léčba.“

„Za jak dlouho?“

Podrbala se na čele a zadívala se na monitor. „To nevím –“

„Proč ne?“

Probodla ho pohledem. „Třeba protože mám momentálně zkratovaný mozek a minule to odesílal Janus – jde mu to mnohem líp než mně.“

David na okamžik odtrhl pohled od tunelu. „Dobře, dobře. Jen si říkám, že je záhodno jednat svižně.“

Napětí prolomilo jakési zacvrlikání.

„Co to bylo?“

Kate vytáhla z kapsy satelitní telefon. „Nová hlasová zpráva.“

Odložila telefon na stolek a pokračovala v ťukání do klávesnice. „Klidně si ji přehraj, jestli chceš. Prý je záhodno jednat svižně, a já mám práci.“

David se zadíval na telefon, načež se opět obrátil k tunelu a pozvedl zbraň. V duchu si udělal poznámku, že nemá na Kate tlačit, když pracuje, a že nemá používat směšné fráze, které by se mu ještě mohly vymstít.

Z hloubi jeskyně, kam světlo nedopadalo, uslyšel kroky. Byly slabé a obezřetné, jako by se někdo blížil k východu – někdo, kdo nechce být slyšen.

David upozornil Kate, zvedl prst ke rtům a poodstoupil stranou, aby mohl zaujmout pozici vedle ústí tunelu. Zamířil puškou a připravil se k palbě. Bude to Shaw, tím si byl jistý, a on ho bude čekat.

* * *

Dorian se vyklonil do kokpitu a upřel zrak na immarijský vrtulník trůnící na náměstí pod nimi.

„Mám to píchnout vedle nich?“ zeptal se pilot.

„Samozřejmě. A můžeš jim rovnou poslat esemesku, aby věděli, že jsme tady. Nebo vypálit světlici.“

Pilot polkl. „Pane?“

„Přistaň někde jinde. Mohli by tady na nás čekat v záloze. Po přistání uděláme průzkum terénu.“

Znovu se podíval na telefon. Žádné zprávy. Proč?

Byl snad Adam mrtvý?

Dorian doufal, že ne. To už by přišel o všechno, o poslední zbyteček rodiny, svého jediného příbuzného. Svého bratra. Jediného člověka na světě, kterému důvěřoval, že dopadne Kate Warnerovou. Určitě je někde v Rabatu. Dorian to vycítil. Ale proč? Co je tady? Byl si jistý, že by se to dalo vyčíst z dějin, které by mu prozradily, co je na Rabatu tak zvláštního, ale koho to zajímá? Historie byla hrozně pracná.

„Ví někdo z vás něco o historii Rabatu? Nějaké významné kulturní památky?“

Vojáci se k němu otočili s nechápavými výrazy.

Z interkomu se ozval pilotův hlas. „Za dob starého Říma byla hlavním městem Mdina. Před nimi odsud vládli i Féničané a Řekové.“

Kdo by si zasíral hlavu těmihle nesmysly? ušklíbl se v duchu Dorian. „Velmi zajímavé… jenže my nejsme v Mdině, nebo snad ano? Co je v Rabatu?“

„Pohřbívali tady své mrtvé.“

„Cože?“

„Římané hodně dali na hygienu. A bezpečnost. Ohrazovali města hradbami a zakazovali pohřbívat mrtvé ve městech. Rabat byl předměstí –“

„Co tím sakra chceš říct? Tak už se vymáčkni!“

„Jsou tady pohřební komory. Antické. Katakomby svatého Pavla.“

Dorian se nad tím zamyslel. Ano, to je přesně to, kvůli čemu by sem mohli letět David a Kate – mrtvoly, starověké genetické indicie k nalezení léku. Kolik tisíciletí bylo v průběhu času pohřbeno v kamenných komorách pod tímhle dávným městem? Ukryl do nich někdo nějaké prastaré tělo, aby ho zamaskoval všem na očích? Na tom nezáleželo. Potřeboval jen ji, kód, poznatek uložený v jejím mozku.

* * *

Ze tmy se pomalu vynořila postava. David sevřel spoušť a namáčkl ji, aby mohl vypálit.

Z tunelu vyšel muž se zvednutýma rukama.

Janus.

Kate vstala od stolu. „Díkybohu. Potřebuju vaši pomoc.“

Janus zamířil k ní. David ho instinktivně provázel hlavní.

„Našli jste to?“ vyptával se Janus.

„Ano –“

„Archu z tibetské tapiserie? Ona byla tady? Celou tu dobu… I ten alfa? Adam?“

Kate přikývla.

„Pozoruhodné…“ zamumlal Janus s pohledem upřeným na počítač. „Mohu?“

„Samozřejmě, prosím.“ Kate mu udělala místo.

„Kde je Kamau?“ ozval se zpovzdálí David.

„Po tom výkřiku jsme se rozdělili.“

„Žije?“

„To doufám,“ odpověděl Janus, zatímco ťukal do klávesnice a těkal pohledem sem a tam.

Uplynula minuta, během níž David upíral zrak na ústí tunelu a Kate s Janusem civěli do počítače.

Janus přikývl. „To je ono – výchozí bod, první člověk, který obdržel atlantský gen. Když jeho genom sloučíme s těly obětí dýmějového moru a těmi, kdo přežili pandemii španělské chřipky, dává to všechno smysl. Myslím, že z tohoto datového souboru budou schopni izolovat všechny endogenní retroviry.“ Otočil se k ní. „To je ono, Kate.“

Kate se chopila satelitního telefonu a připojila ho k počítači, do kterého něco naťukala. „Už se to odesílá.“

Janus poodešel od počítače a zamířil k ústí tunelu.

„Tam nesmíte,“ upozornil ho David.

„Obávám se, že musím,“ odpověděl Janus a obrátil se k němu. „Pro vědce, jako jsem já, je to epochální příležitost. První představitel zcela nového lidského kmene, genetické kataklyzma, které odstartovalo veškerý následný vývoj. Historie, věda. Musím to vidět na vlastní oči, riziko neriziko.“

„Zůstaňte tady –“

Janus vklouzl do tunelu dřív, než ho David stihl zastavit.

Kate odpojila satelitní telefon od počítače a spěšně vyťukala číslo. David zaujal pozici mezi ní a východem z tunelu.

Právě jsem vám poslala nový datový soubor, Paule – Ano – Cože – Ne, tu zprávu jsem si ještě nepouštěla.

Vytřeštila oči. „Ne… já… díky za informaci. Zavolejte mi, až budete mít ta data.“ Ukončila hovor. „Janus i Shaw. Oba jsou podvodníci.“

David uslyšel z tunelu kroky blížící se k ústí. Zvedl pušku, aby vystřelil, ale postava vynořující se ze tmy se zastavila.

Kapitola 86

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

Kate se zadívala k ústí tunelu, jak se snažila rozpoznat, kdo přichází. Postava vystoupila se zdviženýma rukama.

Kamau.

Stál v ústí tunelu a rozháněl se rukama, jako by se topil ve světle.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se David.

„Já… nic nevidím.“

David se k němu vrhl a pomohl mu posadit se na židli u dlouhého stolu, kde pracovala Kate. Kamau vypadal dezorientovaně a oslabeně.

„Co se stalo?“

„Janus. Oslepil mě nějakou světelnou zbraní, která mě na chvíli vyřadila z boje.“

David se obrátil ke Kate. „Mohl ty údaje nějak zmanipulovat.“

Kate otevřela ústa, ale zarazila se, když na stole zavibroval satelitní telefon. Hmátla po něm a hned začala odpovídat.

Jeden výsledek – Ne – Myslím, že budete muset – Souhlasím, Paule – Zavolejte mi, až budete něco vědět.

Ukončila hovor. Ta léčba představuje jejich jedinou šanci. Ale…

„Našli jednu terapii,“ oznámila. „Budou ji zkoušet. Nemají na vybranou.“ Střetla se pohledem s Davidem. „Musíme mluvit s Janusem.“

David přistoupil ke Kamauovi. „Jak jsi na tom s očima?“

„Už je to lepší. Pořád ještě vidím rozmazaně.“

Machruje před velícím důstojníkem, napadlo Kate.

David mu podal útočnou pušku, která ležela na stole. „Zastřel cokoliv, co vyleze z tunelu.“

Pak se otočil ke Kate. „Vsadil bych se, že Čchang je mrtvý. Teď už jsou tam dole jenom Shaw s Janusem. Víme, kam má Janus namířeno. Přivedu ho zpátky.“ Ke Kamauovi dodal: „Až budu přicházet k východu, zavolám Achilles se vrací, než vyjdu ven.“

Kamau přikývl.

A najednou byl David pryč, zmizel ve tmě tunelu.

Kate přešla ke stolu, zvedla pistoli a přejela prstem po slovech vyrytých do boku. SIG SAUER.

„Umíš s tím zacházet?“ zaduněl místností Kamauův hluboký hlas.

„Učím se strašně rychle.“

* * *

Adam Shaw umístil další balíček výbušnin do výklenku v kamenné zdi tunelu. Kam teď? Měl si udělat plánek trasy do muzejního vestibulu; ty tunely neberou konce. Někde v dálce uslyšel kroky a zhasl baterku.

Poté se stáhl do pohřební komory, která s tunelem sousedila. Když vytahoval z pochvy nůž, gumová rukojeť mu slabounce zavrzala v prstech.

Blížící se postava nesla baterku. Světlo s každou další vteřinou sílilo.

Shaw se přikrčil a čekal. Pohřební komora byla malá, úzká prostora o rozměrech přibližně tři krát dva metry, jedna z mnoha nik vyhloubených do stěn hlavního tunelu.

Snažil se v duchu určit, jak daleko příchozí je, s vědomím, že bude mít jen zlomek vteřiny na to, aby se po kořisti vrhl a udolal ji.

Blíž.

Ještě blíž.

Objevila se postava.

Janus.

Shaw ho nechal přejít. Vydechl. Jenže za Janusem už se ozývaly další kroky. Kamau?

Odcházeli přece spolu.

Shaw strnul.

David.

A pronásleduje Januse.

Pak zmizel i on. Shaw z toho měl radost. V nitru si jakž takž dokázal připustit, že Vale by ho v souboji na pěsti mohl přeprat, i kdyby měl Adam na své straně moment překvapení. Než vyrazil na tuhle misi, přečetl si Davidovu složku ze zaměstnanecké kartotéky Orloje. Od chvíle, kdy ho poprvé uviděl, kdy se David vynořil z vod Středozemního moře a třískl jím o plovoucí trosky morového člunu – názorně tak Shawovi předvedl svou zdatnost v boji muže proti muži – přemýšlel, jak ho zabít.

Jenže teď už si s Davidem nemusí dělat starosti – mizel v tunelu a vzdaloval se od Kate, jíž si cenil nade vše, a tím Shawovi skýtal příležitost zajmout ji, dokončit misi a pomstít se mu.

Adam vystoupil z pohřební komory a zamířil doleva po trase, po níž přišel David a která vedla ke Kate.

* * *

Janus utíkal, jak nejrychleji uměl. Před sebou uviděl kamennou místnost osvětlenou měkkým svitem luceren.

Bude hlídaná – pokud se dalo soudit z historických zkušeností.

Janus vytáhl z kapsy kvantovou kostku a zpomalil. Teď už viděl archu uloženou na konci sálu. K nevíře. Vypadala stejně jako kdysi.

Od kamenných stěn se odloupli dva strážní, kteří mu zastoupili cestu.

Janus zapnul kostku, která prostor zaplavila oslepujícím světlem, tentokrát ještě silnějším.

Muži se zhroutili a on uslyšel, jak na kamennou podlahu místnosti dopadají další těla.

Překročil práh a přeletěl pohledem scénu. Šest po zuby ozbrojených evropských vojáků a ještě někdo – mladičký Asiat v obřadním rouchu.

Janus přikročil k arše a nahlédl dovnitř.

Byl to on. Ten první. Nechali si ho. Vyprávěli jeho příběh. Po všech letech. Byla to pozoruhodná rasa. Překonala všechna jeho očekávání. Stále to však neměnilo nic na tom, co bylo třeba udělat. V duchu si připomněl, že nemá na vybranou.

Uchopil stehenní kost alfy, zvedl ji a švihl jí o stěnu kamenné truhly.

Z kosti vypadl drobný kovový čip, který vzápětí zmizel pod sprškou šedivého prachu.

Janus natáhl ruku a začal vířit prach, aby ho našel.

Hledal ho celé měsíce. Poslední dílek. Až zmizí…

Zvedl ho ke světlu, aby si prohlédl technologii, kterou do něj se svou partnerkou zavedl před bezmála sedmdesáti tisíci lety. Malý radiační implantát jim umožňoval pozměňovat lidský genom po celé desetitisíce let. Pokaždé, když do něj naprogramovali jiný radiační režim, změnil se genom všech osob v dosahu a s ním i směřování lidstva. Teď už byl přístroj starý a jeho zdroj energie byl skoro vyčerpaný, takže jeho dosah se výrazně snížil. Janus si nejednou kladl otázku, jestli ho vůbec najde. Po vypuknutí stávající morové epidemie však fungoval, jak měl – spustil nouzový program, aktivoval atlantský gen a zachránil ty, kdo byli nejblíž. Škoda, že jich tolik muselo zemřít, než ho Janus našel. Bez tohoto přístroje však už nic nestálo v cestě závěrečné genetické přeměně, kterou Janus zahájil.

Náhle ho přemohla zvědavost. Spustil paměťový modul implantátu a sledoval telemetrii, která se před ním odvíjela. Záznamy implantátu začínaly kmenem, který tehdy pozměnili a který odnesl archu z tropů přes hory a poušť až k lodi. Pak odplul sem, na Maltu, kde se usadil v naději, že ho izolovaná poloha ostrova ochrání, dokud se Janus a jeho kolegyně nevrátí. Jenže oni se nevrátili a ochrana skýtaná ostrovem se ukázala být jen dočasná.

Barbaři se probili k ostrovu a s sebou přinesli něco, co izolovaný kmen už skoro zapomněl – násilí. Immaruové podlehli nájezdníkům stejně jako Janusův národ jiné násilnické rase. Dějiny se opakovaly. Vedl je snad špatným směrem? Ve světě civilizovaném natolik, že už zapomněl bojovat, se z posledních barbarů stávají vládci.

Barbaři, kteří zdědili Maltu, začali zkoumat megalitické chrámy, jež tu po sobě zanechali immaruové. V jednom z nich, kde byla uložena archa s tělem alfy, změnilo záření vydávané implantátem celou jednu skupinku. Nejdřív to potkalo Féničany a pak i Řeky, kteří je vytlačili z Malty. Řečtí nájezdníci si genetické výhody odvezli zpět do vlasti, kde z pozměněného mozkového uspořádání těžili ještě několik staletí.

Řecké prostředí prospívalo mozkům jako ještě žádné předtím. Několika osvíceným jedincům se podařilo čehosi dopídit – společné vzpomínky zasuté hluboko v jejich podvědomí. Zmíněná vzpomínka se vynořila v podobě mýtu – příběhu o vyspělém městě jménem Atlantida, které se potopilo u břehů Gibraltaru. Teď už to Janus chápal – společnou vzpomínku jim vštípil implantát v naději, že civilizovaná společnost vypátrá loď a přijde zachránit Januse i jeho partnerku. V jistém smyslu tedy i jeho zachránil implantát s atlantským mýtem, který v něm byl uložen. Jako první se na příběh o Atlantidě rozpomněli Řekové, kteří ho zapsali a šířili, ale atlantská báje se měla v zákoutích lidské mysli uchytit na dlouhá staletí.

Janus sledoval, jak Řekové podléhají témuž osudu, který předtím stihl Féničany. Byli čím dál civilizovanější a v konečném důsledku tak ztratili schopnost odrazit početnou armádu, která se shromáždila před jejich hradbami – Římany.

Římané pohltili Řecko a dorazili na Maltu. Jejich říše pak zaznamenala výrazný rozkvět a s ní i civilizace. Římané budovali silnice, zaváděli zákony a sestavili dodnes užívaný kalendář. Lidstvo bylo na vrcholu sil. Rozmach Říma zjevně neznal hranic, ale s každou další expanzí se jeho hranice bránily obtížněji. Nakonec i Řím upadl a podlehl barbarským kmenům, které pronikaly přes špatně chráněné hranice, usazovaly se na římském území a nakonec oblehly i velkolepá římská města.

Ve chvíli, kdy se hroutil Řím, začal supervulkán u rovníku na území dnešní Indonésie chrlit oheň a popel. Popílkový spad s sebou přinesl největší pandemii v zaznamenaných dějinách, později nazývanou Justiniánův mor, a novou vlnu genetických změn. Obchod ustal a s ním i příval lidí směřujících na Maltu. Záření implantátu už nesahalo tak daleko, aby mohlo zvrátit průběh nákazy. Svět se propadl do primitivnější fáze a čekal na naději a spásu.

Nastala temnota. Skoro tisíc let se nevyskytly žádné velké civilizace. Malta i celé lidstvo soustředěné kolem ní tápaly ve tmě. Na pozadí těchto událostí došlo k další sopečné erupci, která rozpoutala černou smrt.

K Maltě začali směřovat uprchlíci a implantát spustil svým vyzařováním novou vlnu genetických změn. Přeživší se z Malty vraceli domů, kde zabránili Areově závěrečné transformaci lidstva a zahájili renesanci.

Implantát pak nějakou dobu setrvával v nečinnosti – až do atlantského moru. K životu ho probralo teprve globální selhání orchideje, které odhalilo jeho polohu a umožnilo ho Janusovi najít.

Teď už to všechno viděl před sebou – celý průběh dějin po pádu Atlantidy. Nepatrný implantát v arše a lidé, jež chránil, bojovali proti temnotě a genetickým změnám, kterými je Arés zasypal v podobě popela a morových epidemií v šestém a čtrnáctém století a nakonec i během atlantského moru.

Lidé po celá tisíciletí lpěli na životě. A jak udatně! Poddruh 8472 oplýval pozoruhodnou houževnatostí. Nyní jejich dějiny skončí. Ale už budou v bezpečí. Tím si byl jistý.

Vhodil čip do truhly a rozdrtil ho.

Za sebou uslyšel kroky, které znenadání utichly. Když se otočil, uviděl ve vchodu stát Davida s jednou z primitivních zbraní, které metaly tvrzené projektily z chemických prvků.

Janus sáhl po kvantové kostce.

„Nedělejte to, Janusi, nebo přísahám, že vás zastřelím.“

„Ale, pane Vale. Takhle se chovat k někomu, kdo vám zachránil život.“

Kapitola 87

SKPN

Atlanta, Georgia

Paul Brenner vešel do operačního střediska Symfonie. V místnosti vládla povznesená nálada. Dvě slova blikající na prostředním monitoru hlásala:

JEDEN VÝSLEDEK

Měli novou genovou terapii na atlantský mor. Novou naději.

„Spusťte to,“ vyzval je. „Nasaďte ji ve všech čtvrtích. Přepošlete data všem našim přidruženým organizacím.“

Rozběhl se chodbou a vtrhl do synovcova nemocničního pokoje.

Chlapec ležel nehybně. Ani se k němu neobrátil. Byl napůl v bezvědomí.

Pořád ještě však má čas, řekl si Paul.

* * *

Ve vstupní hale ke katakombám svatého Pavla se Kate odtáhla od stolu, jak přemýšlela, co by ještě mohla udělat.

Z tunelu se vyřítila postava připomínající rozmazanou šmouhu. Kate se otočila, ale postava na ni byla moc rychlá a smetla Kamaua ze židle. Útočná puška zarachotila na zemi, zatímco obě postavy narazily po pádu na podlahu do jedné z muzejních vitrín. Kamau útočníka udeřil, ale Kate na něm viděla, že je dezorientovaný, oslepený, zmatený. Nezvládne to.

Udělala klopýtavý krok a zvedla pistoli.

Oba muži se divoce svíjeli na zemi. Kate se pokusila zacílit na toho druhého. Něco jí od začátku říkalo, že je to Shaw, ale nechtěla si to připustit. Už jednou ji zradil někdo, komu důvěřovala, a umínila si, že podruhé to nedopustí. Shaw ji zachránil v Marbelle, jenže…

Postava se zvedla nad Kamaua s nožem v ruce. Na bílou mramorovou podlahu se řinula krev. Kamau sebou párkrát zaškubal a pak znehybněl.

Postava se obrátila ke Kate.

Shaw.

Chtěla stisknout spoušť, ale byla jako strnulá. Nedokázala se k tomu přimět.

Shaw jí vytrhl zbraň z ruky.

„K tomuhle nemáš předpoklady, Kate. Buď za to vděčná.“

Na protějším konci vestibulu se otevřely dveře, kterými dovnitř nakráčel Dorian Sloane. Čtveřice mužů, kteří šli za ním, se rozvinula do rojnice a zaujala pozice v různých částech místnosti. Dva se postavili k ústí tunelu.

„Kde se hergot couráš?“ vyjel na něj Shaw.

„Jen klid,“ opáčil Dorian ležérně. „Rozbilo se nám auto.“ Zapátral pohledem v sále. „Vale?“

„V tunelech,“ odpověděl Shaw.

Dorian pokynul vojákům v ústí tunelu.

„Ne,“ zarazil je Shaw. „Ven vede jenom jedna cesta.“ Vytáhl z kapsy krabičku a zmáčkl tlačítko. Z tunelů zahřměly exploze, jako když se blíží bouřka. Shaw se ohlédl na Doriana. „Teď už vlastně žádná.“

Dorian se pousmál. „Rád tě vidím, bráško.“

* * *

David uslyšel exploze dřív, než ucítil v zádech tlakovou vlnu. Strop se hroutil.

Koutkem oka viděl Mila, jak bezvládně leží na zemi. Skočil k němu a zalehl ho vlastním tělem.

Na něj i kolem něj padalo s ohlušujícím rachotem kamení. Milovo tělo mu připadalo tak křehké. Přežije to?

Dopadl na něj další kámen a David zkřivil tvář bolestí. Pak další, na nohu. Už ho bolelo úplně všechno, ale nehýbal se. Zůstal ležet a čekal, až to skončí.

Skončilo to, ale ne tak, jak očekával. Nad ním se rozprostřela světelná kupole, která ho zakrývala a blokovala padající kamení. David se však stále nehýbal.

* * *

Kate propalovala Doriana pohledem. „Nepomůžu ti. Už jsme našli lék.“

Dorianův úsměv se ještě rozšířil, jako by znal nějaké tajemství. „Teda, Kate, ty nikdy nezklameš. Lék mi může být ukradený. Přišel jsem si pro kód, který máš v hlavě.“

„Nemám žádný –“

„Ale ano. Rozpomeneš se a my získáme, co potřebujeme.“

Jeden z Dorianových mužů ji chytil a vytáhl ji ven z muzejní haly.

Kapitola 88

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

David ucítil, jak ho někdo bere za rameno a odvaluje ho. V kamenné místnosti vládla tma a ticho. Pořád ještě nic neviděl.

Prostor pozvolna zalila žlutá záře.

Vypadalo to, jako když jakási postava osvětluje místnost svou dlaní. Něco v ní držela – maličkou třpytivou kostku.

David jí pohlédl do tváře. Janus. Jeho kostka zachránila Davida před padajícím kamením.

„Kdo, do prdele, jste?“ pronesl ochraptěle.

„To jsou mi ale výrazy.“

„To myslíte vážně?“

Janus vstal a tiše promluvil. „Jsem jeden ze dvou vědců, kteří na tuto planetu kdysi dávno přiletěli, aby studovali zdejší homininy.“

David zakašlal. „Atlanťan.“

„To, čemu vy říkáte atlanťan, ano.“

David si prohlížel jeho tvář. Ano, poznával ji. Už ji jednou viděl. Před několika dny zahlédl tuhle tvář z tubusu v Antarktidě, jak ho pozoruje z druhého konce místnosti. Pak zmizela. „To jste byl vy – v Antarktidě.“

„Ano, byť ne osobně. V Antarktidě jste viděl můj avatar, dálkově ovládané vyobrazení.“

David se posadil. „Zachránil jste mě. Proč?“

„Obávám se, že už budu muset jít, pane Vale.“

„Počkejte.“ David vstal, ohlédl se po pušce a zauvažoval, jestli ji nemá zvednout. Ne. Janus tou kostkou vyřadil vojáky z boje. Mohl by udělat totéž i jemu. A Janus mu zachránil život – teď už podruhé. „Ten lék, který jste přeposlal Kontinuitě. Je to podvrh, viďte?“

„Je zcela reálný –“

„Umí vyléčit mor?“

„Umí vyléčit lidstvo z toho, co je sužuje.“

Davidovi se ta věta moc nezdála, stejně jako Janusův postoj, který říkal: tenhle rozhovor je u konce.

Janus se zaměřil na kostku, kterou držel na dlani. Druhou ruku vsunul do světla, které se z kostky linulo, a začal hýbat prsty, jako by ji programoval.

David se zamyslel nad svým postavením. Někdo tady dole nastražil nálože a teď je odpálil; nešlo o bombu svrženou ze vzduchu. Němci a Italové za druhé světové války shodili na tyhle katakomby bezpočet bomb, a žádná jim neuškodila. Shaw. To on zavalil katakomby. A zajme Kate. Nebo už ji předal Dorianovi?

„Shaw zajal Kate,“ ozval se.

„Ano, také si myslím,“ odvětil Janus, aniž by zvedl hlavu.

„Kate má vzpomínky vaší partnerky.“

„Cože?“ Janus se zatvářil šokovaně – první citové hnutí, které u něj David kdy viděl.

„Začaly se jí vybavovat před několika dny, nejdřív ve snech a pak i v bdělém stavu. Nedokázala tomu zabránit.“

„Vyloučeno.“

„Říkala, že k vaší expedici se připojil ještě někdo třetí – nějaký voják. Spolu pak potají změnili genom. Tvrdila, že se jmenoval Arés.“

Janus zůstal beze slova stát.

„Dorian má Areovy vzpomínky. Dopadl Kate – o to Shawovi šlo. Teď už si tím jsem jistý. Kolovaly o tom zvěsti na immarijské základně v Ceutě. Dorian vynesl z té antarktické stavby kufřík, který vytvořil nějaký portál. Teď k němu odvádí Kate. Hrozí jí nebezpečí.“

„Jestli je pravda, co říkáte, pane Vale, hrozí nebezpečí nám všem. Pokud dorazí k portálu a Arés se jí zmocní, zahyne nejspíš veškeré obyvatelstvo této planety i mnoha dalších.“

Kapitola 89

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

David přistoupil k Janusovi na dosah ruky. Měkký žlutý svit kostky osvětloval jejich obličeje zdola, jako kdyby spolu seděli u táborového ohně.

„Pomozte mi ji zachránit,“ vyzval ho.

„Ne,“ opáčil Janus tónem, v němž znenadání zazněla příkrost a naléhavost. „Vy ji pomůžete zachránit mně.“

„Co to –“

„Nemáte představu, do čeho jste se zapletl, pane Vale. Do něčeho většího –“

„Tak mi to povězte. Věřte mi, že se nemůžu dočkat odpovědí.“

„Za prvé vás žádám, abyste mi slíbil, že budete plnit mé rozkazy – že uděláte, co vám řeknu a kdy vám řeknu.“

David na něj zůstal civět.

Janus pokračoval: „Všiml jsem si, že ve vypjatých, krajně stresujících situacích upřednostňujete – či spíše vyžadujete – vůdčí postavení. Působí vám potíže přijímat rozkazy a vystavovat se riziku, zejména když na tom závisejí lidské životy, a obzvlášť Katin. To by nás mohlo ohrozit. Nemůžete za to. Snad jde o důsledek vaší minulosti –“

„Díky, ale tu psychoanalýzu si můžete nechat od cesty. Podívejte, jestli mi slíbíte, že uděláte všechno pro to, abyste ji zachránil, tak udělám všechno, co mi řeknete.“

„Věřte mi, že udělám, co bude v mé moci. Obávám se však, že si nestojíme příliš dobře. Bude se počítat každá vteřina, pane Vale. A začínáme hned teď.“

Janus vstal a natáhl ruku. Svítící kostka se z ní vznesla a zanořila se do kamenné zdi, kde se od ní začal na všechny strany šířit oblak prachu.

David stál a přihlížel. Kostka se nořila hlouběji do tunelu a prokousávala se kamenem jako laser.

David sáhl na zeď. Byla hladká jako východ z gibraltarské stavby, ten ztemnělý tunel, z něhož vyšel. Tak tady jsem opravdu mimo mísu, pomyslel si.

„Tak takhle jste to udělal…“

„Tahle kvantová kostička už mě na cestách dostala z nejedné šlamastyky.“

David pozoroval oblak prachu, který se vyvalil z hladkého tunelu. „No jo, zaplaťpánbůh za… kvantové kostičky…“

Na zemi ležící Milo se zavrtěl. David k němu přistoupil a poklekl. „Bude v pořádku?“

„Ano.“

David Mila převalil. „Jak se cítíš?“

Milo pomalu otevřel oči. „Pomačkaně.“ Rozkašlal se a David mu pomohl do sedu.

„Jen klid, my tě odsud dostaneme.“

„My?“ ozval se Janus.

„Ano. Nenecháme ho tady.“ David se zarazil a zavrtěl hlavou. Na tohle nové rozkazovací paradigma si bude ještě dlouho zvykat. „Respektive bych si vám dovolil předložit k laskavé úvaze, abychom ho vzali s sebou. Jde o jednoho z immaruů. Našel archu dřív než my. Jeho znalosti by se nám mohly hodit, a navíc nám může pomáhat.“

Janus k nim přešel a prohlédl si mladíka důkladněji. „K nevíře. Po všech těch letech. Kolik vás zůstalo?“

Milo k němu vzhlédl. „Jen já.“

„Škoda. Ano, připoj se k nám, prosím…“

„Milo.“

„Je mi potěšením, Milo. Jmenuji se Arthur Janus.“

Milo udělal nejlepší úklonu, na jakou se vsedě zmohl.

Otvorem ve zdi byla vidět kostka hloubící nový tunel do kamenných katakomb. Žluté světlo, které se z ní linulo, bylo vteřinu od vteřiny slabší. David přemítal, jak dlouho to kostce bude trvat, než se prokope na povrch, a hlavně jestli to stihne včas ke Kate.

* * *

Když vrtulník vzlétl, Kate se přestala vzpouzet Shawovi a strážným, kteří ji drželi. Kam by jim teď asi tak utekla? Až do přistání je v pasti. A co pak? Mohla by se pokusit o únik?

Připoutali ji do křesla a pro jistotu jí ještě svázali ruce.

Zavrtávala se očima do Doriana, který seděl naproti ní. Zjevně se mu podařilo dopilovat poloúsměv/poloúšklebek k naprosté dokonalosti. Jako by jím říkal: vím něco, co ty nevíš. Čeká tě něco nemilého a až k tomu dojde, budu se smát na celé kolo.

Nejradši by mu jednu vrazila. Shaw seděl vedle Doriana a pokojně se díval okénkem ven jako malý kluk uchvácený svým prvním letem.

„Tys zabil Martina.“

„Ne, ty,“ zamumlal v odpověď.

„Zlomils mu vaz –“

„Umíral od chvíle, kdy selhala orchidea. Tys jen prodloužila jeho utrpení, Kate.“

Byla to lež. „Proč, Adame?“

Konečně odtrhl pohled od okénka. „Věděl jsem, že když se probere, pozná mě a prozradí mou totožnost. Předpokládal jsem, že bez mé pomoci zemře, ale po Čchangově zákroku se jeho stav začal zlepšovat. Když jsi odešla, aby ses… připojila k Davidovi, naskytla se mi první pořádná příležitost. Udělal jsem, co bylo třeba, abych dokončil misi. Nebylo v tom nic osobního.“

Dorian se předklonil. „Neposlouchej ho, Kate. Oba víme, že v tom je něco osobního. Už kolik, sedmdesát tisíc let?“ Usmál se. „To je tvoje slepá skvrna, viď? Lidé. Neumíš nikoho prokouknout. Jsi mazaná jako opice, ale nikdy neodhadneš blížící se zradu. To na tobě mám nejradši. Je to děsná sranda.“

Kate zavřela oči, jak se snažila ignorovat jeho poznámky. Cítila, jak se v ní zvedá hněv. Jak to, že se jí vždycky dostane pod kůži? Uměl ji tak snadno zmanipulovat. Jako by ta stvůra věděla, které tlačítko má zmáčknout. Mačkala je jako nic a šklebila se přitom, protože přesně věděla, jak bude Kate reagovat.

Snažila se soustředit a nevšímat si ho. Tmou se rozlehl nějaký hlas: „Zradil nás.“

Otevřela oči. Byla v ocelové místnosti se čtyřmi tubusy postavenými na výšku. V jednom z nich stál nehybný neandertálec. Byla na Gibraltaru, v komnatě, kterou její otec objevil v roce 1918. Tohle byla ta poslední vzpomínka, která jí pořád unikala. Vybavila se jí při pohledu na Doriana, při jeho slovech.

„Slyšíte mě?“ ozval se znovu hlas.

V Katině helmě se začal přehrávat videozáznam. Hlava v helmě podobné té její – Janus. To on byl druhým členem atlanťanského vědeckého týmu, jejím partnerem.

„Slyšíte –“

„Slyším vás,“ odpověděla. Opírala se o stůl v prostředku místnosti a teď se obrátila k němu. Musí mu to říct.

„Já –“ zakoktala se. „Ano, Arés nás zradil –“

Lodí otřásl další výbuch.

„– ale já jsem mu pomáhala.“ Videopřenos Janusovy tváře zmizel a ona zůstala zírat na zrcadlový odraz v hledí jeho helmy. Zřejmě nechtěl, aby viděla jeho reakci. „Tvrdil mi, že nám chce pomoci. Zajistit jim bezpečí. Nám všem,“ dodala spěšně.

Dívala se, jak Janus přechází k ovládacímu pultu a rychle jím manipuluje.

„Co to děláte?“

„Arés se pokusí zmocnit hlavní lodě. Potřebuje ji k přesunu své armády. Zablokoval jsem ji.“

Kate přikývla. Na displeji v helmě se před ní odvíjely příkazy. Každý řádek jako by v ní probouzel další vzpomínky, hlubší porozumění. Loď, v níž se nyní nacházeli, byla prostě jen přistávací modul. Přiletěli sem ve větší výzkumné lodi schopné cestovat mezihvězdným prostorem. Dodržovali zásadu minimálního dopadu a minimální viditelnosti. K provádění experimentů na povrchu planety loď nepotřebovali a nechtěli, aby ji někdo spatřil. Ukryli ji na odvrácené straně jediného měsíce planety, kde ji hodně hluboko zakopali. Portál v modulu jim umožňoval okamžitý přístup k lodi pro případ, že by ho někdy potřebovali, ale Janusovy příkazy ji právě zablokovaly – nebude ji možné dálkově ovládat z Gibraltaru ani z Antarktidy. Sice se do ní teď nebudou moci vrátit, ale Arés taky ne, aspoň ne portálem.

Janus pokračoval v práci s pultem. „Ještě do lodi nastražím nějaké pasti pro případ, že by se Arés přece jen nějak dostal dovnitř.“

Kate sledovala příkazy odvíjející se na displeji. Lodí otřásl další výbuch, ještě prudší než předchozí.

Janus se zarazil. „Loď se rozpadá. Roztrhne ji to vedví.“

Kate stála a nevěděla, co dělat.

„Už Arés nasadil svou terapii? Transformoval je?“

Kate se snažila uvažovat. „To nevím. Myslím, že ne.“

Janus horečně manipuloval ovládacími prvky. Kate zahlédla, jak jí před očima proletěla řada DNA sekvencí. Počítač sjížděl simulace.

„Co to děláte?“

„Tato loď bude zničena. Primitivové ji najdou. Modifikuji obvodovou časově-dilatační aparaturu, aby vydávala záření, které zruší všechny naše terapie. Budou zase jako předtím, než jsme je našli, před naší první léčbou.“

To je ono – zvon byl Janusův pokus o zrušení veškerých atlanťanských genetických zásahů. Až na to, že v téhle vzpomínce staré třináct tisíc let měl Janus před očima špatný genom, když přeprogramovával zvon. Primitivové, jak je nazýval, měli loď objevit až v roce 1918, kdy se k ní Katin otec prokopal pod Gibraltarskou zátokou. Janus nepočítal s časovým rozdílem, s opožděným nalezením zvonu a genetickými změnami, k nimž mezitím došlo. A Kate věděla, že nastanou hned dvě zásadní změny – „delty“ z Martinovy časové posloupnosti, morové epidemie v šestém a třináctém století. Ano, to musely být Areovy zásahy, nasazení léčby, kterou mu Kate pomohla vynalézt. Proč k nim došlo tak pozdě? Na co čekal dvanáct tisíc let? Kde byl? A kde byl Janus? Tady v minulosti ještě žil a v budoucnosti byl rovněž naživu.

Loď se znovu zazmítala a Kate to odhodilo ke stěně. Narazila hlavou do helmy a omdlela. Nic neviděla. Slyšela kroky. V helmě se jí rozléhal Janusův hlas, ale nebylo rozumět slovům. Cítila, jak ji zvedá a odnáší.

Kapitola 90

Katakomby svatého Pavla

Rabat, Malta

David rozsvítil baterku a zadíval se na Januse. „Odpovědi. Chci vědět, co se tady děje.“

Janus se rozhlédl po oblém kamenném tunelu, který před nimi pozvolna hloubila levitující kostka.

„Dobrá. Ještě máme čas. Předložte první dotaz.“

Kde mám začít? uvažoval David. „Zachránil jste mě. Jak a proč?“

„Se svými vědeckými znalostmi nebudete umět pochopit jak –“

„Tak to nějak zjednodušte pro můj primitivní homininní mozek, který zřejmě nedokázalo vylepšit ani sedmdesát tisíc let atlanťanského vměšování.“

„Očividně. Ta jak a proč spolu souvisejí. Začnu tedy jimi. Nejprve vám však budu muset objasnit pozadí. Už jsem vám řekl, že jste v Antarktidě neviděl mě, ale můj avatar. Vyvodil jste si proč?“

„Protože jste byl na Gibraltaru.“

„Ano. Výborně, pane Vale. Váš doktor Grey nakonec vydedukoval značnou část atlanťanských dějin na této planetě. Nad jeho časovou osou jsem mohl jen žasnout. Byla poměrně přesná navzdory mezerám v jeho vědomostech, věcem, které nemohl znát.“

„Například?“

„To, co popisuje jako pád AT – pád Atlantidy, zničení naší lodě u pobřeží Gibraltaru. Šlo o útok. Byli jsme dva, jak již víte. Vědci, kteří cestovali po galaxiích a studovali vývoj lidstva na bezpočtu obydlených světů.“

„To je neuvěřitelné,“ zamumlal si pro sebe David.

„Neuvěřitelný je tenhle svět a váš živočišný druh. Náš druh je starý. Kdysi dávno jsme se zaměřili na další světy a zejména na takové, kde se vyvinuli lidé. Byli jsme tím posedlí. Naše expedice žily zejména jednou otázkou, nejdůležitější ze všech – odkud pocházíme?“

„Evoluce –“

„To je jen biologický proces. V našem příběhu hraje roli mnohem víc faktorů; věda vám je jednoho dne odhalí. Už víte, že vesmír podporuje vznik lidského života. Ve skutečnosti je na to přímo naprogramován. Kdyby kterákoli z konstant byla třeba jen maličko odlišná – gravitace, intenzita elektromagnetismu, časoprostorové dimenze –, lidský život by nevznikl. Existují jen dvě možnosti – buď lidský život vznikl, protože jej vesmírné zákony umožnily dílem náhody, nebo byl vesmír stvořen proto, aby se měl lidský život kde uchytit.“

David se nad Janusovým prohlášením zamyslel.

„Náš první předpoklad zněl, že jde čistě o dílo náhody; že existujeme, protože jsme zkrátka a dobře jedna z nekonečného počtu biologických možností v nekonečném počtu univerz obsažených v mnohovesmíru. Podle naší teorie jsme existovali, protože matematicky musíme v některém z vesmírů existovat, je-li počet možných vesmírů nekonečný, a představujeme konečný možný výsledek. Existujeme v tomto vesmíru, protože je to jediný vesmír, který si naše mozky jsou schopny uvědomovat.“

„Jo.“ Davida nenapadlo, co jiného k tomu dodat.

„Pak jsme ovšem učinili objev, který změnil naše chápání a přinutil nás zpochybnit naše hypotézy. Objevili jsme kvantovou entitu, subatomární substanci pronikající celým vesmírem. Byl to největší objev v našich dějinách. Uchytil se názor, že kvantová entita je prostě jen další obecná konstanta, něco, co v našem vesmíru musí existovat, aby v něm mohl vzniknout lidský život. Jedna skupinka se však do této záhady začala nořit hlouběji. Po mnohatisíciletém úsilí jsme ke kvantové entitě získali přístup, ale narazili jsme na bariéru –“

David zvedl ruku. „Dobře, dostal jste mě. Vzdávám se. Nemám představu, co je to ta kvantová entita.“

„Říká vám něco kvantová provázanost?“

„É, ne.“

„Dobrá. Stačí tedy, když řeknu, že jsme zjistili, že všichni lidé jsou prostřednictvím této kvantové entity vzájemně propojeni. Někteří členové naší společnosti disponující mimořádně silným spojením jsou dokonce schopni jejím prostřednictvím komunikovat na dálku.“

Davidovi se vybavily sny, které sdílel s Kate.

„Připadá vám to těžko uvěřitelné, pane Vale?“

„Ne. Vlastně tomu i věřím. Pokračujte.“

„Kvantovou entitu, která spojuje všechny lidi, jsme nazvali prapodstata. Zkoumání jejího vzniku, našeho vzniku, je naším velkým dílem, kterému říkáme ‚záhada původu‘. Jsme přesvědčeni, že prapodstata ovlivňuje celý vesmír, že jde o výchozí bod i konečný cíl lidského vědomí.“

Milo přikývl. „To je příběh o stvoření, který jste nám odkázali.“

„Ano,“ potvrdil Janus. „Vaše mozky se vyvíjely rychle a dospěly daleko. Dožadovali jste se odpovědí, zejména co se vašeho bytí týče. Dali jsme vám jediné odpovědi, které jsme znali, ale upravili jsme je, abyste jim rozuměli. A vložili jsme do vás náš kodex, morální schéma – praktiky, o nichž jsme zjistili, že nás přimykají k prapodstatě a upevňují pouto, čímž sbližují lidi navzájem i s harmonií plynoucí z prapodstaty. Také jsme zdůrazňovali, že každý lidský život je cenný; každý člověk je totiž napojen na prapodstatu a může nám odhalit víc o záhadě původu.“ Janus se odmlčel. „Valná část našeho poselství se však s postupem času vytratila.“

„Někteří si uchovali víru dodnes,“ ozval se Milo.

„Zjevně ano. Naše zdejší mise však vposledku selhala, a přitom začínala tak slibně. Za celou dobu, co zkoumáme záhadu původu, jsme ještě nikdy nenarazili na takový druh, jakým je ten váš. Monitorujeme všechny lidské světy. Jakožto historik to jistě oceníte, pane Vale. Relativně nedůležitá geologická událost, k níž došlo před třemi a půl miliony lety, vyvolala na této planetě kataklyzma, jež vyústilo ve vznik lidstva. Před třemi a půl miliony lety se v důsledku kolize dvou tektonických desek zvedlo mořské dno v oblasti dnešního západního Karibiku, čímž vznikla Panamská šíje. Atlantský oceán a Tichý oceán se tak poprvé v historii oddělily a jejich vody se přestaly v masovém měřítku mísit. Tento jev spustil řetězovou reakci vedoucí k době ledové, která na této planetě trvá dodnes. V západní Africe začalo ubývat džunglí. V tomto období ještě na stromech žily četné druhy vyšších primátů. Bujné džungle v následujících letech postupně vystřídaly savany, které primáty přiměly přesídlit ze stromů do travnatého porostu. Zdroje jejich rostlinné stravy z větší části vymizely. Mnozí z nich zahynuli, ale malá skupinka se vydala jinou cestou – přizpůsobila se. Vydala se na rozlehlé pláně a začala se ohlížet po nových zdrojích potravy. Začala jíst maso, které stejně jako lov změnilo jejich mozky. U těchto primátů, prehistorických odborníků na přežití, se inteligence rozvinula ve vyšší míře než u jejich předchůdců. Nakonec začali vyrábět primitivní kamenné nástroje a lovit v tlupách. Tento vzorec – klimatická porucha spojená s hrozícím vyhynutím v rychle se měnícím prostředí a následným vzchopením, adaptací – se měl stát charakteristickou sekvencí, která se bude ve vývoji vašeho druhu opakovat znovu a znovu až do současnosti. Když jste byli ještě na samém počátku, přišli jsme vás zkoumat v naději, že druh vykazující z evolučního hlediska tak meteorický vzestup nám prozradí něco nového o záhadě původu.

Dodržovali jsme veškerá obvyklá bezpečnostní opatření. Na oběžnou dráhu planety jsme umístili maják.“

„Maják?“

„Clonu – aby nikdo nemohl pozorovat, jak se vyvíjíte, a vy jste nemohli pozorovat ostatní obydlené světy. To, čemu říkáte Fermiho paradox – fakt, že světů obývaných lidmi musí být mnoho, a vy jste přitom ještě žádný neobjevili –, je ve skutečnosti důsledek existence majáku, který filtruje vámi viditelné světlo i světlo vyzařované vaším světem skrz clonu. Uplatnili jsme i všechna ostatní bezpečnostní opatření. Ukryli jsme loď –“

„V Antarktidě?“

„Ne. To je jiné plavidlo. Hned vám to vysvětlím. Mezihvězdné plavidlo obvykle ukrýváme v nejbližším planetkovém pásu nebo v tomto případě na Měsíci – z bezpečnostních důvodů pro případ, že by nějaká sonda pronikla clonou. Vesmír je nebezpečný a my nehodláme upozorňovat na sebe ani na naše subjekty. S modulem jsme pak přistáli a zakotvili na zemském povrchu. Postupovali jsme stejně jako na ostatních planetách – sbírali vzorky, analyzovali výsledky a hibernovali. Z hibernace jsme se probouzeli v pravidelných intervalech, abychom celý proces opakovali. Před sto tisíci lety nás však předčasně vzbudilo nouzové volání. Náš domovský svět čelil útoku. Krátce poté následovala další zpráva. Náš svět podlehl nepředstavitelně silnému nepříteli. Dostali jsme nařízeno setrvat na clonou stíněném světě kvůli naší vlastní bezpečnosti. Věřili jsme, že nepřítel pročeše celý vesmír, aby vystopoval zbylé atlanťany. Báli jsme se, že vzniklý armageddon by postihl všechny lidi, všechny obydlené světy. Následující událost už dobře znáte. Před sedmdesáti tisíci lety vybuchl supervulkán na území dnešní Indonésie, který vychrlil do ovzduší popílek a způsobil sopečnou zimu, jež přivedla váš druh na pokraj vyhynutí. Populační poplach však probudil z hibernace mě i mou partnerku. Byla to naše největší obava. Považovali jsme se za poslední představitele našeho druhu, dva vědce, co už se nikdy nevrátí domů, a přihlíželi jsme možnému vymírání jedněch z posledních lidí, které náš nepřítel ještě nevypátral. Má partnerka proto učinila osudové rozhodnutí.“

„Obdařit nás atlantským genem.“

„Ano. Učinila tak bez mého vědomí a souhlasu. Tvrdila, že jde o experiment, že vám poskytne gen pro přežití, aby viděla, jak si povedete. Už se stalo, a tak jsem ji podpořil.

Zhruba dvacet tisíc let poté, co vám zavedla atlantský gen, dorazila další loď z našeho světa. Přistála v Antarktidě, kde od té doby spočívá pod ledem. Na její palubě jsou poslední zbývající představitelé našeho druhu.“

„Takže je to hrobka?“

„Něco na ten způsob. Ale nejen to. Je to oživovací loď. Na našem světě se každý smí dožít jednoho sta let. Existují výjimky udílené například mezihvězdným průzkumníkům, jako jsem já. Lékařskou vědu ovládáme dokonale, ale občas se přihodí nějaká nehoda. V takových případech pak dojde k oživení příslušných občanů na palubě těchto lodí.“

„To jsou oni?“ zeptal se David. „Mrtví atlanťané?“

„Ano. Zmasakrovaní při útoku na náš domovský svět. Všichni až na jednoho. Naši lidé občas přistupují k archivaci vybraného občana. Někoho, kdo toho hodně vykonal. V naší kultuře jde o velkou poctu. Osobou archivovanou v této lodi byl generál Arés. Jde o pozůstatek naší minulosti, kterou jsme už dávno překonali. Arés byl uchován jako připomínka. Je to náš nejslavnější voják. Během útoku se mu nějak podařilo odletět i s lodí z domovského světa a přistát zde.“

„Ti ostatní v antarktické lodi… můžou se probudit? Opustit tubusy?“

„Ano. Náš druh je však mírumilovný. Útok, jemuž jsme čelili, brutalita a krveprolití… Tubusy umějí zahojit jen tělesná poranění. Ti lidé v Antarktidě se mohou probudit, ale uchovají si vzpomínky až do poslední mučivé vteřiny svých životů. Probudit je by bylo přehnaně kruté. Jejich mysl je uspořádaná trochu jinak než vaše. Z psychologického hlediska podstoupili příliš silné trauma. Nedokázali by uniknout vzpomínkám na to, co je potkalo. Nyní se nacházejí v jakémsi permanentním očistci, kdy nemohou nadobro zemřít a nemohou se znovuzrodit.“

David by tomu nevěřil, kdyby to osobně nezažil – smrt a vzkříšení v tubusu. Dorian ho zastřelil a on se probudil v novém těle, naprosto totožné kopii. „Totéž se stalo i mně, když jsem se probudil v tubusu, poté co mě Dorian zabil. Proběhlo to stejně jako u lidí z vašeho domovského světa.“

„Ano.“

„Jak to funguje? To oživování?“

„Po vědecké stránce je to dost složité –“

„Zjednodušte mi to. Chci tomu porozumět.“ David střelil pohledem po kostce, která jim pořád ještě úplně nezmizela z dohledu. „Máme čas.“

„Dobrá. Ten výdobytek genové techniky, jemuž říkáte atlantský gen, má ve skutečnosti několik funkcí. Tou nejdůležitější v tomto případě je, že uspořádává tělesné záření do datového toku. Každé lidské tělo vydává záření. Atlantský gen z těchto izotopů sestavuje buněčný otisk, uložené schéma celého organismu včetně mozkových buněk obsahujících vaše vzpomínky až do okamžiku smrti.“

„Když mě Dorian zabil podruhé, procitl jsem v gibraltarské lodi. Jak to?“

„Zde se naše příběhy protínají, pane Vale. Když před čtyřiceti tisíci lety přiletěla oživovací loď, lidé už díky nám disponovali atlantským genem. Area to velmi zajímalo. Viděl v lidstvu příležitost, šanci vybudovat novou armádu, která by se mohla postavit našemu nepříteli. Trval na tom, že atlantský gen vás ohrožuje a dělá z vás terč pro našeho protivníka. Podařilo se mu přesvědčit mou partnerku, která s ním spolupracovala za mými zády a upravila léčbu ve snaze zvýšit vaše šance na přežití. Když jsem si změn všiml, zmocnilo se mě podezření. Bylo mi jasné, že váš druh se vyvíjí až příliš rychle, jenže u žádného jiného druhu jsme samozřejmě do vývoje nezasahovali tak intenzivně jako u vás. Nevěděl jsem, co můžu čekat. A nikdy by mě nenapadlo, že mě zradí. Pochopil jsem však, proč to udělala – cítila se vinna něčím, čeho se dopustila na našem domovském světě a co vedlo k naší porážce.“

„Co –“

„Tenhle příběh si necháme na jindy. Arés zde na Zemi našel to, co potřeboval – hotovou genetickou léčbu potřebnou k vybudování vojska. Pokusil se zničit přistávací modul a nás s ním – došlo k tomu u pobřeží Gibraltaru, kde se loď rozlomila na několik kusů. Předpokládali jsme, že se vzápětí pokusí zmocnit našeho mezihvězdného plavidla, které bude potřebovat k přesunu své armády. Zablokoval jsem je, aby do něj nemohl vstoupit nikdo z přistávacího modulu ani z Antarktidy, a nastražil jsem v něm řadu poplašných zařízení a protiopatření. Náš přistávací modul u břehů Gibraltaru se však rychle rozpadal. Má partnerka byla v bezvědomí. Zvedl jsem ji a odnesl na jediné místo, kam jsem mohl utéct.“

„Do Antarktidy.“

„Ano. A tam na mě čekal Arés, který ji zastřelil. V Antarktidě nám samozřejmě oběma vypnul oživování. Šlo o součást jeho plánu. Pak střelil i mě, do hrudi, ale já se odpotácel portálem zpátky. Vynořil jsem se v jiné části přistávacího modulu na Gibraltaru.“

Davidovi se v hlavě honily myšlenky. Ano. V místnosti, kde procitl podruhé, ležel poškozený skafandr. „Ten skafandr na podlaze.“

Janus přikývl. „Patřil mně. Když jsem prchl do této sekce, ze všeho nejdřív jsem odřízl modul od Antarktidy, abych přežil. Pak se mi podařilo dostat k tubusu – jednomu z těch, který oživil i vás. Když mě uzdravil, zrekapituloval jsem si situaci. Vypadalo to se mnou bídně. Úlomek lodě, v němž jsem se nacházel, ležel hluboko pod vodou, daleko od pevniny. Kdybych jej opustil, utopil bych se dávno předtím, než bych vystoupal k hladině, a neměl jsem možnost zreplikovat si novou kyslíkovou láhev.“ Zadíval se na Davida. „Ta uniforma immarijského podplukovníka, kterou jsem zreplikoval pro vás, byla mnohem jednodušší.“

„Jak jste to –“

„K tomu se dostanu,“ zarazil ho Janus pozvednutou rukou. „Byl jsem v pasti. A sám. Má partnerka byla mrtvá a mě samotného překvapilo, že jsem myslel nejdřív na ni. Oživování je přísně regulovaná technika. Úmrtní sekvence přenesená vyzařováním atlantského genu je nenapodobitelná, jak ostatně musí být – představte si, jak by to vypadalo, kdybyste po probuzení zjistil, že máte dvojníka. Nejdřív jsem se pokoušel vyvolat její oživení uměle, oklamat systém, aby si myslel, že zemřela. Pravá úmrtní sekvence byla odeslána na loď v Antarktidě, kde ji Arés vymazal. Snažil jsem se fingovat její smrt na počítači v mé sekci a oživit ji v té části lodě, která ležela nejblíž k pobřeží, aby mohla uniknout a pokud možno zastavit Area. Vyzkoušel jsem všechno. Bez úspěchu. O třináct tisíc let později jsem však svým způsobem uspěl. Patrick Pierce v roce 1918 umístil do tubusu svou umírající ženu i s nenarozenou Kate. Počítač v tu chvíli musel spustit oživovací sekvenci, jenže dítě nedozrálo stejným způsobem jako normální oživovaný plod – bylo totiž stále uzavřeno v matčině těle. Jakmile však bylo vyjmuto z matky, začalo růst, a vypadá to, že teď se Kate vrátily její vzpomínky – vzpomínky mé partnerky, které byly celou dobu uložené někde v Katině mysli. Pozoruhodné.“

„Kde Dorian přišel k Areovým vzpomínkám?“

Janus zavrtěl hlavou. „Jak jsem řekl, byl jsem zoufalý. Vyzkoušel jsem všechno. Zřejmě jsem povolil oživování všem. Arés se připojil k naší expedici, takže jsme měli jeho radiační signaturu a vzpomínky. Jenže ty vzpomínky by končily před mnoha tisíci –“

„Dorian v Antarktidě taky dvakrát zemřel, jestli jsou hlášení pravdivá. Arés ty mezery mohl doplnit.“

„Ano… to je možné. Arés mohl docela dobře přidat další vzpomínky a třeba je Dorianovi i přehrát během oživování. Co se Kate týče, vzpomínky zasuté v její mysli by na ni vyvíjely určitý nátlak a ovlivňovaly její rozhodování podobně jako podvědomé pohnutky.“ Poodstoupil od Davida. „Stala se z ní genetička odhodlaná studovat abnormality mozkového uspořádání. Podvědomě se snažila najít způsob, jak stabilizovat atlantský gen a dokončit své dílo. Je to působivý příběh.“ Janus byl ponořený v myšlenkách, jako by byl duchem někde jinde.

„No a… co se stalo s vámi?“ zeptal se David, kterého nic jiného nenapadalo.

„Nic. Třináct tisíc let se se mnou nic nedělo. Měl jsem za to, že mé pokusy o únik a oživení mé mrtvé společnice vyšly naprázdno. Poslední možností, která mi zbývala, bylo zabít se v mé sekci a naprogramovat si oživení ve druhé části lodě. K tomu jsem se však nedokázal odhodlat. Viděl jsem, co se stalo s lidmi z mého domovského světa, kteří zahynuli násilnou smrtí, s těmi v antarktických tubusech, uvězněnými ve věčném očistci. Tak jsem se zavřel do tubusu, kde jsem dalších třináct tisíc let čekal a doufal, že nastane nějaká změna.“

Davidovi hned došlo, jaká „změna“ nakonec nastala. Zdržel v Antarktidě Doriana a jeho muže, aby Kate a jejímu otci umožnil utéct. Katin otec pak na Gibraltaru odpálil dvě atomové bomby a rozmetal tu část přistávacího modulu, kterou objevil. „Jaderné výbuchy.“

„Ano. To ony přemístily sekci, v níž jsem se nacházel, blíž k severní Africe. Konkrétně k Maroku a Ceutě. Okamžitě jsem aktivoval své spojení s lodí. Uviděl jsem, co se přihodilo na Gibraltaru, pak jsem se připojil na Antarktidu a zhlédl záznamy z tamního plavidla. Zjistil jsem, že jste obětoval život, abyste zachránil ženu, muže a dva chlapce. Ten druhý muž, o kterém jsem tehdy ještě nevěděl, že je to Dorian, byl podstatně méně galantní. Vy jste se řídil lidským kodexem, naší morálkou. Choval jste úctu k lidskému životu. Znal jsem Area a věděl jsem, co bude následovat. Vy a Dorian jste byli nepřátelé. Arés vás poštve proti sobě a ujme se vítěze. Rozhodl jsem se stáhnout si váš datový přenos. Musel jsem se na okamžik prozradit svým avatarem, abych odchytil vaši radiační signaturu. Zbytek už víte. Po smrti jste procitl ve stejné části lodě, v níž jsem byl uvězněn i já. Naprogramoval jsem tubusy, aby se samy zničily – abyste musel jednat a vyjít ven.“

„Proč? Co jste si myslel, že bych mohl dokázat?“

„Zachraňovat životy. Viděl jsem, co jste zač. Věděl jsem, co budete dělat. A vy jste udělal něco jiného, něco většího – dovedl jste mě k léku.“

„To jste nemohl vědět.“

„Ne. Neměl jsem ani ponětí. Má část lodě se poprvé za třináct tisíc let ocitla blízko pevniny. Mohl jsem uniknout. Nad světem, který jsem našel venku, jsem se zhrozil, zejména nad immarii. Jsem však vědec a pragmatik. Tou dobou jsem si ještě nebyl vědom existence Kontinuity. Z toho, co jsem viděl, to byli immariové, kdo prováděl nejvyspělejší genetické pokusy. Připojil jsem se k nim v naději, že využiji jejich znalosti k nalezení léku.“

„Váš lék je podvrh, viďte?“

„Je zcela reálný.“

„A co dělá?“

Janus se ohlédl na kamennou truhlu, k níž dosahoval měkký žlutý svit vydávaný kostkou. „Opravuje jednu chybu, které se mi kdysi dávno nepodařilo zabránit.“

„Mluvte anglicky.“

Janus si jeho naléhání nevšímal a dál zíral na truhlu. „Ten alfa byl posledním dílkem, který jsem potřeboval. Překvapuje mě, že ho celé věky uchovávali.“

„Poslední dílek čeho?“

„Terapie, která zruší všechny naše genetické aktualizace – všechno včetně atlantského genu. Zbylí lidé na této planetě budou zase takoví, jací byli, když jsme je objevili.“

Kapitola 91

Kdesi u břehu Itálie

Dorian si byl jistý, že jeho poslední popíchnutí zasáhlo Kate u srdce. Znal ji. Byla tak zranitelná, tak snadno zmanipulovatelná. Mohl na ni hrát jako na klavír.

Měla zavřené oči, ale věděl, že myslí na něj.

Zabořil hlavu do opěrky sedadla a vrtulník se rozplynul, jako kdyby z něj vypadl. Nedokázal se té vzpomínce ubránit.

Stál v místnosti se sedmero dveřmi. V ruce držel pušku.

Jedny dveře se otevřely a dovnitř vběhla postava ve skafandru, která někoho nesla. Dorian vypálil na bezvládné tělo, které běžec svíral v náručí. Výstřel je rozerval na kusy a odhodil obě postavy zpátky ke dveřím.

Přeživší sebou začal házet a snažil se přitom udržet mrtvé tělo v objetí. Dorian k němu přikročil a pozvedl pušku. Postava vstala. Dorian vystřelil a zasáhl ho přímo doprostřed trupu, ale to už jeho cíl vyběhl jinými dveřmi. Uprchl.

Dorian zauvažoval, jestli se nemá pustit za ním. Přiskočil k ovládacímu pultu a zahýbal prsty. Ne. Jeho nepřítel se nacházel v té části lodě u Gibraltaru, z níž nebylo úniku. Dobře mu tak – věčnost strávená v podmořské hrobce.

Dorian přeprogramoval jeden z portálů, aby ho přenesl do mezihvězdného plavidla, ve kterém přiletěl vědecký tým. Už měl genetickou léčbu, kterou potřeboval k dokončení přeměny. Až bude mít i loď, bude moci pomstít svůj národ.

Ovládací pult potemněl. Dorian na něj zůstal civět. Vědci svou loď zablokovali. Mazané. Měli za ušima, ale on byl chytřejší.

Vyšel z místnosti a vydal se chodbou. Tuhle chodbu znal. Už ji jednou viděl. Před ním se se zasyčením otevřely dveře.

Stejná místnost. Teď v ní ovšem visely tři ochranné obleky a na lavičce stály tři kufříky.

Oblékl si skafandr a chopil se dvou kufříků.

Pak odkráčel do laboratoře. Naprogramoval kufříky, načež zvedl stříbrný váleček obsahující hotovou terapii.

Vyšel z lodě.

Venku se stejně jako předtím rozkládala ledová katedrála.

Postavil kufřík na zem a dotkl se několika míst na předloktí, kde byl do skafandru vestavěný ovládací panel. Kufřík se začal pomalu měnit. Vypadalo to, jako by se sléval dohromady, načež ta bělostříbřitá tekutina, která až dosud byla slitinou, zavířila u země a začala stoupat, pohupovala se jako kobra vynořující se z košíku. Ze stříbrného sloupu se vydělila dvě ramena, která se prudce srazila. Úponky se proplétaly, dokud neutvořily zářící bránu. Dorian instinktivně věděl, co to je – červí díra. Průchod k místu, na které se potřeboval dostat.

Prošel branou.

Ocitl se na vrcholku hory. Ne, bylo to víc než jen hora. Sopka. Pod ním se dmuly a převalovaly žhavé vlny roztavené skály. Na okolních ostrovech se rozkládal tropický ráj.

Natáhl ruku s válečkem a upustil ho do polévky z rozteklého kamene.

O co tady šlo?

V duchu se mu vynořila odpověď. Záložní plán. Kdybych selhal – kdybych zůstal uvězněný ve výzkumné lodi –, genetická přeměna proběhne i beze mě. Bude to jen otázka času, kdy sopka vybuchne a vystřelí lék do vzduchu, aby ho déšť roznesl po celém světě.

Postavil na zem druhý kufřík. Zformovala se další brána, kterou odešel.

Vynořil se na můstku výzkumného plavidla. Bylo samozřejmě ukryté pod povrchem, ale s tím hned něco udělá.

Přistoupil k řízení a začal zapínat jednotlivé okruhy jeden po druhém. Náhle obrátil hlavu.

Že by cítil…

Vzduch… uniká. Ano, teď už to bylo znát.

Dorian věděl, že riskuje – že vědec se ho může pokusit zajmout nebo zabít –, ale neměl na vybranou. Čekáním by ničeho nedosáhl. Pokusil se soustředit na stávající krizi.

Kolik času mu zbývá?

Vyběhl z můstku. V duchu se probíral možnostmi.

Nákladový prostor. Ne. Nemá kam utéct. Loď se nachází minimálně dvě stě metrů pod povrchem, možná i víc. Jak se v takových situacích postupuje?

Mají na palubě nějaké zařízení pro otvírání portálů? Smějí je vůbec mít? I kdyby je tu někde měli, nestihne je najít.

Skafandry. Ano, ve skafandru bude kyslík.

Cítil, jak vzduch s každou vteřinou řídne. Zastavil se a přitiskl ruku na stěnu, čímž si vyvolal plánek lodě. Skafandry. Kde budou? Někde u přechodové komory.

Už začínal sípat.

Polkl, ale slina se mu zadrhla v krku.

Dál se probíral plánkem. Potřebuje jinou možnost. Lékařská sekce. Byla blízko.

Odpotácel se k ní. Dveře se rozestoupily a Dorian se zhroutil na podlahu.

Před sebou uviděl řadu šesti opalizujících skleněných tubusů.

Připlazil se k nim.

Jak patřičné, pomyslel si. Strávit věčnost v tubusu hluboko pod zemí. To je můj osud. Nemohu mu uniknout. Nevykročím smrti vstříc a nenaplním své poslání. Má armáda nepovstane a já nikdy nedojdu klidu.

Tubus se otevřel.

Vydrápal se dovnitř.

* * *

Dorian se ocitl zpátky ve vrtulníku. Do tváře mu foukal vítr a v uších mu duněl řev rotorových listů.

Konečně to všechno dávalo smysl. Dílky do sebe zapadaly; celý obraz viděl zřetelně.

Portál v Německu vede na loď k Areovi. Brilantní.

Kate měla vzpomínky atlanťanské vědkyně. Dokáže odblokovat loď a osvobodit Area. Arés s Dorianem pak na Zemi společně dokončí své dílo a odvelí armádu do závěrečné války. Brzy poté se dočkají vítězství.

Dorian se zahleděl na Kate. Seděla naproti němu se zavřenýma očima.

V duchu slyšel Areova slova. Ona je klíčem ke všemu. Musíš však počkat. Už brzy získá jistý útržek informace – kód. Ten je klíčem k mému osvobození. Musíš ji dopadnout, až získá kód, a přivést ji ke mně.

Dorian žasl nad Areovou genialitou. Najednou mu došel celý rozsah atlanťanova plánu. Vzbudilo to v něm… bázeň. Konečně měl pocit, že našel sobě rovného. Ne – nadřazeného. Arés však byl ještě něčím víc. Teď už to Dorian chápal: Arés navrhl celý proces zčásti i kvůli němu – aby Doriana povznesl. Ta šaráda v Antarktidě i nalezení Kate, které dostal za úkol. Skoro jako by Arés Doriana… učil. Bylo v tom však ještě něco. Arés mu nebyl jen učitelem. Dorian v sobě měl část Areova já, jeho vzpomínky, a nejen to – i jeho tužby a neuskutečněné sny.

Otec. To bylo nejpříhodnější označení. Přesně tím pro něj Arés byl.

A brzy se opět shledají.

Dorian se pokusil představit si jejich znovushledání, co řekne on a co Arés. A potom… co dalšího ho ještě Arés může naučit? Co se Dorian dozví o sobě samém? Teď už mu to bylo jasné. Tohle byla jeho nejniternější touha – konečně rozluštit největší záhadu ze všech: jak se stal tím, kým je.

Na druhé straně portálu čeká Arés s odpověďmi. Brzy už u něj budou.

Kapitola 92

SKPN

Atlanta, Georgia

Paul Brenner otevřel dveře a zamířil k lůžku, kde ležel jeho synovec.

„Jak ti je?“

Chlapec k němu vzhlédl. Chtěl něco říct, ale nezmohl se na jediné slovo. Co se to s ním děje? přemýšlel Paul.

Zkontroloval fyziologické hodnoty. Vše v normálu. Po tělesné stránce se z toho zotavil přímo zázračně.

Paul si promnul spánky. Co je to se mnou? Proč mi to nemyslí? Jako by měl v hlavě mlhu, matoucí opar, před kterým není úniku.

* * *

David se snažil zpracovat to, co mu Janus právě sdělil. „Vy nás vracíte zpátky do doby kamenné? Vy nás… degenerujete?“

„Zajišťuji vaše bezpečí. Nepochopil jste snad nic z toho, co jsem vám říkal? Po našich lidech pátrá nepředstavitelně silný nepřítel. Vy v sobě máte něco z nás. Regrese a degenerace představují vaši jedinou šanci na záchranu druhu.“

„Za předpokladu, že jsme vůbec tentýž druh. Podívejte, my se vracet nehodláme. Tohle odmítám přijmout.“

„To já respektuji, pane Vale. Proto jsem si vás vybral – bojujete za svůj druh a přinášíte pro něj oběti. Dodržujete lidský kodex. V tuto chvíli vás však zrazuje. Právě jste vyslechl dějiny svého světa a druhu. Ti primáti, kteří slezli ze stromů a začali si hledat potravu v savaně, měli nadání pro přežití. Zeptejte se šimpanzů a goril, jak se jim líbila možnost zůstat na stromech. Žilo se jim tam snáz, ale ti, kdo se odvážili dál, kdo si zvolili tvrdou alternativu, nakonec zesílili, přizpůsobili se a vyvíjeli se – aspoň těch několik, kteří přežili. I kmeny, které se před tobskou katastrofou stáhly k moři, měly talent pro přežití. Jde o určující znak vašeho druhu. S jeho pomocí přežijete i tuto zkoušku.“ Janus trhl hlavou k tunelu. „Kostka už vyšla ven –“

David se chopil baterky. „Tenhle rozhovor ještě neskončil.“

„Skončil už velmi dávno, pane Vale.“

* * *

David vyvedl Januse a Mila ven na slunce, jehož paprsky dopadaly do ústí tunelu. Zářící žlutá kostka se vznášela těsně nad nově vzniklým východem.

David překročil práh jako první a pročesal místnost útočnou puškou. Nikde se nic nehýbalo. V rohu se šířila kaluž krve. David se k ní připlížil v obavě, co uvidí.

Kamau. Rána nožem do hrudi.

Sklonil se a přitiskl prsty na přítelův krk. Chlad pokožky zaznamenal dřív než absenci tepu. Stále je tam však držel, čekal, odmítal tomu uvěřit.

Janus s Milem na ten výjev jen mlčky zírali. Ani jeden z nich zjevně nevěděl, co říct.

David nakonec vstal a přešel ke Katině počítači, který zaklapl a nacpal do batohu i s ostatním vybavením. „Padáme odsud.“

Venku zamířil v čele skupinky zpátky na náměstí. Jejich vrtulník byl tentam.

Obrátil se k Janusovi. „Co máte v plánu? Do Německa už to nestihneme dřív než oni – na to mají moc velký náskok.“

„Jedna možnost by tu byla,“ opáčil Janus. „Pokud se tam dostaneme včas.“

„Rytíři mají letadlo,“ ozval se Milo. „Umíte je pilotovat, pane Davide?“

„Umím pilotovat cokoliv,“ utrousil David. Občas sice míval problémy s přistáním, ale to už si nechal pro sebe. Přece je nebude znervózňovat.

* * *

Dorian se díval, jak moře střídá pevnina. Itálie. Brzy přeletí do Německa a chvíli poté už budou u portálu.

Mor rozdrtil kontinentální část Evropy. NATO to zabalilo hned na začátku a nabídlo své zdroje do služeb humanitární pomoci. Teď už ho nic nezastaví.

* * *

Kate otevřela oči. Dorian na ni upíral pohled.

Ani nemrkla. Už se ho nebála. Věděla, kdo je, a věděla, kdo je on. Historie se nebude opakovat.

„Jsi v pořádku, Kate?“ optal se Dorian jízlivě.

„Tip ťop,“ odpověděla stejným tónem.

Vrtulník dosedl o půl hodiny později a Dorian ji vyvlekl ven.

Kolem opalizujícího portálu, z něhož do chladné tiché noci stoupaly výpary bílého světla, kroužily vojenské terénní vozy.

Kate za nimi viděla ležet na zemi mrtvé vojáky. Morové oběti. Německá vláda musela vyslat armádu, aby portál prozkoumala, ale vojáky sklátila nákaza. Ti, kdo neumřeli, museli uprchnout.

Dorian ji odtáhl ke svítícímu portálu.

„Drž se u mě,“ houkl přes rameno na Shawa. „Portál se za námi uzavře.“

Shaw popoběhl, načež všichni tři překročili práh a ocitli se někde jinde.

Kate to připomínalo chodby v antarktické hrobce. Tyhle chodby však byly užší. Poznávala to tu. Byli v její lodi – v mezihvězdném plavidle, v němž s Janusem přiletěla na Zemi.

Pokusila se nadechnout, ale zjistila, že jí v tom něco brání. Dorian se na ni zadíval, ale než stihl něco říct, začal do chodby proudit vzduch. Že by ji loď poznala? Ožívala snad kvůli ní? Ano, to bylo ono.

Dorian ji zatahal za paži a odvlekl ji matně osvětlenou chodbou.

Na křižovatce se zastavil. Působil dojmem, že se snaží rozpomenout, kudy má jít – nebo kudy už někdy šel?

„Tudy,“ ukázal.

Tlumené krůpěje světla v podlaze a stěnách zářily stále jasněji. Kate však vzápětí pochopila, že si jen začíná zvykat na šero.

Vnímala i další pozvolnou změnu. Přizpůsobovala se. Ta poslední vzpomínka na smrt v Antarktidě, kde ji Arés – respektive Dorian – zabil, ji změnila.

Kate vždycky měla problém najít s druhými společnou řeč. Nikdy tak docela neporozuměla lidem. Zoufale toužila po osobních vztazích, které by ji naplňovaly, ale nikdy to nešlo přirozeně. Vždycky ji to stálo velké úsilí.

Domnívala se, že tahle osobní touha ji přivedla k výzkumu autismu a k hledání léku pro osoby bez mozkového uspořádání umožňujícího chápání sociálních narážek a práci s jazykem. Teď už věděla, že její motivace byla ještě hlubší.

Dorian měl pravdu – nevyznala se v lidech. Dala se snadno obalamutit. Jenže teď byla ve hře strategie a ona znala její historii. Znala i jednotlivé hráče. A věděla, jak to bude probíhat. Je mazanější než on a převeze ho.

Kapitola 93

U Ceuty

David hnal letadlo maximální rychlostí. Tady už nehrozilo, že by jim došlo palivo.

Na obzoru se vynořila Ceuta. David zapnul vysílačku a začal se dorozumívat s kontrolní věží. Kolejnicová děla mohla letoun snadno sestřelit a on si nebyl jistý, jak na něj budou reagovat. Jinou možnost však neměl.

Vzápětí přišla odpověď. „Máte povolení k přistání, pane Vale.“

Davidovo přistání bylo přinejlepším kodrcavé, ale žádného z pasažérů nepohnulo k připomínkám. Byli na pevné zemi a byli naživu. Stejně jako Kate, aspoň co zatím věděl. Hezky jedno po druhém.

Když s Janusem a Milem vystoupili z letounu, spatřil, jak se k letišti blíží konvoj. Podvědomě sevřel útočnou pušku.

Konvoj zastavil a dveře prvního terénního vozu se rozletěly. Berberská náčelnice, která ho před několika dny ocejchovala, vystoupila z auta a ležérním krokem zamířila k němu. Ve tváři měla úsměv.

„Myslela jsem, že tě už asi nikdy neuvidím.“

„Nápodobně.“

Zvážněla. „Vrátil ses, abys opět převzal velení?“

„Ne. Jen tudy projíždím. Potřebuju džíp.“

* * *

Čtvrthodinu nato už David ujížděl ozlomkrk do hor, kde se před pár dny vynořil, když opouštěl atlanťanskou loď v immarijské uniformě.

„Nevím, kde je vchod,“ zavolal na Januse.

„Budu vás navigovat,“ odpověděl Janus.

Pokračovali dál. Davidovi se to zdálo jako celá věčnost. Svah byl stále strmější a kamenitý terén zrádnější. Cítil, jak se mu šance na Katinu záchranu s každou další vteřinou vzdaluje, až mu Janus konečně poklepal na rameno: „Tady zastavte.“

David zaparkoval pod příkrou skalní stěnou. Janus vyskočil, ještě než vůz zastavil, a vydal se rázně ke skále. David a Milo se ho snažili doběhnout.

„Co máte v plánu, Janusi?“ zavolal na něj David. Janus mu v letadle odmítl sdělit jakoukoli konkrétní podrobnost svého plánu, což ho znervózňovalo.

„K tomu se ještě dostaneme,“ opáčil Janus. Zahnul za roh, a když ho David napodobil, zjistil, že po vědci není ani stopy. Obrátil se a zapátral kolem sebe. Skalní stěna nalevo od něj vypadala stejně jako ta, z níž se vynořil, ale jistý si tím nebyl.

„Hej!“ vykřikl. Rozběhl se ke skále a přejel po ní rukou. Byla na omak pevná. Začal přecházet sem a tam. Milo tam jen stál, jako kdyby na něco čekal ve frontě.

„Janusi!“ zařval David. Janus ho zradil. Celou tu dobu měl v úmyslu –

Janus se vynořil přímo z neporušené skály ve stejnou chvíli, kdy se projekce kolem něj rozplynula. „Musel jsem vypnout silové pole. Následujte mě.“

„Aha. No, taky jste nám mohl…“ David zavrtěl hlavou a zařadil se za Januse, který je vedl tunelem vyhloubeným kostkou – po stejné trase, která Davida předtím dovedla ven. Sjeli výtahem, který si rovněž pamatoval z dřívějška.

Když tady byl předtím, všechny dveře byly zamčené. Teď se otvíraly, jakmile se k nim trojice přiblížila.

Janus zahnul doleva a uvedl je do místnosti se čtyřmi dveřmi.

„Co teď?“ chtěl vědět David.

„Teď budeme čekat. Jestli se nemýlím, Kate už bude vědět, co má udělat. Otevře tubus, v němž je uložen Arés, a zároveň odblokuje celou loď. Tím se nám naskytne příležitost. Bude to kratičký okamžik, během něhož budeme moci udělat, co je zapotřebí.“

Pak jim vylíčil zbytek plánu a David jen přikyvoval. Úplně se v tom ztrácel; mohl jedině důvěřovat Janusovi.

Poté se obrátil k Milovi a podal mu pistoli.

Milo si ji přeměřil, načež o krůček couvl.

„Jestli z těch dveří vyjde kdokoli kromě nás, Milo, musíš ho zastřelit.“

„To nemůžu, pane Davide –“

„Musíš –“

„Vím, že to musím udělat, abych přežil. Ale nemám na to. Vím, že kdyby ta chvíle nastala, nedokázal bych stisknout spoušť. Nedokázal bych někomu vzít život. Na cestě za maltskou archou jsem se mnohému naučil. To nejdůležitější, co jsem objevil, je mé pravé já. Mrzí mě, že vás zklamu, pane Davide, ale nedokázal bych vám lhát a nebudu se vydávat za někoho, kým nejsem.“

David přikývl. „Nezklamals mě, Milo, to mi věř. Doufám, že ti svět nezavdá příčinu nebo příležitost ke změně.“ Na okamžik se mu vybavila jeho vlastní vysokoškolská studia předtím, než ho zasypala ta budova a než se vydal osobní cestou pomsty.

Janus přistoupil ke zdi, z níž se vyklopil panel. Vytáhl další žlutou kostku a zanořil prsty do světla, které ji obklopilo.

Pak se vrátil k Milovi a podal mu ji. „Tato kostka je podobné té, kterou jsem použil v katakombách pod Maltou. Nikoho neusmrtí, ale omráčí všechny v dosahu – včetně tebe, Milo. Na atlanťany samozřejmě nezabírá, ale mohla by ti poskytnout odklad, než dorazí spojenci.“

„Máte ještě nějaké supermoderní zbraně?“ optal se David.

„Nic užitečného. Hlavně se řiďte mým plánem. A následujte mou kostku.“ Janus se přisunul k portálu a zvedl kostku, aby ji mohl hned uvolnit.

„Než tam projdeme, chci lék na mor.“

„Už jsem vám řekl, pane Vale, že diskuse je u konce. Vy i Kate sdílíte čistou formu atlantského genu. Oba přežijete v nezměněné podobě.“

„To je nepřijatelné.“

„Vaše schválení není nutné.“

* * *

Dorian přivedl Kate k dvoukřídlým dveřím, před nimiž se zastavil.

Dotkl se panelu a dveře se rozestoupily.

V místnosti stálo sedm tubusů. V prostředním se nacházel Arés. Jeho chladné oči je bez mrknutí pozorovaly.

Dorian na něj chvíli upíral zrak. „Propusť ho,“ vyzval Kate, aniž by se na ni podíval.

Pozvedla svázané ruce a zahýbala prsty. „Nejdřív propusť ty mě.“

„To zvládneš,“ obořil se na ni.

„Nezvládnu.“ Ukázala na pult. „Neumím ho ovládat se spoutanýma rukama. Rozvaž mě a já ho pustím ven.“ Odmlčela se. „Copak? Bojíte se, že mě ve dvou nepřeperete? Nebo ve třech?“

Dorian pokynul Shawovi, který vytáhl útočný nůž a přeřízl zdrhovací pouta.

Kate přistoupila k ovládacímu panelu. Cítila, jak se na ni upírají Areovy oči.

To, co teď udělá, rozhodne o osudu jí samotné i mnoha dalších.

Vzpomínky byly stále zřetelnější a ty nejživější se týkaly spíš osob než míst. Janus. V průběhu tisíciletí spolu prozkoumali stovku světů. Nijak se to na něm neprojevilo. Zato ona se s postupem času změnila. Byla čím dál soucitnější, uvážlivější a odhodlanější. A zatoužila být s někým, kdo jí bude podobnější, s někým, kdo bude oplývat intelektem i vášní. Někým, jako je David.

Jednu věc týkající se Januse si však vybavovala zřetelněji než vše ostatní – byl to nejinteligentnější člověk, jakého znala. Spoléhala na to. Šance, kterou mu hodlá poskytnout, neponechávala prostor chybě.

Vsunula ruce do oblaku modrého světla, který se zformoval nad panelem.

Kolem ní se začala rozsvěcovat světla a ostatní ovládací panely se s blikáním zapínaly.

Dveře tubusu se odsunuly a Arés vyšel ven.

„Skvělá práce, Doriane.“

* * *

„Teď, Davide!“

Portál se otevřel a Janus jím proběhl s Davidem v závěsu.

Janus mrštil do chodby kostku, která odsvištěla, udávajíc cestu žlutou světelnou stopou.

Kostka najde Kate a David ji odvede zpátky k portálu. Janus mu slíbil, že se o loď postará. Nesměl dopustit, aby padla do Dorianových nebo Areových rukou.

David se rozběhl za kostkou. Slyšel, jak přilehlou chodbou dusají Janusovy boty.

* * *

Jakmile Arés vystoupil z tubusu, Kate se vrhla přes celou místnost na Doriana. Její útok ho zaskočil. Pěstí ho udeřila do čelisti a odhodila nejdřív ke stěně a pak na zem. Kate přistála na něm a vnímala, jak se jí zmocňují Shawovy ruce, které ji odtahují. Diverzní akce jí však vyšla. Získala tím dost času? Odpověď se dostavila v podobě oslepujícího žlutobílého světla, které náhle zaplavilo celou místnost.

* * *

David uháněl ze všech sil chodbou. Kostka před ním vletěla do nějaké místnosti, v níž se vzápětí zablesklo. David zaslechl výkřik a hnal se dál.

* * *

Shaw zařval bolestí, zhroutil se na podlahu vedle Kate a Doriana a začal se svíjet.

Kate se zvedla a vyběhla ze dveří, ale někdo ji chytil. Pokusila se mu vytrhnout, ale silné paže si ji obrátily k sobě.

David.

„Poběž,“ vyzval ji a rozběhl se chodbou.

* * *

Dorianovi zvonilo v uších a před očima měl mžitky. Někdo ho trhnutím postavil. Panel na protější stěně zrovna vybuchoval. Co se to děje?

Vnímal, jak se loď chvěje.

Arés mu uštědřil facku a popadl ho za bradu. „Soustřeď se, Doriane. Janus spouští autodestrukční okruh. Musíme sebou hodit.“ S těmi slovy ho odtáhl z místnosti.

Dorian koutkem oka zahlédl Shawa, jak tam leží a svíjí se bolestí. Sevřel dveřní zárubeň. „Adame!“

To už jím Arés smýkl a dvoukřídlé dveře se zavřely. „Musíme ho tam nechat. Nebuď hlupák, Doriane,“ pronesl, když ho táhl chodbou.

Další exploze je srazila na zem.

Dorian vyskočil a zamířil zpátky k místnosti, z níž se stále ještě ozýval Shawův křik.

Arés ho vzal za ramena a přitiskl ke stěně. „Neopustím tě. Jestli ho tam nenecháš, zabiješ nás oba i všechny tam dole. Rozhodni se, Doriane.“

Dorian zavrtěl hlavou. Jeho bratr, jeho jediná rodina… Tohle si nemohl vzít na svědomí.

Paže jím zatřásly a znovu jím mrštily o stěnu. „Rozhodni se.“

Dorian vnímal, jak se odvrací od Shawa, od jediného člověka na světě, na kterém mu doopravdy záleželo. Pak už s Areem zase běželi. Další výbuch. To nemůžou stihnout.

* * *

Janus vyťukal poslední sekvenci a poodstoupil, aby mohl na displeji sledovat, jak jednotlivé části lodi vybuchují a nastává dekomprese. Z obrovského plavidla brzy zůstane jen zuhelnatělý vrak.

Ale ona bude v bezpečí.

Na ničem jiném nezáleželo – šlo o jediný důvod, proč se trmácel sem nebo na kterýkoli z těch stovek dalších světů.

Lodí otřásl další záchvěv. Brzy si pro něj přijde smrt. Konečně to udělal – obětoval život, aby ji zachránil, jak se k tomu odhodlával den co den těch třináct tisíc let, které strávil v místnosti pod Gibraltarskou zátokou. Teď se to zdálo tak snadné, tak prosté. Janus věděl proč – protože už nikdy neprocitne, už nikdy neobživne. Neprobudí se se vzpomínkou na smrt, nebude muset čelit nepolevující agonii, jakou snášeli lidé v Areově oživovací lodi. Zemře s vědomím, že zachránil jediného člověka, na kterém mu kdy záleželo. V tu chvíli porozuměl příběhům o Katině otci, jeho oběti na Gibraltaru. I Martinovi. Možná, že poddruh 8472 byl vyspělejší, než odhadoval. I tak na tom ovšem brzy přestane záležet. Můstkem otřásla další exploze a Janus se musel přidržet, aby neupadl.

Kolik času mi zbývá?

Snad ještě stihne napravit jednu poslední chybu. Zapnul přístroj pro mezihvězdnou komunikaci, odkašlal si a napřímil se.

„Jmenuji se doktor Arthur Janus. Jsem vědec a občan dávno zaniklé civilizace…“

* * *

Za dvoukřídlými dveřmi čekala místnost se třemi portály. Arés se pustil do práce se světelným oblakem nad panelem. Dorian si připadal otupělý, ochromený. Arés ho protáhl portálem ve chvíli, kdy stěny rozechvěla další tlaková vlna.

Dorian se vpotácel do místnosti, kterou už znal, té se sedmero dveřmi. Arés byl předkloněný, opíral se rukama o kolena a lapal po dechu.

Když popadl dech, narovnal se. „Tak to vidíš, Doriane. Oslabují tě. Berou tě za srdce. Brzdí tě. Snaží se ti zabránit, abys udělal to, co je nutné pro přežití.“ Vyšel z místnosti.

Dorian ho mechanicky následoval. Měl pocit, že se na sebe dívá zvenčí. Nic necítil. Žádnou reakci.

Arés se zastavil u vchodu do rozlehlého sálu s nekonečnými řadami tubusů.

„Už jsi připravený, Doriane. My je zachráníme. Tohle jsou teď tví lidé.“

Kapitola 94

U Ceuty

Kate vyletěla z klenutého portálu vteřinu předtím, než vedle ní přistál David. Portál se za nimi zavřel.

Milo k ní přiskočil a pomohl jí vstát.

„Není vám nic, doktorko Kate?“

„Jsem v pořádku, Milo. Děkuju.“ Vrhla se k panelu vedle portálu. Ano, spojení s lodí bylo přerušeno; loď byla zničena. Janus to dokázal. Jakmile uviděla Davida samotného, pochopila, co měli v plánu. Janus se zachoval statečně.

Pohled na Davida jí potvrdil, že ten oheň, malý úlomek jejího já, plamínek, který v sobě rozdmýchala, pořád ještě plane. A že musí jednat rychle, nemá-li vyhasnout.

Vyvolala si plánek lodi, respektive té části, v níž teď byli uzavřeni. Obsahovala zdravotnickou místnost a jednu z laboratoří. S tím by si mohla vystačit. Začala programovat postup – genovou terapii, která zvrátí oživovací proces, jenž jí přeuspořádá mozek. Ztratí atlanťanské vzpomínky, ale bude zase sama sebou. Její prsty se rozletěly po panelu.

David se posadil, chvíli zíral na portál a pak se k ní rozběhl. „Janus už by tady měl být –“

„Nevrátí se.“

Už skoro měla řešení. Do laboratoře to nebylo daleko. Několik pater.

„Poskytl nám falešný lék.“

Ještě několik posledních úprav –

„Hej!“ David ji vzal za loket a před oči jí nastrčil batoh. „Ta léčba, kterou poslal Kontinuitě, vrátí všechno zpátky. Brzy se dočkáme další reprízy Flinstoneových.“ Zadíval se na ni. „Přinesl jsem ti počítač. Dokážeš to spravit?“

Zvedla hlavu. „Ano. Ale když to udělám, už nestihnu spravit sebe.“

„Spravit…“ Zapátral v její tváři. „Nechápu.“

„To vzkříšení. Ty vzpomínky. Přestávám být sama sebou. Za pár minut skončí závěrečná fáze oživovacího procesu. Pak už to nebudu… já.“

David nechal batoh klesnout k boku.

„Co chceš dělat?“ Katin hlas zněl mechanicky. Čekala.

„Vím, co chci – chci tebe. Ale znám tě, tu ženu, kterou miluju. A vím, pro co by ses rozhodla, co bys obětovala. Vím, cos mi připomněla před několika dny v podpalubí jachty na Středozemním moři. Připomnělas mi, kým skutečně jsem, a já ti teď připomínám, kým jsi ty. Minimálně tohle ti dlužím bez ohledu na to, co chci já sám.“

Kate si ho měřila pohledem. V duchu se jí to znovu vybavilo. Jak ho zachvátila iracionální krvežíznivost, jak ho přivedla zpátky, když mu připomněla, co je v sázce. Teď to probíhalo stejně, až na to, že byla až příliš racionální, až příliš objektivní. Věděla, co chce, a věděla, co je v sázce. Jenže když zachrání sebe, když ty vzpomínky vymaže, vyjde z téhle stavby a vrátí se do primitivního světa obydleného lidmi, které odmítla zachránit. Bude mít na svědomí bezpočet mrtvých. Bude na tom stejně jako lidé v antarktických tubusech, už nikdy nebude schopná cítit štěstí, pořád ji bude pronásledovat minulost. Před touhle chvílí a tímhle rozhodnutím už nikdy neuteče.

Byla to jednoduchá volba – ona, nebo oni. Zachránit ty, kdo trpí následky falešného léku, který Janus poslal Kontinuitě – nebo zachránit sebe. Jenže tak jednoduché to zase nebylo. Když zvolí sebe, už nikdy nebude taková jako dřív. Když se však rozhodne pro ně, mohla by ztratit poslední zbytky svého já, poslední útržek ulpívající na osobě, kterou byla a jíž se stala.

V tu chvíli konečně porozuměla Martinovi. Všechna těžká rozhodnutí, která učinil, oběti, to břímě, které s sebou celé roky vláčel. A proč se tak zoufale snažil udržet ji co nejdál od tohoto světa.

Vnímala, jak se chápe batohu a vytahuje z něj počítač. Otevřela si aplikaci Kontinuity a okamžitě začala ťukat do kláves. Teď už chápala, co Janus udělal. Měl to skvěle vymyšlené. Celou dobu pátral po čisté formě atlantského genu. Část lodi, v níž se nacházela jejich výzkumná databáze, byla beze zbytku zničena a jejich mezihvězdné plavidlo bylo zablokované, takže tamější databáze byla nepřístupná. Nalezení ostatků alfy představovalo jeho jedinou možnost.

Byl to strhující pohled: v genomových mapách teď viděla všechny endogenní retroviry – ty, které zaváděli s Janusem, i pozůstatky změn, s nimiž pomáhala Areovi/Dorianovi. Jako kdyby se pustila do skládačky, kterou jako dítě nedokázala sestavit, ale vrátila se k ní v dospělosti s vědomostmi a duševními schopnostmi nutnými k jejímu vyřešení. Martin měl pravdu. Zásahy, k nimž došlo ve středověku, způsobily v genomu změny s radikálními následky. A ty překazily regresní léčbu, kterou se Janus pokusil nasadit s pomocí zvonu.

Konečně pochopila všechny změny, které v duchu viděla jako malá světélka žhnoucí v hromadě sutin. Teď je mohla shromáždit, vyrovnat si je před sebe a vytvářet různé vzory s rozdílnými výsledky. Projela si na počítači několik variant.

Poslední dílek představovala databáze Symfonie, kolekce milard sekvenovaných genomů nasbíraných v orchidejových čtvrtích po celém světě. Škoda, že svět musel stanout na pokraji zániku, aby se podařilo něco tak neuvěřitelného.

Hlavní problém byl v tom, že Kate musela stabilizovat všechny genetické změny – Areovy zásahy i ty, na nichž se podílela s Janusem. V podstatě musela vytvořit léčbu, která všechny synchronizuje – umírající, degenerující i ty, co procházejí zrychleným vývojem – a vytvoří jednotný stabilní genom. Hybridní atlanťansko-lidský genom.

Zhruba po půlhodině práce na displeji zablikala zpráva.

Identifikována 1 cílová terapie.

Kate ji prostudovala. Ano, to bude fungovat.

Měla by cítit euforii, pýchu, snad i úlevu. O tuhle chvíli usilovala odmalička – jako atlanťanka i jako pozemšťanka. Konečně vytvořila terapii, kterou se završí její životní dílo, genetickou léčbu, která zachrání lidstvo a napraví všechny dřívější chyby. Přitom však měla pocit, že jen dokončila vědecký experiment a došla k závěru, který tušila, předpokládala, očekávala celý život. Místo radosti cítila pouze chladný, nezaujatý zájem o výsledek. Možná, že atlanťané neprožívali radost jako lidé. Třeba u nich radost vyšla z módy před čtyřmi miliony lety.

To je další úkol, který ji čeká – spravit sebe sama, vrátit se k tomu, čím byla dřív. Přemítala, jaká je šance, že experiment uspěje.

Zvedla satelitní telefon. „Musíme vyjít na povrch.“

Následovala Davida ven z lodě. Z horského úbočí se na okamžik zahleděla k Ceutě. Černé, spálené prostranství pod masivními hradbami bylo poseté mrtvými koňmi a lidmi. Za zdí byla půda zbarvená do ruda masakrem, který tam David rozpoutal. Moře unášelo k přístavu poslední zbytky morového člunu, které se pomalu blížily k pobřeží.

Ten výjev… ano, rozhodla se správně, i kdyby to mělo znamenat, že se vzdala posledního zbytku svého já. Teď už si tím byla jistá.

Připojila satelitní telefon k počítači a odeslala výsledky Kontinuitě.

Když se údaje přenesly, odpojila telefon a spojila se s Paulem Brennerem.

Vzal to hned, ale mluvil roztržitě, nesoustředěně. Kate mu všechno musela několikrát opakovat. Došlo jí, co se stalo – Paul nasadil Janusův falešný lék své vlastní kohortě. Kontinuita teď představovala výchozí bod pro šíření Janusovy regresní terapie, jejímž zářením se nakazil i Paul. Kate mu však neměla jak pomoci. Mohla jen doufat, že najde její výsledky a zapamatuje si, co má udělat.

Ukončila hovor. Teď už se dalo jen čekat.

* * *

Dorian vstoupil do ztemnělé sluje. „Co teď?“

„Teď budeme bojovat,“ odvětil Arés, nespouštěje oči z kilometrů skleněných tubusů.

„Nemáme loď,“ namítl Dorian.

„To je pravda. Nemůžeme přenést boj na jejich stranu, ale můžeme je přitáhnout sem. Měl jsem velmi dobrý důvod, abych toto plavidlo pohřbil zde v Antarktidě, Doriane.“

Kapitola 95

SKPN

Atlanta, Georgia

Paul Brenner se opřel o zeď. Soustředění ho stálo veškeré úsilí. Kde jsou všichni?

Chodby zely prázdnotou. V kancelářích nikdo nebyl. Schovávají se před ním. Musí je najít.

Ne. Musí udělat něco jiného. Ona mu něco poslala. Ta hezká z těch filmů.

Před ním se odsunuly skleněné dveře. Na monitorech v místnosti něco blikalo.

JEDEN VÝSLEDEK

Jeden výsledek. Výsledek čeho? Výzkumu. Toho, který vede.

Výzkumu čeho? Léku. Na mor. Byl nakažený. Lékem. Ne, to nemůže být pravda. Jak by mohl být nakažený lékem? Tady něco nesedí.

Přeletěl pohledem sál. Prázdný. Podlaha byla zaneřáděná kelímky s kávou. Na stole i na židlích se válely potřísněné papíry.

Posadil se a přitáhl si klávesnici.

Dostavil se náhlý záblesk příčetnosti. Jeden výsledek.

Ťukal do kláves, dokud ho nerozbolely prsty.

Písmena na monitoru se změnila.

Odesílání nové terapie do všech orchidejových čtvrtí…

Kapitola 96

Posloucháte stanici BBC, hlas nynějšího triumfu lidstva, první den po atlantském moru.

BBC odhalila, že zprvu hlášená dezorientace a zastřenost mysli spojované s lékem na atlantský mor byly jen dočasnými vedlejšími účinky léčiva.

Orchidejové čtvrti z celého světa nyní hlásí stoprocentní míru úspěšnosti bez nutnosti další léčby orchideou.

Čelní státníci kvitovali tento průlom s povděkem a připomínkami svých historických investic do lékařského výzkumu, jakož i neochvějného odhodlání udržet kurz v této temné době.

Naše zdroje u výzvědných služeb v této souvislosti hlásí, že občané států spravovaných firmou Immari International dostali nařízeno evakuovat pobřežní oblasti. Obyvatelstvo celých regionů v Jihoafrické republice, Chile a Argentině se stahuje s příděly jídla a vody do horských krajů.

Doktor Phillip Morneau z mozkového trustu Západní zítřek k tomu dodal:

„Prohráli. Sázeli na to, že mor proběhne, jak má, na zkázu lidstva. A my jsme jako vždycky obstáli. Jak výmluvné – oni teď doslova prchají do hor.“

Obezřetnější pozorovatelé předložili domněnku, že immarijský krok může být součástí většího plánu, případně začátkem protiútoku.

Podrobnosti budeme přinášet průběžně.

Kapitola 97

SKPN

Atlanta, Georgia

Paul Brenner se šoural chodbami Kontinuity. Měl pocit, jako by se zotavoval z úporné rýmy. Konečně mu to však myslelo a věděl, co musí udělat. Bál se toho, bál se odpovědi.

Když míjel posuvné skleněné dveře ústředí orchidejové sekce, všiml si, že v místnosti sedí o samotě mladá analytička a zírá na obrazovku. Na stolech byl pořád ještě nepořádek a všude byly poházené kelímky s kávou a zmačkané papíry.

Přistoupil ke dveřím. Když se rozestoupily, analytička k němu vzhlédla s výrazem, v němž se naděje mísila s údivem. Nebo úlevou? Paula to trochu zaskočilo.

„Už můžete jít domů,“ řekl.

Vstala. „Já vím… jen jsem nechtěla… být sama.“

Paul přikývl. „Co ostatní?“

„Museli odejít. Někteří jsou ještě… tady.“

V márnici, dokončil v duchu její větu. Přistoupil k velkému monitoru a vypnul ho. „Pojďte. U mě doma taky nikdo není.“

Společně vyšli ze sekční místnosti a Paul ji požádal, aby na něj počkala před pokojem, na kterém ležel jeho synovec. Otevřel dveře a obrnil se proti tomu, co možná uvidí…

„Strejdo Paule!“

Synovec se na lůžku převalil. Pohled měl jasný, ale když se pokusil nadzvednout, svaly mu selhaly a zhroutil se zpátky do postele.

Paul přiskočil k lůžku a vzal ho za rameno. „Nepřepínej se, kámo.“

Chlapec se na něj usmál. „Tys mě uzdravil, viď?“

„Ne. To byla jiná lékařka. Mnohem chytřejší než já. Já jsem jenom dělal donášku.“

„Kde je máma?“

Paul se ke kloučkovi naklonil, vzal ho do náruče a odnesl ho z místnosti. „Teď si odpočiň.“

„Kam to jdeme?“

„Jdeme domů.“

Řekne mu to, až se zotaví.

Až se oba zotaví.

* * *

Kate už dávno zaklapla laptop a stála na okraji skalního srázu.

David mlčky čekal za ní.

Zřejmě vycítil, že potřebuje prostor, ale nehodlal ji spustit z očí.

Spolu pozorovali z horského vrcholku, jak se slunce noří za Atlantik. Poslední sluneční paprsky už sklouzávaly po hoře a vrhaly dlouhý stín na krvavou scénu u Ceuty. Věděla, že totéž se odehrává na druhém břehu průlivu na Gibraltaru, kde vrhá stín gibraltarská skála.

Když nastala noc, konečně promluvila: „Co bude teď? S námi?“

„Nic se nezměnilo.“

„Já jsem se změnila. Nejsem stejná –“

„To, cos právě udělala, dokazuje, jaká jsi. My to zvládneme. Já počkám.“ Přistoupil k okraji srázu, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Nikdy se nevzdávám naděje, když jde o někoho, koho miluju.“

Jakmile to vyslovil, Kate si uvědomila, že jí pořád ještě zůstala nejdůležitější část jejího já. Nebyla sice tak úplně sama sebou, ale ještě v ní bylo něco z té staré Kate, něco, na čem se dalo stavět. Usmála se.

David zapátral v její tváři a pokrčil rameny. „Co je? Přehnal jsem to?“

Vzala ho za ruku. „Ne. Líbilo se mi to. Pojď. Podíváme se, co dělá Milo.“

U vchodu do tunelu řekla: „Myslím, že máš pravdu. My to zvládneme.“

Epilog

Hvězdárna Arecibo

Arecibo, Portoriko

Doktorka Mary Caldwellová posunula myš, aby se počítač probral. Monitor ožil a začal zobrazovat data nasbíraná přes noc. Radioteleskop za oknem měl tři sta metrů v průměru – největší jednoaparátový teleskop na světě. Byl zapuštěný do země, takže vypadal skoro jako hladký šedivý talíř postavený na náhorní plošině a shlížející na zelené zalesněné hory za ní.

Zpoza hor se linuly první sluneční paprsky dopadající do talíře. Mary si ten pohled nikdy nenechala ujít, ale teď už nepůsobil stejně jako dřív – hlavně kvůli lidem, o které přišli.

Před morem zajišťoval chod hvězdárny tucet badatelů; teď byli tři. Z Areciba se zaměstnanci vytráceli celé roky vinou rozpočtových škrtů. Zbytek zlikvidoval mor.

Mary však každý den dál nastupovala na směnu, jak to dělávala předchozích šest let. Neměla kam jít a ani nestála o to být někde jinde. Věděla, že vláda Spojených států se každým dnem dostane k tomu, aby je odstřihla od přívodu elektřiny, ale byla rozhodnutá vydržet až do konce, dokud nezhasnou i poslední světla. Pak se vyrazí podívat do světa, jestli by se v něm nenašla nějaká práce pro astronomku.

Pro šálek kávy by zabíjela, jenže káva jim došla už před několika týdny.

Vrátila se k počítači. Bylo tam… Rozklikla si jeden z datových toků. V krku měla sucho. Sjela si analýzu a pak další. Obě potvrzovaly, že signál je uspořádaný. Žádné nahodilé kosmické radiační pozadí.

Byla to zpráva.

Ne, bylo to něco víc – okamžik, na který čekala celý život.

Zadívala se na telefon. V duchu si tu scénu zkoušela posledních dvacet let od chvíle, kdy poprvé snila o tom, že se stane astronomkou. Instinkt jí velel zavolat Národní vědecké nadaci, jenže těm volala od propuknutí nákazy každý týden a zatím se nedočkala odpovědi. Volala i do Stanfordského výzkumného ústavu – se stejným výsledkem. Kam má zavolat? Do Bílého domu? Kdo by jí uvěřil? Potřebovala pomoc, někoho, kdo by vysílání uměl zanalyzovat. Ústředí projektu SETI v kalifornském Mountain View? Ty ještě nezkoušela. Neměla k tomu důvod… možná –

Do pracovny vklopýtal John Bishop, další z vědců pracujících na jejich projektu. Většinou byl střízlivý jen první hodinu po probuzení.

„Něco jsem našla, Johne –“

„Kéž by to byla zásoba kafe.“

„Není to kafe…“

Autorská poznámka

Díky za přečtení.

Osm měsíců, které uplynuly od vydání Atlantského genu, bylo neskutečných, vyčerpávajících, povznášejících a všechno mezi tím.

Doufám, že Atlantský mor stál za čekání. Chtěl jsem mít dost času, abych napsal nejlepší román, jaký budu schopen.

Mnozí z vás byli tak laskaví, že na Atlantský gen napsali recenzi, a za to vám budu navěky vděčný. Vaše recenze pomohly objevit mé dílo a já dělám, co je v mých silách, abych si tu pozornost zasloužil. Navíc jsem se z nich hodně dozvěděl a četná vlídná slova mi rozhodně byla zdrojem inspirace, když jsem psal tenhle román.

Jestli si najdete chvilku na napsání recenze, moc bych si toho cenil a těším se na vaše ohlasy.

Už se nemůžu dočkat, až vyjde Atlantský svět, třetí a závěrečná kniha cyklu Záhada původu. Víc se dozvíte na mých anglicky psaných webových stránkách AGRiddle.com, kde najdete i sekci „Fakta versus fikce“, která se zabývá vědeckým a historickým pozadím Atlantského moru (AGRiddle.com/atlantis-plague/facts).

Ještě jednou díky za přečtení a mějte se hezky.

– Gerry

A. G. Riddle

P. S.: Pořád platí, že mi můžete případné nápady nebo ohlasy poslat e-mailem (ag@agriddle.com). Někdy mi trvá několik dní, než odpovím, ale odpovídám na každý e-mail.

Prodáno 06.09.2015 na www.Kosmas.cz zákazníkovi kucera.doma@gmail.com

Poděkování

Nestačím se divit, kolika lidem je zapotřebí poděkovat.

Jestli jsem se něco naučil, tak to, že psaní jde snáz, když člověk jenom píše (a nemusí „dělat spisovatele“). Psaní mě baví, ale dělat spisovatele je pěkná dřina.

Neustále přibývá lidí, díky nimž se mohu soustředit na psaní a dávat všechno do hodin, kdy ťukám do klávesnice, přecházím po místnosti a přemýšlím (takhle to vypadá, když píšu).

Anna doma dohlíží na to, abych se pravidelně myl a dokázal aspoň zhruba fungovat ve společnosti (což se hodí při psaní neatlanťanských postav). Teď se navíc zapojila i do celého tajemného spisovatelského dobrodružství a dělá pro mě korektury, propagaci a prakticky všechno ostatní kromě samotného spojování vět dohromady (nějak se živit musím).

Dále bych rád poděkoval:

Mé matce za rady a podporu – jako obvykle.

Davidu Gatewoodovi, mému redaktorovi par excellence, za to, že si s tímto rukopisem poradil rychleji než kvantová kostka.

Mé korektorce Carole Duebbertové za naprosto famózní korektury a připomínky.

Juanu Carlosi Barquetovi za opravdu fantastické ilustrace k Atlantskému genu (a budoucímu Atlantskému moru).

A nakonec dvěma skupinám, s nimiž jsem se nikdy nesetkal.

Tou první jste vy. Čtenáři a čtenářky, kteří dočtou knihu až k poznámce autora a poděkování, navštíví mé webové stránky, přihlásí se k odběru mého oběžníku, napíšou recenzi na Amazon a někdy mi po přečtení poslední stránky pošlou několik slov.

Vaše ohlasy za posledních osm měsíců pro mě byly zážitkem, který neumím popsat a nikdy na něj nezapomenu. Byl to skutečně nejúžasnější aspekt celého projektu. Nemůžu dostatečně vyjádřit své díky za to, že jste podpořili mou tvorbu v tak rané fázi kariéry.

A konečně mým betačtenářům a betačtenářkám. Omlouvám se, že jsem vám to nestihl poslat dřív, ale chci vám poděkovat z celého srdce. Jsou to: Andrea Sinclairová, Annette Wilsonová, Christine Girtainová, Dave Renison, dr. Andrew Villamagna, Drew Allen, Jane Eileen Marconiová, Joe O’Bannon, John Schmiedt, Joseph DeVous, Markel Coleman, Richard Czeck, Skip Folden, Steve Boesen, Ted Hust, Tim Rogers a Tina Westonová.

A mnoho dalších, zde neuvedených.

O autorovi

A. G. Riddle vyrostl v Boiling Springs ve státu Severní Karolína a už během studií na univerzitě v Chapel Hill založil spolu s kamarádem svou první společnost. Dalších deset let strávil zakládáním a vedením různých internetových firem a přitom se stačil věnovat rovněž své pravé vášni – psaní beletrie. Po pečlivých přípravách uspěl hned debutovou trilogií Tajemství původu, kterou vydal nejprve vlastním nákladem. Do této série patří romány Atlantský gen (The Atlantis Gene, 2013), Atlantský mor (The Atlantis Plague, 2013) a Atlantský svět (The Atlantis World, 2014). Jen prvního svazku se ve Spojených státech prodalo přes milion kopií, následně byl přeložen do osmnácti světových jazyků a měl by se stát rovněž předlohou k připravovanému filmu. Celá trilogie by měla v českém překladu vyjít v průběhu roku 2015. V samostatném románu Odlet (Departure, 2014) zobrazil osudy skupiny pasažérů transatlantického letu, kteří po havárii na anglickém venkově zjišťují, že se ocitli ve zcela jiném světě. Dnes Riddle žije ve floridském Parklandu a těší se, až navštívíte jeho web na adrese agriddle.com.