Antarktida Zmrtvýchvstání

Jeremy Robinson

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Nový temný světadíl hrůzy Svět zápolí o nárok na nový kontinent Zemská kůra se vlivem geologických posunů přemísťuje, dochází k přesunům světadílů a umírá spousta lidí. Svět se potýká s globální katastrofou a snaží se postarat o miliardy lidí bez domova. Jako nová naděje se rýsuje Antarktida, která náhle roztála a stala se vzkvétající oázou. Světové velmoci se místo vedení světové války, kterou by žádná země nevydržela, uchylují k soupeření o dosažení centra Antarktidy. Tři vítězové soutěže si kontinent rozdělí.zdroj - knihy abz.cz

JEREMY ROBINSON se narodil roku 1974 v Beverly, státě Massachusetts. Zde absolvoval vysokoškolská studia na Gordon College a Montserrat College of Art.

Spisovatelskou kariéru zahájil v roce 1995 několika díly komiksů a později napsal i třináct filmových scénářů, z nichž se několik dostalo do filmové produkce nebo alespoň do výběrové fáze. Je autorem tří románů, které byly přeloženy do řady světových jazyků.

Nyní žije s manželkou Hilaree, dcerou Aquilou a synem Solomonem ve státě New Hampshire.

SVĚT ZÁPOLÍ O NÁROK NA NOVÝ KONTINENT…

Zemská kůra se vlivem geologických posunů přemísťuje, dochází k přesunům světadílů a umírá spousta lidí. Svět se potýká s globální katastrofou a snaží se postarat o miliardy lidí bez domova. Jako nová naděje se rýsuje Antarktida, která náhle roztála a stala se vzkvétající oázou. Světové velmoci se místo vedení světové války, již by žádná země nevydržela, uchylují k soupeření o dosažení centra Antarktidy. Tři vítězové soutěže si kontinent rozdělí.

Do tohoto závodu je vtažena i Mirabelle Whitneyová, jedna z mála odborníků na tento světadíl, kteří přežili. Jako členka americké speciální jednotky se do Antarktidy vydává a střetává se s nebezpečím, jež daleko překonává i její nejhorší obavy.

Strašnější než trpká historie rozervané rodiny, než ohavné záměry jejich lidských nepřátel, než prehistorické stvůry znovuzrozené díky anhydrobióze jsou – nefilové.

… ABY ZJISTIL, ŽE UŽ JE OBSAZENO

ANTARKTIDA:

ZMRTVÝCHVSTÁNÍ

JEREMY ROBINSON

Přeložil Pavel Kaas

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2007 by Jeremy Robinson

All rights reserved.

Z anglického originálu Antarktos Rising

(Published by Breakneck Books, USA)

přeložil © 2009 Pavel Kaas

Redakce textu: Michaela Šmejkalová

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky: © 2009 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-458-8

Tátovi

PODĚKOVÁNÍ

Má žena Hilaree je tou nejlepší manželkou, jakou může autor mít – dokáže podpořit. Ještě v době, kdy jsem příliš dobře psát neuměl, mě povzbuzovala a dodávala mi odvahy, abych se neustále zdokonaloval, i když to vypadalo beznadějně. A stále, jak se jako spisovatel vyvíjím, vytrvale stojí po mém boku.

Má dcera Aquila mi připomíná mé dětství – i ona je samé dobrodružství a uličnictví. Připomíná mi, co je to opravdová představivost, a já cítím, že naše procházky do lesů jsou pouhým začátkem dobrodružství, jež teprve přijdou. Děkuji ti, že tohoto spisovatele dokážeš vytáhnout z pracovny zpátky do přírody.

Můj syn Solomon je pořád to nejspokojenější dítě, které znám. Jeho neutuchající úsměv se na nás ostatní nepřestává přenášet. Rozjasní každý den, ať je jak chce pochmurný. Děkuji ti za to, že mě nakazíš svou radostí, když to nejvíce potřebuji… a když to nejméně očekávám.

Svým přátelům a prvním čtenářům Stanovi a Liz Tremblayovým, Brianovi Dombroskimu, Kathy Crispové, Sarah Valeriové, Franku Ferrisovi, Karen Cooperově, Jamesi Somersovi a Tomu Mungovanovi – vám všem děkuji za vaši podporu, příjemné chvíle a modlitby. Bez vás by můj život nebyl ani zdaleka tak vzrušující, lidi.

Aquile Colliganové (jmenovkyni mé dcery) za inspiraci k jedinečnému vzhledu hlavní postavy tohoto románu Mirabelle Whitneyové a za to, že to ona byla prvním dítětem, díky kterému jsem se cítil jako táta – díky!

Jamesi Rollinsovi děkuji za to, jak trvale podporuje mé romány i moji kariéru. Je to dar, který si sotva zasloužím. Svůj čas i názory mi vždy poskytuje s upřímností a pokorou. Díky, Jime! A děkuji i Steveu Allenovi, Stelu Pavlouovi a Scottu Siglerovi – skvělým autorům, kteří Antarktida: Zmrtvýchvstání podpořili a poskytli komentáře, jež zdobí jeho zadní obálku.

Zvláštní dík si zaslouží Charity Heller Hoggeová z Mighty Pen Editing. Díky vašim úpravám vypadám jako lepší spisovatel, než jsem.

A konečně děkuji i své rodině nejen za podporu mého spisovatelského snažení, ale i za to, že jsou to mí blízcí přátelé – děkuji vám. Tak tedy – abyste nikdo nemohl říci, že jsem mu nepoděkoval… tati, mami, Sandi, Cole, Joshi, Ariano a Eli, mí pokrevní příbuzní, díky za vyslechnutí mých nápadů a za vždy tak ochotnou odezvu. Rogere, Cathie, Aarone, Stasio, Jasone, Katie, Alexi, vy ostatní, možná někdy dělám vtipy na váš účet… alespoň je ale legrace… a díky za váš smysl pro humor dokonce i v těžkých životních chvílích.

A děkuji i Vincentovým, kteří jsou mi drazí jako moje rodina. V předchozích románech jsem tvrdil, že je vás příliš mnoho, než abych vás jmenoval… dnes máte šťastný den! Poprvé děkuji Markovi, Beth, Heath, Eli, Chuckovi, Lauře, Shawnovi, Andree, Lily, Owenovi, Sethovi, Emily, Bradymu, Valerii, Darrellovi, Elizabeth, Isaacovi, Katherine, Jaredovi, Patricii, Jimovi, Jerrymu, Catelin, Cliffovi, Marcii, Becky, Johnovi a Bev. Zvláště děkuji Markovi (jehož jsem zabil v Raising the Past) a Katherine (Kat), jejíž osud se skrývá na stránkách této knihy.

POZNÁMKA AUTORA

Když mí první zkušební čtenáři četli původní rukopis Antarktida: Zmrtvýchvstání, mnozí komentovali víru jedné z hlavních postav románu – doktora Merrilla Clarka. Víte, doktor Clark je křesťan. Ba co víc, je kreacionista. Věří, že Bůh planetu stvořil doslova za sedm dní – 168 hodin – a že je planeta stará tisíce, nikoliv miliony let. Říká se tomu „kreacionismus mladé Země“. Tato víra se vine příběhem a tvoří pozadí několika prvků zápletky, jak Merrill ve své víře pátrá po odpovědích.

V důsledku toho se mě čtenáři po dočtení knihy bez rozdílu ptali, proč v kreacionismus mladé Země věřím, a zpochybňovali moji snahu o jeho propagaci. Jde o to, že já nejsem doktor Clark. To je fiktivní postava a jeho víra je jen jeho. Je zásadní pro tento fiktivní příběh. On je jiná bytost, nežli jsem já. Já jeho víru nesdílím.

Ti z vás, kdo jsou mými fanoušky od knihy Didymus Contingency, si teď říkají: Ale vy jste křesťan! Všichni křesťané věří, že Bůh stvořil Zemi za sedm dní. No, není to pravda. Možná by vás, vážený čtenáři, mohlo zajímat, že existuje mnoho křesťanských teorií týkajících se chápání Genesis a stvoření. Některé jsou docela fascinující. Doslovná sedmidenní verze, ač je nejznámější, je pouze jednou z nich.

Například „teorie mezery“ naznačuje, že mezi verši Genesis 1:1 a Genesis 1:2 uplynul obrovský časový rozestup – miliony let. Během tohoto období známého jako „geologické stáří“ se vzbouřil Satan a byl posléze vyhnán z ráje na zem. Počínaje veršem Genesis 1:3 Bůh mění Zemi a vnáší život na původně opuštěný svět.

„Kreacionismus dnů-věků“ vysvětluje dny stvoření v Genesis jako dny nikoliv čtyřiadvacetihodinové, nýbrž jako obrovské časové úseky, které se shodují s tím, co nás věda učí o stáří Země a vývoji života.

„Progresivní kreacionismus“ soudí, že Bůh využívá procesy, jako je mutace a přírodní výběr, k usměrňování běhu života na Zemi, nebo v některých případech vytváří zcela nové druhy.

„Evoluční kreacionismus“ neboli „theistická evoluce“ jdou o krok dál a otevřeně popírají předpoklad, že věda a náboženství jsou si diametrálními protiklady. Bůh podle nich tvoří prostřednictvím evoluce. Velký třesk je okamžik, kdy Bůh přiřkl vesmíru bytí. A potopa světa? Přírodní jev uvedený do pohybu, když byla země stvořena. Kdy udeří, Bůh věděl. Stalo se tak, jakmile byla archa schopná plavby. Představuji si, že Bůh vševědoucí pravděpodobně mohl něco takového načasovat na sekundu. A je to.

Pointou toho všeho je, že Antarktida: Zmrtvýchvstání je fikce. Všechny postavy románu jsou smyšlené právě tak jako jejich víra. V zájmu vaší vlastní zábavy neberte fikci příliš vážně. Autoři se většinou nesnaží obrátit vás na vlastní víru; snažíme se vás pobavit. Jestliže se mi to podařilo, odvedl jsem svoji práci. Díky, že čtete!

Jeremy Robinson

„Čím rychleji civilizace postupuje, tím dříve zanikne, aby na její místo nastoupila jiná.“

THE DANCE OF LIFE, HAVELOCK ELLIS

„Pokud by Antarktida byla hudbou, byl by to Mozart. Ve výtvarném umění by to byl Michelangelo. V literatuře Shakespeare. A přece je něčím ještě větším – jediným místem na Zemi, které je stále takové, jaké by mělo být. Kéž ji nikdy nezkrotíme.“

ANDREW DENON

„Antarktida představuje poslední velkou neznámou moderní civilizace. Oplývá tajemstvími, jež teprve čekají na odhalení, a metami, jichž dosud nebylo dosaženo. Jako mazaná milenka své nejintimnější poklady skrývá pod ledovou sukní, pod kterou bych jednou rád nahlédl.“

ANTARKTIDA: ZMRTVÝCHVSTÁNÍ, DR. MERRILL CLARK

„Velký bože, to je strašlivé místo.“

R. F. SCOTT O ANTARKTIDĚ

„Ale již zemřevše, neoživouť, mrtví jsouc, (Jako „mrtví“ se obvykle nesprávně překládá termín Rephiam.) nevstanouť.“

IZAIÁŠ 26:14

PROLOG

„Jediná věc, která je nebezpečnější než umrznutí, je ta tvoje paličatost.“

„Aimee, víš, co znamená tvoje jméno?“

„Samozřejmě. Láska.“

„A víš, kdo má ještě jméno se stejným významem?“

„Ne, Merrille, to nevím.“

„Freya. To byla severská bohyně lásky a plodnosti.“

„Jestli si myslíš, že si teď připadám jakkoliv plodná, tak můžeš táhnout do háje. Jedno dítě jsem ti porodila. Znovu si tím projít nehodlám.“

„Porodem nebo početím?“

„Ničím, jestli toho nenecháš.“

„Tys mě mylně pochopila. Myslel jsem to prostě tak, že severská bohyně lásky Freya žila ve velice chladné krajině. A navzdory chladu milovala… a byla plodná – au!“

„Ani všechny tvoje znalosti starověku najednou nezmění nic na tom, že mrznu, mám hlad a jsem deset kilometrů od tábora.“

„Nemlať už mě. Mohl bych odřít tu fosilii.“

„Merrille, ta noha se na téhle obří kostce ledu uchovala miliony let. Myslím, že ještě…“

„Víš, ona nemusí být tak stará. A pleteš si to tu s Arktidou. Antarktida je kontinent… s půdou.“

„Přísahám, že…“

„Copak?“

„Ta obloha.“

„Můj… Odkud se to přihnalo?“

„Merrille?“

„Zabal tu fosilii! Postarám se o druhou stranu. Pořádně to utáhni!“

„Na to není čas! Merrille!“

„Aimee?“

„Já tě skrz ten sníh nevidím!“

„Tady jsem!“

„Nevidím nic!“

„Nech tu zkamenělinu! Jdi za mým hlasem!“

„Co je to za hluk?“

„Kašli na to! Musíme se najít!“

„Merrille, já… hmph!“

„Aimee? Mluv dál, ať tě můžu najít! Aimee? Aimee!“

POSUN

KAPITOLA 1

S každým rozmachem pádla, jak se jeho kajak z kostí a tuleních kůží nesl po neobvykle klidné hladině Severního ledového oceánu čím dál blíž k velrybě, dostával Anguta stále větší strach. Uzlovité svaly se mu chvěly křečovitými stahy, které nezpůsoboval chlad, nýbrž pomyšlení, že snad konečně dosáhne celoživotního cíle. V sedmapadesáti letech působila představa, že vlastníma rukama uloví patnáctimetrového keporkaka a zabitou velrybu pak odtáhne do vesnice, přinejmenším směšně. Čekal na absolvování tohoto zasvěcovacího rituálu tak dlouho, že už se jeho stárnoucí tělo na tu práci necítilo.

Anguta sevřel oštěp s kostěným hrotem rukou ukrytou v rukavici a dělal, co mohl, aby ignoroval nápor artritidy, který se mu zahryzával do kloubů. Čekal… trpělivě… až se ta mořská obluda vrátí k hladině. Až sem se dostal po třech dnech sledování, kdy byl živ jen na uzeném lososu. Pokud tu bestii nedostane letos, pak se do arktických vod u pobřeží Aljašky vrátí, aby to zkusil znovu – a o takové alternativě odmítal byť i jen uvažovat. Tohle je ten rok. Věděl to.

„Pojď ke mně, velrybo,“ zamumlal Anguta ústy zakrytými tlustou šálou. „Pojď ke mně a já ti daruji rychlou smrt.“ Anguta dobře věděl, že ta smrt bude rychlá pouze v případě, že bude mít to štěstí a prvním úderem se velrybě trefí do oka a probodne jí mozek. Jinak se prvním bodem připoutá i s kajakem k velrybímu tělu a začne celodenní zápas člověka se zvířetem. Tuto tradici dodržoval pouze jeho kmen a Anguta byl jediným mužem, který ještě nesplnil úkol. A zkoušel to každý rok od svých devatenácti let.

Anguta proklínal sám sebe za to, že zrovna on si musel najít toho největšího keporkaka v celém oceánu. Doufal, že narazí na mladé zvíře čerstvě odstavené ochraňující matkou, místo toho se ale potkal s mohutným samcem starým možná skoro jako Anguta sám.

Jedinou útěchou starému muži bylo, že mu není zima. Po těch letech bezvýsledných arktických loveckých výprav pochopil, že moderní technologie mohou být užitečné. Svrchní vrstvy jeho oblečení tvořily tradiční inuitské materiály – kůže z karibu, medvědí houně a tulení useň. Ty ho halily od hlavy až k patě a ponechávaly nezakryté pouze oči. Pod kůžemi se skrývala kombinace savých tkanin a vojenského termoprádla. Oči mu kryla obličejová maska, jež nejen že zahřívala kůži, ale její kouřový povrch rovněž tlumil ostrý odraz jasných slunečních paprsků od bělostného ledu.

Anguta bloudil zrakem po zrcadlící se hladině, v níž se dokonale odrážela obloha posetá oblaky. Pátral po jakémkoliv pohybu, jenž by prozrazoval vynořující se velrybu, neviděl však nic než oblohu. Jeho myšlenky plynuly společně s mraky. Představoval si svoji manželku Elizabeth, francouzskou Kanaďanku původem z Quebecu, jak krmí smečku psů. Tehdy byl jejich sňatek mimořádně nekonvenční, dnes už to ale tak neobvyklé nebylo. Ačkoliv byl zpočátku za výběr manželky odsuzován, vzešlo z manželství Anguty a Elizabeth pět dětí a z nich pak sedm vnoučat. Všichni mu teď nesmírně chyběli. Přál si mít je tu teď na lovu velryby vedle sebe. Jeho manželství a děti – míšenci už prolomili tolik zvyklostí jeho kmene… Proč ne další?

KAPITOLA 2

Při pohledu na polní lahev v ruce Dimitrij Rostov zatoužil, aby byla plná vodky, a ne vody. Jeho touha po teple čisté lihoviny na jazyku však přetrvala pouhý okamžik. Měla již mnohem kratšího trvání, než tomu bylo ještě před rokem. Dimitrij se v sedmatřiceti letech dozvěděl, že je alkoholik. Postihl ho stejný zlořád, jaký sužoval pětačtyřicet procent Rusů. Povídalo se, že dvě třetiny ruských mužů umírají s lahví v ruce. Dimitrij byl s tímto osudem smířen…

„Dimo, pojď se na něco podívat.“

… než poznal ji.

Viktorii Petrovovou.

„Už jdu, Viko!“ zavolal Dimitrij, zatímco hledal cestu po břehu Vadimské zátoky posetém kamením. Zátoka byla součástí Karského moře, odlehlého regionu při severních březích Sibiře splavného pouze uprostřed léta. Zátoka měla tvar velkého písmene U se strmými stěnami útesů po obou stranách. Za linií kamenitého pobřeží začínal les statných borovic, které vrzaly a kývaly se ve slaném mořském větru.

Dimitrij obešel balvan a stanul Viktorii tváří v tvář; tak blízko vzájemnému doteku se jejich tváře ještě neocitly, Dimitrijovi se však i tohle zdálo příliš daleko. Měla na sobě červenou bundu s kapucí a tlusté polárnické kalhoty. Ve Vadimské zátoce stovky kilometrů za polárním kruhem byla i v létě taková zima, že praskala kůže.

Viktorie překvapená tím, jak náhle se před ní Dimitrij objevil, ucouvla a klopýtla o uvolněný kámen. Jak padala, stačila jen vyjeknout. „Viko!“ Dimitrijova pevná a silná ruka vyrazila dřív, než stačil pomyslet na to, co by měl udělat, a popadla ji za rukáv bundy. Pád se podařilo zastavit. Dimitrij v duchu děkoval Bohu za to, že je střízlivý. Před rokem by spadla na skaliska a on by se tomu opilecky chechtal. Uvědomoval si, že takhle daleko by bez její podpory nikdy nedošel. Na ministerstvu pro mimořádné situace ho čekal odchod do velice předčasného důchodu. Když mu však jako nová kolegyně byla přidělena Viktorie, rozpoznala v něm něco, co stálo za záchranu. Měla železnou vůli a vybičovala ho k výkonům; když došlo na prověrky, jeho výsledky vykazovaly významné zvýšení produktivity. Dnes, kdy mu do čtyřicátých narozenin zbývá pouhých deset dnů, je z něj jiný člověk. A práci má zachráněnou.

Ne. Jen práci ne. Začal o sebe dbát nejen v práci, ale i doma. Každodenní sprchování, čištění zubů, používání deodorantu – všechny ty správné návyky, které Dimitrij v dobách opilství odvrhl, se vrátily. Pobledlý lidský odpad s mastnou kůží a opuchlým obličejem se pod Viktoriiným vlivem od základu změnil. Zhubl, voněl čistotou, a když se konečně začal znovu holit, odhalil pohlednou tvář, na kterou kdysi bývala tak pyšná jeho matka. Ne že by Viktorie změnila jeho myšlení – ona mu pronikla do srdce. Tak jako dbal na čistotu těla, udržoval čistý a pěkně zařízený i svůj byt. Co kdyby někdy přišla náhodou na návštěvu. Co kdyby jednou nadešel ten den, kdy jí konečně řekne všechno, co cítí. Vždycky si představoval, že to bude doma, ve městě. Ale tady, v divočině, pocítil odvahu. Ten den nadešel.

Přitáhl si ji nahoru, až její pružné tělo spočinulo na jeho. Byli si blíž než kdykoliv předtím – dokonce tak blízko, že Dimitrij ucítil jemnou vůni jejího parfému. Růže.

„Viko, jsi v pořádku? Nechtěl jsem tě vylekat.“

„V pohodě. Jsem v pohodě.“ Viktorie mu pohlédla do očí a na okamžik se zarazila. Nepronesená slova mezi nimi přeskočila, zchladila jeho odvahu a jeho mysl proměnila v myšlení čtrnáctiletého kluka na první schůzce.

KAPITOLA 3

Ze svého orlího hnízda nad Portsmouthem v New Hampshiru Mirabelle Whitneyová jasně viděla, že cesta do města kvůli zmrzlině za to nestojí. Rozhodně ne ještě dalších několik hodin. Její purpurově červený viktoriánský dům z devatenáctého století trůnil na Prospect Hillu, nejvyšším kopci celé pobřežní oblasti v nadmořské výšce šedesáti metrů. Z verandy ložnice v prvním poschodí měla vynikající výhled na celý Portsmouth i na oceán za ním. Po levici viděla Kittery v Maine za řekou Piscataquou a napravo měla zalesněné území Greenlandu a Rye.

Zůstávala tu jen kvůli té vyhlídce. Neexistovalo roční období, kdy by ta scenerie byla nezajímavá. Opět spočinula pohledem na centru města. Dopravní zácpa, která ucpala ulice a valila se na výpadovky 95, 1 a 16, byla způsobena kombinací letních turistů a každodenní dopravní špičky.

Večer, pomyslela si. Zajedu si pro zmrzlinu večer.

Whitneyová protáhla své štíhlé tělo, až jí mezi spodním lemem bílého trička bez rukávů a khaki šortkami vykouklo bříško. Absorbovala do sebe všechno teplo, které mohla. Vlhká léta Nové Anglie jí k srdci dvakrát nepřirostla, věděla však, že teplý letní vzduch bude brzy minulostí.

Zhluboka vdechla nosem svěží oceánský vzduch, rozhrnula si dlouhé blond vlasy a stočila si je na jedné straně hlavy do uzlu. Rychlé připíchnutí ozdobnou jehlicí, kterou si přivezla z Tokia, a uzel držel. Když si začala upravovat druhou stranu, zavanul zvenčí mrazivý vzduch, až se jí na předloktí zježily chloupky. Zachvěla se.

Dneska je bríza opravdu studená, pomyslela si.

Když byla hotova s druhým drdůlkem, podívala se na svůj obraz v okně. Vypadala jako oživlá princezna Leia… nebo spíš jako její verze s tmavou pletí a výrazně blond vlasy. Whitneyová se usmála. Poprvé po dlouhé době ji napadlo, že vypadá dobře. Snad to byl ten odraz Portsmouthu a oceánu v pozadí, co ji přimělo podívat se na sebe spravedlivěji. Jistá si nebyla, ale její snědá pleť a ještě tmavší oči takhle zářivě nevypadaly už rok.

Whitneyová věděla, že zatímco její vzhled se zlepšuje, srdce se dosud zotavuje. I kdyby cvičila nebo spala bůhvíjak dlouho, nevymaže to trápení, jímž si v uplynulém roce prošla.

Cindy Bekoffová, její kamarádka a psycholožka, byla přesvědčena, že chystaná cesta do Antarktidy je od Whitneyové pouze záminkou k útěku před bolestí. „Na zemi je jen málo odlehlejších míst,“ říkala jí. „Než půjdeš dál, musíš se se svým trápením vyrovnat.“

Whitneyová jí neřekla – a neřekne – že on je právě tam… to tam se schovává celou tu dobu. Ona od bolesti neutíká; běží rovnou za ní.

Vítr se otočil, rozběhl se přes šindelovou střechu červeného viktoriánského domu a zamířil k oceánu. Zatímco jeho závan přejel Whitneyové po těle, uvědomila si, jak je najednou teplý. Ten teplotní výkyv jí připadal zvláštní – studená fronta a teplá vlna tu soupeřily o nadvládu. Nová Anglie byla prudkými změnami počasí proslulá, ale takovéto teplotní odchylky uprostřed letního dne působily přímo výstředně.

KAPITOLA 4

Jak Anguta toužebně vzpomínal na domov a rodinu, ušly mu první vlnky na moři. Něco stoupalo k hladině. Bubliny vytvořené vynořujícím se zvířetem rozbouřily hladinu a upoutaly Angutovu pozornost znovu k úkolu, který měl před sebou. Napřáhl ruku s oštěpem nad hlavu a čekal na příhodný okamžik k útoku.

Voda se rozestoupila a odhalila temně šedou masu keporkakova těla. Anguta čekal dál. Předčasným úderem by mohl zasáhnout ocas, na němž by se pak zmítal s každým jeho mocným švihem. Když hladinu rozvířila i velrybí hlava, Anguta se soustředil a vyčkával okamžiku, kdy velryba vydechne oblak páry a odhalí oči.

Jakmile se jejich pohledy setkaly, cítil Anguta, jak se mu srdce v hrudi zastavilo. Výdech z velrybích nozder, jenž by spustil jeho napřaženou paži, však nepřicházel. Stál jako socha a se svaly napjatými jako struny svíral oštěp, ale nehodil. Zíral upřeně do oka stvůry, které jako by bylo osleplé zákaly. S těžkým srdcem si uvědomil, že si jsou s velrybou v něčem i podobní. Zplodili potomstvo. Putují Arktidou. Vzdorují živlům. A zestárli. A pak si uvědomil, v čem se zásadně liší. On je lovec. Angutovi probleskla myslí léta neúspěšných lovů a veškeré slitování s osleplou velrybou bylo okamžitě pryč. Oštěp mu vyletěl z dlaně.

Sotva oštěp opustil jeho sevření, věděl, že zamířil dobře. Byl to přesný smrtící zásah velrybího oka. Současně s tím, jak oštěp letěl těch šest metrů k velrybě, se u Angutových nohou odmotávala vlečná šňůra. Hrot oštěpu zasáhl cíl – přímo střed bílé oční bulvy – a odrazil se.

Zvuk a fyzická reakce oštěpu by se nemohly jakkoliv lišit, kdyby jím Anguta mrštil proti kameni.

Sledoval odražený oštěp pohledem, v němž se mísila neochota uvěřit tomu, co vidí, a zlost nad tím, že bude muset oštěp tahat z vody. Jakmile však zbraň dopadla do oceánu, odrazila se opět. Hladina byla zamrzlá.

Tady žádný led nebyl, napadlo Angutu. Že by snad ledovec?

Starý muž se rozhlédl kolem. Celý svět byl bílý a zmrzlý. Zabloudil pohledem zpátky k velrybě. Její kůže jiskřila námrazou – byla zmrzlá na kost. Teprve nyní si uvědomil řezavý mráz, jenž se mu zahryzával do kůže. Skrz svoji polárnickou výstroj takovou zimu ještě nikdy nepocítil. Byl to podobný pocit, jako kdyby se úplně nahý válel ve sněhu.

Zatímco sebou svalstvo jeho těla ve snaze zvýšit tělesnou teplotu začalo neovladatelně škubat, pokoušel se zorientovat. Musí najít úkryt. Jak však po čerstvě zamrzlém oceánu pátral po záblesku naděje, brýle se mu zamlžily a rázem byl slepý stejně jako ta zcepenělá velryba.

Podrážděný a zpanikařený Anguta si brýle strhl a v tu chvíli svého rozhodnutí zalitoval. Oční bulvy mu zmrzly. Nával strašlivé bolesti mu podrazil nohy a projel mu celým tělem. Myslí se mu míhaly obrazy – Elizabeth, děti, jejich malí… dostane se tahle studená fronta až k nim?

Angutovo tělo ztvrdlé na kámen se zaduněním dopadlo do kajaku.

KAPITOLA 5

Dimitrij upřeně zíral a vůlí nutil svá ústa zformulovat slova, přitom však mlčel. Slyšitelně polkl a kolem žaludku jej sevřel pocit nevolnosti. Uhnul pohledem stranou před jejíma pronikavýma očima, a zatímco jeho rozpaky narůstaly, všiml si, že drží v ruce Geigerův počítač. Uvědomil si, proč jsou tady, a napadlo ho, jestli našla něco důležitého. V tu chvíli ho to sice doopravdy nezajímalo, alespoň však měl o čem mluvit. „Chtělas mi něco ukázat?“

Zdálo se, že ji ta otázka překvapila. „Já, no…“ Pak si všimla Dimitrijova pohledu upřeného na Geigerův počítač. „No, ano, já… podívej se na tohle.“

Viktorie se vymanila z Dimitrijových paží a poodešla k vodě, kde o břeh pleskaly drobné chladné vlnky. Zůstala stát a natáhla ruku s počítačem. Jak jím máchala zleva doprava, počítač cvakal nejprve pomalu, pak rychleji a pak opět zpomalil. Opsala ten oblouk rukou dvakrát.

Dimitrij stál vedle ní a soustředěně si prohlížel břeh pod jejíma nohama. Vypadal zrovna tak neškodně jako celá pláž, on však pojal podezření, že tu bude něco zakopáno. Když Viktorie znovu máchla Geigerovým počítačem, pohlédl na jeho stupnici. Úroveň radiace byla mírně nad normálem, ne ale zase tak vysoko, aby je to zabilo. Byla dost vysoká na to, aby jim zkrátila život možná o pár hodin, jinak to ale bylo bezpečné.

Byli na ta odlehlá místa vysláni, aby prověřovali nesprávné nakládání s látkami znečišťujícími životní prostředí v období studené války. V té době se Sibiř využívala především k odkládání jedovatých odpadů a vyhošťování zločinců. Nyní, po všech těch letech, byla konečně uznávána jako div přírody. Napáchaly se tu však veliké škody a Dimitrij byl přesvědčen, že objeví další důkaz nedbalosti jeho země vůči životnímu prostředí.

Sehnul se a odhrnul pár kamínků stranou. Když upřel zrak na větší kámen, ucítil, jak mu na čele vyráží pot. Kámen byl horký. Připisoval to námaze – pořád ještě nebyl v nejlepší kondici – zdvihl kámen a odhodil ho stranou. Pod ním byly další. Tohle bude chvíli trvat.

„Dimo?“

Dimitrij se otočil a uviděl, jak si Viktorie svléká bundu.

„Je ti horko?“ zeptala se.

„Da, ale myslím, že takhle tvrdě jsem nepracoval už…“ Pak si všiml, že ona se potí taky.

Něco bylo špatně. Teplota stoupala. Sundal si rovněž bundu, pustil si teplo na tělo a snažil se vybavit si, kdy – pokud vůbec někdy – cítil ze vzduchu takové horko. Nevzpomněl si. Teplota jako by stoupala exponenciální řadou.

„Dimo… to ta radiace?“

Pohlédl Vice do očí a rozpoznal v nich strach. Začala snad unikat radiace, jak uvolnil ty kameny? Jsou už ozářeni? Vzal jí z ruky Geigerův počítač a přejel jím nad okolím. Zavrtěl hlavou. „Ne, to je něco jiného.“

A žár stoupal dál.

Začalo ho pálit v krku. Lokl si vody a podal polní lahev Viktorii. Lačně se napila.

Stromy za jejich zády zasténaly, jak se ohnuly pod náporem dorážejícího vichru. Ten závan sucha a horka působil, jako když se člověk nakloní nad otevřenou troubu. Dimitrij zamžikal, když mu začaly osychat oči. Něco bylo úplně špatně.

„Musíme pryč!“ prohlásil. Vzhlédl po břehu k místu vzdálenému asi na délku fotbalového hřiště, kde nechali stát vrtulník. „Běž k helikoptéře!“

Uchopil Viku za ruku a pomohl jí přes uvolněné kameny. Ze sílícího vedra se mu srdce v hrudi rozbušilo jako zběsilé. Cítil nutkání rozběhnout se nejvyšší rychlostí. Nemohl tu však Viku nechat. Zachránila mu život. Ona je jeho život. Nenechá ji tady teď umřít.

Viktorie uklouzla na kameni a začala padat vpřed. Dima ji však včas zachytil. Zdvihl ji v náručí a klopýtal k helikoptéře.

A žár stoupal dál. Dimitrij se usilovně snažil udržet oči otevřené. Horko bylo tak prudké, až měl pocit, jako by z nich měl oschlé oloupané grepy. Pohlédl na Viktorii. Ta měla oči pevně zavřené.

K helikoptéře jim zbývala ještě polovina cesty a Dimitrij začínal sípat. Celé tělo měl vyschlé. Každá kapička potu, kterou vyprodukovalo, se odpařila. Hlasité prásk upoutalo jeho pozornost znovu k lesu. Viděl padající strom vyvrácený nemilosrdným náporem vichru, co jej však šokovalo, byl stav, v jakém stromy byly. Jehličí, jež bylo ještě před několika okamžiky zářivě zelené, teď mělo hnědavý nádech. Bylo vysušené. Mrtvé.

Stoupající plášť temnoty upoutal Dimitrijovu pozornost, když se jako zlověstné zjevení začal šířit oblohou nad lesem. Nejprve pronikl k jeho nosu – ucítil štiplavý kouř prosycený pachem síry. Stromy hořely. Ačkoliv ji nikde neviděl, usoudil, že se tu někde probudila k činnosti sopka. Černota stoupala zpoza stromů a valila se přes pláž. Dimitrij zjistil, že nemůže dýchat.

Znovu vyrazil k helikoptéře. Teď už mu Viktorie ležela v náručí úplně zplihle. Sklopil zrak, aby zkontroloval, jak je na tom, zjistil však, že má oči žárem a kouřem oslepené. Když holení narazil na ostrý balvan, upadl, upustil Viktorii a svalil se na ni.

Z prudkého žáru začaly Dimitrijovi na kůži naskakovat puchýře. Jeho vřískot zmlkl v zárodku, protože se mu nedostávalo dechu. Vyprahlýma očima se ohlédl k lesu právě včas, aby viděl, jak stromy explodují plamenem. Jejich žár se mu přehnal po těle, oslepoval, spaloval a dusil. Doufal, že by Vika mohla tohle peklo přežít, když ji bude chránit vlastním tělem, cítil však, že už s ním není. Tak blízko, pomyslel si. Tak blízko.

Palivová nádrž vrtulníku se roztrhla s hromovým zaduněním. To bylo to poslední, co Dimitrij slyšel, než jeho vysušené tělo vzplálo.

KAPITOLA 6

Mirabelle Whitneyová se ohlédla přes rameno na město. Všechno vypadalo normálně. Dopravní zácpa přetrvávala. Budovy z červených cihel pořád zářily ve slunci. Něco se však vytratilo. Vyklonila se z okna ložnice, aby dohlédla dál.

Strawberry Banke byl pěstěný park, kde nescházely ani historické stavby a květinová zahrada. V letním období byl často využíván k pořádání nejrůznějších společenských akcí – pikniků, humrových hostin i soutěží v přípravě chilli pod širým nebem. Whitneyová si prohlížela to moře lidí, aby zjistila, co že se to tam děje dnes. Odpověď jí poskytl zářivě bílý záblesk závoje zachyceného větrem vanoucím k moři – takže svatba.

Whitneyová rychle uhnula pohledem, vyhnula se vlastním vzpomínkám a zadívala se k moři.

To, co uviděla, jí dalo okamžitě zapomenout na bolest z emocionální rány, kterou si právě otevřela. Oceán byl najednou dál. Na jeho místě byla velice dlouhá pláž, a to v místech, kde nikdy žádná pláž nebyla. Tohle je přístavní město. Když chci pláž, pomyslela si, pojedu na jih do Hamptonu nebo na sever na Ogunquit. Ale ne do Portsmouthu.

Whitneyová viděla, že svatebčané i návštěvníci parku vylézají na mola lemující řeku. Také si toho všimli. Sledovala pohledem linii pobřeží směrem do vnitrozemí po řece Piscataqua a uvědomila si, že se její břehy přiblížily. Zbývající voda rychle mizela v moři.

Když se ohlédla nazpět, jediné, co zbylo z pobřežních vod, byla úzká říčka vytékající z Piscataquy a modrý střípek daleko na horizontu. Oceán zmizel. Všechno, co po něm zbylo, byl nekonečný písek posetý uvízlými loděmi a mihotavé záblesky světla, v nichž Mirabelle poznala ryby dusící se v atmosférickém vzduchu.

Když hordy turistů začaly prchat v celých davech, opouštěly Strawberry Banke a hrnuly se do ulic centra, Whitneyová pochopila, oč musí jít.

Tsunami.

Poučeni z účinků vražedných vln, které nedávno zasáhly Indonésii, Indii a spoustu dalších zemí, zamířili lidé na vyvýšená místa. Whitneyová sledovala, jak se střechy domů začínají plnit panikařícími lidmi. Nejvyšší patro pětiposchoďového parkoviště bylo plné během několika minut a lidé ve spodních poschodích se pokoušeli prodrat se výš, jenže místa rychle ubývalo.

Whitneyová odtrhla zrak od hrozící srážky vlaků, aby se zamyslela, jestli by neměla něco udělat. Pokud se nerozjede po silnici číslo 16 do hor, výš se dostat nemůže, ale něco by dělat měla.

Otočila se na verandě a vstoupila do domu. Ocitla se v ložnici, která bývala kdysi mistrovským dílem bytové výzdoby, nyní však připomínala místo, kde došlo k nějaké katastrofě s prádlem. Schody v hale brala dolů po dvou. Pohybovala se rychle. V přízemí proběhla jednu místnost po druhé, pozavírala okna a pozamykala dveře. U vchodových dveří zůstala stát a vyhlédla na trávník sídla, jež kdysi patřilo jejím rodičům.

Jak jí teď chyběli.

Šustot listí upoutal její pozornost k zelenajícím se javorům, které lemovaly dvůr. Vítr sílil, stále však vanul k moři.

Whitneyová přibouchla dveře a vydala se do suterénu. Ten před dvěma lety předělala na provozní základnu své fotografické práce. Každý rok strávila šest měsíců v terénu v té či oné odlehlé části světa, kde fotografovala krajinu a živočichy, jimž se většina lidí vyhýbala ze strachu o zdraví i život. Byla to práce nebezpečná, ale vzrušující a naplňující. Pracovala v terénu, toto však byla její domácí základna pro přípravu expedic, vyvolávání filmů a údržbu fotografické techniky. V posledním roce sloužila místnost jako přípravný prostor nadcházející antarktické expedice. Zšeřelý suterén byl nyní zaplněný potravinovými zásobami. Hlavní místnost vyplňovalo vybavení k přežití v zamrzlé pustině a regály se prohýbaly pod nejrůznějšími elektronickými vymoženostmi. Naklonila se nad satelitními telefony s GPS, sáhla po dalekohledu a rozběhla se po schodech zpátky nahoru.

Když probíhala ložnicí, zaznamenala čas – poledne. Trvalo jí pět minut, než pozavírala okna a dveře a vrátila se sem. Vrazila na verandu a zamžourala proti slunci, jež nyní zářilo přímo nad ní. Přiložila dalekohled k očím a zahleděla se do barevné mlhy. Když zaostřila, natočila okuláry k patrovému parkovišti. Jako tučňáci choulící se před mrazem, tiskla se na sebe masa lidí v nejvyšším poschodí garáží. Někteří byli tak nebezpečně blízko, že jim hrozil pád. Podívala se dolů. Plno bylo i o dvě patra níž a všichni se hrnuli jen jedním směrem – nahoru.

Whitneyová odložila dalekohled a zavrtěla hlavou. Když dalekohled přiložila k očím znovu, obrátila zrak k oceánu… nebo spíš k tomu, co oceánem bývalo. Nevrátil se. Vlastně už široko daleko k obzoru neviděla vůbec žádnou vodu s výjimkou čúrku, jenž zbyl z Piscataquy.

Zoufale se snažila přijít na příčinu. Závrt. V oceánu se něco muselo otevřít a vodu vpustit dovnitř… něco obrovského. To bylo jediné vysvětlení.

Hlídala dál a přehlížela celý Portsmouth. Teď už se zpráva o tom úkazu musela dostat do každičkého koutu pobřežního města. Jediná auta, jež viděla, odjížděla z města pryč. Mizela dokonce i výjezdová vozidla záchranného systému. Nejsou přece hloupí – ani všechny sirény, majáky a žebříky na světě nemohou zastavit to, co přijde. Centrum bylo vylidněné s výjimkou střech. Whitneyová ze všech těch lidí, na něž se dívala, cítila napjaté očekávání… všichni čekali, že se něco stane.

Přecházela po domě a nevěděla, co dělat ani co si myslet. Horečně uklízela police a leštila umyvadlo – vzhledem k situaci směšné. Když už nedokázala dál snášet pohled na svůj zkreslený odraz v dokonale vycíděném umyvadle, zkontrolovala čas. Uplynula hodina.

Opět se podívala ke garážím. Teď už nevypadaly tak přeplněné. Lidé polevovali v ostražitosti, sestupovali do nižších pater, a někteří dokonce vycházeli na ulici. Whitneyová by na ně nejraději zakřičela, aby utíkali, aby opustili město, ale připadali jí tak pomalí, jako by je ty neskutečné události ochromily.

Vzhlédla a svraštila čelo. Bylo už po jedné hodině, slunce však jako by stále zůstávalo přímo nad hlavou. Za celou poslední hodinu se nehnulo.

„Co…?“

V tom okamžiku se všechno změnilo.

Slunce se začalo pohybovat.

Vítr změnil směr a vzedmul se prudce na jihozápad od holého oceánského dna.

Teplota klesla a s každým dalším závanem klesala dál.

Whitneyová skousla ret a zdvihla dalekohled k očím.

Spatřila přelud. Musel to být přelud. Stěna modré a bíle zpěněné vody se znovu vyvalila na obzoru a řítila se od severovýchodu rovnou ke břehu. Jak se přibližovala, Whitneyová pochopila, že je skutečná. Na její rodné město směřovala tsunami mnohem mohutnější, než jak si tento jev kdy dokázala představit.

Jako první si toho všimli lidé v nejvyšším patře městských garáží. Zároveň si jako první uvědomili, že nejsou dost vysoko, aby se tomu mohli vyhnout. Whitneyová se otřásla, když se z města pod ní ozvalo kolektivní zavytí, v němž se zračila panika a zoufalství. Do očí se jí vedraly slzy, jež se jí vzápětí začaly koulet po tvářích. Všichni zemřou. A ona se může jen dívat.

Smrt už viděla a věděla, že nemá žaludek, aby přihlížela tomu, co přichází. Obrátila se zády k městu svého dětství, k domovu, který si utvářela vlastníma rukama, ke všem těm místům a lidem, jež měla ráda, rozběhla se do ložnice a zavřela za sebou dveře na verandu. Vzdálené hlasy umlkly. Opřela se zády o stěnu, sklouzla na podlahu a doufala, že voda nedosáhne až k ní.

Následující minutu strávila v mlčenlivém čekání. V duchu si představovala, jak se obyvatelé Portsmouthu derou jeden přes druhého a ušlapávají slabé. Věděla, že je lidskou přirozeností přišlápnout toho vedle, pokud to mně zachrání život. Byla si zcela jistá, že mnoho lidí je po smrti už nyní, dávno předtím, než vlna udeřila. Vzlykla, když si vzpomněla na Cindyinu pracovnu dole ve městě. Teď už se slzy valily nezadržitelně.

Pak se ty hlasy vrátily. A sílily.

Blížily se.

Whitneyová vstala, otevřela dveře a vyšla na verandu. Hůř si to načasovat nemohla. Dvacet metrů vysoká vlna se hnala Portsmouthem a celý ho pohlcovala. Lidé, kteří zůstali na střechách, prostě přestali existovat. Ti, co byli v ulicích, byli smeteni a drceni vodní masou právě tak snadno jako cihly, beton, dřevo a malta, které město držely pohromadě.

Hlasy se ozvaly znovu. „Otevřete ty vrata, ksakru!“

Před vraty se jí shromáždila nevelká skupinka snad patnácti lidí, nejspíš sousedů, kteří věděli, že její dům stojí na nejvyšším kopci města. Proklela otce za to, že postavil dva a půl metru vysokou kamennou zeď a železná vrata, která pozemek bezpečně oddělovala od celého zbytku světa a chránila ji před neznámými predátory.

Pohlédla k centru. Stoupající vodní masy už město pohltily a teď se hnaly k ní. Šplhaly do strmého svahu. Když se Whitneyová vřítila do ložnice, v duchu už počítala, jak dlouho jí potrvá, než se dostane k hlavním dveřím a odemkne je, dosprintuje těch třicet metrů k vratům, ručně je odemkne a otevře, s patnácti lidmi doběhne zpátky do domu a zabouchne za sebou dveře.

Příliš dlouho.

Kéž by dala opravit dálkové ovládání vrat! Zrovna o tyhle věci se v poslední době příliš nestarala, takže to nechala plavat celých šest měsíců.

Mírné zachvění podlahových prken pod schody v ní posílilo přesvědčení, že to nestihne. Zkusit to ale musí.

Doběhla k vchodovým dveřím, odsunula západku a prudce je otevřela. Pět schodů pod nimi překonala jediným skokem a sprintem se rozběhla po příjezdové vestě. Slyšela burácení vody, tříštění skla a strašlivý skřípot kovu, jak se neviditelný příval hrnul nezadržitelně kupředu.

Skupina uprchlíků nečekala, až jim vrata otevře, a začala přes ně šplhat. Nalevo se s hladkými kovovými mřížemi potýkala malá holčička. Ostatní ji nechali osudu. Whitneyová přiskočila k vratům a pověsila se na ně jako opice. Vysoukala se nahoru a cítila, že má svaly v pažích napjaté k prasknutí. Nahoře se natáhla a podala děvčátku ruku. „Chyť se!“

Děvčátko propletlo prsty s jejími a Whitneyová ji začala vytrvale vytahovat nahoru. Vousatý muž vedle dívenky si všiml, že se dostane přes vrata jako první, a chytil se Whitneyové za paži, aby se přitáhl.

„Pusť!“ vykřikla Whitneyová, jak se jí vrata zaryla zdola do paže.

„Amber!“ vykřikl další muž s děsem v očích. Vrhl se na vousatého muže, který děvče odstrkoval dolů, a Whitneyové bylo v tu chvíli jasné, že dívčin zachránce je její otec. Popadl agresora pokrčenou paží kolem krku a odstrčil se od vrat nohama. Whitneyová pocítila na paži váhu k nesnesení, to už ale oba muži spadli na zem. Zdálo se, že otec je ochoten za své dítě zemřít, a když se oba dva odkutáleli od vrat a bušili jeden do druhého, Whitneyová pochopila, že se tak i stane.

Voda je dostihla.

Whitneyová zatáhla vší silou, ve svalech už jí však mnoho nezbylo. Voda ji zasáhla jako exploze a odmrštila ji tři metry vzad, takže se jí Amber vysmekla. Rychle se posadila a pohlédla k vratům. Lidé zmizeli. Vystřídala je vířící vodní stěna řvoucí jako poraněný grizzly.

Whitneyová se s jekotem zdvihla na nohy a rozběhla se do domu. Tři metry od schodiště začala nohama čvachtat v mořské vodě. Příval ji udeřil pod kolena a hrozil podražením nohou, to už se ale vrhla na schody a osvobodila se z vodního sevření.

Vběhla dovnitř, přibouchla dveře, zarazila zástrčku a vrhla se ke schodišti. Doufala jen, že ty další tři metry budou stačit k záchraně jejího života. Nahoře se ocitla čtyřmi skoky. Když došlápla na podlahu chodby, otřásla domem taková síla, že jí to podtrhlo nohy. Přepadla dopředu a uslyšela hlasité prásknutí. Nebyl to dům, nýbrž její hlava. Lebkou jí projela bodavá bolest. Jakmile dopadla, spatřila truhlu, na niž při pádu narazila.

To bylo to poslední, co viděla. Zrak se jí zamlžil a pak rázem všechno zčernalo.

Jak ztrácela vědomí, dům prostupoval zvuk valící se vody a sténajícího dřeva.

Whitneyová se s trhnutím probrala a přitiskla si dlaň na třeštící hlavu. S námahou překonávala bolest a pokoušela se urovnat si myšlenky. Když pulzující bolest v levém spánku poněkud ubrala na intenzitě, vzpomněla si na tu vlnu. Na lidi. Na smrt. Znovu na ni dolehly zoufalství, vztek i zmatek, ta emocionální šelma obcházející kolem s naježenou hřívou a vytaženými drápy. Chtěla by ji sežrat zaživa. Tohle však byli staří nepřátelé, jimž už čelila. Silou vůle vypracovanou utrpením uplynulého roku emoce zaplašila a zaměřila se na svoji pochmurnou novou realitu.

Přiměla se uklidnit a soustředit se na okolí. Stále byla na podlaze haly, ale mrzla. Napadlo ji, jestli není mokrá. Osahala se a zjistila, že oblečení má suché. Pohlédla dolů ze schodů. Suchá byla dokonce i podlaha v přízemí.

Ze své pozice na podlaze viděla na budík, nešel však proud. Neměla možnost zjistit, jak dlouho byla v bezvědomí, moc dlouho to však trvat nemohlo. Venku bylo ještě vidět, ačkoliv předchozí modrá obloha byla nyní plná popelavých mračen… a ještě něčeho.

Postavit se dokázala teprve po soustředěném úsilí. Hlava jí třeštila při každém kroku a ona si uvědomila, že ložnicí směrem ke dveřím na verandu kráčí se zavřenýma očima. S nataženýma rukama zůstala stát, když narazila na stěnu. Prsty po ní přejela na sklo posuvných dveří.

Když se holý prst dotkl skla, Whitneyová vyjekla a ucukla. Bolelo to jako spalující žár, Whitneyová však ze zkušenosti věděla, že je to chlad. Mrazivý chlad. Prudce otevřela oči a zamžourala do oslňujícího jasu. Navzdory zatažené obloze venku něco abnormálně zářilo.

Přimhouřenýma očima vstřebávala novou vyhlídku.

Tři metry pod úrovní základů jejího domu se na všechny strany až k obzoru táhla ledová plocha. Z oblohy se sypaly těžké sněhové vločky. Vypadalo to, jako by byla přenesena na severní pól. V letním oblečení se neodvažovala vyjít ven, i skrz sklo však viděla, že všechno od Maine po Massachusetts je pohřbeno pod desítkami metrů sněhu a ledu.

Teď byla sama. Úplně sama. Toho se bála nejvíc. Víc než té vlny. Víc než zimy. Zůstat sama se svými myšlenkami, se svými démony, to byl prostě ten nejhorší způsob umírání, jaký si uměla představit.

KAPITOLA 7

Doktor Merrill Clark si už zvykl každý večer pokleknout k modlitbě. Jeho modlitby se obvykle týkaly toho mála, co mu ještě zbylo z rodiny, jeho bezpečnosti, jeho práce a jeho příčetnosti. Věděl, že v modlitbě by měla být rovnoměrně zastoupena chvála Boha, osobní požadavky a prosba o odpuštění, ale když dokončil výčet svých osobních požadavků, obvykle už spal jako dřevo. Napadlo ho přeorganizovat si své modlitby, ale jeho hříchy mu připadalo příliš bolestné zmiňovat a po tom, co se stalo Aimee, se mu slov chvály pro Boha jaksi nedostávalo.

Samozřejmě stále věřil a věděl, že po smrti se s Aimee opět setká, rozhodně mu však nedělalo radost stvořitelovo načasování ani metody. Den, kdy v náhlé sněhové bouři zmizela, byl nejhorší v jeho životě. Bílá záplava, nápor ledového vzduchu a ty zvuky, to vytí, ho v nočních můrách pronásledovaly už deset let.

Ta bouře málem připravila o život i jeho. Když se dostal do základního tábora, tělo mu rozmrzlo, ale srdce zůstalo chladné. Zanechal výzkumu v Antarktidě a utekl domů do Států. Vrátil se jen jednou, aby pořídil snímky pro svoji knihu. Ty kosti tu ostatně byly miliony let. A jakékoliv ostatky lidské civilizace, jejíž existence byla naznačována na starověkých mapách z doby Alexandra Velikého – po těchto ostatcích pátral především – zůstanou pohřbeny a nedotčeny.

Aimee měla pravdu.

Měl ji poslechnout.

Svou paličatostí připravil svoji ženu o život. To byl jeho největší hřích, který sám sobě nemohl nikdy odpustit. A nedokázal se z něj vyzpovídat.

Když přišel o Aimee, žil Merrill pět let sám v nevelkém, neudržovaném bytě v Cambridgi a učil na Harvardu paleontologii a antropologii. Měl kvalifikaci i pro výuku archeologie, scházela mu však energie. Univerzitní areál Harvardu ani kolem se rozpínající Boston nesnášel, a když nebyl v učebně, studoval doma v pracovně.

Doma vysedával Merrill každodenně o samotě, jen v přítomnosti svého ušlechtilého černého novofundlanďana jménem Vesuvius. Přestal chodit dokonce i do kostela. Vesuvius mu byl v životě jedinou útěchou. Obrovský pes se Merrillovi v noci natáhl na postel a poskytoval mu alespoň nějakou společnost. Ke každému ránu patřilo deset minut vítání a olizování obličeje, jako by se Merrill a Vesuvius viděli po letech odloučení. I s Vesuviem však Merrill toužil po člověčím kontaktu.

Oženit se znovu nechtěl, ale nastěhoval se k Mirabelle, která ho brala, jaký byl, a psa zbožňovala. Tři roky spolu bydleli v domě v Portsmouthu a on začal učit na University of New Hampshire v Durhamu. Tempo tam bylo volnější, ovzduší méně toxické. A Mirabelle… čas strávený s ní pomáhal otupovat bolest ze ztráty Aimee. Byla mu darem z nebes. Anděl. Usmál se, když si představil její úsměv se sešpulenými rty a přimhouřenýma očima a vzpomněl si na teplo jejího objetí. Chyběla mu.

Byla mu zdrojem síly v těch nejhorších chvílích. Opustit ji byl druhý jeho nejtěžší hřích. Po tolika letech, kdy zanedbával své skutečné poslání, se ten brouk v hlavě ozval znovu. Odjel do Antarktidy, tentokrát nadobro, a s sebou si vzal jen nové vybavení a Vesuvia. Po návratu našel v základním táboře všechno tak, jak to tam zanechal. Naleziště, stany, výstroj, všechno vypadalo netknutě.

Základní tábor tvořilo pět červených stanů ukotvených v kamenité půdě jednoho z nejsušších údolí Antarktidy. Tato průrva se zařezávala do Transantarktického pohoří osm set kilometrů severně od pólu, kde sněžilo pouze vzácně. Pokud už tu nějaký sníh napadl, odvály jej prudké ničivé vichry. Stany byly z jižní strany ohraničeny bednami se zásobami, které tlumily nárazy mrazivého větru, jenž se hnal ze středu kontinentu. Dno údolí připomínalo povrch nějaké neznámé planety; hladké hnědé kamenné desky byly navrstveny do tabulí, jež postupně přecházely ve strmé útesy. Na jejich vrcholu kamenné výstupky oddělovaly údolí od ledovce nad nimi, a zabraňovaly tak pozvolna se sunoucímu ledu v pronikání do údolí. Pět kilometrů dlouhé a kilometr široké údolí bylo posledních dvanáct tisíc let vysoušeno mrazem stejně jako všechno, co se v něm nacházelo.

Návrat znamenal pro Merrilla bolestné oživení vzpomínek. Na bednách ještě ležely fotografie, na nichž byl s Aimee. Na jejím lůžku našel pečlivě složené její oblečení. Dokonce i její vůně se tu snad ještě vznášela. Týden strávil probíráním se minulostí. Teprve pak Merrill dokázal přestat plakat a začít pracovat.

Vrhl se do práce a objevil tři nové druhy dinosaurů – dva malé predátory a jednoho býložravce. Jeho nejzajímavějším objevem však byla zeď vybudovaná lidskou rukou a vysoká přes metr, jejíž stáří odhadoval tak na deset až dvanáct tisíc let. Věděl, že na pevnině budou jeho nálezy terčem posměšků, nechával si je tudíž pro sebe. S dinosaury problém nebyl. Od roku 1994, kdy byly na sedmém kontinentu uprostřed fragmentů několika kusů kořisti nalezeny první ostatky dinosaura – predátora nazvaného Crylophosaurus – už nebyla teorie života bujícího v Antarktidě před mnoha tisíciletími zpochybňována. Zato téma antarktické civilizace, které Merrillovu pozornost tolik upoutávalo od doby, kdy se profesionálně přeorientoval od paleontologie k antropologii, bylo předmětem horečné diskuse. Našli se tací, kteří věřili, že než nejjižnější kontinent zamrzl, civilizace na jeho pevnině kdysi vzkvétala. Tuto teorii podporovaly většinou spíše nahodilé důkazy a jejími propagátory byli často fanatičtí zastánci existence Atlantidy, kteří ve vědě nadělali víc škody než užitku. Merrillovi však ta hladká kamenná zeď s téměř neznatelnými spárami dokazovala, že tu někdo žil.

Chtěl však víc. Zeď neznamenala definitivní důkaz. Do háje, někdo by přece mohl namítnout, že ji postavil sám. Jeho důkazy musely být nevyvratitelné. Dřel v chladu bez ustání. Byl jako posedlý a jen málo dbal na to, jak plynou dny nebo jak je na tom zdravotně. Zásoby vozil turbovrtulový letoun Dash-7 startující z Punta Arenas v nejjižnějším cípu Chile. Přeletěl kontinent a přistával na stanici McMurdo Station. Dál do Merrillova údolí přepravoval náklad vrtulník. Tady mu zásoby prostě bez okolků vykopli ze dveří. Pád přežilo všechno. Většinou. Zásoby chodily jednou za měsíc, on je však nechával ležet neotevřené celé týdny, dokud mu první bolesti z hladu a Vesuviovo kňučení nepřipomenuly, že je načase doplnit výživu.

Pokračoval by v tomto koloběhu práce, hladovění a modliteb až do smrti, Bůh mu však opět narušil plány. Když večer 21. července, teprve něco málo přes rok od svého návratu, poklekl k modlitbě, začala se země třást. Jeho červený pyramidovitý stan vibroval a vybavení divoce rachotilo. Nejprve ho napadlo, že by se mohla zbortit ta starobylá zeď, ale jak sílila intenzita a hlučnost otřesů, začal se obávat, že se sesypou stěny údolí.

Otřesy už byly tak prudké, že Merrill nedokázal ani stát na nohou, natož klečet. A ten zvuk připomínající vzteklé burácení zesílené reproduktorem mu působil neuvěřitelnou bolest uší. Nasadil si na ně chrániče, přes hlavu si přetáhl bundu s kapuci a navrch si na hlavu přitiskl polštář, aby hluk utlumil. Lehl si na podlahu stanu, schoulil se k Vesuviovi a dlaněmi mu zakryl uši. Věděl, že šedesátikilový pes má sluch ještě daleko citlivější nežli on sám.

Tak zůstali na podlaze celou noc. Po dlouhých hodinách utrpení si oba na otřesy i hluk zvykli. Vyčerpání je nakonec zmohlo. Upadli do hlubokého spánku, v němž Merrill čelil svým nejhorším děsům – svým nepřiznaným hříchům – své minulosti.

OTŘESY

KAPITOLA 8

Ačkoliv byla dosud otupělá z šoku způsobeného pohledem na zaplavené a zamrzlé pobřeží New Hampshiru, vzpamatovala se Whitneyová alespoň natolik, aby dokázala zkontrolovat telefony. Nic. Ani proud nešel. Zůstala odříznuta od světa. Kdyby byla v Portsmouthu kýmkoliv jiným, už by byla mrtvá.

Starý viktoriánský dům prostoupil arktický chlad, který Whitneyovou přinutil stáhnout se do suterénu. Naživu zůstávala pouze díky bohatým zásobám polárnického vybavení a dieselelektrickému generátoru, který napojila na přívod z plné palivové nádrže topné nafty v suterénu. Několik hodin jí trvalo, než upevnila hadici z nádrže na generátor tak, aby nafta neunikala. Ještě štěstí, že generátor umístěný uvnitř byl již seřízen tak, aby odvětrával rovnou ven, jinak by ji výfukové zplodiny vyřídily zrovna tak rychle, jako by to dokázala zima. Generátor využívala pouze pro provoz jediného elektrického přímotopu, který nastavila na úsporný provoz – jen aby se teplota udržela nad bodem mrazu. Neměla ponětí, jak dlouho bude u sebe ve sklepě uvězněná, a chtěla palivem šetřit. Jídla měla na měsíc… na tři, pokud si je bude odměřovat. Za dne místnost osvětlovalo jediné malé okno, které dovnitř vpouštělo zářivý jas slunečního světla odrážejícího se od sněhu. Na noc si rozsvěcela jednu svíčku. Mihotavý plamínek jí byl jediným společníkem.

Navlékla se do arktické výstroje a třešňově červenou dlouhou bundu si ani nesundávala. Zpočátku si občas připadala jako nějaký blázen a bundu svlékla. Zima však pokaždé zvítězila, takže se stáhla zpět do tepla své vlněné podšívky. Noci trávila schoulená ve spacím pytli určeném pro teploty do –40 °C. Jídlo jedla studené rovnou z plechovky. A ze všeho nejhorší bylo, že za toaletu jí sloužil kbelík přiklopený v koutě. Jedinou světlou stránkou byl fakt, že hukot generátoru jí pomáhal usnout, což využívala hodně často.

Dny míjely jeden za druhým. Několikrát si přeorganizovala vybavení, jen aby nějak zaměstnala mysl. Věděla, že pokud nebude mít co dělat, začne hloubat sama v sobě, a to bude začátek konce. Když však už podesáté přeskupovala pět párů savých ponožek, myšlenky jí proklouzly i kolem pečlivě budovaných psychických bariér. Jako první přišly docela příjemné vzpomínky – dětství, výlety s rodiči do muzea v Bostonu, zápasy Red Sox ve Fenway a objevování Stonehenge v Salemu v New Hampshiru. Dětství, to byly jediné neposkvrněné vzpomínky. Stačily její mysl zaměstnat alespoň na nějakou dobu.

A pak jí došly.

Zůstala sama se svou nedávnou minulostí. A ta na ni zaútočila. On na ni zaútočil.

Ze všeho nejdůležitější teď byl zápas s bolestnými vzpomínkami. Když se jí do mysli vkrádaly myšlenky na sebevraždu, snažila se rozptýlit je. Znovu a znovu si zpívala „Amazing Grace“. Byla to oblíbená píseň jejího otce.

„Kde jsi, táto?“ ozvala se Whitneyová nahlas.

S každým dalším dnem na tom byla čím dál hůř. Jídla ubývalo. Zápach z kbelíku byl nechutný. Několikrát ji napadlo vyjít ven a vyprázdnit ho, ale představa, že ztratí i to málo tepla, v němž si hřeje nos, ji pokaždé přiměla zůstat hezky ve sklepě. Věděla, že generátoru už brzy dojde palivo, a pak bude smrad tím nejmenším z jejích problémů. Kdyby ji napadlo vzít si sem dolů kalendář a podle východů a západů slunce si odškrtávat dny, věděla by teď Whitneyová, že už takto uplynul celý měsíc.

Emoce ji zlomily dvaatřicátý den té vězeňské samoty. Vzlykala jako dítě s tváří zabořenou do záhybů spacího pytle. Neplakala kvůli ničemu konkrétnímu, ale slzy se jí řinuly celé hodiny. Pak usnula.

Probouzela se pomalu.

Pak prudce otevřela oči. Něco nebylo v pořádku. Cosi se změnilo.

Aniž by se pohnula, prozkoumávala Whitneyová suterén osvětlovaný jasným svitem měsíce, který sem pronikal oknem. Temné obrysy nashromážděných zásob vypadaly stejně jako každou noc. Nikde se nic nepohnulo.

Naslouchala. Vítr se proháněl domem, který skřípal a sténal. Každé prasknutí a zavrzání starého domu vnímala tak pronikavě jako nikdy předtím. Vlastně si je dosud nikdy neuvědomila.

Co se změnilo?

Whitneyová si přitáhla spací pytel k tělu. Byla jí zima.

Natáhla se do strany a pohlédla na elektrické topení. Kontrolka nesvítila. Sáhla na ně. Bylo studené.

Whitneyová zalapala po dechu, když pochopila, kde se tu vzalo to ticho. Hukot generátoru umlkl. Je bez proudu. A bez tepla.

Beznaděj se jí vplížila do spacího pytle jako nechtěný milenec a zalehla její tělo. Zachumlala se do pytle hlouběji, aby se ukryla před klesající teplotou, a zapnula si ho přes hlavu. Věděla, že zůstávat v domě bez vytápění není řešení. Bude se muset postavit živlům. Předpokládala, že každá z cest skončí smrtí, ale byla rozhodnuta snažit se do konce. Spánek přišel rychle. Zdálo se jí o sněhu.

KAPITOLA 9

Doplahočit se k východu z rubínově červeného stanu vyžadovalo soustředěné úsilí, protože vibrace, jež otřásaly údolím, pokračovaly. Merrill se vyklonil ze stanu ven a nasucho dávil nad kaluží starých zvratků. Měl problémy udržet v sobě jídlo a momentálně už neměl, co by vyzvracel. Usuzoval, že ty otřesy už trvají nejméně měsíc. Bývaly dny, kdy chvění, jehož intenzita procházela výkyvy, bylo i snesitelné, ale v takových dnech, jako byl tento, se mu dělalo zle. Stáhl se zpět do stanu, po všech čtyřech přelezl podlahu a lehl si vedle Vesuvia.

Oba se v posledních několika dnech pokoušeli vyjít ven, ale geologické vlnění znemožňovalo chůzi. Merrill nejednou upadl. Čerstvé strupy na kolenou mu vytrvale připomínaly, aby se o chůzi pokoušel, pouze pokud jsou otřesy mírnější. Několikrát se Merrill odvážil vyjít ven pro jídlo a vodu. Za tu dobu už si na hluk oba zvykli, a kdykoliv Merrill hovořil ke psu – což bylo často – musel křičet. Věděl sice, že mu Vesuvius nerozumí, stejně mu ale připadalo neslušné nemluvit nahlas.

Merrill složil ruce na polštář a pohlédl do Vesuviových hnědých očí. Pes jeho upřený pohled opětoval s téměř přemýšlivým výrazem.

„Napadlo mě,“ řekl Merrill, „že tohle zemětřesení, nebo co to je, musí působit na celý kontinent.“

Vesuvius povytáhl obočí a mrkl.

„Víš, ty otřesy jsou někde kolem šestého stupně Richterovy škály.“

Vesuvius vzdychl.

„Ty mi nevěříš? Nějakou dobu jsem byl v San Francisku, abys věděl. Já už jsem pár zemětřesení zažil. A tohle je máma všech zemětřesení. Nejde mi ale do hlavy, kde by mohlo být epicentrum. Jestli jsme blízko, pak ty otřesy až na to, že nepřestávají, nejsou zase tak zlé.“

Merrill se ujistil, že Vesuvius stále naslouchá. Pes na něj bez ustání upřeně hleděl.

„Starosti mi ale dělá příčina toho zemětřesení. Sám víš, že teplota stoupá.“

Merrill se na sebe podíval. Měl na sobě tričko a šortky, které si vyrobil ustřižením nohavic. „Z toho mi vyplývá, že tu máme co dělat s nějakou sopečnou činností. Já vím. Já vím. Nejsem žádný vulkanolog, jistě, ale jak jinak bys chtěl vysvětlit tu změnu teploty? Nemůžeš. Musíme být blízko stoupajícího rezervoáru magmatu…“

Země se na okamžik zachvěla hůř než obvykle. Vesuvius zdvihl hlavu a zaposlouchal se. Merrill zatajil dech.

Vesuvius se opět natáhl a znovu stočil pohled na svého pána.

„Najednou mi připadá velice nerozumné zůstávat v tomhle údolí,“ pokračoval Merrill. „Pokud tu opravdu probíhá vulkanická činnost a vytryskne láva, nejsem si jistý, že nás stěny našeho údolíčka ochrání.“

Merrill se doplazil k východu ze stanu. Jednou nohou překročil louži zvratků, pomalu dostoupl a venku se postavil. Vesuvius byl okamžitě u něj. Merrill se velkého psa zkusil přidržet pro lepší rovnováhu, udělal krok vpřed… a upadl. Země se zvedla proti němu. Přistání bylo tvrdé. Vesuvius se svalil vedle něj a olízl mu obličej.

„Býval jsem pružnější, co?“ hekl Merrill a pohlédl ke vzdáleným stěnám údolí, jimiž se tam někde klikatila úzká stezka směřující vzhůru. „Stejně to nevypadá, že bychom v dohledné době vylezli ven.“

Oba se doplahočili zpět do stanu, kde deky a polštáře alespoň částečně tlumily otřesy vibrující země.

Merrill se začal zaobírat možností, že v údolí zemře. Po chvíli úvah dospěl k závěru, že by to bylo správné. Aimee tu zemřela kvůli němu. Pokud by tu zahynul i on, bylo by spravedlnosti učiněno zadost. Kdyby si nebyl tolik jist, že mstivý Bůh Starého zákona se změnil ve shovívavějšího Boha popisovaného v Novém zákoně, myslel by si Merrill, že ho to sám Bůh drtí za jeho nepřiznané hříchy.

„Pro jednoho člověka je to zbytečně velké představení,“ poznamenal Merrill k Bohu s pohledem upřeným vzhůru. Když zrak znovu sklopil, uvědomil si, že na něj Vesuvius upřeně civí.

„Jen jsem mluvil k Bohu,“ vysvětlil mu Merrill.

Vesuvius svěsil hlavu.

Merrill měl rád zavedené zvyklosti a večerní modlitba k nim patřila, ale pokud byla někdy vhodná doba k odbourání rutiny, pak právě nastala. Probral si výčet svých obvyklých požadavků – zdraví, práci, konec otřesů – to bylo nejnovější doplnění. Na rozdíl od jiných večerů, kdy jeho modlitby skončily usnutím, byl dnes Merrill i poté, co dokončil své prosby, jako rybička.

Na okamžik se odmlčel a uvažoval, co říci dál. „Pane… zhřešil jsem. Ty to víš. Samozřejmě že to víš. Nemusím ti to říkat. O to ale asi nejde, že?“

Merrill pohlédl na Vesuvia. Pes měl zavřené oči.

„A vím, co ode mne chceš slyšet, ale nejsem na to připraven. Nezasloužím si to. Uvědomuji si teď, že jsem opět zhřešil… ne že bych zhřešil jen dvakrát… promiň, já nevím, proč mám pocit, že ti musím vysvětlovat, jak jsem na tom se svými hříchy… ty víš, co jsem udělal, co si myslím… Ty vidíš i hříchy, o nichž já vůbec nevím, že jsem se jimi provinil. Tentokrát si to ale uvědomuji.“

Merrill naslouchal otřesům. Zdálo se, jako by jejich síla i hluk slábly. Takovéto pauzy se objevovaly stále častěji. Využíval jich k odpočinku a přinesení jídla, nyní však zůstal ve stanu, rozhodnut dokončit modlitbu a usilovat o odpuštění.

„Odpusť mi, Pane, že jsem opustil Miru.“ Když Merrill vyslovil její jméno, selhal mu hlas. „Teď vím, že minulost, nálezy, objevy, to všechno je ve srovnání s ní bezvýznamné. Prosím, pokud ti pro mne ještě zbylo nějaké milosrdenství, dovol mi… a Vesuviovi… tohle přežít, ať se můžeme vrátit domů. Odpusť mi.“

Merrill si utřel nos o předloktí, na němž zůstala stopa mokrých chlupů. S paží ještě u nosu strnul. Otřesy pokračovaly, jen tišeji než kdy jindy. Merrill rychle vyhrkl „amen“ a vyběhl ven s Vesuviem v patách.

Jak se otřesy dál zmírňovaly, Merrillovi už nečinilo takové obtíže udržet se na nohou. Protože nemohl tušit, jak dlouho ta pauza potrvá, rozběhl se přes tábor k poslední bedně se zásobami, jež zůstala neotevřená od začátku zemětřesení. Doběhl k ní a oběma rukama zabral za prkna. Zoufalství mu vlilo sílu do každičkého svalu. Dřevo začalo povolovat. Napadlo jej vrátit se do stanu pro páčidlo, uvědomil si však, že než by se vrátil, mohly by otřesy začít nanovo.

Merrill vrazil prsty do štěrbiny a zabral za nejvolnější prkno. Třikrát prudce škubl. Počtvrté se do toho opřel celou svou vahou. Prkno se vylomilo a Merrill se na hladkém kamenném dnu údolí rozplácl jak dlouhý tak široký. Odhodil prkno stranou a zvedl se na nohy.

Vzápětí ztuhl. Pomalu otáčel hlavu ze strany na stranu.

Už viděl.

Celé údolí viděl zaostřeně. Pak se soustředil na sluch. Rachot tu byl pořád, ale slábl. A vibrace, které mu tak dlouho rozmazávaly vidění, bylo téměř nemožné rozpoznat.

„Mizí to!“ vykřikl Merrill a až pak si uvědomil, že zbytečně huláká, aby kompenzoval rachot, jenž nyní mizel v dálce.

Jeho pozornost upoutal jiný zvuk – zurčící voda.

U paty bedny byla louže vody odtékající zvolna uzounkým potůčkem proudícím po dně údolí. Merrilla na okamžik napadlo, jestli nechtěně neotevřel balenou vodu v bedně. Té vody však bylo příliš mnoho. Všiml si jí i Vesuvius a začal v ní nadšeně poskakovat.

Merrill bednu obešel a na vodu narazil znovu. Sledoval ten potůček pohledem. Klikatil se podél té jeho starobylé zdi, kolem dinosauřích koster a dál k úbočí údolí. Přitékala zvenčí.

„Nemožné,“ pronesl Merrill. „Všechno je zmrzlé.“

Nebo snad ne? Podíval se na své letní oblečení. Když už měl konečně pokoj od toho neustálého chvění, naplno si uvědomil, jak opravdu teplý – a vlhký – je vzduch. Připadalo mu to jako srpnové odpoledne v Miami.

Jak Merrill pátral pohledem po úbočích údolí, všiml si jakési serpentiny. Rozběhl se tím směrem, jak nejrychleji to dokázal, a Vesuvius kolem něj celou cestu radostně poskakoval. Když Merrill začal po stezce stoupat vzhůru, Vesuvius jej předběhl, jak to s oblibou dělával. Mirabelle mu říkávala, že takhle pes projevuje své vůdčí postavení.

Cestou nahoru si Merrill přísahal, že další zásobovací helikoptéře dá signál, aby přistála. Vysílačku tu nikdy neměl. Nikdy nestál o to, aby tu byl obtěžován. Nyní je však nejvyšší čas zmizet. Už se brzy uvidíme, Miro, pomyslel si Merrill.

Když dosáhl horizontu stezky, padl před tou podívanou na kolena. Před sebou viděl Vesuvia, jak si hraje v louži a radostně poštěkává. Merrill však nemohl odtrhnout zrak od té krajiny. Ještě před měsícem byl svět všude kolem něj bílý a jedinými odchylkami byla obloha a odhalené úseky Transantarktického pohoří. Nyní však země měla i hnědé a šedé odstíny. Krajina byla obnažená s výjimkou vodních tůní, ale jinak, kam až oko dohlédlo, byla Antarktida bez ledu a po nějaké sopce nikde ani památky.

Kontinent tál.

KAPITOLA 10

Surový mráz se Whitneyové zahryzl do červenožluté polárnické kombinézy, naštěstí se mu však nepodařilo skrz ni proniknout. Vnější vrstva z Gore-Texu i speciální podšívka zajišťovaly, k čemu byly určeny – udržovaly ji naživu. Za jejími zády se až k obzoru táhla šňůra otisků sněžnic ve sněhu. Před ní pak jen bílá, neporušená pláň.

Opustit dům bylo snazší, než si představovala. Už dříve uvažovala o jeho prodeji, bála se však, že by nemusela unést přerušení i toho posledního pouta se svou minulostí. Teď, když se z něj stala promrzlá smrtící past, nebylo nijak zvlášť obtížné ho opustit. Už se tím sněhem plahočila pět hodin, stále však neobjevila nic, z čeho by mohla usuzovat, že jde správným směrem, nebo dokonce že je pořád ještě v New Hampshiru. Když vyšla z domu, zamířila k jihu. Zorientovala se podle průčelí domu, jež směřovalo k moři. Měla sice kompas, ale ten jaksi nefungoval. Ukazoval sice poslušně na sever, jenže to vlastně vůbec sever nebyl – střelka mířila na západ, pryč od oceánu. Když teď byly oceán i souš zmrzlé a vypadaly stejně, mohla by docela klidně kráčet po oceánu, aniž by si to uvědomila.

Než vyrazila, Whitneyová si pečlivě zabalila. Jako první přišly na řadu zásoby na týden. Další byl její digitální fotoaparát s transfokátorem 200 mm a systémem stabilizace obrazu Canon EOS 1D Mark II, kterého si ze všeho, co měla, cenila nejvíc. S megapixelovým výkonem 8,2, s 8,5 snímky za sekundu a kapacitou k ukládání tisíců záběrů představoval tento přístroj světovou špičku. Díky tomu, že si nemusela dělat starosti s žádným filmem, jí také mnohem lépe posloužil v terénu. Po fotoaparátu následoval maličký stan, spací pytel, další vrstvy oblečení, horolezecké stupačky, cepín, dalekohled a lékárnička. Nakonec došlo na pistoli Taurus Millenium ráže 9 mm. Zbraň si jako vždycky sbalila jen tak pro všechny případy. Obyčejně ji mívala v jedné z kapes na zip v příruční brašně společně se dvěma rezervními zásobníky. Věděla, že s sebou tahá zbytečně moc munice, ale jinak by si nepřipadala bezpečná. Dokonce i nyní, když tu nebyl nikdo živý, po kom by mohla střílet, ji alespoň do jisté míry uklidňovalo vědomí, že kdyby to bylo potřeba, mohla by se alespoň bránit. Zalitovala, že nemá běžky, ale když uvážila, co přežila… sněžnice budou taky stačit.

Právě tak jí pomáhala tělesná příprava, kterou kvůli své výpravě do Antarktidy absolvovala. Proto měla tak dobrý čas.

Příští týden jsem v Bostonu, pomyslela si cynicky.

Pevně v to doufala. Pokud existovalo nějaké místo, jež tu bouři mohlo přestát, pak to byl právě Boston. Samozřejmě že stál na březích oceánu, a byl tedy pro vlnu něco jako Ground Zero, ale ty mrakodrapy, John Hancock Tower, Prudential Tower a budova centrální banky Federal Reserve Bank, by stále měly trčet z ledu. A uvnitř by mohl někdo přežít. Doufala, že se jí podaří dostat se do některé z budov a najít nějaké další jídlo. Pak zamíří dál na jih.

O dalších pět hodin později Whitneyová zvolnila krok. Nohy měla jako z olova a krátil se jí dech. Pohlédla na hodinky – bylo půl sedmé navečer. Letní slunce by nemělo zapadnout ještě nějaké dvě hodiny, ve skutečnosti však jako by na obloze otálelo. Tenhle jev už viděla. Úplně poprvé jako dítě, když byla s rodiči na aljašském pobřeží. Slunce přicházelo a odcházelo, noc však trvala pouhých pár hodin a slunce jako by se na obloze loudalo.

Tohle bylo arktické slunce.

V dálce se cosi zalesklo.

Whitneyová se svezla na kolena, shodila batoh ze zad a vylovila z něj dalekohled. Přiložila jej k očím a zaostřila na zářící předmět.

Kříž.

Lesklý zlatý kříž.

Whitneyová se na něj upřeně zahleděla a začala rozeznávat i podrobnosti pod ním. Ze sněhu trčel jako maják vrchol kostelní věže. Stavbu bylo sice téměř nemožné rozpoznat – bílý nátěr na pozadí bílého sněhu – ale byla tam.

Zvedl se nepříjemný vítr, až se zachvěla po celém těle. Vzhlédla. Slunce se posunulo. Vypadalo to, že by noc přece jen mohla přijít. Dalekohled si nechala pověšený na krku, znovu zapnula batoh a zamířila nejkratší cestou k věži. K útočišti.

KAPITOLA 11

Merrilla pálily vyčerpané svaly, když se drápal do třicetistupňového svahu hory Mount Blood, který byl o necelé dva kilometry dál téměř kolmý. Ačkoliv upíral zrak k zemi a pečlivě si na strmém svahu vybíral, kam šlápnout, v duchu si vybavoval důvěrně známé terénní prvky. Pod ním ve vzdálenosti necelého kilometru jeho údolí dělí tento svah vedví. Nalevo je to ledovec Liv Glacier, který neúprosně sklouzává v šelf Ross Ice, pohyblivý ledový splaz dlouhý asi sedm set kilometrů, jenž končí v moři. Normálně by to měl být svět tak zářivě bílé barvy, že by mu pouhý pohled dokázal poškodit nechráněný zrak.

Shora na Merrilla zaštěkal Vesuvius.

„Ale jsem v kondici, jen nejsem pes!“

Pes zaštěkal znovu.

Na vrcholu se Merrill zastavil, aby nabral dech. Na okamžik pocítil strach. Bál se otočit. Věděl, že ať se stalo cokoliv, změnilo to krajinu, na niž si tak zvykl. Vzhledem k počtu hodin strávených výzkumem Antarktidy by se vlastně dalo s úspěchem tvrdit, že nikdo z žijících lidí na tomto kontinentu nestrávil víc času než doktor Merrill Clark. Přišel v životě o tolik a teď se mu odcizuje i kontinent, jenž mu byl domovem.

Vesuvius šťouchl čenichem do Merrillovy ruky opřené v bok, aby se připomenul. Merrill ho pohladil po hlavě a obrátil se.

Vesuvius vyštěkl. Merrill sebou škubl. Když jeho zrak padl na kraj pod ním, podvědomě sevřel do dlaně hustou srst na temeni psí hlavy. Sejmul sluneční brýle a vstřebával tu novou podívanou. Ten pruh holé půdy, který viděl z okraje údolí, byl pouhým začátkem. Vždycky sněhem pokryté vrcholy hřebene Wishbone Ridge i hor Morris Peak a The Tusk byly holé jako dva tisíce let staré kosti z vykopávek. Pomalu se rozlézající dálava ledovce Liv Glacier neexistovala. Na jejím místě bylo hluboké údolí plné balvanů velkých jako dům, mezi nimiž se valila křišťálově čistá řeka proudící ze vzdálené průrvy. Tam se původně nacházel ledovec Zotikov Glacier. Řeka mizela za horou Mercik Peak, jejichž kamenitá úbočí byla rovněž osvobozena od sněhu a ledu. Důvěrně známý, mrazem vysušený bílý svět se proměnil ve vlahé odstíny šedé protkané několika potoky i mohutnou řekou. Liv River, pochopil Merrill.

Posadil se na velký kámen, otevřel polní lahev a lokl si. Zahleděl se přes nově vzniklé údolí řeky Liv River na něco, co prostě nemohlo být skutečné. Viděl oceán právě tak, jako ho mohl pozorovat z verandy svého domu v Portsmouthu. Jedinými pozůstatky šelfu Ross Ice Shelf byly stovky velkých ker trčících nad vodní hladinu.

Merrill si uvědomil, že stoupnout musela nejen teplota vzduchu, ale i teplota vody. Z toho, co viděl, bylo zřejmé, že za pouhý jeden měsíc roztál ledový příkrov, který Antarktidu svíral.

„Bože…“ Merrill se opět postavil. „Miro.“

Myslí mu zavířilo tornádo informací a představ. Prosíval ten příval a pátral po informacích, jež slýchal na nesčetných sympoziích, jimž však nikdy nevěnoval valnou pozornost.

„Padesát metrů.“ Merrill pohlédl na Vesuvia. „O tolik by se podle nich zvedla hladina oceánů, kdyby roztál všechen led na jižním pólu. Ale její starý dům, ten kopec… je vysoký šedesát metrů. Jestli byla varována, mohla v domě přežít… ale co když byla na nákupech? Nebo na pláži. Nebo… nebo…?“

Byl čas na evakuaci? Měl někdo informace, že se blíží voda? Mohla se přes planetu převalit dřív, než si někdo uvědomil, co se děje nebo jak reagovat. Merrill si byl jist, že musely být zmařeny miliony životů a svět že musí být zpustošen. O svět se však nestaral. Jeho myšlenky se teď točily kolem jediné osoby.

„Mirabelle.“

Merrill vyrazil po svahu zpátky dolů. Musí se spojit se světem tam venku. Bez vysílačky má jedinou možnost – aktivovat nouzový GPS vysílač a doufat, že zbyl někdo, kdo signál přijme, aby jej mohl přijet vyzvednout. Najednou ho už Rossovo moře nezajímalo. Starobylá zeď, nyní plně obnažená a táhnoucí se na desítky metrů daleko, byla naprosto nepodstatná. Kosti a mrazem vysušené stvůry zbrázděné ustupujícím ledovcovým splazem už mu nestály ani za pohled.

Vesuvius spokojeně hopsal po skalnatém svahu. Teď už věděl, kam má Merrill namířeno. Pes si však popoběhl dále vpřed, než bylo obvyklé, povzbuzen teplým vzduchem a svěžím, neznámým větříkem. Ta vzdálenost Merrilla znepokojovala. Odtrhl zrak od nerovného terénu, přiložil dlaně k ústům a nadechoval se, že na psa zavolá.

Jediný zvuk, jenž se mu vydral z úst, však byl ječivý výkřik, když se mu noha zachytila o skalní výstupek. Padl vpřed a přistál na hladké kamenné ploše. Sklouzl po ní dobré tři metry a narazil do čehosi mnohem měkčího.

Merrill se s odfrknutím překulil na kolena. Ignoroval píchání v odřených dlaních i tupou bolest z nově otevřených strupů na kolenou a opřel se rukama o zem. Zabořily se.

„Hlína?“

Jedinou půdou, kterou kdy v Antarktidě viděl, byl pevný kámen zcela obnažený věčnými vichry. Nikdy tu však nespatřil tmavě hnědou, skoro až černou, kyprou a na omak měkkou a poddajnou hlínu. Přejel po sluncem vysušené povrchové vrstvě dlaněmi. Připomnělo mu to jarní zahradničení s Aimee. Neobdělávaná půda byla suchá, téměř prachovitá, sloužila však jako bariéra udržující uvnitř životadárnou vláhu. Pro pěstování rajčat vynikající. Aimee jejich rajčata zbožňovala. Merrill se suchou vrstvou prohrabal až k té vlhčí a nabral si špetku mezi prsty. Přivoněl si a nechal tu vůni, aby mu mysl infikovala dalšími vzpomínkami na minulost.

Než se však mohl pohroužit do rozjímání, upoutalo jeho zrak něco, co zaujalo všechny jeho smysly a vymazalo dosavadní myšlenky. Předklonil se až k zemi a zahleděl se na tu drobnou anomálii. Tuhle barvu neviděl celý rok. Dokonce ani na zásobách, které si přivezl s sebou. Zelená.

Merrill přejel prsty po kratičkém, snad dvoucentimetrovém výhonku. Choval se k rostlině s nekonečnou jemností, jako by to byl obnažený plod. Jeho existence nebyla tady v Antarktidě o nic méně ohromující.

„Kéž bys tu byla se mnou, abys to viděla, Aimee,“ řekl pak. Myšlenky na Aimee mu připomněly Miru. Nechal rostlinu být a jen si v duchu slíbil, že se sem hned ráno zajde podívat, aby zjistil, jak se vyvíjí. A ještě si slíbil, že jestli je Mirabelle stále naživu, vrátí se sem s ní a ten nový rostlinný druh po ní pojmenuje. Bude mít radost.

KAPITOLA 12

Ta scéna Whitneyové připomněla závěr filmu Planeta opic, kde socha Svobody stojí nakřivo a zpola zasypaná pískem, jenže tady to byla kostelní věž a místo písku tu byl sníh… a nebyly tu žádné opice. Možná už vůbec nikde. Marně pátrala po nějaké stopě po městě, jež nepochybně bylo kdesi pod jejíma nohama. Všude, kam oko dohlédlo, se táhla jen nedozírná bělostná pláň. Stejně jako v mnoha jiných městech Nové Anglie i tady byla kostelní věž nejvyšší stavbou ve městě a pro Whitneyovou poprvé symbolizovala totéž, co pro ostatní – spásu.

Whitneyová vzhlédla k lesknoucímu se žlutému kříži, který ji vlastně na existenci kostela upozornil. Zářil jasně i přesto, že obloha nad ním se změnila ve vířící kotel plný bouřkových mračen. Věděla, že bouře na sebe nenechá dlouho čekat, a rozhodně neměla v úmyslu vzdorovat jí venku. Zamířila ke kostelu.

Věž samotná vypadala neporušeně; to bylo dobré v tom, že měla naději, že stejně dobře na tom bude i kostel tam pod ní, ale špatné v tom, že nenacházela cestu dovnitř. Věž samotná byla dřevěná. Na dotek byla pevná a tvrdá – žádná hniloba, žádná ztrouchnivělá místa. Dvě strany byly ploché, další dvě měly horizontální průduchy tvořené skosenými dřevěnými žaluziemi. Uchopila jednu z nich a zatlačila. Nepovolila. A právě tohle přitom bylo to jediné slabé místo na celé věži, jaké dokázala objevit.

Zdvihl se vítr a prohnal jí oděvem arktický vzduch. Ovzduší se měnilo. Whitneyová opět vzhlédla k obloze a spatřila vířící masu mračen. Sledovala jejich pohyb a bezděky ucouvla před tou hrůzou, která se k ní plížila.

Whitneyová už slyšela o arktických hurikánech zvaných jinak též „polární tlakové níže“, nikdy však žádný neviděla. Severští námořníci o nich vyprávěli jako o strašlivých šílených smrštích, které si s jejich plavidly pohrávaly jako s kocábkami. Vichry o rychlosti bezmála tří set kilometrů za hodinu rozbouřily moře a led do jediného běsnícího kotle a spouštěly krupobití jako příval střel. Byly to cyklony ryzí, chladné bolesti… a tenhle mířil přímo na ni. Příroda, která při prvním úderu minula, se teď chystala dokončit započaté dílo.

Do háje s tím vším, pomyslela si Whitneyová.

Odstoupila a chystala se žaluzii vyrazit. Neměla tušení, co je na druhé straně, jestli podlaha nebo pád do hloubky tří metrů. Musela to risknout. Nějaká ta zlomenina bude rozhodně lepší než tu umrznout. Po třech zuřivých výpadech celým tělem proti odolnému dřevu odstoupila a mnula si rozbolavělé rameno. První hutné sněhové vločky hurikánu z oblohy zavířily jako dělové koule. Ledový arktický vítr si hledal sebemenší skulinky v její polárnické výbavě a zuřivě se zakusoval do kůže.

„Jsem pitomá,“ řekla si nahlas.

Shodila batoh na led, otevřela ho, hrábla dovnitř a zalovila v natěsnaném obsahu. Když se její ruka opět vynořila, svírala cepín. Nebyla to sice skutečná, tradiční sekera, ale bylo to pevné a hlavně velice ostré. Začala bušit do žaluzií průduchu a soustřeďovala své snažení na vnější hrany. Po pěti minutách ji svaly pravé paže pálily a ruka ji brněla od odražených úderů. Co však bylo horší, třásla se po celém těle zimou. Podařilo se jí sice osekat dřevo v místě, kde navazovalo na stěnu, ale dovnitř se neprosekala.

Možná už je to ale dost slabé, napadlo ji. Musí být.

Hutné jednotlivé sněhové vločky byly vystřídány jednolitým, horizontálně hnaným bodajícím sněhovým přívalem. Ohlédla se nazpět po blížící se bouři a ve cloně bělostných vloček spatřila tyčící se cyklon – tornádo ve středu hurikánu. Blížil se s hlasitým sykotem a vířením sněhu, který dohlednost omezoval na pouhých pár metrů.

Whitneyová popadla batoh, ustoupila o krok a levou nohou se zapřela do sněhu. Zoufale vykopla pravou a do toho kopu vložila celou svoji váhu. Dřevo povolilo s ostrým prásknutím. Vykopla znovu, rozšířila otvor a neztrácela čas nějakým zkoumáním prostoru za ním. Rovnou skočila dovnitř.

Uvnitř věže byla tma a Whitneyové se zmocnily klaustrofobické pocity. Vylovila malou příruční baterku a rozsvítila. Odhalil se jí interiér věže, který nebyl větší než obyčejná skříň až na to, že byl vysoký zhruba tři metry a směrem k vrcholu se kuželovité zužoval. Kromě několika pavučin byl celý vnitřní prostor prázdný.

Vítr a sníh, které stěny věže držely na uzdě alespoň zčásti, se za ní s vytím pokoušely dostat otvorem, jejž jim sama připravila. Uvědomila si, že dostala jen jakýsi odklad; pokud tornádo zaútočí na věž, dost pochybovala o tom, že bude natolik pevná, aby jí zachránila život.

Whitneyová zadupala po podlaze a její vztek rostl s každou další sekundou. Podlaha byla pevná, hlavně po ní však její dupot zněl dutě. Poklekla a usilovně pátrala po jakékoliv odchylce v pravidelnosti plochy podlahy, aby zjistila, jestli neobjeví nějaký poklop nebo průlez. Byla přesvědčena, že podlahou se prosekat nedokáže. Otočila se a spatřila malé kovové poutko uchycené k prknům. Zaklesla za ně prsty, ustoupila stranou a trhla. Dřevěná deska zaskřípěla a nadzvedla se z podlahy. Nebyl to poklop na pantech, prostě jen dřevěný blok zasazený do podlahy.

Whitneyová odhodila desku stranou a nahlédla do otvoru pod sebou. Ve svitu baterky spatřila dlouhý žebřík směřující kamsi dolů. Popadla batoh, sestoupila na žebřík a desku zatáhla zpátky na její místo. Hluk větru a bouře vystřídalo naprosté ticho.

Batohem sice dřela o zadní stěnu stísněného prostoru, přesto však úspěšně postupovala po žebříku dolů. Až dole, v hloubce nějakých deseti metrů, byla prostorná komora. Kromě žebříku tu Whitneyová uviděla pouze čtvercové dveře o straně asi tak jeden metr.

Přikrčila se a opřela se do nich. Otevřely se snadno a nehlučně. Do tváře jí zavanul o poznání teplejší vzduch, jehož odér Whitneyovou navrátil zpátky do časů dětství. V neděli se většinou chodívalo do kostela. Do nosu ji udeřil pach lavic, starých biblí a tužek. Vstoupila dovnitř a kuželem světla baterky přejela po nevelkém oválném stolku pokrytém tužkami, papíry a poloprázdnými kelímky se zmrzlou šťávou. Nedělní škola, pomyslela si Whitneyová. Ta šťáva jí nešla z hlavy. Většina nedělních škol, které navštívila, představovala místa velice úpravná. Kelímky ponechané na stole se rovnaly málem hrdelnímu zločinu.

Když tuto místnost opustila, vydala se chodbou a postupně otevírala jednotlivé dveře. Narazila na další dvě třídy nedělní školy a v obou to vypadalo jako v té první – zahozené výkresy, nedopitá šťáva. Za posledními dveřmi narazila na prostorné skladiště plné typických kostelních rekvizit – byl tu starý stupínek, mikrofony, stoh poničených zpěvníků, pár táců s kalichy a bedna plná bílých tyčí.

To nejsou tyče, uvědomila si Whitneyová. To jsou svíce!

Protáhla se tím harampádím a bednu si prohlédla důkladněji. Byla plná svíček, jež se používaly o Štědrém večeru. Byly jich tu stovky. Hrábla do bedny a jednu vytáhla. Když ruku vytahovala, vrazila loktem do tácu s kalichy, který upoutal její pozornost. Pohlédla na kalichy a v tu chvíli přišla na řešení problému, s nímž se právě potýkala. Svíce by mohly být vhodným zdrojem světla a tepla, ale když o Štědrém večeru v kostele zpívávali „Tichou noc“, drželi svíčky v rukou. Žádné svícny tam nebývaly. Whitneyová hrábla po kalichu k přijímání krve Páně a vložila do něj tlustou svíci. Zapadla tam dokonale.

Whitneyová se pro sebe usmála. „Díky Bohu za tohle flanďácké křečkování.“

Nacpala si kapsy svíčkami a kalichy a vydala se dál, odhodlána vrátit se ještě pro další. Prohlídka zbytku kostela byla krátká. Zamířila po schodech dolů do přízemí. Ze strany vedly do svatyně dvoje solidní dubové dveře. Se světelným kuželem baterky před sebou zamířila na stupínek v čele místnosti. Věděla, že se tu teplo moc držet nebude, utábořit se tu však měla v úmyslu už od okamžiku, kdy spatřila vrchol věžičky. Snad to bylo tou důvěrnou znalostí podobných míst, jistě to nevěděla, ale rozhodně si tu připadala nejbezpečněji.

Nastavěla vedle sebe na stupínek dvacet kalichů. Pokaždé se klenutým prostorem rozlehlo hlasité cvaknutí. Když do každého kalichu vsadila svíčku, vytáhla z batohu zapalovač a jednu zapálila. Pak, stejně jako o těch nesčetných Štědrých večerech, tou první zapálila postupně všechny ostatní.

Teprve když byla hotova, vzhlédla a uviděla je. Celé shromáždění věřících, kteří seděli v lavicích skloněni v modlitbě… a na kost zmrzlí.

KAPITOLA 13

Merrilla přemohl spánek. Po návratu do základního tábora zapnul nouzový GPS vysílač. Měl v úmyslu pátrat ještě dál. Chtěl si prohlédnout tu odhalenou zeď, kosti i to úžasné rostlinstvo. Jakmile však vstoupil do stanu, zmocnila se jej nepřekonatelná touha lehnout si a odpočívat. A než se mu stačily rozfoukat myšlenky, spal jako dřevo.

Zbytek dne a celou následující noc se ani nepohnul. Spal tím nejhlubším spánkem, jaký jen mohl přijít po celém měsíci otřesů a celodenním vzrušení a napětí. Zdál se mu sen, který se mu opakoval už od dětství. Byl znovu na zadním sedadle hráškově zeleného chevroletu Bel Air svých rodičů a pronásledoval ho rozzuřený Dilophosaurus. Auto se řítilo zapadlou ulicí lemovanou z obou stran stromy a dinosaurus je dotahoval. Z autorádia skřípal hlas moderátora oznamujícího spatření té bestie. Zpravodajská relace pokaždé končila podrobnostmi o smrti Merrillovy rodiny po útoku strašlivého Dilophosaura.

Probudil se z toho snu v klidu. Strach, jaký to v něm vzbuzovalo v dětství, už byl ten tam. Věděl, že je to jen sen. Ironií bylo, že právě tento sen v něm živil jeho zájem o dinosaury a nakonec ho přivedl k povolání paleontologa. Jeho fascinace dinosaury ochabla, když pochopil, že vyhrabávat staré zvířecí kosti je sice zajímavé, ale život mu to neobohatí. K jakémus takémus poznání podstaty lidství by snad mohl dojít jedině studiem člověka. Získal doktorát z antropologie i archeologie, paleontologii ale tak docela na hřebík nepověsil. Spíše se soustředil na taková naleziště, kde by se při vykopávkách daly objevit ostatky vyhynulých zvířat i lidí společně. Při svých prvních vykopávkách objevil kostru šavlozubé kočkovité šelmy mezi kostmi několika lidí. Obrovský predátor byl lidožrout. Nakonec ho jeho dvojstranný zájem zavedl do Antarktidy. Když poprvé oznámil svůj zájem o antarktické civilizace a dinosaury, stal se terčem posměšků ze strany kolegů. Kritiky umlčel až objev Crylophosaura.

Po deseti letech tu byl pořád a veškeré důkazy existence antarktické civilizace měl pohromadě. Merrill se zamračil, posadil se na lůžku a promnul si spánky. Zajímalo by jej, jestli se o jeho objevy bude vůbec ještě někdo zajímat po tom, co došlo ke globální katastrofě.

Na tom nezáleží, řekl si v duchu. Já si pořád myslím, že je to zajímavé.

Na okamžik se v myšlenkách vrátil zpět k Mirabelle. Příval emocí ho až píchnul u srdce. Představu její tváře zaplašil vidinami odhalení té tajemné zdi. Starosti o Mirabellin osud mu způsobovaly příliš velkou bolest a úzkost, než aby to dokázal snášet. Stejně s tím nemůže nic dělat, dokud ho nepřijede někdo vyzvednout. Bude lepší, když zůstane aktivní a při smyslech, než aby si tu samou úzkostí okousal nehty do živého masa.

Vzduch prořízl ostrý štěkot.

Merrill se rozhlédl po stanu. Vesuvius nebyl na svém obvyklém místě. Vstal z lůžka, stále ještě oblečen v tom, v čem chodil včera, a protlačil se chlopní u vstupu do stanu.

Sotva si jeho zrak zvykl na jasné slunce, uvědomil si Merrill tu nepovědomou vůni. Vzduch voněl téměř tak sladce jako květinový puget. Sáhl do kapsy a vylovil sluneční brýle. Nově polarizovaná krajina byla hned lépe rozeznatelná. Terén byl posetý modrými, oranžovými, žlutými i červenými tečkami na pozadí sytě zelené trávy. Údolí se přes noc proměnilo z bezútěšné suché pustiny ve zhmotnělý botanikův sen.

Vesuvius znovu zaštěkal. Merrill se rozhlížel, ale psa nikde neviděl. Teprve až třetí zaštěkání ho prozradilo. Merrill jej spatřil za bednou se zásobami. Plížil se k němu ve snaze zjistit, co tam pes má, a snažil se, aby si ho zvíře nevšimlo. Když vyhlédl zpoza rohu bedny, spatřil Vesuvia, jak leží v nově utvořeném potůčku s hlavou vraženou pod bednu. Voda mu proudila kolem mohutného těla a unášela s proudem trávu i květy.

Nejprve Merrilla napadlo, že pes pod bednou nějak uvízl. Věděl, že je příliš těžká, než aby ji dokázal nadzvednout vlastními silami. Vykročil vpřed a teď už se nesnažil nijak tajit svůj příchod. Vesuvius vytáhl hlavu zpod bedny, pohlédl na pána a znovu zaštěkal. Merrill by v tu chvíli přísahal, že se pes směje.

Co to tam má?

Vesuvius proti svému zvyku pána ignoroval a znovu se zabořil pod bednu. Choval se stejně, jako když se mu pod gaučem ztratil tenisák.

„Vesuvie.“

Pes ho ignoroval dál.

Merrill přistoupil blíž a sehnul se, aby nahlédl pod bednu. Z místa, kde stál, však viděl jen pár centimetrů pod dřevěnou paletu, na níž byla bedna uložena. Vzdychl.

„Vesuvie, podívej, jestli sis zase zamiloval nějaký kámen…“

Merrill jemně položil Vesuviovi dlaň na bok a pes reagoval přesně, jak pán očekával. Ustoupil a znovu zaštěkal. Nechal Merrilla podívat se, ale skloněná hlava a hrabající tlapy prozrazovaly, jak rád by se zase vrátil do svého mokrého lože.

Merrill se s rukama téměř deset centimetrů pod hladinou ledové vody sehnul tak, že měl obličej málem až na hladině. Pod bednou byla tma, takže neviděl nic než pár hrbolků, které považoval za kameny, a slabý mihotavý lesk v tekoucí vodě. Náhle se jeden z těch kamenů pohnul z místa a vyrazil mu proti obličeji.

Merrill s výkřikem uskočil a svalil se na čerstvě vyrostlý trávník. Po bedně se ohlédl právě včas, aby zahlédl nevelkého tvora, který vyrazil ven a vrhl se do díry v zemi. Vesuvius se vymrštil do akce. Tlapami doskočil tam, kde stvořeníčko zmizelo, a začal divoce hrabat v díře. Merrill toho sice moc neviděl, jen rozmazanou šedivou šmouhu… ale rozhodně to byl živý, dýchající tvor.

Začal situaci chladně rozebírat. Mohla to být myš, která se schovávala v bedně. Ne, ta to nebyla. Ta by zmrzla na kost dříve, než došlo na to velké tání. Merrill si představil, jak myš mrzne, pak zase rozmrzá a opět ožívá. Věděl, že některé druhy žab mohou v zimě úplně zmrznout a po tání se opět navrátit do života. Ale tohle žába nebyla. Pohybovalo se to jako savec a on by byl přísahal, že viděl chlupy. Merrill nikdy neslyšel o savcích, kteří by mohli přežít zmrznuti… pokud ovšem…

Merrill zatajil dech. Bylo tu ještě jiné vysvětlení.

Anhydrobióza. Doslova „život bez vody“. Některé suchozemské organismy tuto techniku, při níž buňka obsahuje pouze minimální množství vody, zvládly. Metabolismus je po dobu anhydrobiózy zcela zastaven. Anhydrobiózy je schopno několik druhů hmyzu, červů a rostlin. Snad nejproslulejší z nich je zvláštní rybka známá spíše jako mořský koník. Tito králové světa anhydrobiózy jsou oblíbenou dekorací dětských pokojů na celém světě. No nic, usmál se Merrill. Mořský koník byl právě svržen z trůnu.

Antarktida byla pro rozvoj anhydrobiotických schopností druhu přímo ideálním prostředím. Byla tu taková zima, že všechno, co nebylo dostatečně chráněno, bylo doslova vysušeno mrazem. Antarktida totiž byla na rozdíl od předpokladů většiny lidí tím nejsušším biotopem světa. Merrill neustále ochotně připomínal těm, kdo zpochybňovali jeho stanoviska, že led není mokrý. Merrill patřil k té skupině lidí, kteří věřili, že Antarktida střídá mrznutí a tání zhruba vždy po pěti tisících let, plus minus tisíc. Nyní, když se led vrátil ke kapalnému skupenství, spící semena – i živočichové – ožijí, jako by jen nesmírně dlouho spali.

Merrill se zasmál, když viděl, jak se Vesuvius bezvýsledně snaží hrabat v hlíně kolem díry, a zkusil si představit, co ještě by se tu mohlo probudit k životu po pěti tisících letech dehydrovaného a pozastaveného žití.

KAPITOLA 14

Krystalky posetá kůže zmrzlých věřících se ve svitu svíček leskla. Whitneyová snad pět minut stála jako zhypnotizovaná myš a jen s děsem vnímala detaily jednotlivých tváří. V lavicích seděli muži, ženy i děti s hlavami skloněnými a rukama sepjatýma. Kostel přestál tsunami – sucho uvnitř bylo toho důkazem – ale mráz lidi zabil dřív, než stačili reagovat.

Pomalu přejížděla pohledem po zmrzlých obličejích. Seděly tu vedle sebe dvě stařeny s pevně zavřenýma očima. Otec choval na klíně dcerku, které nemohlo být víc než šest, a jeho pevné sevření nepovolilo ani ve smrti. Celá rodina se tu k sobě choulila s rukama propojenýma a tvářemi zkřivenými bolestí. Samotná matka tu držela kojence u prsu. Zůstali tak spojeni navždy. Whitneyová se neubránila hlasitému vzlyku, jenž se ozvěnou nesl pod vysokou klenbou svatyně. Srdceryvnější podívaná se jí v životě nenaskytla.

Nejpodivnější na tom všem bylo, že jim záviděla. Nikdo z nich nezemřel sám. Ať už byli s přáteli, s rodinou nebo prostě jen ve společnosti ostatních věřících ze své náboženské obce, sám tu nezemřel nikdo. I kdyby se Whitneyové podařilo přežít tu bouři a uniknout někam na zelené pastviny, zdálo se, že je odsouzena strávit zbytek života sama a bez rodiny.

Jak si prohlížela jednotlivé rodinné skupinky, zabloudila v myšlenkách k vlastní rodině. Když vyrůstala, připadali jí její rodiče nerozluční, nesmrtelní a neomylní. Teď už věděla, že ani jeden z těch přívlastků neplatil. A po tom, co se stalo, se jí zdálo, že vydržet nemohou dokonce ani ty vztahy, které si budovala sama… A teď… teď jsou nejspíš všichni, které znala – její přátelé a příbuzní v Maine, New Hampshiru a Massachusetts – taky mrtví; zmrzlí zrovna jako tahle kongregace.

Whitneyová spustila dlaň z úst, která si zakrývala od chvíle, kdy tu skupinu spatřila, a zaujala místo za stupínkem. Křeslo bylo ozdobně vyřezávané ze dřeva s tmavou kresbou a potažené karmínové rudým čalouněním. Jako trůn, napadlo ji. Jako –náctiletá Whitneyová začala odmítat návštěvy kostela, jehož striktní pravidla považovala za nedemokratická a panovačná. Pastora i veškeré další církevní činovníky měla za mocipány, pro které ona jako věřící ovečka není nic víc než nevolník. Pohlédla doprava a ocitla se tváří v tvář dalšímu tělu. Byl to dobře oblečený a upravený muž, který seděl na podobném křesle připomínajícím rovněž trůn. Byl holohlavý a mrtvý byl zjevně už dávno, zdálo se však, že odešel pokojně a smířeně, protože ve tváři neměl ty ustrašené vrásky jako jiní. Ve zmrzlých prstech svíral bibli.

Když se Whitneyová vzpamatovala z toho leknutí, uvědomila si, že to musí být pastor. Pravděpodobně seděl tady za stupínkem a vykládal shromážděným věřícím, že je Bůh zachrání. Když lidé viděli unikat vodu do moře, zřejmě se vydali do kostela, aby tu hledali odpovědi shůry nebo možná jen obyčejnou záchranu na vyvýšeném místě. Když se pak voda začala valit zpátky, pastor pravděpodobně pochopil, že smrt je neodvratná, a začal jim vykládat o nebi a o tom, že smrtí to pro ně nekončí. Představovala si ho, jak tu sedí v tom křesle a dívá se, jak mu věřící jeden po druhém umírají před očima a chlad jak se zmocňuje jejich těl i srdcí. Slzy se jí vedraly do očí a najednou vůči pastorovi pocítila nebývalý respekt. Zůstal na své pozici až do úplného konce. Napadlo ji, jestli ji nyní, ač sám mrtvý, uvidí také umírat v tomto kostele, jenž se proměnil v masový hrob. Zapálila další svíčky.

„Nebojte se…“ Whitneyová se naklonila a z jmenovky načmárané černým inkoustem si přečetla pastorovo jméno. „Nebojte se, pastore Jeffe, já neumřu. Dneska ne. Ne tady.“

Když ji trochu zahřálo teplo sálající ze svíček, vybalila si Whitneyová spací pytel a začala se chystat k přenocování za stupínkem mezi pastorem a jeho ovečkami. Bylo to sice neskutečné, lehat si uprostřed tolika mrtvých, ale pokojná tvář pastora Jeffa ji poněkud upokojovala. Najednou si nepřipadala tak opuštěná. Samoty se bála ještě víc než představy, že je obklopena mrtvými těly. Nachystala další tři improvizované svícny, aby si zajistila víc světla i tepla.

Whitneyová se připravila na to, že tu přečká noc a možná i delší dobu. Usadila se v křesle vedle pastora a vzdychla. Ohlédla se po něm a znovu si všimla bible. Četla ji naposledy jako dítě a napadlo ji, že teď by mohla být vhodná doba se k ní vrátit. Nic jiného tu ke čtení stejně není, pomyslela si. Uchopila bibli a zatáhla za ni. Vyklouzla z pastorových rukou snadno. Whitneyová zalistovala stránkami a užasla už jen nad rozsahem té knihy.

Pohlédla do pokojně vyrovnaného pastorova obličeje, přejela očima po jeho lících a lysé lebce odrážející světlo a řekla: „Tak co, pastore Jeffe, kde mi doporučujete začít?“

Odpověděl jí hlas z minulosti. „Začni od začátku.“ To jí říkával otec, když mu tutéž otázku pokládala před dvaceti lety.

Přejela pohledem po obsahu a našla si Genesis 1:1. Začala číst. Aniž by vnímala plynoucí čas, pročetla biblické líčení stvoření světa, potopy, příběhu Kaina a Ábela i babylonské věže. Všechny ty příběhy znala jako dítě, ale časem jí v paměti vybledly. Když je teď četla jako dospělá, připadaly jí mnohem zajímavější a plné pozoruhodných podrobností. Poté, co přečetla vyprávění o životě Abrahámově a dostala se k prvním stránkám exodu, usnula.

Nevěděla, kolik hodin uplynulo, když znovu otevřela oči. Ani se nepohnula, nenadechla ani nezamrkala. Pak se ten zvuk, který ji vzbudil, ozval znovu. Klap – klap – klap. Někdo byl v kostele – o patro výš. Nejprve ji napadlo, že jeden z věřících mráz přežil, ale ihned pochopila, že je to nemožné. Prohledala každý kout a věděla, že tu nikdo není. Rozhodně tedy nikdo živý. Ať tam chodil kdokoliv, přišel shora věží. Tupé dunění kroků zesílilo a pak se rozlehlo všemi směry. Tam nahoře jich bylo víc.

Když se Whitneyová do těch kroků zaposlouchala, rozeznala tři různé rytmy. Ti nahoře hledali – a rychle. Když místnosti v patře prohledávala ona, bylo její pátrání důkladné, protože hledala užitečné zásoby. Tihle lidé však působili uspěchaně, jako by hledali cosi konkrétního. U srdce ji bodlo strachem, když ji napadlo, že mohou hledat ji. Neměla tušení, jak by mohl někdo vědět, že je právě tady, ale bylo to jediné vysvětlení.

Protože neznala záměry těch, kdo kostel prohledávali, rozběhla se jí představivost na plné obrátky. Před rokem se naučila nevěřit v lidskou dobrotu. Od té doby si zvykla čekat od lidí to nejhorší a nechat na nich, aby ji přesvědčili, že se v nich mýlila. A tohle nebylo jiné. Za reálný pokládala ten nejhorší možný scénář – tři muži ji přišli znásilnit a zabít.

Pokud je právě tohle pravda, pak je čeká překvapení. Whitneyová znovu pohlédla na pastora. Výraz jeho zmrzlého obličeje se nijak nezměnil. „Nějaké schovávačky?“ zašeptala. Sledovala upřený pohled jako bezvýrazných ojíněných očí až dozadu do kostelních lavic, kde shromáždění věřící stále seděli v němé modlitbě. V hrůze z té představy musela polknout nasucho… ale jinou možnost stejně neměla. „Díky.“

Popadla devítku a sfoukla svíčky. Propletla se tmou dozadu až do třetí řady. Vklouzla do lavice kolem zmrzlé dvojice postarších žen s rukama pevně sepjatýma, zaujala místo a sklonila hlavu k modlitbě.

KAPITOLA 15

Interiér pracovního stanu se změnil z asketického prostoru, kde byly uloženy Merrillovy notesy, v masu nakvap uspořádaných vzorků jednotlivých druhů. Merrill zařadil každý nový rostlinný i živočišný druh, který objevil. Pod uvolněnými kameny u potoka dokonce narazil na dva velmi drobné hmyzí exempláře. Zatím se mu nepodařilo chytit, a dokonce ani znovu zahlédnout některého z těch tvorečků, které vypátral Vesuvius, byl si však jist, že se vrátí.

Napočítal už sedmnáct druhů květin, tři trávy a čtyři dřeviny, které rychle rostly. Neměl sice ani ponětí, co z nich vyroste, ale měly pevná pletiva i svrchní pokryv a on doslova viděl, jak rostou. Jednou si sedl a jednu z nich půl hodiny pozoroval. Za tu dobu povyrostla o patnáct centimetrů a vyrašily jí tři listy. Na tajícím antarktickém kontinentu se život rozpínal tak jako houba hozená do vody.

Už to byly tři dny, co Merrill aktivoval nouzový vysílač GPS, a dosud ani z dálky nezahlédl nic, co by se podobalo vrtulníku. Měl původně v úmyslu prozkoumat odhalenou zeď, ale bál se, že zmešká zachránce. Teď si ale začínal myslet, že si na pomoc počká možná ještě hodně dlouho. Svět má zřejmě na starosti závažnější věci než tahat starého chlapa z exilu, který na sebe dobrovolně uvalil. Tím si byl jist.

Toho rána poté, co sesbíral několik nových druhů rostlin a zařadil je v pracovním stanu, se Merrill vydal s Vesuviem po klikaté stezce, nyní kluzké vlhkým mechem do svahu. Shora rozeznával vrchol zdi. Pokud byla nově odhalená zeď konstruovaná obdobně jako ta bortící se v jeho údolí, pak její vzdálenost odhadoval na necelé dva kilometry.

Merrill si lokl z polní lahve naplněné ledovcovou vodou, jež nyní údolím proudila. Byla studená a osvěžující na rozdíl od nyní již tropického vzduchu Antarktidy, který celý okolní svět dusil tlustým příkrovem vzdušné vlhkosti. Merrill si otřel z čela pot a vysráženou vodu, hvízdl na Vesuvia a zamířil ke zdi.

Kamenná zeď se táhla přes horizont od hor až k Rossovu moři. Merrill usoudil, že právě její poloha jí umožnila přežít velké tání. Pokud by byla vystavěna podél pobřeží, rozdrolila by se a tající ledovec by ji vzal s sebou. Když Merrill urazil dva kilometry, začal přehodnocovat svůj odhad vzdálenosti a celkovou velikost zdi.

Nehodlal však postávat a planě filozofovat. Raději zrychlil tempo. Po další hodině a dalších pěti kilometrech už Merrill začal rozeznávat detaily jednotlivých kamenů. Byl už skoro u ní. I z dálky však bylo možné poznat, že je zeď skutečně vysoká. Pohlédl k zemi, v otevřeném terénu vzal na vědomí další nové druhy trav a kvetoucích rostlin a pak se dal do běhu.

Bylo to už hodně dávno, co běžel naposledy. Byl šťastný, že jeho tělo příliš nezchátralo a že fyzická námaha nadměrně nevyčerpává jeho srdce ani plíce. Jak běžel, uvědomoval si, že s každým krokem nabírá na rychlosti a opájí se tím sladce voňavým vzduchem. Vesuvius s ním po celou tu dobu držel krok a mokrý jazyk mu kmital z koutku tlamy. Nebýt náhlé chladné temnoty stínu zdi, do něhož vběhl, vrazil by rovnou do ní.

Merrill se zastavil tři metry od zdi a vzhlédl.

„Ach můj…“

Zeď se tyčila do výšky dobrých sedmi nebo osmi metrů a byla vybudována z přitesaných kamenných kvádrů velikosti železničních vagonů, které na sebe dokonale, téměř beze spár, přiléhaly. Ze všeho nejdřív Merrilla napadlo, že takhle by zeď žádný člověk ani skupina lidí nemohli postavit bez pomoci moderní techniky. Pak si však uvědomil, že totéž mnozí tvrdili o pyramidách nebo Čínské zdi. Ne, pomyslel si, rukama to postavili… jenže kdo?

Merrill usoudil, že vybudovat takovou zeď vyžadovalo obrovský objem otrocké práce a že by tu po takové spoustě lidí musely zůstat stopy. Značně znervózněl, když ho napadlo, že je velmi pravděpodobné, že všechny ty vzácné artefakty s sebou do moře odnesl tající ledovec. V tom případě zmizelo z povrchu kontinentu jeho životní dílo.

Něco tu musí být, řekl si v duchu. Musí.

Otočil se k Vesuviovi, který od zdi zachovával uctivý odstup. „Vesuvie! Přines kostičku!“

Vesuvius měl sklony k zahrabávání kostí, tenisových míčků i klacků. Pokud dostal povel k přinesení některého ze svých pokladů, čichal kolem tak dlouho, dokud nenašel něco, co by stálo za vyhrabání, i když to bylo na místě, kam se dostal poprvé v životě. Předpokládal, že všude je zahrabáno něco zajímavého. A pes opět nezklamal. S čenichem nízko u země začal slídit cikcak až ke zdi, pak směrem od ní a zase zpátky. Důkladnost se mu tedy rozhodně upřít nedala.

Po pěti minutách Vesuvius spokojeně vyštěkl a začal hrabat. Mezi zadníma nohama mu odletovaly celé hromady hlíny a mladého rostlinstva. Díru už měl hlubokou přes čtvrt metru, když na scénu nastoupil Merrill. Vesuvius se zastavil, pohlédl na něj, štěkl a pokračoval v hrabání. Po další minutě usilovných vykopávek psí drápy zaškrábaly po něčem pevném.

„Vesuvie, dost.“

Pes okamžitě poslechl, protože věděl, že pán za něj práci dokončí a odmění jej tím, že mu nalezený předmět hodí k aportování. Zůstal proto stát na okraji jámy, do níž Merrill vlezl, a oddechoval s jazykem vyplazeným a ušima našpicovanýma. Pod hlínou bylo cosi pohřbeno. Odhalen byl jen malý kousek čehosi bílého. Tam Merrill začal a odhrnoval hlínu stranou. Když očistil dlouhý pruh bílého povrchu, přestal a poškrábal se na hlavě. Neměl ani ponětí, co by to mohlo být.

Přiložil špičky prstů na chladný povrch neznámého předmětu a zajel jimi až do hlíny, která mu ještě zbývala očistit. Zatlačil do půdy nehty, dokud na předmětu nenahmatal výstupek. Pak obrys náhle končil. Merrill obemkl konec artefaktu prsty a zatáhl. Půda svůj poklad stále ještě pevně svírala, Merrill však cítil, že mírně povolila. Pokrčil kolena, popadl nález i druhou rukou a mírně zatáhl.

Pak předmět nečekaně povolil a Merrill se překulil zády do díry. Když se napřímil, spatřil něco, co jej dokonale vyvedlo z míry. Vesuvius svíral v zubech obrovskou, půldruhého metru dlouhou kost a s vrčením se ji snažil vyvléci z jámy. Byla dost velká na to, aby mohla patřit hned několika dinosauřím druhům včetně Crylophosaura, ale tahle kost nepatřila žádnému dinosauru. Byla lidská.

Lidská stehenní kost dlouhá metr a půl.

KAPITOLA 16

Protože během čekání na vzácné záběry nejrůznějších vymírajících živočichů přečetla Whitneyová hezkou řádku dobrodružných románů, věděla, že většina hrdinů pocítí jistotu, jakmile uchopí do ruky svoji oblíbenou zbraň. Tu nadpřirozenou sebedůvěru jim bůhvíjak a bůhvíproč dodává dotek chladné oceli a tíha zbraně. S jedinou zbraní v ruce dokáže takový hrdina prakticky cokoliv, a to často s posledním zbylým nábojem. Ona jich měla dvanáct, ale měla takový strach, až pochybovala, že by na vzdálenost tří metrů dokázala alespoň škrábnout buvola. Byla zvyklá mířit objektivem, nikoliv střelnou zbraní, a z myšlenky na to, že by měla vpálit kulku do něčeho živého, se jí udělalo špatně od žaludku.

Ale někdo po ní šel. Svatyní se rozléhaly tři různé rytmy kroků. Dva neznámí se pohybovali pomalu; jeden mířil ke schodům.

Whitneyová otevřela oči dokořán a rozhlédla se po svatyni. V místnosti panovala černočerná tma. Okna byla zakryta sněhem, který, jak sama věděla, dosahoval vysoko nad střechu kostela a zakrýval i část věže. Sníh tvořil dokonalou bariéru. Bránila průniku veškerého světla, zároveň však Whitneyovou uvnitř dokonale uvěznila. Jediná cesta ven vedla přes věž – kolem tří nadháněčů.

Sevřela devítku v rukou a zoufale si přála, aby ji zalila ta heroická vlna sebejistoty. Dveře do svatyně se se zaskřípěním otevřely a narazily do zdi.

Ačkoliv každičké vlákno jejího těla chtělo v tu chvíli vyskočit, prchat, vyprázdnit celý zásobník, seděla tak tiše, jak jen to bylo možné, a přála si, aby jí ani nebušilo srdce a její krátké povrchní nádechy aby se ztišily. Dovolila si úkosem pohlédnout ke dveřím. Stála v nich vysoká postava s baterkou. Podle širokých ramen i držení těla poznala, že jde o muže. Nehýbal se však, a dokonce ani neprohledával místnost svítilnou.

Whitneyová se zaposlouchala. I když bylo v místnosti ticho, to čichání bylo sotva slyšitelné. Ten muž nasával vzduch. Ksakru! Kouř ze svíček. Ví, že je tady.

Muž vstoupil do místnosti a těžké boty klaply o naleštěnou dřevěnou podlahu. Opět zůstal stát a přejížděl prostor baterkou dopředu a dozadu v pomalých, širokých obloucích. Na politováníhodnou zmrzlou kongregaci nijak nereagoval a vytrvale pátral dál.

Whitneyová s hlavou skloněnou dělala všechno pro to, aby vypadala právě tak ztuhle jako všichni ostatní. Věděla, že jestli jí ten muž namíří baterku do tváře, může si všimnout, že ji nemá ojíněnou mrazem tak jako ti kolem ní. Pokud si toho nevšimne, mohl by se domnívat, že je rovněž mrtvá.

Světlo přes ni dvakrát přejelo, než se zastavilo vpředu, kde chvíli setrvalo. Uviděl pastora… a ty svíčky. To však nedokazovalo nic víc, než co už stejně věděl. Někdo tu zapaloval svíčky. Mohl to docela klidně považovat za poslední pastorův zoufalý pokus o záchranu. Muž dál mířil světelným kuželem na stupínek a dusal těžkými kroky směrem k němu.

Whitneyová riskla další letmý pohled. Světlo působilo neuvěřitelně jasně a ona si připadala jako nahá a odhalená před celým světem. Než znovu sklopila zrak k podlaze, všimla si, že v druhé ruce muž svírá – útočnou pušku. Byla velká a vypadala hrůzostrašně. Její devítka jí najednou připadala k ničemu. Kdyby si přinesl nůž nebo pálku, měla by se svými dvanácti náboji šanci na únik, ale takhle byla nahraná. Usoudila, že to bude nejspíš jeden z těch vesnických vyznavačů tréninku přežití z New Hampshiru. Oč mu jde, to pro ni zůstávalo tajemstvím, vzhledem k té zbrani v jeho ruce však měla dobrý důvod domnívat se, že k ušlechtilosti mají jeho záměry daleko.

Zaslechla, jak muž vystupuje na stupínek. Klapnutí kovu o dřevo jí napovědělo, že odložil zbraň. Zvažovala možnost vystřelit po něm. Na střelnici párkrát byla a střílela slušně. Ačkoliv nebyla žádný ostrostřelec, předpokládala, že alespoň jedna z těch dvanácti střel by toho muže zasáhla… pokud by dokázala ovládnout třesoucí se ruce. Ne, řekla si v duchu. Nikdy bych se nedostala přes ty další dva, kteří jsou tu s ním. Největší šanci má, pokud bude sedět jako zařezaná a doufat, že ji neobjeví.

Muž se uchechtl. „Já vím, že tu jsi, chica.“ Měl výrazný latinskoamerický přízvuk podbarvený nádechem chvástavého sebevědomí.

Fajn, pomyslela si Whitneyová, můj milenec-Latinoameričan dorazil právě včas. Zůstala však potichu a zachovávala modlitební pozici.

„Vosk je ještě teplý,“ řekl.

Muž přejel místnost baterkou a zastavil její světelný kužel na každém z těl. Když se světlo zastavilo na ní, ucítila bolest, jak se jí v těle stáhl každičký sval. Pak ale světlo pokračovalo dál.

Po minutě prohledávání si muž povzdechl, zdvihl zbraň a přistoupil k první řadě lavic. Postupoval zleva doprava a každé zmrzlé tělo rukojetí kovové svítilny poklepal po tváři. Cink cink. Pokračoval dál. Cink cink. Poté, co prověřil dvaadvacet těl v první řadě, zrychlil muž tempo. Začal s druhou řadou a opět poklepal na tvář každé z obětí. Někde klepl pouze jednou.

Druhou řadu měl hotovou za čtyřicet sekund. Pak začal s řadou třetí – její – a pohyboval se ještě rychleji. Nejspíš doufá, že mě znervózní, napadlo Whitneyovou. A málem to vyšlo. Její nohy toužily vyskočit a nést ji ke dveřím jako geparda, ale její plán to nepřipouštěl. Zůstala tedy vrostlá do lavice.

Muž se protahoval kolem kolen zmrzlých věřících, jako by si potřeboval odskočit, ještě než začne kázání. Cink cink. Cink cink. Klep klep. Dopad tvrdé rukojeti baterky na své měkké maso vnímala jako bolestivou ránu.

A pak, s prudkostí, jakou Whitneyová v životě nezažila, jí tělem ten pocit skutečně projel. Sebejistota, síla a divoká zuřivost ji zaplavily na vlnách adrenalinu. Právě když se ten muž otáčel, vyskočila z lavice. Jednou rukou uchopila mužovu zbraň a odstrčila ji stranou. Druhá ruka, ta, jež svírala pistoli, se vymrštila. Přiložila muži ústí hlavně pod bradu a přitlačila.

„Odhoď zbraň, nebo to zmáčknu,“ řekla.

Muž povolil sevření zbraně bez jediného slova. Dopadla mezi lavice s hlasitým klepnutím.

„A teď tu baterku.“ Věděla, že těžká baterka se ve správných rukou může změnit ve smrtící zbraň.

Svítilna dopadla do klína ženě sedící vedle Whitneyové. Dopadla tak, že vrhala světlo do tváří jim oběma. Poprvé si tak mohla prohlédnout muže, který ji pronásledoval. Pleť měl tmavou a vlnité vlasy poněkud rozcuchané, nejspíš z toho, jak venku nosil zimní výstroj. Tmavě hnědé oči mu žhnuly. Na těch očích ji však nejvíc znepokojilo to, že nevyzařovaly vůbec žádný strach. Naopak. Šířil se z nich úsměv, který se mu rozlil i po tváři.

Nedokázala si představit, co za člověka se může usmívat, když mu stačí jediný chybný pohyb, a proletí mu kulka hlavou. Musí být šílený, pomyslela si. Lepší bude stisknout spoušť hned. Dřív, než zaútočí on. Přiložila prst na spoušť pevněji.

„Na vašem místě bych to nedělal,“ řekl ten muž. „Mohla byste tím někomu doopravdy ublížit.“

Whitneyová mu devítku zatlačila do hrdla tvrději. Mírně se zakuckal.

„Jeden dobrý důvod, proč to nemám udělat?“ zeptala se Whitneyová.

Muž povytáhl obočí a po tváři se mu opět rozlil úsměv. „Jestli se naše rande nevyvede, už nebudete mít nikdy štěstí, víte?“

Whitneyová už mačkala spoušť, ale její prst v půli cesty zastavil dunivý hlas. „Zůstaňte stát a odložte zbraň.“

Další muž. Tohle nebyl Latinoameričan. Whitneyová pohlédla ke dveřím, aniž by oddálila pistoli od mužova krku. Ve dveřích stály další dvě postavy. Muž a žena. Oba na Whitneyovou mířili. Toho Španěláka by zabít mohla, ale ti dva ji rozstřílí na hadry dřív, než tenhle dopadne na zem. Je v pasti.

„Nechceme vám ublížit,“ řekl ten statný chlap.

„Kecy.“

Muž sklonil zbraň a vykročil podél lavic. Klidně k ní rázoval uličkou.

„Stát. Nechci ho zabít.“

Ten nový se zlehka zasmál. „To se snáz řekne, než udělá.“

„Co…“

Stačila zaregistrovat jen bleskový, rozmazaný pohyb a ostrou bolest v zápěstí, a pak už měl ten Španělák její zbraň v ruce a mířil jí do obličeje. „Jak tady pán říká, chica, snáz se to řekne, než udělá.“

„Kdo ksakru jste? Co po mně chcete?“

Ten veliký položil zbraň na nejbližší lavici, postavil baterku tak, aby mu bylo vidět do obličeje, a napřáhl pravici. „Kapitán Stephen Wright, zvláštní síly Spojených států.“

Pohlédla Wrightovi do šedých očí a neobjevila v nich ani stopu zášti. Mluvil pravdu. „Vy jste záchranný tým?“

„Ne, paní Whitneyová, my jsme tu jen pro vás samotnou.“

Latinoameričan odtáhl ruku s devítkou Whitneyové od hlavy, obrátil zbraň a podal ji Whitneyové nazpět. Jeho úsměv zakolísal. „Kromě vás, chica, už není koho zachraňovat.“

KAPITOLA 17

Světelný den se od doby, kdy Antarktidou otřáslo obrovské zemětřesení a roztál led, neustále prodlužoval. Merrill už si zvykl na práci v trvalém soumraku, který se v této roční době vznášel nad obzorem kontinentu, ale teď tu byly dny stejně dlouhé jako v létě v New Hampshiru.

A vegetace rostla dál. Rašila a bujela rychleji než cokoliv, co kdy Merrill v životě viděl nebo o čem kdy četl. Nejrychleji rostoucím stromem, o jakém kdy slyšel, byla asijská paulovnie, jež vyroste asi o šest metrů za rok. Podle toho, jak to vypadalo tady, by některé místní druhy mohly paulovnii trumfnout, aniž by se přitom zapotily… nebo nějak zvlášť vyčerpaly. Skoro to vypadalo, jako by země byla očarovaná. Začarovaný les. Merrill se při té myšlence usmál a zavrtěl hlavou.

Několik nižších druhů stromů nyní kvetlo. Jejich purpurové okvětní plátky zářily stejně bujně jako růže. Obloha byla jasně azurově modrá, posetá nadýchanými obláčky. Ocitl se v ráji. Jestli se tu neobjeví nové četné druhy bodavého a kousavého hmyzu, stane se nová Antarktida záhy turistickou atrakcí. V těsném závěsu přijdou letoviska a tematické parky. Nové stromy budou vymýceny, jedinečné druhy zmizí a pobřeží bude vysypáno čerstvým pískem. A to všechno proč? Pro antarktický Disneyland? Pro výstavbu horských drah? Budoucímu lidstvu nebude umělé vzrušení k ničemu.

O důvod víc pracovat dál, řekl si Merrill v duchu.

Ke zdi, jež byla nyní porostlá tlustou vrstvou narudlého lišejníku, se vrátil ještě několikrát. Při každém návratu poslal Vesuvia hledat další kosti. Nikdy nemusel chodit daleko. Zdálo se, že tělo toho přerostlého nebožtíka tání ledovce nijak zvlášť nenarušilo. Našli loketní kost, pár záprstních kůstek i kost vřetenní, a všechno pocházelo z levé paže. V polovině vřetenní kosti byla patrná stopa po zlomenině, byla však tak dobře srostlá a zhojená, že byla téměř neznatelná. Jasnou zlomovou linii na kosti objevil teprve poté, co ji prozkoumal pod zvětšovacím sklem. Nejpůsobivějším a nejvýmluvnějším nálezem byla spodní čelist. Na pravé straně zůstalo pět dosud neporušených zubů. Zadní dva byly rozeklané stoličky, další tři však byly ostré, jako by byly vybroušeny do špice. Nikde však ani stopy po nějakých rýhách, žádný důkaz, že by byly obrušovány. Takhle prostě narostly. Tento člověk mohl se svým vzrůstem a chrupem rvát maso od kosti stejně hravě jako lev.

Merrill a Vesuvius však bohužel potřebovali najít ještě další kostru. Merrill by rád zjistil, jestli byl tento jedinec jen hříčkou přírody nebo jestli i ostatní byli jako on. Tohle musel být skutečný obr, něco jako biblický Goliáš. Podle velikosti stehenní kosti musel být vysoký přinejmenším tři a půl metru. To bylo zhruba o metr víc, než měl nejvyšší známý člověk v dějinách, jehož výška nepřesáhla dva a tři čtvrtě metru. Pro tak vysoké lidi byla jakákoliv fyzická aktivita problémem. Jejich nadměrná výška a váha přispívaly k předčasnému rozvoji artritidy a dalších kloubních onemocnění zejména v oblasti kolen. Někdy jim dělala problémy i chůze, nemluvě už o tělesné námaze tak vyčerpávající, jako musela být stavba té zdi.

Merrilla napadlo, že kostra, kterou našel, mohla patřit nějakému vladaři. Pokud byl ten muž výjimkou a byl tak nepohyblivý, jak se Merrill domníval, pak ho ostatní mohli uctívat jako boha. Možná ho všude nosili. Proč by ho ale potom nechali umřít? Živelná katastrofa? Merrilla napadlo, že ten muž možná dohlížel na stavbu zdi, právě když před mnoha tisíci lety kontinent bleskově zamrzl.

Merrill si promnul spánky. Začínala ho bolet hlava. Vstal, odvrátil zrak od kostí rozložených na stole a protáhl se. Bolest hlavy ho normálně netrápila, pokud si zrovna nezapomněl brýle na čtení. Teď je však měl. Sejmul je, položil na stůl a vyšel ze stanu.

Jeho zrak zabloudil k místu, kde ležel Vesuvius. Nezdálo se, že by pes ležel dvakrát pohodlně. Jazyk měl nepřirozeně vyplazený. „Vesuvie!“ Pes se ani nehnul.

Merrill k němu poklekl a položil mu dlaň na hrudník. Dýchání bylo pomalé a povrchní. Merrill si uvědomil, že i on má najednou nezvykle stažený hrudník, a na okamžik na psa zapomněl. Uvědomil si, že okolní scenerie se opět změnila. Květy, jež vypučely na vysokých kmenech bez větví, které zaplnily údolí, se doširoka rozvily. Tisíce jich do ovzduší pumpovaly drobné obláčky žlutavého prachu.

Pyl, uvědomil si Merrill. U Vesuvia to musí být alergická reakce. Vsunul paže pod psa a nadzdvihl ho ve snaze odtáhnout ho do stanu, kde – jak doufal – je pyl nedostihne. Sevření v hrudi však postupovalo vzhůru do hrdla. Merrill cítil, jak se dýchací cesty stahují i jemu samotnému.

Merrill v panice vlekl psa i sebe samotného do stanu. Pokaždé, když zatáhl, roztančily se mu mžitky před očima. Jak se blížil ke vstupu do stanu, cítil, že ho opouští vědomí. Naposledy usilovně zabral, zapřel se ochabujícíma nohama a padl i s Vesuviem do stanu. Dopadli na jednu hromadu s údy propletenými a zůstali ležet v bezvědomí.

Když se Merrill probral, neměl sice pojem o čase, vzhledem k ubývajícímu světlu však pochopil, že je večer. Pohlédl na Vesuvia. „Nazdárek, hochu,“ řekl.

Pes otevřel oči a jejich pohledy se setkaly. Stanem zaznělo hlasité bušení, jak ležící pes zavrtěl ocasem a tloukl jím při tom o podlahu. Merrill se posadil. Hlava se mu ještě točila, ale sevření v plicích povolilo a dýchalo už se mu docela normálně.

Vesuvius se prudce posadil, jako by do něj uhodil blesk. Uši měl našpicované a obočí vysoko vytažené.

„Copak je, Vesuvie?“

Pes zavrčel a pak s ustaraným výrazem pohlédl na Merrilla. Ten svraštil obočí. Takhle psa děsily jedině vysavače.

Otevřel stan a vyšel ven. Svět zmizel a opět se změnil. Stromy zdvojnásobily velikost a z jejich korun se klenuly větve zatížené listy oválného tvaru. Klenbu tvořily prakticky neproniknutelnou. Dolů se podařilo proniknout pouze ojedinělým slunečním paprskům. Tohle všechno narostlo za den, nebo byl Merrill v bezvědomí přes noc? Neměl jak to zjistit, ale škrundání v žaludku mu napovídalo, že druhá možnost bude přece jen pravděpodobnější.

Rudé květy opadaly a pokryly půdu nově se tvořícího lesa. Byl to takový rudý koberec, že by mohl směle konkurovat tomu nejlepšímu hollywoodskému. Vesuvius se postavil vedle Merrilla, přičichl k zemi a kýchl. Stále byl ještě neklidný. Vzduch ztěžkl pachy hlíny a vegetace. Nedaleký potok byl slyšet, vidět už ho však nebylo. A stěny údolí zmizely úplně. Pokrylo je bujné rostlinstvo, jehož růst jako by se neměl nikdy zpomalit.

Merrillovi neušlo, že se Vesuviovi zježila srst na hřbetě. Nic takového u něj nikdy nepozoroval. Pes něco cítil. Pozůstatky primitivních instinktů, jež v něm zůstaly zachovány po vlčích předcích, jej upozornily na nebezpečí. Ale na jaké? Merrill propátrával pohledem okolí. Nic neslyšel, nic neviděl a nic nového necítil.

Vtom džungli rozezněl zvuk připomínající basové slepičí kvokání. Merrillovi to nepřipomínalo žádný známý zvuk. Ze všeho nejvíc to působilo, jako by nějaký savec napodoboval ptačí volání. A pak to vycítil i on. Číhalo to v křoví ani ne dvacet metrů od nich. Merrill přímo cítil ten odhadující pohled. Nic velkého to být nemohlo, když se to v tom houští tak dobře schovalo, Merrill však věděl, že nejdivočejší predátoři na světě jsou právě ti nejmenší.

Merrillovi bylo jasné, že vzhledem k okolnostem bude každý živý tvor, který se teprve nedávno probral z dehydrující hibernace, zoufale vyhladovělý. I grizzly je nejnebezpečnější, právě když po dlouhém zimním spánku vyleze z doupěte. A tvorové v Antarktidě spali tisíce let. Usoudil, že každý predátor, a snad dokonce i za normálních okolností býložravý živočich sežere, nač přijde. Tím se on a Vesuvius, dva velcí a dobře živení savci, automaticky ocitali na jídelníčku.

Merrill cítil, jak se mu napjaly svaly. V tu chvíli se Vesuvius divoce rozštěkal. A pak ta stvůra s hlasitým kvokáním přímo explodovala z houští. Její výpad však nesměřoval proti Merrillovi. Ten tvor utíkal, jako by ho vyděsil Vesuviův rozběsněný štěkot.

Merrill si s úlevou oddechl a pohladil psa. „Já jsem věděl, proč tě beru s sebou.“

KAPITOLA 18

Nově příchozí byli vybaveni skutečně k pohledání. Přijeli na snowmobilech, sněžných pásových vozidlech, z nichž každé za sebou vleklo přívěs na sněžnicích plný vybavení pro přežití. Vyložili několik světlometů na baterie, které zalily svatyni matně žlutou září, v níž se zmrzlá kongregace jako by rozehřívala a ožívala. Jako další přišel na řadu dvouploténkový propanbutanový vařič. Na obě ploténky postavili hrnce s dehydrovanou polévkovou směsí, nad kterou Whitneyová obvykle ohrnovala nos; jenže teplé jídlo je teplé jídlo a ona zoufale potřebovala přijmout nějaké živiny. A nakonec – Whitneyová se radostně zasmála, když viděla, jak to Wright tahá z batohu – se objevily čtyři přenosné propanbutanové teplomety a tolik rezervních tlakových lahví, že s nimi mohli vystačit po celé dny.

Po úvodním představení se všichni čtyři dali do práce, aby si připravili co možná nejpohodlnější prostředí k přenocování, než se zítra vydají na dlouhou cestu na jih. Latinoameričan se jmenoval Victor Cruz. Byl to expert na výbušniny z námořní pěchoty Spojených států. Pohledný muž, který to o sobě věděl, s ostře se rýsujícími lícními kostmi, hladkými černými vlasy a elektrizujícíma hnědýma očima. Z toho člověka sebedůvěra přímo čišela. Jako ti románoví hrdinové, napadlo Whitneyovou. Neustále znovu a znovu kontroloval zásoby, aby měl jistotu, že mají všeho dost na cestu domů. Kde je to doma, to jí zatím nesdělili.

Všichni tři pak byli protivně nesdílní ohledně toho, co se ve světě seběhlo. Whitneyová pochopila, že ji odhadují a posuzují, zda ji to, co vědí, porazí, a jejich úkol tak bude ještě více ztížen. Jenže ona už za sebou měla hodně slzavých nocí a nevěřila, že by ji ještě něco mohlo šokovat. Věděla, že byly zmařeny miliony životů. Věděla, že byl zničen její domov společně se všemi jejími přáteli. Nic z toho, co jí ještě mohli sdělit, už nemohlo být horší.

Whitneyová pohlédla na ženu, která už podruhé čistila odstřelovačskou pušku. Jmenovala se Katherine Ferrellová, ona však Wrighta ihned poté, co ji představil, rychle opravila: „Říkejte mi prostě Ferrellová.“ Od té doby neřekla Ferrellová ani slovo. Zdálo se, že dokáže číst jen z lidské mimiky. Pořád jako by byla o krok napřed. Whitneyová sledovala, jak k Ferrellové přistoupil Wright. Ferrellová beze slova zdvihla propanbutanovou lahev a podala mu ji.

„Díky,“ řekl.

Ferrellová jen kývla a Wright se otočil, aby lahev nasadil k poslednímu přenosnému teplometu. Whitneyová si pomyslela, že ta ženská je snad jasnovidka. Rozhodla se svoji teorii otestovat. Upřeně se na Ferrellovou zahleděla a myslela na to, jak dokonale by se ta ženská hodila do některého z těch podřadných pornofilmů o holkách ve vězení. Ona by byla ta drsňačka, co dává zabrat nováčkům. Než od ní Whitneyová stačila odvrátit zrak, Ferrellová vzhlédla a zadívala se jí do očí. „Nechtěla byste se na to vybodnout?“

Whitneyová jen polkla nasucho. Ta ženská je médium!

„Takhle se na mě smí dívat jen milenci,“ poznamenala Ferrellová.

Cruz se uvelebil vedle Whitneyové, už zase s úsměvem ve tváři. „Proto se na ni takhle dívám já, viď, Ferrellová?“

Ferrellová se očima usmála a úkosem po Cruzovi pohlédla. „Trefím myš na devět set metrů. Chceš vidět, jak mi to jde zblízka?“

„Vy jste snajpr?“ zeptala se Whitneyová.

„To snad je jasné,“ poznamenal Cruz. „Nebo si myslíte, že tu porážečku na prasata má na parádu?“

„Ta porážečka na prasata,“ vyjela Ferrellová, kterou Whitneyová teprve teď viděla poprvé opravdu podrážděnou, „je Parker Hale M85. Na šest set metrů ti s ní urvu na dvě rány obě ruce. A než stačíš ucítit bolest, pošlu ti třetí kuli do hlavy.“

„Slyšel jsem, že britské L96A1 jsou lepší,“ poznamenal Cruz.

Ferrellová zdvihla pušku a namířila Cruzovi na čelo. Ta ženská měla zbraň smontovanou dohromady během pár sekund, aniž by si toho Whitneyová vůbec všimla. Whitneyové se v hrudi prudce rozbušilo srdce. Usoudila, že Ferrellová není žádné médium, nýbrž chladnokrevný zabiják.

Ne že by si z toho Cruz něco dělal. Ten chlap měl dokonce nervy na to, aby na Ferrellovou mrkl a poslal jí vzdušný polibek. „To by byla škoda, Kitty Kat, kdybys to zmáčkla. Mohl bych sebou cuknout.“ Kývl hlavou do strany. U kolena držel Whitneyové devítku namířenou Ferrellové na prsa.

Ferrellová se usmála. „Dobrý.“ Sklonila pušku.

„Snažím se,“ řekl Cruz. Otočil si pistoli na prstě a uchopil ji za hlaveň. Podal ji Whitneyové. „Díky za půjčení.“

Whitneyová byla zmatená. S výjimkou Wrighta se tihle lidé nechovali tak, jak si představovala disciplinované vojáky. Spíš jí připomínali párek pirátských hrdlořezů. „A od jaké armádní jednotky jste vy?“ zeptala se Ferrellové.

Kat se usmála. „Já nejsem od armády.“

Cruz se opřel a hodil si nohu přes nohu. „Ona je žoldák.“

Přistoupil k nim Wright, posadil se a podal Whitneyové kouřící šálek horké polévky. „Kat se mnou a našimi zvláštními silami spolupracovala na… méně známých úkolech.“

Whitneyová usrkla polévky. Byla ještě příliš horká. „Jak se tomu říká? Černé operace?“

Wright přikývl.

„A to nemá armáda nebo mariňáci nebo kdokoliv jiný svoje vlastní odstřelovače?“ pokračovala Whitneyová ve vyptávání.

Teď se zasmála Ferrellová. „Žádný není tak dobrý jako já, brouku.“

„Přesto pořád nechápu, proč…“

„Mě nesvazují žádné úmluvy ani zákony. Zastřelím toho, koho chtějí, a nenechám stopu.“

Whitneyová vykulila oči. „Takže vy jste nájemný vrah?“

Ferrellová přikývla. „Ten nejlepší.“

Whitneyová znervózněla. Potřebovala zjistit, kdo tihle lidé jsou a co doopravdy chtějí. Pohlédla na Cruze. „A vy? Jste doopravdy jen expert na trhaviny?“

Wright upil a pohlédl na ni přes okraj svého šálku. „Whitneyová, vám stačí vědět, že jsme ti nejlepší a že jsme na vaší straně.“

Whitneyová povytáhla obočí a sjela Wrighta zlobným pohledem.

„Tohle je tvrdá chica, kapitáne. Radši jí odpovím, než se dostane do ráže,“ ozval se Cruz.

Wright pokrčil rameny a dál se věnoval polévce.

„Námořní pěchota Spojených států. Demoliční expert. A stejně jako Ferrellová jsem ten nejlepší.“

„Ale?“

„Nehody se stávají. Když Ferrellová mine…“

„To se stalo jen jednou,“ ozvala se jmenovaná zostra.

„To je jedno. Když mine, vystřelí podruhé a dokončí práci. Když to podělám já, žádný druhý pokus už nemám. Všichni umřou.“

„Kolikrát jste to podělal?“ otázala se Whitneyová.

„Jednou.“

„Kolik lidí zemřelo?“

Cruz sklopil zrak k podlaze svatyně, jako by studoval záhyb na červeném koberci. „Minimálně tři stovky. Muži, ženy i děti. Byla to jeskyně v Afghánistánu, ve které byli zalezlí nějací talibanci. Nevěděli jsme, že si jako rukojmí vzali celou vesnici.“

„Tak jak to říkáte, to nevypadá, že by to byla vaše chyba.“

„Když zemře tři sta lidí, někdo to odskákat musí. Byla to moje operace. Měl jsem nejdřív poslat průzkumníky.“ Cruz zavrtěl hlavou. „Poslední čtyři roky jsem strávil v Leavenworthu.“

„Zvláštní,“ řekla Whitneyová.

„Co?“

„Že jsem o tom nic neslyšela ve zprávách.“

„Když někde v bezejmenné tramtárii umřou tři stovky nevinných,“ ozvala se Ferrellová, „nedozví se o tom nikdo.“

„Ale…“ Whitneyová pohlédla na Wrighta. Jeho bezvýrazný obličej a ocelové oči jako by pohlcovaly světlo, a skrývaly tak jeho mimiku. „A vy?“ zeptala se ho.

Cruz se zasmál. „Máte před sebou opravdového skauta, chica.“

„Začínal jsem u mariňáků a přešel k SEALs,“ řekl Wright. „Tam jsem začal velet zvláštním operacím, vypracovávat strategii a řídit speciální jednotky.“

„Jak jsem říkal – skautík.“

Whitneyová přece jen pocítila mírnou úlevu, že alespoň jeden z nich má čistý štít. Neustále si musela klást otázku, proč a kým byli tihle tři pověřeni, aby ze všech lidí zachránili zrovna ji. Nemá přece žádný vojenský výcvik. Neví o ničem významném. Živila se jako fotografka živé přírody. „Proč právě vy tři?“

Ta otázka Wrighta zaujala. „Jsme nejlepší,“ řekl.

„Kecy. Jsem si jistá, že nejste jediní vojáci, kteří na planetě zbyli, protože kdyby to tak bylo, neriskovali byste krky, abyste mi zachránili život. Nedokážu pochopit dvě věci. Za prvé – proč vy tři? Přijet pro mě přece mohl kdokoliv. Na vytažení někoho ze sněhu nejsou potřeba ‚ti nejlepší‘. Nenacházím sice nic, co byste měli společného, ale vím, že něco existuje. Co je to?“ Whitneyová se dívala z jednoho na druhého.

„Běháte ráda? Sí?“

„Odpovězte mi,“ nenechala se Whitneyová odbýt.

„My všichni tady běháme,“ řekl Cruz. „Já utíkám od toho, co bouchá. Kat běhá za tím, co potřebuje zabít, a Wright prostě běhá dokolečka.“ Cruz se zasmál. „Jde o to, chica, že všichni zvládneme maraton i víc.“

Whitneyová na okamžik skousla ret a pokoušela se najít v tom nějakou pointu. Nic ji ale nenapadlo. „Proč?“

„Protože tam, kam se vydáme, budeme muset běžet jako o život.“

To nevypadá dobře, pomyslela si Whitneyová. „Proč já?“

Wright postavil prázdný šálek na podlahu a protáhl si klouby, až to zapraskalo. „Potřebujeme, abyste nám pomohla někoho najít.“

„Koho?“

„Doktora Merrilla Clarka.“

Whitneyová se ani nesnažila zakrýt překvapení. „Co? Proč? Nechápu.“

„Vzhledem k vašemu vztahu…“

„Někdejšímu vztahu.“

„Tak. Vzhledem k tomu jsme přesvědčeni, že jste pro nalezení doktora Clarka ta nejlepší.“

„Proč ho tak moc potřebujete?“

„Má informace, které mají zásadní význam pro naši misi.“

„Jakou misi?“

„Zabezpečení existence Spojených států.“

Cruz ji plácl po zádech jako starého kámoše. „Musíme zachránit vlast, chica. Nebo spíš to, co z ní zbylo.“

Whitneyová ho sjela pohledem. Nelíbilo se jí, že z nich musí páčit informace, které by si zasloužila znát. Nelíbily se jí řeči o Clarkovi. Nelíbilo se jí to poplácávání. A nelíbil se jí Cruz. „Ještě jednou mi řeknete chica, a já Ferrellové zaplatím za předvedení té její pušky.“

Ferrellová se zasmála, ale znělo to spíš jako zavrčení. „To bych udělala grátis… chica.“

KAPITOLA 19

Whitneyová se třásla zimou, jež na ni útočila od chvíle, kdy před pěti dny opustili vyhřátý kostel. Jak se hnali přes pláň pokrytou ulehlým sněhem, držela se Wrighta kolem pasu. Svalstvo měla strnulé nikoliv z toho, jak se držela, ale z napětí, jež v ní vyvolávaly další a další informace o stavu země. Washington, D. C. – Pentagon, Bílý dům i Kapitol – to všechno zmizelo pohřbeno pod desítkami metrů ledu a sněhu. Whitneyová se dozvěděla, že prezident byl s většinou nejvyšších činitelů mimo nebezpečí, když udeřila vlna a po ní mrazivý vzduch, ale všichni ostatní – celá populace až na pár připravených šťastlivců – zahynuli. Víc lidí přežilo hlouběji ve vnitrozemí.

Voda pronikla do hloubky mnoha set kilometrů, nejdále samozřejmě v povodích velkých řek. Než zmrzla, pohltila obyvatelnou souš. Mimo dosah vražedných vln však miliony dalších lidí buďto čekala pomalá smrt umrznutím v jejich domovech, nebo putování na jih. Obyvatelnou část země nyní tvořily Florida, Georgia, Alabama, Mississippi, Louisiana, Texas, Nové Mexiko, Arizona a jih Kalifornie. O Havaji nikdo nic nevěděl. Byla proto považována za zničenou. Aljaška to schytala naplno, tam rozběhnuté vlny a náhlý a prudký pokles teploty zabily téměř všechno živé. Několik přeživších vojenských útvarů dislokovaných v podzemních základnách ohlásilo svoji pozici poté, co se situace uklidnila. Led roztál a teplota výrazně stoupla. Aljaška byla tedy obyvatelná, ale přežilo tam jen pár set Američanů.

Situace byla horší, než Whitneyová předpokládala. Když jí Wright konečně prozradil podrobnosti o celé té zkáze, plakala tak dlouho, dokud ji nepřemohl spánek. Když se probudila, slzy se po celé hodiny řinuly dál. Přestože většina čísel představovala pouhé odhady, i kdyby byla o celé tisíce nižší, stejně by pořád byla děsivá. V Kanadě nepřežil nikdo. Stejně jako většinu Spojených států, i ji postihla záplava následovaná náhlým zamrznutím. V Japonsku zůstalo živých snad pět set tisíc. Filipíny byly minulostí. Indonésie byla totálně zdevastovaná a počty živých se tam pohybovaly v řádu stovek až tisíců. Kuba ani Dominikánská republika už neexistovaly. Smetly je rozběsněné mořské masy. Austrálie byla téměř celá pod ledem, nezamrzlá zůstala jen nejsevernější území. Mexiko a podstatná část Jižní Ameriky dopadly vcelku dobře, beze ztrát však rozhodně nebyly. Teplota klimatu ve Střední Americe a v severní části Ameriky Jižní poklesla o dvacet stupňů. Jižní polovinu jihoamerického subkontinentu zase vlivem radikálního nárůstu teplot postihla sucha s následnými rozsáhlými požáry.

Z Ruska a valné části Evropy se stala suchá pustina. Požáry a pekelné horké prachové smrště vyvolávané nově vzniklými činnými sopkami bičovaly zemi, rvaly kůru ze stromů a maso z lidí. V podstatě celá severní polokoule se stala neobyvatelnou, ale například Čína, celý Střední východ a severní Afrika se změnily v zelené ráje.

Zničena byla veškerá pobřežní území na celém světě. Whitneyová se málem pozvracela, když si vzpomněla na udávaný počet mrtvých: 1,5 miliardy. A to byl podle Wrighta konzervativní odhad. O některých zemích dosud neměli vůbec žádné zprávy a neexistovaly prostředky, jak něco zjistit. Obecně se předpokládalo, že celkové ztráty se pohybují pravděpodobně v rozpětí od 2 do 2,5 miliardy, čímž se počet obyvatelstva snížil téměř o polovinu. Další lidé každodenně umírali následkem nemocí, hladomoru, dehydratace nebo extrémní zimy.

Na šesti obydlených světadílech teď jednotlivé země absorbovaly další miliardu uprchlíků bez domova. I přes drastickou redukci populace nebylo dostatek obyvatelného prostoru pro všechny. Nemoci se šířily naprosto nekontrolovatelně, zásoby jídla byly nedostatečné a vzhledem k tomu, že vlády se hroutily, upadala většina světa do stavu chaosu. Ze všech přeživších zemí se jich jedenáct pokoušelo udržet řád a řídit svět. Spojené státy, nyní opět sjednocený Sovětský svaz, Čína, Indie, nově utvořená Arabská aliance, bojující a nedávno vytvořené Evropské království, Jižní Afrika – jež se rozšířila o několik dalších afrických zemí až po Kongo – a jihoamerické země Peru, Chile, Argentina a Brazílie diskutovaly o osudu planety a dospěly k řešení, jež se zdálo být fér: je třeba okamžitě jednat. Jak, o tom neměla Whitneyová ani ponětí, a Wright jí oznámil, že jí to vysvětlit nemůže. Rozhodně ne, dokud nepadne poslední slovo.

Přežití Whitneyové se vzpíralo statistice. Podle Wrighta to byla první dobrá zpráva, které se jim po dlouhé době dostalo. Nechápala, jak může její život něco znamenat. Svět by jednu fotografku živé přírody mohl určitě postrádat.

Když se Whitneyová zeptala na stav Antarktidy a jejích obyvatel včetně doktora Clarka, Wright prostě odvětil, že situace Antarktidy je „ve vývoji“. S tím si teď Whitneyová lámala hlavu. „Ve vývoji“ mohlo znamenat mnoho věcí.

„Jak je tam vzadu?“ zahulákal Wright zpředu.

Whitneyová se v myšlenkách vrátila k hučícímu vichru, spalujícímu mrazu a drsné krajině. Kéž by se byl nezeptal. „Fajn,“ odpověděla.

„Takhle to půjde už jen dva dny,“ ozval se Wright. „Pak by se mělo trochu oteplit. Ve Fort Benningu v Georgii na nás čeká HH-60G Pave Hawk. Zbytek cesty do Dallasu poletíme.“

Whitneyová se snažila promluvit i přes prudký vítr, který se hnal podél snowmobilu. „A co je v Dallasu?“

„Nový kapitol. Prezident, viceprezident a všichni, co zbyli z volených zástupců země.“

„A proč musíme jezdit tam? Myslela jsem, že máme namířeno do Antarktidy.“

„Jak jsem řekl,“ překřikoval Wright rovněž vichr, „Antarktida je ve vývoji. Když jsme pro vás přijeli, nikdo ještě nevěděl, jestli vůbec zůstala nějaká Antarktida, do které by se dalo jet. Pokud se bude realizovat globální plán, dostaneme rozkazy od prezidenta osobně.“

„My se setkáme s prezidentem?“ Whitneyová si za nic na světě nedokázala představit, jaké znalosti by Clark mohl mít, aby byl takhle důležitý. Svět se kolem nich rozpadá, miliardy lidí jsou po smrti, a oni teď ze všech lidí potřebují zrovna jeho? K čemu?

Whitneyová podle pohybu Wrightova zátylku usoudila, že kapitán přikyvuje. „Za pár dní vám to bude všechno jasné.“

Když rozhovor skončil, nechala Whitneyová pohled bloudit krajinou. Po své levici spatřila Cruze skloněného na dalším snowmobilu. Poté, co se jeden druhému vzájemně svěřili o tom, jak přežili vlnu, mráz, klima i nepokoje, tenhle chlapík v uplynulých několika dnech přece jen změkl. Dokonce jí přestal říkat „chica“.

Ferrellová jela vpravo mírně za nimi. Seděla zpříma, jako by se vysmívala větru a vyzývala ho, jen ať si ji zkusí vyhodit ze sedla. I nadále byla rezervovaná a držela se stranou. Pokud zrovna nejeli, nespali nebo nejedli, jen čistila tu zatracenou odstřelovačku. Jako by ještě zbyl někdo k zastřelení.

„Dokud já nebudu ta poslední čubka, co na světě zbyla,“ řekla Ferrellová jednoho večera, „tak pořád zůstává někdo k zastřelení. Nemyslete si, že jen proto, že svět dostal ránu, teď budou všichni hrát slušně.“

„Jinak to nemůžeme přežít,“ namítla plaše Whitneyová.

Ferrellová se ušklíbla. „Myslíte, že civilizace už párkrát neprošla mandlem? Záplavy, války, hladomor; ze všech těch věcí nakonec vyjdeme jen silnější. Slabí hladovějí. Méně inteligentní jdou na porážku. Pomalí se utopí. Zbude to nejlepší. Tahle katastrofa je jen další zkouška lidstva. Silní přežijí, slabí zemřou. A protože přirozené predátory kromě sebe samotných nemáme, je to přirozený způsob, jakým se v lidstvu uplatňuje přírodní výběr. Možná že než bude po všem, zahyne další miliarda. A možná ještě víc. Zbudou ti nejsilnější, nejchytřejší a nejrychlejší.“ Láskyplně pohladila odstřelovačku. „A mně zajišťuje místo v budoucnosti tohle.“

Whitneyové zněla v mysli slova Ferrellové. Lidstvo utrpělo nejhorší vyhlazení od biblické potopy světa, ale pokud má pravdu Ferrellová, pak je tohle jen začátek. Život na zemi bude daleko horší. Nepůjde jen o hladovění. Nepůjde jen o nemoci. Whitneyová se obávala, že se do nich brzy pustí ten nejobávanější zabiják lidí.

Válka.

KAPITOLA 20

Poslední hodinu se Whitneyová nemohla zbavit pocitu neodvratného nebezpečí. Centrem Dallasu putovali pěšky. Když byla v Dallasu poprvé a do dneška naposledy, bylo hodně přes třicet nad nulou a ulice smrděly rozpáleným asfaltem a výfukovými plyny. Teď tu zdaleka tak teplo nebylo a vzduch páchl odpadky a lidskými exkrementy. Ulice byly přecpané uprchlíky. Někteří se tu rozložili a zabrali si chodníky a rohy ulic a brali je jako své nově dobyté území. Jen ten chaos stačil, aby se Whitneyové začalo stýskat po spalujícím mrazu. To zmrzlé osazenstvo kostela byla daleko příjemnější společnost nežli hysterické rojení lidí připomínající vzteklý včelí roj bez úlu. Mnozí jen procházeli a směřovali dolů k mexické hranici, o níž se povídalo, že už ji uzavírají.

Vypadalo to, jako by všichni ti ilegální přistěhovalci, kteří kdy do Spojených států přitáhli, chtěli najednou domů… společně s miliony původních obyvatel USA. Po ulicích se šuškalo, že tyhle davy budou pod hrozbou střelby zastaveny, sotva dosáhnou mexických hranic. Už se nahromadilo pár milionů lidí, kteří se chystali zdolat hranici násilím. Krveprolití potrvá, dokud obráncům na mexické straně nedojde střelivo, ale to nejhorší přijde teprve pak. Mexičané s Američany budou bojovat o každou píď půdy tam na jihu. Zemřou miliony lidí, pokud nebude co nejdříve ohlášeno nějaké řešení.

Whitneyová neměla tušení, co má s tímto řešením společného právě doktor Clark. To největší, co kdy dokázal, bylo napsání té jeho knihy. Antarktos. Pořizovala k ní snímky, on napsal text. Pojednávala jak o dávných a zaniklých antarktických civilizacích, tak o vyhynulých antarktických dinosaurech. Společně procestovali kontinent a dávali dohromady jednotlivé dílky. Nakonec – poté, co Clarkovi kolegové knihu nepřijali – mezi ně vrazila klín. A přece – určitě existují lidé, kteří toho o tomto světadílu vědí víc než on. A někteří z nich jsou jistě příslušníky ozbrojených sil. Tak proč tak zoufale chtějí právě jeho?

Těžký náraz do ramene Whitneyovou poslal vývrtkou k chodníku a rázem ji vytrhl z rozjímání. Rukama sjela po zemi a drobné kamínky, které se jí zaryly pod kůži, pálily jako žhavé uhlíky. „Koukej na cestu, sráči!“ zaječela. Když se ohlédla, spatřila ženu s bezvládným dítětem v náručí žadonící o pomoc.

Čísi silná ruka se k ní natáhla a zdvihla ji ze země, Whitneyová však nedokázala odtrhnout zrak od té ženy. „To pro ni nemůžeme nic udělat?“

Whitneyová pohlédla na Wrighta, který ji právě zvedl na nohy. Z jeho očí sice vyčetla soucit s tou ženou, ve tváři však měl naprosto odhodlaný výraz. Jí pomoci nemohli a jejímu dítěti už pomoci nebylo. Whitneyová ze sebe setřepala prach. Po tolika dnech strávených nabalená jako polárník byl pro ni nezvyk chodit zase v džínách. Zimní a vojenskou výstroj za civilní vyměnili během zastávky ve Fort Benningu. Od každého, kdo byl považován za jakousi autoritu, se očekávaly odpovědi. Každá živá duše v ulicích by je otravovala s dotazy a dožadovala by se jakýchkoliv informací o svém budoucím osudu. Jenže žádné odpovědi neexistovaly.

Všichni čtyři na sobě měli modré džíny a nějakou bundu, kterou zmačkali a ušpinili tak, aby to vypadalo, že táboří podobným způsobem jako všichni ostatní. Vrtulník je vysadil mimo dohled z města a pak už pokračovali pěšky. Konverzace byla nulová. Zato napětí stoupalo. Každý si pro všechny případy nesl skrytou osobní zbraň, hrozba udušení v doléhajícím a strkajícím se davu však ani na okamžik neustoupila docela.

Po půlhodině chůze došli k uličce, v níž kempovalo asi patnáct nápadně dobře stavěných mužů. Jako by si Dallas Cowboys vyrazili do ulic. Ulička za nimi byla prázdná. Podivné, pomyslela si Whitneyová. Zatím každá ulička, kterou minuli, byla přecpaná uprchlíky. Wright k těm chlapákům přistoupil, Ferrellová s Cruzem se drželi zpátky. Cruz vzal Whitneyovou za paži. „Nechoďte moc blízko. Ti chlapi jsou dost nervózní.“

Whitneyová se pokoušela zachytit, co říká Wright. Asi po minutě tlumeného rozhovoru se vysocí muži mlčky rozestoupili právě natolik, aby ti čtyři mohli projít mezi nimi. Když procházela Whitneyová, všiml si jeden z vyzáblých kolemjdoucích, co se děje, a vykřikl: „Hele! Oni se tam dostali!“ Stovkám bezdomovců z okolí uzavřený průchod zjevně neunikl.

Vyhladovělý chlapík se rozběhl k mezeře. Mohutný chlap, jeden z těch, kteří zajišťovali blokádu, postoupil kupředu, popadl ho za hrdlo a stiskl. Ozvalo se zapraskání a vychrtlý mužík zůstal bez hnutí ležet na zemi. Whitneyová si zakryla rukou ústa. Vzápětí ji někdo prudce vtáhl za hradbu mohutných těl, která se za nimi okamžitě zavřela.

Spěchali slepou uličkou k jediným dveřím na jejím konci. To už Whitneyová pochopila, kdo se za těmi dveřmi musí ukrývat. Ten ubohý vyhladovělý nebožák byl zabit naprosto bleskově a Wright, který ji táhl uličkou dál, se nad tím ani nepozastavil. Prezident nemůže být daleko.

„Ruce nahoru, dlaně otevřít,“ nařídil jí Wright, když se zastavili před kovovými dveřmi. Dvakrát zaklepal. Odsunula se špehýrka a dvojice očí si je pátravě prohlédla od hlavy až k patě.

Whitneyová si najednou připadala jako členka nějakého podsvětí. To, co dělali, jí rozhodně nepřipadalo správné. Byl zabit člověk. Jsou oblečeni tak, aby neupoutávali pozornost. A teď tu stojí před nějakými tajnými dveřmi a nechávají se kontrolovat jakýmsi cizím člověkem s pichlavýma bleděmodrýma očima.

Ozvalo se zarachocení zámku a dveře se otevřely dokořán. Wright si s tím člověkem potřásl rukou. Whitneyová jej okamžitě poznala. „Pane viceprezidente,“ pozdravil se s ním Wright.

„Tady žádné oficiálnosti,“ řekl viceprezident. „Říkejte mi Kyle.“

„V pořádku, Kyle,“ řekl Wright. „Rád vás zase vidím.“

„Kéž by to bylo za příznivějších okolností, Stephene.“

Viceprezident poplácal Wrighta po rameni. „Tak snad příště, ne?“

„Udělám pro to, co bude v mých silách.“

„Já vím.“ Pak se viceprezidentův pohled zaostřil na Whitneyovou. Pod tím rentgenovým zrakem si připadala jako nahá. „Tohle je…?“

Wright přikývl.

Viceprezident se usmál. „Takže se naše šance přece jen o něco zvedly.“

„Z milionu ku jedné na milion ku dvěma,“ řekl Wright.

Teď se viceprezident alespoň krátce zasmál. Vybídl je, aby vstoupili dovnitř. „Tak pojďte, pojďte. Už na vás čeká.“

Viceprezident jim přidržel otevřené dveře a Whitneyová jimi prošla jako poslední. Nebyla si jistá, jestli má zamávat, udělat pukrle nebo mu podat ruku. Jejich oči se setkaly a on se usmál. Ruku už měl napřaženou. „Je mi potěšením se s vámi seznámit, paní Whitneyová. Doufám, že toho na vás není příliš. Vím, že toho po vás chceme opravdu hodně.“

Whitneyová se okamžitě uvnitř celá stáhla. „Ještě mi nebylo řečeno, co se bude dít.“

Viceprezidentův úsměv ochabl. „Aha. Tak mě tedy následujte.“

Viceprezident přibouchl a zamkl kovové dveře. Okamžitě se k nim postavil strážný a viceprezident je vedl zšeřelou chodbou, jež jako by se s každým krokem zužovala. Whitneyová pochopila, že tomu tak není; má jen zkreslené vidění, protože vyčerpané nervy i tělo už netouží po ničem jiném než po úniku. Poprvé od chvíle, kdy zmrzl celý její domov, byla doopravdy vyděšená. Věděla, že po ní budou chtít něco hodně nebezpečného. Věděla, že s největší pravděpodobností pojede do Antarktidy, což by jí tolik nevadilo – stejně se tam chystala. Věděla však zároveň, že to nějak souvisí s Clarkem, a to ji děsilo víc než cokoliv jiného.

Vidět ho po takové době… vůbec netušila, co by řekla. I přesto, že má právě on bůhvíproč v rukou osud světa, neubránila by se Whitneyová pocitu jistého zadostiučinění, kdyby ho zastřelila. Potřásla hlavou a pokusila se setřást strašlivou únavu. Tohle nebude setkání, které by se dalo zvládnout se zpola vypnutým mozkem, jako to dělávala ve škole. Pokud jí nějaká podrobnost unikne dnes, nebude to znamenat červené škrty, ale její vlastní krev.

KAPITOLA 21

Whitneyová se zavrtěla na židli. Ona muže, který seděl naproti ní, nevolila. Nevolila vlastně vůbec. Nedokázala se zbavit pocitu, že to vyjde najevo, jako by ten člověk už tak neměl starostí nad hlavu.

Prezident – byla vyzvána, aby ho oslovovala „Jamesi“ – byl vyšší, než si ho představovala, a silou stisku ruky jako by popíral svůj věk. V jasných očích se zračil jak pronikavý intelekt, tak neotřesitelná sebejistota, kůži kolem nich však měl propadlou a zšedlou. Usoudila, že toho teď moc nenaspí. Šedivé vlasy měl sčesané dozadu a na sobě měl džíny a tričko… tričko s logem Budweiseru, které nejspíš nebylo ani jeho.

Téměř celou minutu na ni upřeně hleděl bez jediného slova. Nechala svůj pohled bloudit po místnosti a předstírala vůči tomu zkoumavému pohledu naprostou netečnost. Byly tu dvoje dveře a u každých stála dvojice strážných. Nenápadné civilní oblečení ostře kontrastovalo s automatickými zbraněmi, které měli přehozené přes rameno. Místnost byla hodně prostorná a osvětlovaly ji řady lamp zapuštěných ve stěnách. Místo, kde seděla, bylo uspořádáno jako jakási neobezděná kancelář hodně podobná snímkům Oválné pracovny. Prostor byl otevřený ze všech stran. Jeden roh vypadal jako komunikační centrum se čtyřmi počítačovými stanicemi, velkým monitorem a mapou světa. Vedle viděla dlouhý stůl obklopený polstrovanými křesly jako v nějaké ředitelské zasedačce. A hned vedle byl vidět zjevně velmi dobře zásobený kuchyňský kout. Podél nejvzdálenější stěny se táhla kulečníková dráha. Kuželky byly na konci vztyčené a koule připravené k použití.

Když Whitneyová dokončila prohlídku místnosti, uvědomila si, že James ji stále pozoruje. Pohlédla na Cruze, Ferrellovou a Wrighta, kteří trpělivě seděli a čekali bez jakýchkoliv známek netrpělivosti kvůli tomu dlouhému zdržování. Whitneyová nevydržela v životě v nečinnosti déle než minutu. Nevydržela stát a čekat, pokud věděla, že to prostě někdo zdržuje. Prezident neprezident, James mrhal časem.

Whitneyová vstala, čímž si vysloužila ostrý Wrightův pohled. Ignorovala jej však a rázně vykročila. Cítila, jak ji všichni čtyři strážní sledují pozornými pohledy. Vlastně se na ni soustředily zraky všech přítomných. Jako by se jí ty pohledy provrtávaly až do lebky. Ignorovala vnitřní nutkání vrátit se na místo a zamířila ke kulečníkové dráze. Zvedla jednu z připravených koulí a potěžkala ji v dlani. Moc těžká jí nepřipadala. Poodstoupila o krok a zdvihla kouli k bradě tak, jak ji to učil otec. Po dvou rychlých krocích kupředu ji nechala vylétnout z ruky. Pravou nohou sklouzla stranou a váhu předkloněného těla přenesla na levou. V této pozici zůstala, zatímco koule rachotila po dráze. Když dorazila na konec, kuželky se rozletěly. Levá strana popadala, stát zůstaly jen čtyři vnější na pravé straně.

„Čtyři jezdci,“ pronesla Whitneyová. Opakovala jen označení, které její otec používal pro čtyři kuželky uspořádané ze středu do levého nebo pravého rohu.

Zdvihla druhou kouli, zapomněla na číhavé pohledy, zamířila a poslala ji koulením kuželkám vstříc. Tři kuželky napravo od středu vyletěly do vzduchu s dřevěným praskotem. „Ksakru,“ zamumlala.

Rychle zamířila s třetí koulí a poslala ji po dráze. Paži tentokrát nechala zhoupnout přímo nad středovými šipkami. Koule se zatočila a srazila i prostřední kuželku. Dokonalá desítka.

Whitneyová se otočila a stanula tváří v tvář Jamesovi. Usmíval se. „Nebylo to špatné,“ řekl. Předklonil se a stiskl tlačítko pro nastavení dráhy. Kuželky se s rachotem opět rozestavily.

James zdvihl kouli, která se v podavači vrátila jako poslední, odstoupil a nechal ruce viset podél boků. Poslal ji valivým pohybem kuželkám vstříc. Osm jich padlo. Devátá a desátá se chvilku chvěly, zůstaly však stát. Vydržela ta vpředu uprostřed a vzadu vlevo – dva ze čtyř jezdců. Těžký úkol.

James bez jakékoliv pauzy druhou koulí zasáhl středovou kuželku zprava. Roztočil ji tak, že v pádu srazila i tu druhou a obě zmizely ve sběrači.

Obrátil se k Whitneyové s vítězně povytaženým obočím.

„Bezva,“ poznamenala Whitneyová.

„Nerad prohrávám,“ odvětil James.

Whitneyová se protáhla kolem prezidenta a stiskla tlačítko. S koulí v ruce zaujala prezidentovo místo. Ten se posadil vzadu a pozoroval ji. Potěžkala si hladkou kouli v dlani a zatočila s ní. Nahmátla nepatrný zářez, který si posunula pod poslední článek prostředníku. Přiložila si kouli k bradě, zamířila, pokročila kupředu a hodila. Zpočátku se zdálo, že výrazně minula, ale koule opsala křivku a vrátila se na dráhu. Zásah středové kuželky mírně zešikma poslal i všechny ostatní s ohromujícím přívalem energie do vzduchu. Když umlkl rachot a třesk, nezůstala stát ani jediná.

Whitneyová se otočila k prezidentovi. „Já taky.“

James zatleskal. „Dobrá práce, mladá dámo!“

Whitneyová se vedle prezidenta usadila na lavici ve stylu sedmdesátých let, která dráze propůjčovala tradiční vzhled. „Byl byste tak laskav a sdělil mi, co má tohle všechno znamenat?“

James si prohrábl vlasy. „Zjistil jsem, že dlouhodobější mlčení dokáže odhalovat lidské slabosti… anebo – jako ve vašem případě – ty nejsilnější stránky. Teď vím, že jste odhodlaná, duchapřítomná, houževnatá…“

„A?“

„Netrpělivá.“ Usmál se. „Paní Whitneyová, já jsem prezident Spojených států. Nejdéle se mnou někdo vydržel beze slova pět minut. Vy jste za pouhé čtyři minuty stihla uhrát devatenáct bodů.“ Hlasitě se zasmál.

„Při vší úctě, pane, myslím si, že čtyři minuty strávené mlčením, i když při kuželkách, teď znamenají strašlivou ztrátu času.“

„I to je pravda, paní Whitneyová. Bohužel váš odjezd odsud je pevně stanoven. Obávám se, že nějak ten čas budeme muset utlouci. A pokud vám mám svěřit osud této země, potřebuji vás trochu poznat.“ Whitneyové neušla vážnost skrývající se pod příjemným vystupováním.

„Ano, pane,“ odvětila, když si připomněla, že tenhle muž je vlastně prezident. Jejich pohledy se opět setkaly. Napětí pominulo. „Pane, byla bych vám přinejmenším vděčná, kdybyste mi řekl, proč potřebujete doktora Clarka a jak poslouží má pomoc k jeho nalezení.“

Prezident vstal a zamířil ke kuchyňskému koutu. „Jistě, jistě. Musíte být zmatená jako moucha v pavučině.“ Otevřel chladničku, vytáhl lahev vody a hodil ji Whitneyové. „A samozřejmě to nemyslím metaforicky. Posaďte se ke svým přátelům.“

Whitneyová se ohlédla ke kanceláři, kde stále ještě seděli a čekali Wright, Cruz a Ferrellová.

„Já vám sdělím podrobnosti,“ doplnil prezident. „Pak vás konečně budeme moci vypravit na startovní čáru.“

KAPITOLA 22

Prezident se usadil naproti Whitneyové a sepjal ruce tak pevně, že viděla, jak mu z prstů mizí barva. Hravý tón jeho hlasu byl ten tam. Celá jeho figura jako by se podivně scvrkla. Jakmile zapadl do polstrovaného křesla, zdálo se, že se jeho síla vytrácí.

Whitneyová se zamyslela nad tím, jak moc břímě toho, co se stalo, nejmocnějšího muže světa zatěžuje. Pokud bylo vůbec možné svalovat na někoho odpovědnost za to, že měl něco předvídat a zabránit tomu, pak to byl právě on. Zdálo se, že zničení čtyřiceti států z padesáti mu ubralo právě takový podíl z jeho vnitřní síly.

Když prezident Whitneyové odříkával výčet globální katastrofy, kterou jí vysvětloval už Wright, zněl jeho hlas jako suchý skřípot. Když to teď slyšela znova, konečně si strašlivost jejich situace uvědomila naplno. Svět je zničený.

„A já se obávám, že vzhledem k tomu, že Kanada, Japonsko a valná část Evropy jsou mimo hru, zbylo nám víc nepřátel než spojenců.“ Prezident zavrtěl hlavou.

„Ale jak to?“ zeptala se Whitneyová. „Konečné důsledky chápu, ale nerozumím tomu, jak se to stalo. Meteorit? Sopka? Nebo co?“

„Podle toho, jak jsem to pochopil já,“ začal prezident a pohlédl na Wrighta, „a opravte mě, pokud se mýlím…“

Wright přikývl.

„Zkrátka zemská kůra je na kontinentech v průměru šestatřicet kilometrů silná. Pod oceánem činí průměrná tloušťka této vrstvy jedenáct kilometrů. Zapomeňte na to, co víte o tektonických kůrách, bavíme se o zemské kůře jako celku. Nejde o několik samostatných desek; všechny jsou spojeny a pohybují se po zemském plášti, který tvoří tekuté vrstvy klesající až k jádru. Kůra na plášti doslova plave. Všechny nás unáší moře lávy, paní Whitneyová. A to se někdy zavlní. S touto teorií jako první přišel doktor Charles Hapgood v roce 1958. Ten tvrdil, že zemská kůra už přestála několik posunů. On sám tomu tak říkal – ‚posuny zemské kůry‘. K podkladům jeho tvrzení patřil i zmrzlý mamut na Sibiři, který ztuhl tak rychle, že měl ještě tlamu plnou rostlinstva.“

„Toho jsem byla svědkem ve svém rodném městě,“ řekla Whitneyová a vzpomněla si na Portsmouth a na svoji nyní již zmrzlou kamarádku Cindy. Morbidně ji napadlo, jestli je za nějakých pět tisíc let vykopou archeologové a zjistí, co jedli.

„Dalšími důkazy jsou korály nalezené na Newfoundlandu a důkazy, že bažinným cypřišům se dařilo necelých tisíc kilometrů od severního pólu. Další důkazy, které jsou vám samotné velmi dobře známy, byly objeveny přímo v Antarktidě. Byly tam nalezeny fosilní kapraďorosty, pahýly stromů, dokonce i ostatky dinosaurů. To všechno naznačuje, že svět kdysi vypadal úplně jinak, zcela odlišně, než by se dalo vysvětlit tektonickými posuny. A co víc, je tu ještě něco…“

Whitneyová si uvědomila, že sedí na krajíčku křesla. To všechno už slyšela, teď tomu však naslouchala z jiného úhlu. Tohle byla realita, žádná teorie.

„Máme mapu,“ řekl prezident. „Originál není momentálně kompletní. Musíme ještě zajistit chybějící části, pro naše potřeby a záměry však vyhovuje. Znázorňuje dostatečně podrobně pobřeží a podstatnou část vnitrozemí Antarktidy, ale…“

„Vy máte mapu Piriho Reise?“ Whitneyová vykulila oči. Slyšela, že byl zatím objeven pouze malý kousek originálu. Mapu sestavil v roce 1513 Piri Reis, vojevůdce tureckého loďstva, který měl přístup k dokumentům císařské knihovny v Konstantinopoli. Některé originální dokumenty – nyní již ztracené – pocházely ze čtvrtého století před Kristem, nebo dokonce z dob ještě starších. Mapa znázorňovala Antarktidu v době, kdy na povrchu kontinentu ještě žádný led nebyl, a byla podrobnější než mapy daleko modernější.

Prezident se usmál. „Slyšela jste o ní?“

„O té slyšel každý, kdo kdy vstoupil na území Antarktidy. Ta mapa je legenda!“

Prezident přikývl a promnul si nos. „A váš doktor Clark jí věnoval celou jednu kapitolu své knihy. Předpokládám, že by ji rád dostal do rukou.“

Whitneyová musela bojovat s nutkáním zeptat se na Clarka a zjistit konečně, co on s tím vším má společného, ale přiměla se mlčet.

„My jsme zkombinovali naši mapu s vysoce podrobnými vyobrazeními z fragmentu mapy Piriho Reise. Nyní máme kompletní a přesnou mapu celého světadílu. Myslím, že chudák doktor Hapgood by byl ochoten pro celou mapu i zabíjet. Dokonale by podpořila jeho teorii o posunech zemské kůry.“ Prezident přesunul v křesle váhu. „Většina vědců v době, kdy s tím poprvé přišel, jeho teorii zavrhovala, ale ukázalo se, že měl doktor pravdu. Nedávná devastace samozřejmě nebyla tak zlá, jak Hapgood předvídal.“

„Ono to mohlo být ještě horší?“ byla v šoku Whitneyová.

„Mnohem horší,“ přidal se s přikývnutím Wright. „Podle všech pravidel by měly explodovat všechny sopky na Zemi. Zemětřesení měla být tak prudká, že na zemském povrchu neměla zůstat vcelku jediná stavba. A rozsáhlé podzemní zásoby vody v kombinaci s táním ledovců na pólech se měly rozlít přes všechny kontinenty.“

„Potopa světa. Slib byl dodržen,“ zamumlala Whitneyová.

„To bylo co?“ zeptal se prezident.

Whitneyová zrozpačitěla. Sice tomu nevěřila, přesto však odpověděla. „Noe. Potopa světa. Bůh slíbil, že příště zemi nezaplaví docela. Vždycky jsem byla přesvědčená, že potopa byla regionální záležitost, ale podle toho, co říkáte, mohla být globální.“

„No vidíte, já do kostela chodím, ale tohle mě ani nenapadlo,“ řekl prezident. „Povězte mi, kdy mělo k té Noemově potopě dojít?“

„Podle některých pramenů před pěti až šesti tisíci let; někdo tvrdí, že až před dvanácti tisíci. Já bych se přikláněla blíž k těm dvanácti tisícům, ale je to jen můj názor.“

Prezident se plácl do kolena. „A záhada je vyřešena!“

Whitneyová na něj tázavě pohlédla.

„Podle Hapgoodovy hypotézy docházelo k posunům kůry každých zhruba dvanáct tisíc let. Biblické záznamy by docela dobře mohly být přesné.“

Whitneyová zavrtěla hlavou. Příliš dlouho zavrhovala knihu Genesis jako starověkou fikci. Události v ní popisované působily tak fantasticky, že se vzpíraly veškeré logice. Ale ona tu teď sedí jako trosečník právě po takové události, která způsobila potopu světa. Věda potvrdila správnost bible. „A proč nebyly následky stejné? Proč jsme nebyli zničeni úplně?“

„Vy nevěříte, že nás Bůh ušetřil?“ zeptal se Wright.

„Já v Boha nevěřím,“ odvětila Whitneyová. „Proč nás ušetřila Země?“

„Posun byl relativně plynulý,“ řekl Wright. „Celá kůra se uvolnila a posunula jako v tandemu. K erupci došlo jen u několika sopek. Zemětřesení byla prudká v určitých lokalitách, ale jen v blízkosti větších geologických zlomů. Většinu lidí dostal dramatický teplotní skok. Někdo okamžitě zmrzl, jiní shořeli ve strašlivém žáru zaživa. Záplavy nastaly teprve v důsledku posunů zemské kůry, jak voda vyrovnávala hladiny. Byla posunuta na této polokouli na jih a na opačné straně planety na sever. Když se pak později začala pohybovat i voda, dohonila kontinenty a přelila se přes ně. Vody vzniklé táním pólů zmrzly tam, kde se vytvořily póly nové. Hladina moří proto příliš nestoupla – vlastně už je téměř zpátky na normálu.“

„Ale jak k tomu posunu kůry vůbec dojde? Jak se může kůra uvolnit?“

„Podle Hapgooda dochází k mírnému kolísání pohybu Země při jejím otáčení a oběhu po oběžné dráze vlivem hromadění ledu na pólech.“

Whitneyová rychle pochopila. „Zvlášť na jižním, kde led pokrývá Antarktidu, a Země je tam tak těžší než na severu. Vychyluje to rovnováhu.“

Prezident na Whitneyovou ukázal prstem. „Přesně tak. Ale tohle kolísání zůstávalo konstantní, jen se to pokaždé mírně vychýlilo.“

„Až dosud?“

„Představte si zemskou kůru a jádro jako velikou mandarinku. Oddělte od dužiny slupku, aniž byste ji sloupla, a máte přibližný model zemské kůry. Teď nahoru a dolů připevněte nevycentrovaná závaží, těžší dolů, a roztočte to. Co se podle vás stane?“

„Ta slupka se pootočí.“ A sotva ta slova vypustila z úst, pochopila Whitneyová, co se stalo.

„Hmmm,“ zamručel souhlasně prezident.

„Kde jsou nové póly? Jak daleko jsme se posunuli?“

Prezident pohlédl na Wrighta. „Stephene, byl byste tak laskav…?“

Wright vstal, přešel rozlehlou místnost, vzal mapu z komunikačního úseku a vrátil se s ní k prezidentovu stolu. Rozbalil ji a přidržel ji rozvinutou tak, aby ji všichni viděli.

Whitneyová poznávala světadíly, ačkoliv tvary některých se změnily a některé menší ostrovní země úplně chyběly. Byla to však velmi zvláštní mapa. Jako by ji kartograf kreslil z jižního pólu. Antarktida byla těsně pod rovníkem. „Ach…“

„Ach je to pravé slovo,“ poznamenal prezident. „Kůra se posunula o čtyřicet stupňů, takže nový severní pól je někde v Severní Dakotě. Je to podle nás s vysokou pravděpodobností největší posun v dějinách. Předpokládáme, že je to právě proto, že byl tak hladký. Ostatní posuny byly prudší a jejich pohyb rychle ustal.“

„Takže Spojené státy jsou…“

„Pryč,“ doplnil prezident. „Dokud nás posun kůry nezanese zase zpátky na jih, budou severní státy navždycky zmrzlé – severní verze Antarktidy.“

Whitneyová už začínala pomalu tušit, kam prezident míří. „Té bývalé. Antarktida musela roztát.“

Prezident pohlédl na Wrighta. „Udělal jste dobře, že jste ji zachránil. Myslí jí to bleskově.“ Znovu se podíval na Whitneyovou. „Nám trvalo celý měsíc, než nás napadlo podívat se na Antarktidu. Další dva dny zabralo, než se jednomu z několika zbývajících satelitů, s nimiž jsme dosud ve spojení, podařil dobrý záběr.“ Prezident sáhl do prostřední zásuvky stolu a vytáhl svazek fotografií formátu 8 x 10. Rozhodil je po nové mapě světa.

Z toho, co uviděla, se Whitneyové zatajil dech. Celkový tvar byl podobný Antarktidě tak, jak ji znala z dřívějška, ale tím veškerá podoba končila. Tahle Antarktida už nebyla bílá – byla zelená až na modré skvrny, které působily jako obrovská jezera.

„Vypadá to, že tenhle kontinent nejen že roztál, ale rovnou rozkvetl,“ poznamenal prezident.

„I tvar je jiný.“

„Pro naše oči ano,“ řekl Wright a vytasil se s další mapou. Rozvinul ji a rozložil vedle snímků. Whitneyové bylo okamžitě jasné, že se dívá na mapu Piriho Reise. Obrysy kontinentu dokonale odpovídaly fotografiím. „Když byl z jeho povrchu odstraněn veškerý led, kontinent stoupl zhruba o šest metrů nad hladinu moře. Je to nový svět.“

„Co hlásí McMurdo?“

„Nic.“

„Vostok?“

Prezident zavrtěl hlavou. „Pokud je nám známo, všechny stanice jsou pryč. Odplavil je tající led.“

„V Antarktidě je neustále přes pět tisíc lidí,“ namítla Whitneyová. „Nemohou být všichni mrtví.“

„Na celém světě přišlo o život na dvě a půl miliardy lidí, paní Whitneyová. Dalších pět tisíc není zase o tolik navíc.“

Whitneyová svěsila hlavu. „Tak proč ten zájem…“

„O doktora Clarka?“ přerušil ji prezident. „Clark je jedna z největších kapacit přes Antarktidu. Vy jste v těsném závěsu. Nikdo z lidí nestrávil na tomto kontinentu delší dobu nežli doktor Clark. A vy jako profesionální fotografka jste věnovala plahočení po tom světadílu víc času než kdokoliv z lidí, které mám k dispozici. Clark je pro nás ten nejlepší, kdo může vést náš tým k cíli. A vy jste naše rezerva.“

„Koho povede?“ zeptala se Whitneyová.

Prezident opsal rozmáchlé gesto zleva doprava, do něhož zahrnul Whitneyovou, Wrighta, Cruze a Ferrellovou. „Vás čtyři.“

Whitneyová už toho začínala mít dost. „A důvod?“

„Závod,“ ozval se Wright. „Pokuste se pochopit, jak na tom svět je. Celé světadíly jsou najednou neobyvatelné. Miliarda lidí přišla o životní prostor a na tom, co zbylo z neobyvatelného světa, není kam je umístit. Valná část někdejší severní polokoule, ať již vlivem prudkého žáru nebo mrazu, se stala pustinou. Z Antarktidy se stal pravý opak. Světadíl o velikosti Severní Ameriky je teď úrodný a volný.“

„Tak v čem je problém?“ otázala se Whitneyová. „Proč už neumísťujeme ty bezdomovce?“

„Každý se nechce dělit,“ řekl Wright. „Vytvořily se nové země a aliance, které to považují za příležitost k ovládnutí světa.“

„To znamená válku.“

„Ne tak docela,“ vložil se do toho opět prezident. „Válce jsme se dokázali vyhnout navržením nového, méně krvavého řešení.“

Whitneyová svraštila tvář. „Chcete naznačit, že bychom válku nedokázali vyhrát?“

Prezident se v křesle zaklonil a chvíli o té otázce přemýšlel, než odpověděl. „Několik flotil válečného námořnictva máme stále funkčních. V omezeném množství máme i letectvo, ale naše pozemní síly se výrazně zmenšily. Máme pořád technickou převahu, ale pokud jde o prostá čísla, pak neustále ztrácíme. Bylo by jen otázkou času, než by nás Čína a Arabská aliance dostaly mimo hru. Nebýt toho, že máme pořád ještě dost jaderných zbraní na pobití zbylých čtyř miliard, co zůstaly naživu, pravděpodobně už by tu byly. Pochopitelně že pokud bychom své jaderné zbraně použili preventivně, nasadily by je všechny země planety, které je mají. Takže svět se ocitl ve slepé uličce.“

„A ten závod,“ ozvala se Whitneyová. „Jak to bude probíhat?“

„Po týdnu mezinárodních rozhovorů přes satelitní spoje a četné ambasády pod dohledem zbývajících členů Spojených národů se podařilo dospět k dohodě. Jediné mírové řešení, na jakém jsme se dokázali shodnout, je starý dobrý závod s obsazováním půdy, jako se to dělávalo zastara na Západě,“ řekl prezident. „První tři země nebo svazy zemí, které se dostanou do zeměpisného středu Antarktidy, si světadíl rozdělí na tři stejné díly. Ve hře je jedenáct stran, z nichž některým prostě nemůžeme dovolit vyhrát. To, že s tímto řešením vůbec souhlasí Číňané a Arabská aliance, znamená, že jsou si velice jistí, a to mě k smrti děsí. Představte si, že bychom museli mít společnou fyzickou hranici s Číňany nebo Araby… nebo, když už jsme u toho, dokonce s novým Sovětským svazem. Válka by byla nevyhnutelná. A my neočekáváme, že budou všichni hrát podle pravidel. Rozhodně ne v momentální zoufalé situaci.

Je to závod – obyčejný a jednoduchý,“ pokračoval prezident. „Jedná se však o nejdelší a nejnebezpečnější závod v dějinách lidstva. Startovní pozice jednotlivých zemí budou na březích nyní již neexistujících ledových šelfů. Ross – tam budete startovat vy – Ronne, Amery, Filchner… znáte?“

Whitneyová pomalu přikývla, jako by se jí právě zeptali, zda chápe, kde ji oběsí.

A prezident pokračoval. „Nejen že budete muset pěšky překonat téměř dva tisíce kilometrů nezmapovaným terénem, ale budete se muset vypořádat s dalšími týmy, které rovněž startují v oblasti Rossova moře – s Číňany, s Arabskou aliancí a s Evropským královstvím. S evropským týmem byste se měli po tisíci kilometrech ve vnitrozemí spojit a dál postupovat společně, takže ti pro vás problém nepředstavují. Číňané však budou velmi pravděpodobně nepřátelští a u Arabské aliance je to naprosto jasné. Určité starosti nám dělají i Sověti, ti však startují od Ameryho moře spolu s Brazilci a Jižní Afrikou. V Antarktidě neplatí žádné zákony a závod má jen jediné pravidlo – být první.“

Whitneyová se kousla do rtu. Teprve nyní jí naplno došlo, jak nebezpečný to bude úkol. „Jaká je pravděpodobnost otevřeného konfliktu s Číňany nebo s Arabskou aliancí?“

„Obávám se, že vysoká,“ ozval se Wright. „Sázíme na rychlost, utajení a lepší průzkum – a tady vstupujete do hry vy a doktor Clark. Číňané zmobilizovali zhruba dvousetčlennou jednotku rozdělenou snad na deset čet. Jestli se naše cesty zkříží, budeme utíkat jako o život.“

Whitneyová byla v šoku. „Tak proč nepošleme víc lidí?“

„Dvě stě želv pořád zajíce nepředhoní,“ řekl Wright.

„Ale můžou ho sežrat,“ vložil se do toho za celou tu dobu poprvé Cruz se širokým úsměvem. Nikdo ho neopětoval a Cruz se zavrtal do křesla.

Zato Whitneyová se předklonila. „Chápu ten závod a chápu i situaci, v jaké svět je. Chápu, proč chcete, abych do toho šla já. Ale jestli během toho posunu zahynuli v Antarktidě všichni, proč vás tak zajímá Clark?“

„Šest týdnů po posunu jsme z Antarktidy zachytili nouzový signál GPS. Když jsme ho sledovali až ke zdroji a trochu jsme zapátrali, kdo tam byl, zjistili jsme, že patří doktoru Clarkovi.“

Whitneyová si o jeho osud dělala starosti od samého začátku, ale bála se zeptat. Když teď znala pravdu, nebyla si jistá, jestli se jí ulevilo nebo jestli je zklamaná.

„Odsud poletíte do Brazílie, v Chile si uděláte zastávku na dovybavení a poplujete do Antarktidy. Pokud je doktor Clark dosud naživu, vyzvednete ho, postaráte se o jeho zdravotní potřeby a budete letecky přepraveni na výchozí pozici.“

„A kdy závod začíná?“

„Za dva dny.“

KAPITOLA 23

Whitneyová si v tom víru událostí a horečného spěchu, který se strhl po jejím surrealistickém setkání s prezidentem, připadala, jako by jí někdo vymýval mozek. Poté, co se nenápadně vykradli z Dallasu, je vrtulník dopravil na leteckou základnu Sheppard v Texasu. Tam přestoupili na palubu mohutného nákladního letounu C-5 Galaxy, veškeré jejich vybavení bylo zabaleno do beden a naloženo spolu s nimi a doprovod jim na dalším úseku cesty dělalo i jedenáct tříčlenných týmů. Wright Whitneyové vysvětlil, že byli vyžádáni svědkové z každé země, kteří budou přítomni na výchozích místech a budou dohlížet na to, aby všichni vystartovali v určený čas. Trojčlenné týmy vypadaly jako vědecké typy nebo úředníci, Wright však pohotově dodal, že všichni jsou ve skutečnosti od zvláštních jednotek. Pokud by se situace zvrtla, probojují si cestu ven – nebo se o to budou alespoň snažit, než zahynou. Whitneyová se snažila celý let prospat. Hukot čtyř mohutných turbín letounu ukolébával její úzkost. Klid však nenacházela, dokud se v myšlenkách neobrátila k Samovi. Co ten by si o tomhle všem myslel? Představila si jeho kouzelný úsměv, legrační smích a křídově bílou pleť počítačového programátora, který většinu času tráví za monitorem. Pokud šlo o dobrodružství, jeho vrcholem byly počítačové hry a paintball. Jednou se s ní vypravil do Afriky, ale celý poslední týden strávil nad dírou vykopanou v zemi. Whitneyová se musela usmát, když si vzpomněla, jak si ještě celý měsíc po jejich návratu domů dělal legraci sám ze sebe. Každý ten vtip byl sice navenek určen k tomu, aby ji pobavil, zároveň to však byl i jeho způsob, jak jí připomenout, aby ho už nikdy nezvala. A ona poslechla.

Jel bys se mnou teď, Same? Než mohla v duchu odpovědět sobě samé, přemohl ji spánek.

Vzbudila se, když přistávali na letišti Brasília ve středu země, kde doplnili palivo a letoun prošel důkladnou kontrolou. Vzhledem k tomu, že v téhle C-5 se vezl celý osud Spojených států, nestál nikdo o poruchu kdesi nad Argentinou. Whitneyová se dozvěděla, že letiště je sice brazilské, Amerika sem však má přístup, protože Brazilci v Antarktidě nestojí o Čínu, Arabskou alianci ani Sověty. Brazílie dopadla během posunu mnohem lépe než většina zemí a byla tedy v pozici, kdy si mohla dovolit pomáhat.

Když znovu vzlétli, Whitneyové se přece jen podařilo urvat ještě trochu toho spánku. Nechtěla být nespolečenská, jen měla pocit, že o spánek bude už brzy nouze. Turbulence nad Uruguayí ji zase probrala. Otřela si slinu z koutku úst a všimla si, že Wright ji ze svého místa naproti přes uličku upřeně pozoruje.

„Překvapuje mě, že v tom kraválu můžete spát,“ poznamenal s úsměvem.

Whitneyová se unaveně ušklíbla, protáhla se a zhluboka se nadechla vzduchu páchnoucího kovem a olejem. „V terénu se člověk naučí usnout, když to potřebuje.“

„Fotografování přírody?“

Whitneyová přikývla.

„Nějaká blízká setkání?“

„Jako se zvířaty?“

„S přírodou všeobecně. Včetně zvířat.“

Whitneyová se zasmála. „Myslíte kromě gigantického arktického cyklonu, co mě zahnal do zmrzlého kostela, když se celá zemská kůra posunula a zabila třetinu populace planety?“

Wright se usmál. „Bod pro vás. Tak jen zvířata.“

Whitneyová se na sedadle napřímila. „V Mohavské poušti mě jednou uštknul štír, ale nejhorší to bylo, když si po mně v Kalifornii vyšlápla puma.“

Wright se zatvářil překvapeně. „O těch kočkách jsem slyšel úžasné věci. Překvapuje mě, že jste přežila.“

„Jo, to mě taky. Měla jsem kliku. Skočila po mně a přimáčkla mě k zemi. Šla mi po krku a já jsem se po ní naslepo oháněla kapesním nožem. Zasáhla jsem ji rovnou do čenichu, dokonce i trocha krve tekla. Zmizela stejně rychle, jako se ukázala.“

„Bože. To byl národní park?“

Whitneyová se znovu zasmála. Cruz, který tvrdě spal na sedadle před Wrightem, se zavrtěl. „Byla jsem na návštěvě u přátel a šla jsem si brzy ráno zaběhat. Typická jihokalifornská čtvrť. Ta kočka vyskočila ze záhonu.“

„Vy nosíte na běhání nůž?“ otázal se Wright s úsměvem.

Whitneyová sáhla do kapsy a s cvaknutím vylovila otevřený zavírák. „Nikdy bez něj nevycházím z domu.“

„Víte ale, že už se nesmějí brát do letadla,“ řekl Wright.

Whitneyová se ohlédla přes rameno, kde za řadami sedadel v hlavním nákladovém prostoru stály hummery s namontovanými kulomety a bedny s nápisem „ostré střelivo“ a kde stěny lemovaly ruční střelné zbraně. „Prosím vás,“ odvětila, „s nákladem v tomhle letadle by se dal v menší zemi udělat převrat.“

„Hej,“ ozval se Cruz a mnul si rozespalé oči. „Kde že jste to v té jižní Kalifornii byla?“

„La Crescenta, kousíček od Los Angeles.“

Cruz vzhlédl. „Do prdele, to je náhodička. Já jsem vyrostl v Glendalu.“

„Krásné město,“ řekla Whitneyová a Cruz souhlasně přikývl. „Ačkoliv mně se víc líbila Pasadena.“

Cruz máchl rukou, jako by odháněl mouchu. „Tsss. Pasadena je pro turisty.“

Hovor se táhl celé hodiny a střídavě zabíhal do života Wrighta, Cruze a Whitneyové. Jen Ferrellová spala dál. Cruz Whitneyové vysvětlil, že Ferrellová dokáže spát kdekoliv. Rovněž ji upozornil, že neexistuje žádná prodleva mezi okamžiky, kdy se vzbudí a kdy jedná. „Jako by jí někdo cvrnknul gumou do zadku,“ vysvětlil to Cruz po svém. „Vyskočí a může vyrazit.“

Čas rychle ubíhal a hovor se stáčel do osobnější roviny. Whitneyové se ani nechtělo věřit, že už přistávají v Chile. Dole panoval na první pohled naprostý chaos. Týmy byly rozděleny do jednotlivých čekajících vrtulníků, jež postupně odlétaly. Naložily se zbraně, vybavení se vyložilo z beden a znovu zabalilo. Všichni se namaskovali a převlékli do výstroje pro boj v džungli včetně pevných bot a plně naložených polních toren. Během půl hodiny byli připraveni proklestit si cestu jakoukoliv džunglí na světě.

Před nástupem do vrtulníku si Wright vzal Whitneyovou stranou a podal jí zbraň. Něco takového nikdy neviděla. „Útočná puška XM-29. Integrovaný zbraňový systém na dvojí druh střeliva,“ vysvětlil jí Wright.

Její zmatený výraz mu prozradil všechno, co bylo třeba.

„Dobře, že jste se zeptala,“ poznamenal Wright. „Horní hlaveň střílí výbušnou munici a využívá systém řízení palby, který programuje střelu. Balistický počítač se zabudovaným dálkoměrem umožňuje programování každé střely do vzdálenosti jednoho metru od cíle. Střela pak ví, kde explodovat.“

„A to je kde? Tedy… obvykle?“

„Uvnitř cíle.“

Whitneyová potlačila úšklebek. „Jasně.“

„Spodní hlaveň je standardní útočná puška ráže 5,56 mm, která sejme prakticky cokoliv s jednou až čtyřma nohama.“

„S jednou nohou?“

„Musíte se mít na pozoru taky před jednonohými piráty.“ Wright se usmál, a když Whitneyová jeho úsměv neopětovala, pokračoval. „Prostě to berte jako samopal s pojistkou. Když nebudete moci zasáhnout cíl, pošlete jeho směrem pár výbušných střel a šrapnel už to za vás vyřeší.“

Wright zdvihl druhou XM-29 a podával jí je obě.

„A proč mi tohle všechno vlastně říkáte?“ Whitneyová už tušila proč, ale doufala, že se mýlí. Na svoji devítku si zvykla, měla ji ostatně na opasku i nyní, ale tahle věc, to bylo něco docela jiného.

Wright jí podal jednu ze zbraní. „Tahle je vaše.“ A podal jí i druhou. „A tahle je pro doktora Clarka. Můžete ji předat, až se tam dostaneme. Vím, že na střelnici jste nějaký čas strávila. Myslíte si, že zvládnete i tohle?“

„Myslíte si, že budu muset?“

„Štěstí přeje připraveným.“

Whitneyová se zasmála. „Vy jste skaut.“

O deset minut později už Whitneyová se dvěma nejdokonalejšími útočnými puškami na světě v náručí seděla mezi Cruzem a Wrightem na palubě jednoho z oficiálních prezidentských vrtulníků XM1 Nighthawk. Letový plán jej zavedl nad oceán, kde měli na letadlových lodích rozmístěných po trase několikrát tankovat. Ferrellová už zase spala navzdory rachotu rotoru.

Whitneyová se rozhlížela kolem sebe. Do nosu jí pronikal pach koženého čalounění i jejich nové výzbroje. Měkké polstrování prezidentských sedadel ostře kontrastovalo s tvrdým, těžkým kovem pušek XM-29, které jí ležely v náručí. Byla obklopena vojáky vycvičenými k zabíjení a chystala se vstoupit do světa, který nebyl lidstvu už po tisíce let vůbec znám. Chaotičtější a nepochopitelnější prostředí už si ani představit neuměla.

Podívala se na hodinky. Ještě dvě hodiny, pomyslela si. Ještě dvě hodiny a postaví se svému nejstaršímu i nejnovějšímu strachu. Znovu stane proti němu a pak začne závod, který rozhodne o osudu světa. Slovní zásoba nezná slovo, jež by dostatečně výstižně popisovalo rozechvění, jež Whitneyová pociťovala. Chystala se čelit mentálně, fyzicky i emocionálně nejnáročnější výzvě svého života. A věděla, že na ten úkol nemá.

KAPITOLA 24

Ani elastická páska, kterou si Whitneyová stáhla blond vlasy do ohonu, nezbránila pronikání vlhkosti. Za chvíli vypadala jako kluk, který si hlavu počmáral žlutou pastelkou. Se svou pohlednou postavou, tmavou pletí a plavými vlasy v kombinaci s výstrojí a výzbrojí vypadala jako nějaká moderní Amazonka.

Když nic jiného, pomyslela si Whitneyová, tak prsa mám ještě pořád obě. Jako dítě ji děsilo otcovo vyprávění o Amazonkách, které si uřezávaly levý prs, aby mohly snáze střílet lukem. V ještě větším šoku pak byla, když poprvé v životě viděla lukostřelecké závody. Všechny závodnice vypadaly, že mají prsa buďto velice malá, nebo vůbec žádná. Teprve v pozdějším životě pochopila pravdu – sportovní podprsenky jsou parchanti, co vás stáhnou jedna radost.

Zavrtěla se, když se jí nově vyfasovaná sportovní podprsenka z vojenských skladů zařízla do citlivé kůže pod prsy. Zápasila s nutkáním upravit si ji; kdyby si toho všiml Cruz, bez komentářů by se to neobešlo. Nehledě k tomu, že starosti s podprsenkou se vám v okamžiku, kdy se chystáte na slanění z helikoptéry, jeví jako záležitost značně podružná.

Vznášeli se nad klenbou listoví, která připomínala spíš Madagaskar než Antarktidu. Whitneyová byla v šoku od chvíle, kdy se jim na dohled objevilo pobřeží, celé zelené a tam, kde se vytvořila jezera, zase blankytně modré. Bylo těžké uvěřit, že tohle všechno tu vyrostlo za pouhé dva měsíce, ale bylo tomu tak. To, co bylo po tisíce let zmrzlou pustinou, se změnilo v tropický ráj, který čekal jen na to, až sem vtrhne turistický byznys.

Vedle ní ve stejných olivově zelených maskáčích stáli Cruz, Ferrellová a Wright. Vypadali sebevědomě, dokonce snad vzrušeně. Zhluboka se nadechla. Tihle lidé jsou profesionálové. Jsou to ti nejlepší. Zabijáci. Hrdinové. Pohlédla na ně a viděla kvality, kterých ona nemůže nikdy dosáhnout.

Právě když Whitneyová myslela na to, že z toho vycouvá, Cruz a Ferrellová vyskočili z otevřených dveří vrtulníku a za nimi zůstala jen napnutá slaňovací lana. Sjeli na nich klenbou listoví a zmizeli. Po dvaceti sekundách jí Cruzův hlas zazněl přímo ve sluchátkách s mikrofonem. „Kerberos Fénixovi, přepínám.“

„Slyším, Kerberos,“ řekl Wright. „Jak vypadá přistávací zóna? Přepínám.“

„Cestou dolů nějaké ty větve,“ odvětil Cruz. „Ale dole je to čisté. Přepínám.“

„Rozumím. Odstupte stranou, budete mít návštěvu.“ Wright se ohlédl po Whitneyové. Obavy na ní musely být zřetelně viditelné. Položil jí ruku na rameno a usmál se. „Volně se chytněte lana a popruhy už za vás udělají všechno ostatní.“

Whitneyová se chabě usmála a kývla.

„Prostě se jen nepouštějte.“ Wright se široce usmál. „Na tři.“

Whitneyová jen naprázdno otevírala ústa, kdežto Wright odpočítával nahlas. Na „tři“ se oba odrazili ze dveří a sjížděli vstříc džungli.

Přistání na konci provazu splývajícího z boku vrtulníku bylo měkčí, než si dokázala představit. Cruz jí pomohl sundat postroj. Jakmile byli s Wrightem z popruhů vysvlečení, dal Wright pilotovi signál a lana vyjela zpátky nahoru. Nehybně zůstali několik minut stát a čekali, až dunění rotoru zcela umlkne.

Džungle mlčela. Když viděla bujné rostlinstvo, představovala si Whitneyová automaticky stromy plné opic a zemi hemžící se hmyzem. Na takové prostředí byla zvyklá. Práce fotografky ji zavedla do většiny deštných pralesů světa. Tady však neviděla nic než vysoké a rovné kmeny stromů, které se tyčily až k mohutným větvím pokrytým listy, jež se nad nimi klenuly jako baldachýn. Země byla porostlá jen spoře. Mezi listím neprocházelo mnoho světla potřebného pro zdárný růst.

„Je tu klid,“ poznamenala.

„Až moc velký,“ odvětil Cruz a pak se zasmál. „Ale ne, to byl jen vtip.“ Udělal krok a půda mu pod nohama ožila. Kolem kotníku se mu omotal had, trhnutím ho zdvihl ze země a vytáhl ho hlavou dolů do výšky tří metrů.

„Co je, sakra?“ Cruz byl víc naštvaný než vystrašený. Whitneyová si všimla, jak se kmen nedalekého stromu kývá. Z větve visel provaz přehozený přes větev jiného stromu a vedoucí až ke Cruzovu kotníku.

Wright vytasil mačetu a přistoupil ke Cruzovi, který se kroutil a snažil se, aby z něj nespadly výstroj a výzbroj.

„Nehýbat se!“ vykřikla Whitneyová. Poznala tu past a věděla, že jich je tu víc. Pozdě. Wright se chytil za oba kotníky. Nohy mu vyletěly vzhůru, a než ho past vymrštila do vzduchu, protáhla ho kus po zemi. Vzápětí už se houpal vedle Cruze.

Whitneyová se vážně podívala na Ferrellovou. „Nehýbejte se.“ Z výrazu v jejích očích však poznala, že to poslední, co má Ferrellová v úmyslu, je zůstat stát stranou.

„Na to kašlu,“ prohlásila. „Jsme tu jak terče na střelnici.“

Jednala s rychlostí a obratností, že Whitneyová nestačila žasnout. Najednou měla v ruce kotevní hák a provaz a přehodila ho přes nejbližší strom. Vyskočila, vzduchem prolétla půloblouk dělící ji od kmene a začala po něm šplhat vzhůru. Whitneyová už pochopila její logiku. Oba provazy byly přehozené přes větev v koruně stromu. Ferrellová je tak bude moci oba odříznout, aniž by musela stoupnout na zem. Ferrellová však nechápala logiku muže, který pasti nastražil. Ozvalo se slabé klapnutí a šustot podrážek Ferrellové po kůře umlkl.

„Ale dopr…“

Ohnutá větev z druhé strany stromu se uvolnila, švihla sebou a zasáhla Ferrellovou z boku. Spadla na zem a spustila další past. Z koruny stromu spadla podomácku vyrobená síť zatížená kameny. Až dosud byla tam nahoře dokonale maskovaná velkými listy.

Ferrellová se nesnažila bojovat. Se zachrochtáním se pod sítí posadila a z očí jí sršel vztek. Pohlédla na Whitneyovou. „Tak jo, chytráčku. Kdo nastražil ty pasti a jak to, že o nich krucinál víte?“

Whitneyová neodpovídala. Její pozornost upoutal hluk v houští za ní. Mířilo k ní něco nízkého, ale mohutného. Pak se to zastavilo.

Whitneyová zdvihla pušku XM-29 do střelecké polohy, tak jak jí to ukázal Wright, a čekala, až se to nebezpečí ukáže.

„Chica!“ zašeptal shora Cruz.

„Říkala jsme vám, abyste mě takhle neoslovoval,“ řekla Whitneyová, aniž by odtrhla zrak od houštiny.

„No prosím, tak třeba chlape! Koukejte si odjistit!“

Whitneyová pohlédla na zbraň. Skutečně měla zajištěno. Když posouvala prsty, aby odjistila, vyrazil ten tvor z křoví. Whitneyová viděla jen šmouhu černých a hnědých chlupů a pak už to velké zvíře vyskočilo a srazilo ji k zemi.

Přísahala by, že slyší Cruze klít španělsky, ale v tom zmatku se to nedalo poznat. Kromě toho jí hrozilo, že ji v nejbližších chvílích sežere predátor, jakého nikdy předtím neviděla. Pálení a bolest masa rvaného od kosti zaživa se však nedostavovaly. Zato se znovu a znovu opakovalo to mokro na obličeji a semknutých víčkách. Něco ji systematicky olizovalo.

Otevřela oči a spatřila nad sebou velice spokojenou, rozesmátou tlamu. „Vesuvie!“ Popadla psa za hlavu a zatřásla s ním. Znovu ji olízl a nadšeně štěkl.

Šustot v listí za jejími zády ji přinutil přestat věnovat pozornost psu. Otočila se a spatřila muže, kterého tak dobře znala a který přesto vypadal docela jinak, než jak si ho pamatovala. Měl dlouhý a rozcuchaný plnovous a oblečení měl propletené změtí listí a větviček. Tuto maskovací techniku se naučila používat i ona sama stejně jako pasti a jejich shlukování v co nejtěsnějších skupinkách pro maximalizaci účinku. Vypadal jako divoch, ale prozradily ho oči. Byl to tentýž muž, jehož tak dlouho tolik milovala a který ji tak náhle opustil.

„M… Miro?“

Whitneyová se zvedla ze země a odstrčila Vesuvia, který kolem ní stále ještě v extázi poskakoval. Zbraně i výstroj nechala spadnout na zem.

„Ahoj, táto.“

ZÁVOD

KAPITOLA 25

Když čepel přejížděla po kůži, Ian Jacobson se ze všech sil snažil neucuknout. Nikdy nebyl zrovna velkým fanouškem holení vlastní hlavy, v terénu však neměl na vybranou. Na antarktické pobřeží dorazili včera a závod směrem do vnitrozemí měl začít zanedlouho – jakmile budou soutěžící týmy na svých výchozích pozicích podél pobřeží. Žiletka v jeho ruce byla tupá proti té, kterou používal Jonus, jeho londýnský holič, a malé kapesní zrcátko deformovalo jeho obraz natolik, že se mu zdálo, jako by holil kužel. Ještě jednou přejel žiletkou zpředu dozadu a opláchl ji vodou z polní lahve. Nikdy neměl svoje vlasy rád. Jakmile byly půl centimetru dlouhé, začínaly se neposedně kroutit a dojem nebezpečného zabijáka byl rázem ten tam. A být členem britských speciálních sil vyžadovalo svoje.

Pochopitelně že členem britských ozbrojených sil už nebyl. Spojili se s tím, co zbylo z ostatních evropských zemí, a vytvořili Evropské království… jenže žádné obyvatelné království jim nezbylo. Proto bylo bezvýhradně nutné, aby se jeho tým dostal k cíli jako jeden z první trojice.

K jeho týmu patřilo ještě devět mužů – tři Francouzi, dva další Britové, dva Španělé, jeden Němec a jeden Ital. Společným jazykem byla díkybohu angličtina. V žádné jiné řeči neuměl ani pípnout.

Jacobson uložil žiletku zpátky do torny a zapnul ji. Předklonil se, ujistil se, že má pevně dotažené boty, a zdvihl zbraň. Prošel mýtinou vytvořenou den předtím na pobřeží torpédoborcem. Ten srovnal zarostlou plochu děly, a vytvořil tak výchozí startovní prostor pro tým i pro delegáty z ostatních soutěžících zemí, kteří tu budou kontrolovat, zda všichni vyrazí na čas.

Pohlédl na hodinky. Ještě dalších patnáct hodin čekání. Čekání nesnášel.

Jacobson se přiblížil k čínským delegátům – vážně se tvářícím mužům v oblecích. Stáli u velkého balvanu uprostřed palouku, který se táhl až k oceánu vzdálenému necelých sto metrů. Všichni tři měli silné černé brýle a proužkovanou kravatu. Usoudil, že Číňanům šlo zřejmě o neutrální vzhled, ve skutečnosti však vypadali opravdu hodně nebezpečně. Jacobson se před nimi zastavil s úsměvem, který měl jasně naznačit, že on problémy dělat nebude. „Dobrý den, pánové. Mluví někdo z vás anglicky?“

Jeden z mužů přikývl. „Trochu.“

„Jsou všechny týmy ve startovních postaveních?“ zeptal se tedy Jacobson.

„Ale kdepak,“ odvětil delegát. „Ještě musí dorazit Američané.“

„Zatracení Yankeeové,“ řekl Jacobson. „Nikdy jsme ty kolonie neměli pustit. Pak by možná byli přesní.“

Delegát zjevně znejistěl. „Zapomeňte na to,“ prohlásil Jacobson. „Díky za pomoc.“ Jacobson pochopil, že tenhle chlapík neumí anglicky natolik, aby se z něj daly vydolovat nějaké informace. Ve skutečnosti mu bylo úplně jedno, že mají Američané zpoždění. Věděl, že je budou mít. Věděl, oč jim jde. Vlastně na to i spoléhal. Jeho tým měl s Američany sraz po zhruba šesti stech kilometrech závodu. V plánu bylo dosáhnout cíle společně s nimi a s brazilským týmem a ubránit ho proti Číňanům a Sovětům, kteří uzavřeli obdobný pakt, a proti Arabské alianci. Antarktida bude zkrátka demokratická.

Arabská aliance zase takovou hrozbu neznamená. Arabové mají na kontinentu jen omezené síly a vzhledem ke své sebedestruktivní taktice se pozabíjejí sami dřív, než se dostanou k dalším týmům. Toto v kombinaci s faktem, že si jejich vítězství nepřeje žádný další tým, osud Arabské aliance zpečetí. Jejich část světa představovala chaos od úsvitu věků a nikdo je nechce za sousedy.

Když Jacobson mířil do tábora svého týmu, pátravě pohlédl směrem k antarktické džungli a zkusil si představit, jaká to bude cesta. Vegetace, která roste takovou rychlostí, se nenajde nikde jinde na celé planetě. Nemají ani ponětí, co je jedlé a co jedovaté. Otřít se o nesprávný list může znamenat vážnou infekci nebo i smrt. Všichni slyšeli ty zvěsti o nevelkých tvorech zpozorovaných v okolí tábora. Po celém kontinentu se rojí život v nejrůznějších podobách. Putování i tou nejnehostinnější džunglí na světě by bylo bezpečnější, protože by věděli, co můžou očekávat, čemu se vyhnout a po čem střílet. Tady jsou jako slepí. Klenba pralesa brání jakémukoliv satelitnímu snímkování. Tam, kde roztál led, se terén posunul a celý světadíl vystoupil o nějakých šest metrů nad hladinu moře. Ještě před dvěma měsíci by stál pod vodou. Jacobson se zastavil a přejel si dlaní po oholené lebce. I s tou tupou žiletkou a umělohmotným zrcátkem odvedl přijatelnou práci. Zbylo jen pár drsných míst. Jen doufal, že celé tohle svinstvo přežije, aby mohl jeho dílo pořádně dodělat Jonus… tedy pokud je ještě naživu. Svět je teď hotový blázinec. Jacobson si vzdychl, protože věděl, že příštích několik týdnů bude ještě horších.

KAPITOLA 26

Doktor Merrill Clark vstřebal všechno to, co mu bylo oznámeno, se zatnutými zuby a s očima dokořán. Jen občasné nevěřícné potřesení hlavou prozrazovalo, že stále naslouchá. Wright mu všechno vyložil pár minut poté, co je Merrill vysvobodil z pastí a odjistil ty další, které měly být teprve spuštěny. Na světě tedy zavládl chaos, lidstvo ale nakonec přežilo. To, co mohlo znamenat definitivní vyhlazení, může nakonec umožnit lidskému druhu pokračovat v ovládání planety.

Byl to sice ten nejděsivější příběh, jaký kdy slyšel, přesto mu však nevěnoval stoprocentní pozornost. Merrill se v myšlenkách věnoval své dceři Mirabelle, se kterou se dva roky neviděl. Teď stála tři metry od něj s pažemi založenými na prsou a s kamennou tváří. Vzdálenost, kterou mezi nimi cítil nyní, byla horší, než když byla na opačném konci světa. Bolelo ho z toho u srdce.

Wright právě končil s vysvětlováním závodu. „První tým, který se dostane do geografického středu Antarktidy, si světadíl rozdělí s dalšími dvěma zeměmi.“ Merrill na sobě cítil Wrightův pohled, jako by kapitán čekal, že se k tomu nějak vyjádří. „Doktore Clarku?“

„Nejsem přesvědčen,“ prohlásil Merrill, „že byť i s mou pomocí najdete hledaný cíl. Je to velký světadíl. Nebude těžké zabloudit.“

„Máme mapy,“ řekl Wright.

Merrill se uchechtl. „Antarktida byla posledních dvanáct tisíc let pokryta vrstvou ledu silnou místy téměř dva kilometry. Vy žádnou mapu nemáte.“

Wright vylovil pár velkých fotografií – satelitních snímků Antarktidy pořízených z vesmíru. Merrill si je prohlížel a neubránil se návalu emocí při pohledu na to, jak se celý kontinent změnil. Fotografie byly vynikající, nemohly je však uchránit před blouděním. „Z toho jsou vidět jen horské masivy, pár velkých jezer a spousta zeleně. Nejsou k ničemu.“

„A co kdybyste je zkombinoval s mapou vnitrozemí?“ zeptal se Wright.

„Jak jsem řekl – pokud to není mapa stará dvanáct tisíc let, není k ničemu.“

Wright z torny vylovil nevelký kartonový tubus, otevřel ho a rozvinul před sebou velkou mapu. „Máme pro každého jednu.“

Merrill zatajil dech. „Co… co je tohle?“

„Říká vám něco Piri Reis?“ otázal se Wright.

„Vy máte kompletní mapu Piriho Reise?“ Merrill na něj civěl s vykulenýma očima a spadlou čelistí. „Ukažte mi to! Dejte to sem!“

Merrill Wrightovi mapu vyškubl a zahleděl se do ní. Po chvilce našel úsek, který tak důvěrně znal a kde jižní pobřeží Afriky vybíhalo až k antarktickým břehům. Souhlasilo to. Byla to kompletní mapa Antarktidy, vnitrozemí i okrajových oblastí, z doby před více než dvanácti tisíci lety. Původní zdroje měly údajně pocházet od předsumerské kultury, jež jako první disponovala jazykem, písmem a pochopitelně mořeplaveckými znalostmi. Nikdy by ho nenapadlo, že bude mít možnost vzít celou tuhle mapu do ruky… i když jen v kopii. „Udělám, cokoliv chcete,“ řekl Merrill. „Ale mám podmínku.“

„Povídejte.“

„Chci se jít projít se svou dcerou.“

„Nejsem si jist, jestli je to dobrý nápad.“ Wright pohlédl na Whitneyovou. Ta se zkřivenými rty civěla do země. „Vypadá to… že se na vás zlobí.“

Merrill přikývl. „To rozhodně. A právě proto si teď potřebujeme pár věcí probrat. Nechcete přece, aby se vám uprostřed závodu táta s dcerou zastavovali a prskali na sebe, že ne?“

Wright si protáhl krk a cítil, jak se mu s lupáním uvolňují obratle. „Kolik času potřebujete?“

„Dvě hodiny.“

„Dvě…“ Merrillův výraz působil naprosto odhodlaným dojmem. Ten bez toho svého pohovoru prostě nepůjde. „Dvě, ani o minutu víc. Když do té doby nebudete zpátky, necháme vás tu oba dva.“

„V pořádku,“ řekl Merrill. Už se zvedal, ale náhle se zarazil. „Kapitáne Wrighte, proč s Mirabelle nepřijel taky Sam?“

Wright očividně znejistěl. „Kdo?“

„Samuel Whitney. Miřin manžel.“

Wrightovi tváří problesklo pochopení, jež vzápětí vystřídal zachmuřený výraz, který Merrillovi prozradil všechno, co bylo třeba.

„Ale ne.“ Merrill měl pocit, že bude zvracet.

„Ovdověla přibližně před rokem, doktore Clarku. Vy jste to nevěděl?“

Merrillovi se slzy v očích hromadily tak rychle, že nebylo možné je zadržet. Vzápětí už se mu koulely po tvářích. Vstal a rychle zamířil do stínu džungle.

Za deset minut byl Merrill zpátky v táboře. Příval slz zpomalil, obličej měl však lesklý od slané vlhkosti. Jsem starý pitomec, nadával si v duchu. Uvědomil si, že ji nechal úplně samotnou. Po celou tu dobu, co on se hrabal v dávno mrtvých ostatcích, trpěla živá, dýchající bytost, na které mu záleží ze všech na světě nejvíc. Opustil ji a nechal ji čelit těm nejhorším dnům v životě o samotě. Věděl, jaké to je ztratit životního partnera a jak to člověka změní. Jak to člověka dokáže zničit.

Kopl do bedny, která se mu připletla do cesty. Vzhlédl a několika mezerami, kde díky rozmístění jeho vybavení stromy nevyrostly, spatřil oblohu. „Bože, co jsem to udělal?“

„Táto?“ Ten hlas zněl z dálky, ale byla to rozhodně Mirabelle. „Táto, jsi tu?“

„Tady,“ zachraptěl Merrill.

Mirabelle vystoupila z pralesa a vešla do tábora. Uviděla jeho slzy a přidala k nim svoje vlastní. Natáhl se po ní, objal ji a pevně ji k sobě přivinul. Vzlykal už zase jako dítě. Vzlykali vlastně oba. „Je mi to líto, holčičko. Je mi to moc líto.“

„Je mrtvý, táto. Sam je mrtvý.“ Konečně nechala Whitneyová všechnu tu rok střádanou lítost vytrysknout z duše najednou. Dýchala jen přerývaně mezi jednotlivými vzlyky. „Zastřelili ho. My… byli jsme večer venku… přepadli nás…“ A Whitneyovou opět přemohly slzy.

Merrill si ji přivinul blíž. Neměl vůbec ponětí, co na to říci. Bolest takové ztráty znal, netušil však, jak ji utěšit. Před deseti lety nebyl schopen utěšit ani sám sebe. Držel ji tak pět minut, hladil ji po zádech, něžně ji kolébal a nechával si jejími slzami máčet košili, a pak řekl to jediné, co ho napadlo. „Mám tě rád.“

Odtáhl se a pohlédl dceři do očí. Stáhlo se mu hrdlo. Ty hnědé oči, kávově hnědá pleť a blond vlasy v něm vyvolaly příval vzpomínek. Až na tu barvu vlasů byla nesmírně podobná matce. Aimee pocházela z Jižní Afriky. Jako archeoložka tam studovala starobylé africké kmeny. Seznámili se na sympoziu a přátelství, které mezi nimi vzniklo, rychle přerostlo v lásku. Mirabelle se narodila o dva roky později. A teď je tady a už je dost stará na to, aby se stačila provdat a přijít o manžela.

Mirabelle s chabým úsměvem řekla: „Taky tě mám ráda.“

Merrill se široce usmál a znovu ji objal. Když se opět odtáhl, přiznal: „Bál jsem se, že už tě nikdy neuvidím.“

Utřela si nos. „To já taky.“

„Promiň,“ řekl Merrill a popotáhl. Odkašlal si a opět to zkusil: „Bylo to zlé? Ta… událost? Co zbylo z Portsmouthu?“

„Nic. Je po něm.“

„Oh. Kolik lidí přežilo?“

„Pokud vím, tak jen jeden.“

Merrill vyvalil oči. „Ach… ach, panebože. Ty jsi jediná?“

Mirabelle přikývla. „Zrovna jako ty.“

„Jak to myslíš?“

„Přežil jsi tu jako jediný.“

„V okolí? Na McMurdo to nezvládli?“

„Na kontinentu,“ opravila ho. „Zůstal jsi naživu jen ty.“

Merrill zavrtěl hlavou a teprve pak jako by mu to pomalu začalo docházet. „On nad námi bdí.“

„Nejsem zrovna v rozpoložení na rozpravy o Bohu,“ prohlásila Mira.

To Merrilla nepřekvapilo. V tuto chvíli na tom byl sám podobně. Měl na mysli něco jiného. Něco, co mohla ocenit jen jeho dcera. Ti panáci od armády určitě ne. „Dobře,“ řekl, čímž ji vyvedl z míry. Pohlédl na hodinky. „Zbývá nám hodina a pětačtyřicet minut. To je dost času, ale musíme si pospíšit.“

Merrill vzal Mirabelle za ruku a vedl ji ke stezce na opačné straně tábora, tam mizela ve stinné džungli.

„Kam to jdeme?“

„Musím ti něco ukázat. Něco neuvěřitelného.“

KAPITOLA 27

Generál Čou Kuan-jin prováděl přehlídku své jednotky. Vojáci byli vyrovnáni v dokonalém útvaru. Pro tuto vůbec nejdůležitější misi mu byly svěřeny dvě stovky mužů. Čou považoval za čest, že byl právě on požádán, aby akci velel. Každý voják, který před ním stál, byl pečlivě vybrán, a to včetně jeho přímého zástupce, kapitána Čou Leie. Jeho syna.

Lei procházel podél vyrovnaných řad a kontroloval uniformy, držení těla i zbraně. Pokud by bylo cokoliv v nepořádku, příslušný muž by byl vyřazen a s hanbou poslán domů. Čou byl však dalek jakýchkoliv iluzí. Profesionalita a dokonalý vzhled jeho vojáků vezmou zasvé, jakmile vstoupí do džungle a vyrazí na pochod do centra Antarktidy. Tahle ukázka slouží jen k zastrašení nepřítele. Neušlo mu, že delegáti jiných zemí tu show sledují s vykulenýma očima. Takovou ukázku disciplíny nepochybně v životě neviděli a určitě o tom ustrašeně podají hlášení nadřízeným. Zastrašování dělá v boji zázraky.

A tohle boj je. Jeho muži nejsou vyzbrojeni, aby bojovali se stromy. Věděl, že Američané a Evropané nechtějí mít společnou hranici s Číňany a udělají všechno, aby je zastavili. Nevadí, pomyslel si Čou, všechny nás zastavit nemohou. Věděl rovněž, že řady Američanů proberou Sověti ještě dávno předtím, než se dostanou k cíli… pokud vůbec dojdou tak daleko.

Se Sověty po boku ovládne Antarktidu komunismus. Jeho země se díky němu držela až dosud a ze Sovětů udělal supervelmoc. Svět byl svědkem toho, co se stane, když národ ztratí své komunistické kořeny přijde chudoba a bída. Sověti už brzy budou opět ovládat impérium – to zaručuje jejich nová tajná aliance. Budoucnost obou komunistických zemí je nyní spojena. Pokud jde o třetí zemi, s níž se budou o Antarktidu dělit, přichází v úvahu Jižní Afrika. Nejen že je její zeměpisná poloha mimořádně výhodná – ze staré Jihoafrické republiky to do nové Jihoafrické Antarktidy bude něco kolem šesti hodin letu – ale hlavně nebude schopna se ubránit nevyhnutelnému vpádu společných sil komunistické Číny a Ruska. Pak už zbytek světa nebude v situaci, kdy by byl kdokoliv schopen vzdorovat. Bezchybný plán.

Lei dokončil přehlídku. Všichni a všechno v pořádku. Čou se neubránil prudkému návalu pýchy. Nikoliv nad výkonem svého syna, nýbrž nad svými vojáky. I oni jsou bezchybní.

„Generále,“ ohlásil se Lei, srazil podpatky a zasalutoval.

„Hlášení,“ nařídil Čou.

„Všichni muži zkontrolováni a připraveni ke vstupu do džungle.“

Čou přikývl. „Vydejte rozkaz zůstat na místě do zahájení závodu.“

Lei strnul. Čou se mu upřeně zahleděl do očí. „Kapitáne?“

„Pane, promiňte,“ namítl Lei, „ale je horko a obrovské vlhko. Muži jsou v plné polní a rychle je postihne dehydratace. Do začátku závodu zbývá šest hodin, pane.“

Generálovy oči zaplály vztekem. Drzost svému vlastnímu synovi nemohl tolerovat. Uhodil mladého muže hřbetem dlaně přes tvář. Leiem to sice otřáslo, odhodlání mu však vydrželo. „Otče…“

Čou Leie udeřil znovu. Tentokrát se mladému muži spustila krev. Čou se k němu těsně naklonil a spíš zavrčel, než vyslovil: „Řekněte mužům, že zůstanou stát ve tvaru, dokud nezačne závod. Pokud bude kdokoliv přistižen při jakémkoliv ulevování, bude na místě zastřelen. Vámi osobně. Rozuměl jste mi, kapitáne?“

Leiovi se na okamžik zachvěl ret, pak se však vzpamatoval, srazil podpatky a řízně zasalutoval. „Provedu!“

Lei se na patě otočil k odchodu.

„Kapitáne,“ ozval se za ním Čou a mladý muž se zastavil. „Jestli mi ještě jednou v uniformě řeknete ‚otče‘, zastřelím vás já sám a vaši mrtvolu pošlu domů matce.“

Lei nepatrně přikývl.

„Odchod,“ řekl Čou. Lei vykročil dokonalým, bezchybným pochodovým krokem s napjatýma nohama a strnulými pažemi.

Chlapec je ještě mladý a zmatený. Čou věděl, že z něj jednoho dne bude vynikající velitel, jen si potřebuje ujasnit priority. Světu vládne chaos a na mazlení s mladými jednoduše není čas. Lei chtěl vždycky být fotografem, ne vojákem. Proháněl děvčata a psal jim básničky. Hlavu měl v oblacích zrovna jako ti Američani. Opovrženíhodné. Během této akce se Lei naučí, jak důležité je ctít vlast a sloužit jí. Pochopí, že prolévání krve nepřátel Číny je také svým způsobem umění a zvuky umírání že jsou poezií tak nádhernou, že ji lze vyjádřit jen jedinkrát za život. Jeho nepoddajnost bude zlomena a on povede Čínu k budoucnosti.

A pokud se Lei nesrovná, Čou ho zabije. Čína ani Čou nemohou potřebovat zbabělce. Stojí před úkolem nastolení nového světového řádu, kde chaos a amorálnost budou nahrazeny pořádkem a disciplínou. Až bude Antarktida zajištěna a masa vojska na pevnině bude připravena k nasazení, bude obsazeno, dobyto a zlomeno i to, co zbylo z Ameriky. Stejně jako jeho umíněný syn se i Američané buďto podřídí, nebo zemřou.

KAPITOLA 28

Whitneyové neušlo, jak si otec prohlíží její devítku upevněnou v opaskovém pouzdře na boku. Nikdy neměl zbraně rád a byl zapřísáhlým odpůrcem válek a zabíjení. Stavěl se dokonce i proti trestu smrti. Vždycky říkával: „Všichni jsme hříšní, Miro. Každý z nás si zaslouží šanci na odpuštění. Vražda jako reakce na vraždu zůstává stále vraždou. Muž upoutaný na elektrickém křesle neznamená žádnou hrozbu. A vrah zamčený ve vězeňské cele nepředstavuje pro společnost žádné nebezpečí.“

Vždycky namítala, že společnost by přece neměla platit za stravu vězněných vrahů, dokonce ani za vodu, kterou po sobě spláchnou toaletu. Pokud budou mrtví, může na ně společnost jako celek zapomenout a jít dál. Tento argument u Merrilla nikdy nezabral. Vždycky reagoval stylem: „Zabít někoho, abych peníze získal nebo abych peníze ušetřil – to je vražda tak jako tak. Nám nepřísluší soudit, čí život stojí za zmaření a čí nikoliv. Nepřísluší nám odsuzovat duše do pekla. I vrah může dojít spasení, Miro.“

Napadlo ji, jestli by totéž řekl i teď, když ví, že Sama zabili kvůli hodinkám. Jeho vrah, dvacetiletý kluk, dostal doživotí. Rozsudek, jaký si nezasloužil. Jak může být ponechán naživu někdo, kdo dokázal život tak rychle vzít, i když má po zbytek života třeba jen hnít v cele?

„Pěkná pistole,“ poznamenal otec.

Whitneyová klopýtla o kořen. Takovou poznámku tedy rozhodně nečekala. A vůbec to neznělo sarkasticky.

„Tu jsi dostala od vojáků?“ zeptal se Merrill, zatímco rozhrnoval houští a vedl Whitneyovou po dlouhé, stinné stezce pralesem. „Dávej pozor, kam šlapeš. Po obou stranách stezky jsou pasti.“

„Ta pistole je moje,“ řekla Whitneyová.

„Umíš s tím střílet?“

„Na padesát metrů trefím plechovku od koly… v klidu.“

„To je dobré,“ odvětil Merrill.

To už byla Whitneyová doopravdy zmatená. Tenhle propagátor kontroly zbraní je rád, že ona má zbraň?

Merrill vylezl na veliký balvan, za nímž stezka pokračovala do svahu. „A vojáci ti zbraň dali?“ Otočil se a podal Whitneyové ruku.

Whitneyová se chytila otcovy ruky a nechala se vytáhnout na mechem obrostlý výstupek, z něhož stezka pokračovala dál. „Útočnou pušku XM-29. Nejspíš nejstrašlivější zbraň, jakou jsem kdy viděla. Dvě hlavně – útočná puška kombinovaná s něčím jako granátomet na inteligentní výbušné střely.“

„A s tím umíš střílet?“ Merrill vypadal opravdu překvapeně.

„Zatím ne,“ odvětila Whitneyová. „A taky doufám, že to nebudu potřebovat.“

„Na to bych moc nespoléhal,“ poznamenal Merrill.

„Táto…“ Její hlas Merrilla zarazil v půli kroku. „Co se děje? Ty přece zbraně nesnášíš.“

Merrill si promnul šátek obvázaný kolem hlavy. „To platí pořád,“ řekl pak. „Ale uznávám, že v určitých situacích mají svůj smysl.“

„Můžeš být konkrétnější?“

„Tak pro začátek třeba ta tvoje zbraň. Chápu, proč ji máš. Dokážu pochopit, že ji nosíš všude s sebou. Bůh ví, že kdyby byla tvoje matka zabita lidskýma rukama, pravděpodobně bych změnil názor na hrdelní trest.“ Merrill se zhluboka nadechl a pomalu vzduch vypouštěl. Vedro a vlhko mu dávaly zabrat. Byl sice zvyklý tuto trasu absolvovat denně, neměl však ve zvyku přitom hovořit. Vesuvius nebyl velký mluvka.

Merrill vykulil oči. „Kde je Vesuvius?“

„Nechala jsem ho s Wrightem. Docela si spolu rozuměli.“

„Měli jsme ho vzít s sebou,“ řekl Merrill.

Whitneyová viděla, že je otec skutečně nervózní. Vesuvius byl všechno, co celá ta léta měl. Ztratit toho psa by bylo jako přijít o člena rodiny. „Bude v pořádku,“ řekla.

„Já si nedělám starosti o něj,“ prohlásil Merrill. „Ale Vesuvius se docela osvědčil jako výstraha před nebezpečím.“

„Před nebezpečím?“ opáčila Whitneyová. „Na stovky kilometrů kolem nás nikdo není. A závod začne až za šest hodin.“

„Miro, já jsem ty pasti nalíčil dávno předtím, než jsem se dozvěděl, co se stalo se světem, i o tomhle bláznivém závodě.“

Whitneyová zatajila dech. Tohle jí nedošlo. Předpokládala, že sloužily k lapání potravy, ale na to jich bylo až moc a kromě toho byly konstruovány na zvedání těžkých vah. „Cos viděl?“

„Nic. Zatím ještě nic,“ řekl Merrill. „Ale cítím to. Ježí se mi chlupy na rukou. Krev mi buší ve spáncích. Jako kdyby mě před tím nebezpečím varoval nějaký základní instinkt. A současně se mnou na to vždycky reaguje Vesuvius. Já nevím, co tam je,“ pokračoval Merrill s pohledem upřeným do hlubin džungle, „ale vím, že mě to sleduje.“

Whitneyová se pozorně rozhlížela po okolí. Její otec neměl nikdy sklony k nějaké divoké obrazotvornosti s výjimkou víry v Boha a starověké mytologie. Všechno pro něj bylo jasně dané – černé nebo bílé. Neměla však ani tušení, čím vším si v Antarktidě, kde byl tak dlouho úplně sám, prošel. „Máš nějakou představu, co by to mohlo být?“

„Pojď za mnou,“ řekl Merrill a vykročil po stezce. „Už to není daleko.“

Po deseti minutách usilovného pochodu džunglí došli k mohutnému stromu, který jim blokoval výhled dál. Merrill se k Whitneyové otočil. „Za tímhle stromem jsou věci, které jsem se snažil najít celý život – a teď mě mrzí, že se mi to povedlo. Pokud se moje obavy potvrdí, pak budu taky chtít jednu tu tvou XM-29.“

Whitneyová se neubránila úsměvu. Otec dokázal sehrát divadlo před každým odhaleným nálezem. „To je dobře, protože už mě unavuje ti ji tahat.“

Merrill vypadl z dramatické role. „Oni mi dávají zbraň?“

Whitneyová přikývla. „Ale ta je na střílení lidí.“

„Lidé jsou to nejmenší, čeho bychom se měli bát,“ prohlásil Merrill a obešel strom.

Whitneyová jej následovala, a když se před ní džungle rozestoupila a odhalila masivní zeď, zalapala po dechu. Celá stavba byla vybudována z gigantických, dokonale přitesaných kamenů. Bylo to neuvěřitelné dílo. Whitneyová pohotově shodila batoh, rozepnula ho a vylovila fotoaparát. Během několika sekund měla nasazený potřebný objektiv a už pořizovala snímek za snímkem z nejrůznějších úhlů a ohniskových vzdáleností. Na otce úplně zapomněla a ani si nevšimla, že na ni čeká asi deset metrů napravo od ní směrem ke zdi. Teprve když ho uviděla v hledáčku fotoaparátu, jak na ni mává, pochopila, že jeho vůbec nezajímá ta zeď. Stál přímo nad rozkopanou jámou hned vedle zdi.

Během několika sekund byla u něj. Když nahlédla do jámy, opět zalapala po dechu a přiskočila ještě blíž. Lidské kosti – kosti hodně, hodně velkého člověka – byly propletené s kostmi… dinosaura. Čelisti té nestvůry byly sevřené na temeni lidské lebky. Vypadalo to, že má zlomenou krční páteř. A v té lidské ruce bylo vidět dlouhé ostří, jež ještě teď vypadalo vyleštěně. To měl dinosaurus zanořené do hrudní dutiny. Zahynuli v boji – zabili jeden druhého. Dinosaurus a člověk. Whitneyová zabloudila pohledem zpět k dinosauři hlavě a poznala ten kostěný, zdobný hřeben nad očními důlky té stvůry. „Crylophosaurus.“

„Výborně!“ prohlásil Merrill. „Tenhle člověk není tak velký jako další vzorky…“

„Vždyť musí být vysoký dobré tři metry!“

„Tři sta sedm a půl centimetru.“ Merrill ukázal k další jámě. „Tos neviděla toho, co jsem vytáhl támhle odtud.“

Whitneyová si všimla, že zkušební výkopy jsou podél zdi vždy po nějakých třech metrech a přibližně třetina z nich že byla důkladněji rozpracována. Otec nezahálel.

„Čtyři metry, třicet dva a půl centimetru,“ prohlásil Merrill pyšně.

„Nemožné.“

„Zemská kůra se posunula o čtyřicet stupňů, zabilo to dvě a půl miliardy lidí, Antarktida roztála a stal se z ní tropický deštný prales o rozloze Spojených států, a ty mi tvrdíš, že čtyřmetrový chlap je něco nemožného?“

Whitneyová pochopila, že má vlastně pravdu. Nemožné bylo všechno, k čemu došlo během uplynulých dvou měsíců. „Takže obří rasa?“

„To každopádně.“

„Máš nějakou představu, kdo to byl?“

„Nemám nic podloženého, ale pár nápadů bych měl.“

„Povíš mi je?“

Whitneyová poznala, že otec pochopil, že ta výzva byl spíš pokus o oživení vztahu než skutečný zájem o starověké obry. „Samozřejmě,“ řekl však.

Whitneyová se ohlédla po té kdysi zmrzlé děsivé scéně násilí a smrti. „Tak tohohle ty se bojíš? Obrů?“

„Obrů ne. Mohli být velcí, ale pořád to byli lidé. Nepřežili by stav vysušení mrazem. Zbytek kontinentu byl podle všeho vybaven k tomu, aby přežíval cykly mrznutí a tání, ale tihle lidé s největší pravděpodobností nebyli domorodci. Zato krylo byl stvořen tak, aby využíval proces anhydrobiózy – přežíval vysychání, mrznutí i tání.“

„Stvořen nebo se tak vyvinul?“

„To je jedno, čemu věříš,“ odvětil Merrill. „Důležité je jen to, že se Crylophosaurus stejně jako ostatní dávní obyvatelé tohoto světadílu vrátil.“

Whitneyová proti své vůli nedůvěřivě povytáhla obočí. „Jak si můžeš být tak jistý?“

Merrill ukázal na okraj jámy. V hlíně vykopané kolem obou koster byly vidět otisky stop. „Tohle se tu objevilo den po tom, co jsem je vykopal.“

Whitneyová se sehnula a zkoumala tříprstou stopu. Kromě tří prstů zakončených drápy směřoval dozadu ještě čtvrtý. Ten se zaryl do hloubky. Whitneyová namířila do jámy objektiv fotoaparátu a začala fotografovat. „To je úžasné, táto. Opravdu.“

Whitneyová nevnímala nic než cvakání fotoaparátu. Její otec měl však podle všeho lepší sluch. Popadl ji za paži a stiskl. Přestala cvakat spouští, ohlédla se po něm a zjistila, že upírá zrak do džungle.

„Co je?“

Merrill se sehnul do jámy a vymanil prehistorický meč z prstů mrtvého obra. „Připrav si zbraň,“ řekl. „Něco se blíží.“

KAPITOLA 29

Ti psi se ho báli; Ahmed al-Aziz to viděl delegátům na očích. A nebyli to jen Američané. Číňané, Evropané, Sověti, Brazilci i ti ostatní, všichni z něj měli strach. Stáli sotva deset metrů od něj a pokukovali po něm, ale jakmile se jim podíval do očí, rychle uhýbali pohledem. Možná vědí, že Alláh je na jeho straně. Boží hněv schytali z první ruky a teď už znají pravdu. Bůh miluje Střední východ.

Američané pomrzli, přišli o miliony lidí a většinu území. Potkal je osud, jaký si zasloužili. Sověti za všechny ty prohřešky vůči zemím Alláhovým shořeli. Stejně byli zdecimováni Evropané i s tím svým neodbytným nutkáním po všem americkém. A k tomu všemu došlo, zatímco ze Středního východu se stala prvotřídní adresa. Bezútěšné písky se rychle proměnily v úrodnou, plodnou půdu, a Alláhovu lidu se daří.

Pravda, obdobně se vede i Izraelcům, ale ti mají příliš mnoho starostí, než aby se mohli pustit do nějakého závodu. Nová Arabská aliance vyhlásila džihád. Izrael má stále technický náskok, ale díky jasné početní převaze a nesčetným mučedníkům Arabská aliance již brzy dobude území, jež po právu od věků náleží lidu Alláhovu.

Ano, Alláh požehnal Střednímu východu a proklel nevěřící. A dalším jeho blahoslaveným požehnáním bude vítězství v tomto závodě. Nezáleží na tom, kdo s nimi bude kontinent sdílet. Bude vyhlášen džihád a nevěřící budou z nové země, kterou dal Alláh jim, vyhlazeni.

Al-Aziz odtrhl chladný pohled od delegátů a pohlédl na třináct dvojic služebníků Alláhových, vojáků Arabské aliance, kteří dosti netrpělivě čekali na odstartování závodu. Rozhodli se pro strategii, kterou nejlépe znali a měli s ní nejvíce zkušeností – pro patnáct dvoučlenných buněk, přičemž každá půjde s dostatečným nákladem výbušnin, aby dokázala vymazat z povrchu zemského ostatní nepřátelské týmy. Jednotlivé buňky se budou ničit jedna po druhé, zajistí si tak odměnu v budoucím životě a ostatním týmům zabrání dosáhnout cíle. V ideálním případě bude výhradním vítězem pouze Arabská aliance – AA. Bude-li pouze jediný vítěz, ostatní zúčastněné země budou bojovat o další dva úseky a poskytnou Arabské alianci čas na vybudování obranných pozic po celém kontinentu, takže nakonec zůstane Alláhovi celá Antarktida.

Al-Aziz si přejel prsty kolem pasu. Sáhl si pod černou vestu a nahmatal kostky trhaviny C4, které měl upevněny k tělu. Stejný náklad na sobě měli oba muži z každé buňky. Výbušniny nebyly dosud aktivovány. To se stane teprve těsně předtím, než jich bude zapotřebí. Kromě výbušnin ponesou ruční protitankové vrhače granátů, minomety a útočné pušky AK-47. Zaútočí na nepřátele celým svým arzenálem, a až bude nepřítel vyveden z rovnováhy a dostatečně zmaten, vtrhnou do jeho řad a stanou se mučedníky Alláhovými.

„Ahmede,“ ozvalo se. To byl Abdul z jeho buňky. Přistoupil blíž a pošeptal mu do ucha: „Co kdybychom ty nevěřící pozabíjeli hned a vyrazili? Jediný z nás by je rozprášil napadrť. Ať si ptáci sesbírají jejich kosti.“

Al-Aziz věděl, jak je Abdulova zášť vůči okolnímu světu hluboká. Jeho rodinu zabila bomba určená Saddámu Husajnovi. Al-Aziz neměl nijak v lásce ani tohoto diktátora, Husajn by ho však jediným zásahem nepřipravil o celou rodinu. To byl zločin, který Abdul toužil pomstít po řadu let. Zbavilo ho to však trpělivosti. Díky své touze zabíjet už není tak spolehlivý.

„Ne,“ řekl al-Aziz, „Chceš, abychom zabili hada nebo tyhle červy?“ Podíval se Abdulovi upřeně do očí. „Oni nejsou nic. Pokud se ostatní země dozví, že jsme zabili jejich lidi a vyrazili předčasně, pošlou týmy, aby nás zastavily. A to by znamenalo zpoždění, které si nemůžeme dovolit. Musíme dodržet tohle jediné pravidlo, abychom mohli co nejlépe provést dílo Alláhovo.“

Abdul nad tím uvažoval a snažil se vytvořit si vlastní názor. Jeho pohled spočinul na delegátech. Číňané vypadali stoicky. Brazilci hlasitě žvanili. A Američané předstírali lhostejnost, ale každý hlupák jim viděl v očích bdělost. Jeden z Američanů zachytil Abdulův pohled… a usmál se!

„Ne!“ zašeptal naléhavě Abdul. „Jsou to všechno nevěřící a džihád byl vyhlášen proti nim všem. Nechat je naživu je hřích proti Bohu. Musí zemřít.“

Al-Aziz vzdychl. Samozřejmě že má Abdul pravdu. Nebude to ale snadné a musí se to udělat správně. Vzal Abdula za rameno. „Počkáme, než závod začne. Pak ať se spojí s nadřízenými a ohlásí jim náš start podle pravidel. Až uvěří, že jsme odešli, vrátíš se ty sám a vyřídíš je. Ponesu tíhu našeho úkolu sám.“

Abdul se zazubil. „Děkuji ti, Ahmede. Budu na tebe čekat a nějaké panny ti nechám.“

Al-Aziz úsměv opětoval. „A já se k tobě brzy přidám. Teď to pověz ostatním, aby se nevracel ještě někdo další.“ Bylo neobvyklé, aby mezi sebou buňky komunikovaly, ale blízkost a důležitost mise byla dostatečným ospravedlněním k porušení pravidel. Byl si jist, že se myšlenkou na návrat zabývali kromě Abdula i další, a nemohl si dovolit oslabení další buňky kromě té jedné – své.

Samotný závod nedělal al-Azizovi žádné starosti. Alláh jeho snažení odmění. „Alláh budiž pochválen,“ zašeptal al-Aziz. „Nezklamu tě. Prodchni mne duchem svého služebníka Mohameda, budiž jeho jméno pochváleno, abych mohl pobít nevěřící psy a vyplnit tvoji vůli.“

KAPITOLA 30

Merrill sice svíral zakřivený meč jako starověký válečník, přece jen však na první pohled prozrazoval, že nikdy nemusel čelit násilnému střetnutí – třásl se totiž jako osika. Whitneyová nepamatovala, že by někdy viděla otce takhle se bát. Ten otisk v bahně sice vypadal nesmírně reálně, jí se však stále nechtělo věřit, že by ho tam mohl zanechat živý, dýchající dinosaurus.

S pohledem upřeným do džungle vytáhla devítku a pomalu ji zdvihla. Pozorně přitom naslouchala, aby jí neušel zvuk prozrazující, že se něco blíží. Bůhvíjak její otec dokázal zaslechnout, nebo dokonce vycítit, že se sem z džungle něco přibližuje. Ona stále neměla o nějakém vetřelci ani ponětí. „Táto,“ ozvala se. „Já nic nevidím.“

Umlčel ji netrpělivým pohybem a postoupil o krok kupředu s jedním uchem natočeným směrem k houští. „Už jsem si zvykl na zvuky, které tenhle prales vydává,“ řekl jí. „A povídám ti, že tam něco je.“

A pak Whitneyová zaslechla něco, co ze všeho nejvíc připomínalo tření smirkového papíru o dřevo. Zdálo se, že to přichází z dálky, ale pokud měl otec pravdu, pak riskovat nemělo smysl. „Co budeme dělat?“

Merrill pokrčil rameny. „Obvykle to odradí Vesuvius. Myslím, že ať je to, co je to, s ním si to neví rady. S lidmi už se původní obyvatelé tohoto kontinentu setkávali.“ Merrill pohlédl na vykopávky a přejel zrakem po ve smrti propletených kostrách obřího člověka a dinosaura. „My tu nejsme nic nového, ale tvor jako Vesuvius tady nikdy předtím nežil.“

„A teď, když s tebou Vesuvius není…?“

„To nevím.“

Whitneyová se rozhlédla kolem v naději, že objeví nějakou únikovou cestu, ale na žádnou nepřišla. Za zády měli zeď vysokou dobrých sedm metrů. Na stovky metrů oběma směry se táhla džungle, která zeď obklopovala. Byli v pasti.

Ten drsný, chrastivý zvuk se ozval znovu. Blíž.

„Měli bychom před tím utéct,“ navrhla Whitneyová. Když vyrazí hned teď, dřív, než se to dostane blíž, mohli by to k ostatním stihnout.

Merrill zavrtěl hlavou. „Příliš mnoho pastí.“

„Poběžíme po stezce.“

„Nemůžeme.“

„Jak to?“

Merrill ukázal do míst, kde stezka z džungle vyúsťovala na mýtinu. Trs kapradin se podezřele zachvěl. „Máme společnost.“

Whitneyová v těch kapradinách cosi zahlédla. Lesklá, temně zelená kůže s červeným pruhem se nakrátko mihla mezi stvoly. Uvědomila si, jak povrchně a rychle najednou dýchá. Srdce jí bušilo jako zvon a snažilo se probít si z hrudi cestu ven. „Doprdele.“

Merrill na ni pohlédl.

„Promiň,“ omluvila se a připadalo jí málem k smíchu, že si její otec dělá starosti s jejím slovníkem i teď, když mohou být každou chvíli sežráni. Všimla si, jak svraštil tvář.

„To je nepřijatelné,“ řekl Merrill.

Whitneyová nedokázala potlačit sarkasmus. „Prosím tě,“ rýpla si, „ty sis nepředstavoval, že až se znovu sejdeme, sežere nás něco zaživa?“

„Nemluvil jsem k tobě.“

Whitneyová dostala strach, jestli otce během té dlouhé samoty v džungli nepostihla schizofrenie. Pak si vzpomněla, že míval sklony rozprávět nahlas s Bohem. Pohlédla na něj a všimla si, že pohybuje rty. Modlil se. „Neřekla bych, že zrovna tohle teď pomůže,“ poznamenala.

„Máš snad lepší nápad?“ zeptal se Merrill. Mladé stromky na okraji mýtiny ve vzdálenosti asi pěti metrů do stezky se na okamžik rozhrnuly a o něco dál se zachvělo listí. Nebyl tam jen jeden. Začínali je obkličovat.

Whitneyová si vzala Merrillův meč a uznale ho potěžkala. Nedokázala si představit, že by se tím její otec dokázal alespoň jednou rozmáchnout. V obrově ruce vypadala čepel drobně, ale v její vlastní byla masivní skoro jako skutečný široký zakřivený palaš. Švihnout se tím dalo, ale bylo to hodně těžkopádné. „Hele, co s tím…“

Whitneyová mu vrazila do ruky svoji devítku. „Střílej po všem, co vyleze z džungle. Něco mě napadlo.“ Shodila z ramen batoh, vytáhla z něj smotaný provaz a jeden konec rychle a pevně omotala kolem meče. Vstala s mečem v ruce. „Odstup.“

Meč vyletěl vzhůru a obloukem se přenesl přes zeď. Whitneyová se dívala, jak provaz dopadá do erozní rýhy v kameni, na kterou mířila. Když meč na druhé straně třeskl o kámen, zatahala za provaz, dokud se pevně nenapjal. Zkusmo se pověsila celou svou vahou. Provaz stále držel.

Vzala si od otce devítku a řekla: „Jdi první.“

Merrill užuž otevíral ústa, ale Whitneyová ho včas utnula. „Táto, nemáme čas na dohadování, tak koukej hodit prdelí!“

Merrill uchopil provaz a začal se ručkováním přitahovat vzhůru. Stěna mu posloužila jako opora pro nohy. Sice postupoval, ale nijak zvlášť rychle. Whitneyová zamířila na pohybující se trsy kapradin. Když jí Wright poprvé ukazoval XM-29, měla z té zbraně hrůzu, teď po ní však zoufale zatoužila. Bude mít velké štěstí, jestli se jí s omezeným počtem nábojů v zásobníku devítky podaří trefit alespoň jednoho z dinosaurů – pokud tedy proti sobě vůbec mají dinosaury.

Pozorovala chvějící se houštiny a ten skřípot připomínající vrzání smirkového papíru už se ozýval dokola celé mýtiny. Odsud už by se utéci nedalo. Když vzhlédla, uviděla Merrilla, jenž už se blížil k vrcholu.

Z džungle se rozezněl klapot a skřípot, jako když se tam rozeřve hejno obrovských ptáků. To volání a kdákání přicházelo v jakýchsi vlnách. Pak se houští bouřlivě zavlnilo. Whitneyová věděla, že její jediná šance je tam nahoře za zdí. Ani by nevystřelila, a tak vrazila pistoli do opaskového pouzdra a vrhla se po provazu. Už šplhala, když za sebou v porostu uslyšela hotovou explozi – lámající se větve, trhané listy a ohýbání kmenů.

Zaútočili.

Pár sekund nato se ozval vřískot, který se nedal vyložit jinak než jako projev překvapení. Ostrý švih provázený sykotem prudce se napřimujících kmenů jí prozradil, že spustilo několik otcových pastí najednou. Whitneyová byla nahoře za patnáct sekund. Ve šplhu byla při tělocviku vždycky nejlepší. Učitelé jí sice říkávali, že život jí může zachránit matematika, ona však teď už věděla, že život zachraňuje tělocvik.

Vykřikla, když ji shora cosi popadlo za paži. Když vzhlédla, spatřila tvář svého otce zarostlou rozježeným plnovousem a špinavou. Jako nějaký pouťový silák se ji snažil vytáhnout nahoru za ruku. Překulila se na horní hranu zdi a alespoň na malý okamžik se cítila v bezpečí. Když se třikrát zhluboka nadechla, ohlédla se do strany a zjistila, že provaz, na kterém leží, je stále ještě pevně napnutý.

Vytáhla pistoli, křikla na otce, aby si zacpal uši, přitiskla ústí hlavně k provazu a vypálila tři rány rychle po sobě. Pak lano konečně prasklo. Zdola se ozvalo nejprve žuchnutí a pak vřískot.

„Dobrý nápad,“ pochválil ji Merrill, když si přitáhl provaz z druhé strany a znovu popadl meč. S těžkou zbraní v ruce se obezřetně rozhlížel po ochozu zdi. „A co dál?“

Whitneyová naslouchala. Zdola bylo slyšet skřípot drápů po kameni, jak se ty stvůry snažily vylézt. Slyšela i vrzání připomínající stále ten smirkový papír a skřeky primitivní komunikace. Mezi tím vším se však ozýval i zvuk, který v ní vzbuzoval naději – rachot blížícího se vrtulníku.

Pozorně zapátrala po obloze. Helikoptéra proletěla v dálce, ale nesměřovala k nim. Tým nevěděl, kde jsou. Teprve teď si Whitneyová vzpomněla na sluchátka s mikrofonem. Rychle si je nasadila na hlavu a zapnula. „Wrighte, tady je Mirabelle, slyšíte mě?“

„Whitneyová, kde ksakru jste?“ Wrightův hlas zněl hodně naštvaně. „Závod začíná za čtyři hodiny!“

„Jsme napadeni,“ odpověděla Whitneyová.

„Kde jste?“ zeptal se rovnou Wright.

Whitneyová si od otce vzala meč a natočila ho proti jasnému slunci tak, aby se od jeho ostří odrážely paprsky. „Podívejte se z levého okna.“

Vzápětí se vrtulník prudce naklonil nalevo a zamířil přímo k nim. „Jste pořád ještě pod palbou? Máme střílet?“

Whitneyová se zaposlouchala. Slyšela jen zvuk helikoptéry. Ti tvorové uprchli. S největší pravděpodobností je vyděsil ten neobvyklý zvuk přicházející shora. „Ne,“ řekla tedy Whitneyová. „Jsou pryč.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Wright. „Číňani?“

Whitneyová se neubránila nervóznímu uchechtnutí. „Když vám to řeknu, stejně mi to nebudete věřit.“

Minutu nato už otce i dceru v popruzích vytahovali vrátkem po laně vzhůru. Whitneyová překvapeně zjistila, že na palubě jsou už připraveni vyrazit jak Wright, tak Cruz, Ferrellová i Vesuvius. Pilot jim dopřál čas, aby se připoutali, a pak vyrazil. Hnal stroj nízko nad pralesem vstříc startovní čáře a začátku toho nejnáročnějšího úkolu, jaký kdy řešili.

KAPITOLA 31

Džungle Dušu Popovovou pohltila způsobem, jaký sice neočekávala, s nímž se však dokázala snadno vyrovnat. Nebylo to poprvé, co pracovala v džungli, ale to zšeřelé světlo filtrované klenbou listoví jí vadilo pořád. Dávala přednost tmě. Tato akce se od těch předchozích odlišovala tím, že tento prales jí nebyl ničím, naprosto ničím povědomý. Stromy, terén, všechno bylo jiné. Dokonce i vzduch voněl nějak jinak – trpčeji.

Když překročila velký kámen, ucítila Popovová, jak se jí bota boří do bahna. Vytáhla nohu a zaklela. Dosud tak čisté boty měla samé bláto. Věděla, že nepotrvá dlouho a bude špínou pokrytá od hlavy až k patě, přesto se však vždycky snažila zůstat čistá tak dlouho, jak jen to bylo možné. Usnadňovalo jí to rychlý pohyb. Zůstala stát nad bahnitou prohlubní a všimla si, že je tam bláto promísené s chuchvalci zetlelého rostlinstva. Usoudila, že ten zápach je způsoben rychlým rozkladem. Ať bylo v té zemi dosud zmrzlé cokoliv, teď to rychle prosakovalo vlhkostí.

Pokračovala dál. Mačetou si klestila cestu mezi podrostem a splývajícími úponky popínavých rostlin. Postupovala pomalu, byla však sama a měla den náskok. Technicky neměla se závodem nic společného. Pokud by byla zabita nebo zajata, Sověti by popřeli, že o její přítomnosti vůbec věděli. A prošlo by jim to, protože ona nepatří k armádě. Její úkol byl jednoduchý – dostat se dopředu před ostatní týmy a likvidovat je jednoho po druhém. Narušit morálku. Zpomalit je zraněními. Zlikvidovat je. Oficiální ruský tým tvořilo deset vojáků. Všichni to byli dobří a spolehliví bojovníci, žádný se však nemohl rovnat brutální zabijácké dokonalosti Duši Popovové.

Hrozbu představovala jedině ta Američanka – Katherine Ferrellová. Obě je cvičil tentýž člověk. Ačkoliv obě pracovaly jako nájemné vražedkyně, které zajímala jen výše ceny, nyní se staly loajálními služebnicemi vlasti. Z nájemných vražedkyň se staly vlastenky. Proto byli jejím prvním cílem Američané a mezi nimi hlavně Ferrellová. Až bude odstraněna ona, bude moci Popovová působit bez obavy z nějaké odvety.

Plahočila se pralesem už deset hodin a urazila nějakých dvacet kilometrů. Na americký tým by měla narazit po dalších zhruba sedmdesáti kilometrech. Odpočívat bude až potom. Američané budou po prvním dni závodu unavení a útok nebudou očekávat tak brzy po začátku. Moment překvapení má na své straně.

Když znovu ucítila ten divný pach ve vzduchu, Popovová prudce strnula. Pořád ji v nose štípal ten zápach rozkladu, ale teď se změnil. S úžasem si uvědomila, že cítí rozkládající se maso. V levé ruce dál držela napřaženou mačetu, pravou však vytáhla pistoli.

Znovu zavětřila.

Slabý větřík ji polechtal na krku. Ten smrad přicházel přímo zpředu. Popovová se mačetou vrhla na stěnu mladých stromků, které jí blokovaly cestu. Džunglí zazněl praskot dřeva drceného kovem. Sotva stromky dopadly na zem, Popovová zamířila na mohutné postavy, které se před ní vynořily, a vypálila. Tělo, jež bylo nejblíž, zasáhla dvěma střelami. Obě se s jekotem odrazily od obrovitého tělesa, které se kulek opravdu nemuselo bát.

„Ksakru,“ zamumlala. Nebyla zvyklá, že by ji něco vystrašilo, a už vůbec ne, že by střílela po sochách. Plýtvání střelivem.

Když Popovová přistoupila k nejbližší soše, ocitla se na nevelkém prostranství lemovaném podobnými výtvory. Každý byl vyveden z jediného kusu kamene. Tak trochu jí to připomínalo ty starobylé busty objevené na Velikonočním ostrově. Tohle však nebyly pouhé busty; byly to sochy ztvárňující celé postavy od hlavy až k patě. Stály tu jako válečníci zastavení v čase a zapomenutí v džungli. Pak si všimla jejich zbraní – mečů, oštěpů, seker a obrovitých palic. Vypadaly jako bozi a zrovna tak byly i veliké – jejich výšku odhadla na nějakých šest metrů.

Napadlo ji, jak je možné, že ty obrovské skulptury přečkaly tání Antarktidy, když veškerý led a sníh z kontinentu stekl do oceánu. Poklekla k základně nejbližší sochy a zjistila, že je zabořená do země. Neměla jak zjistit, jak hluboko základna sochy sahá, ale protože sochy vydržely naprosto rovně stát po tisíce let, usoudila, že směrem do země jsou ukotveny právě tak hluboko, jak vysoko se tyčí nad povrchem.

Jakkoliv byla ta podívaná zajímavá, ona neměla času nazbyt, aby si mohla dovolit jím mrhat na obdivování uměleckých výtvorů dávno zaniklé civilizace. Vykročila mezi sochami, když si všimla jejich očí, které ji pozorovaly. Prudce se otočila a uvědomila si, že na ni civí dvanáct párů gigantických očí.

Ne. Na ni ne. Civěly na místo, kde stála – na střed mýtiny. Teprve nyní si s údivem uvědomila, že na tom prostranství mezi sochami nic neroste. Sjela rychle zrakem k půdě pod svýma nohama a zjistila, že je tu půda podivně hrbolatá na rozdíl od okolní džungle s hladkým, rovným terénem. Jako by tenká povrchová vrstva hlíny pokrývala kamenné pole.

Nedokázala odolat. Poklekla, hrábla do hlíny prstem a zatáhla za jeden z těch kamenů. Kámen se uvolnil a vykulil se ze země… jenže to vůbec nebyl kámen. Byla to lebka bez spodní čelisti. Nebyla příliš velká, snad jako z většího psa, ale působivě rozhodně vypadala. Obličejová část byla úzká a prázdné oční důlky zlověstně civěly. Hřeben na temeni, který lebku nepřirozeně prodlužoval, jí dodával až mimozemský vzhled. Teprve když si všimla ostrých, rozeklaných zubů v horní čelisti, pochopila, že je to lebka dinosaura.

Znovu se rozhlédla po mýtině a po sochách, které ji obklopovaly, jako by ji střežily. Pochopila, že to bude nějaké posvátné místo. Možná to kdysi bylo pohřebiště. Rozhodně to stvořila lidská ruka. Jak mohli uctívat dinosaury? Popovová si znovu prohlédla lebku a snad díky nějakému dřímajícímu mateřskému instinktu pochopila, že tohle nebyl dospělý exemplář nějakého malého druhu dinosaura. Tohle byla mláďata zabitá lidskýma rukama. Až bude Antarktida dobyta, řekne o tomto místě svým nadřízeným. Dokonce i nájemné vražedkyni to připadalo nesmírně zajímavé.

Popovová odhodila lebku a usmála se na nejbližší gargantuovskou sochu. Najednou se jí vůči těm dávným stavitelům zmocnil respekt. Byli to lovci – stejně jako ona. S meči a oštěpy lovili a zabíjeli dinosaury, dravce, jací ve světě moderního člověka nemají sobě rovného. Když vstupovala z mýtiny zpět do džungle, slíbila kamenným obrům za svými zády: „Lov zase začíná. A nebudete se za mě muset stydět.“

KAPITOLA 32

„Tohle tu nenechám!“ křičel Merrill. „Dost na tom, že jsem musel v táboře nechat všechny své nálezy. Ten meč má nedozírnou cenu a mimořádný historický význam!“

Poté, co s půlhodinovým náskokem dorazili do výchozí pozice, Wright se s Merrillem střetl právě kvůli meči. „Je to moc těžké, doktore. Budete nás brzdit.“

„Tak mě tu nechte.“

„Nepřichází v úvahu.“

„Nemůžete mě nutit jít,“ namítl Merrill. Pokoušel se vystupovat jako ten starší a rozumnější, sotva však ta slova vypustil z úst, věděl, že to znělo spíš jako od emocionálně nevyrovnaného čtrnáctiletého spratka. Pokoušel se vysvětlit význam toho meče i to, co všechno by se z něj mohli dozvědět o lidech, kteří ho vyrobili. Tomu člověku to ale bylo jedno.

Wright vytáhl pistoli a namířil ji Merrillovi na hlavu. „Nechte ten meč u delegátů. Postarají se, aby se s ním nic nestalo.“

Merrill byl v šoku. Ještě nikdy na něj nikdo zbraní nemířil. Nepředpokládal, že by ji Wright použil, ale pohled do ústí hlavně stejně naháněl strach. „Ten meč nespustím z očí!“ trval dál na svém.

A v tu chvíli koutkem oka zahlédl, jak se mu v zorném poli ocitá další postava. Napadlo ho, že se Cruz nebo Ferrellová pokoušejí dostat se k němu a o meč ho fyzicky připravit. Nespouštěl však zrak z pistole. A Wright neuhnul Merrillovu pohledu. Ani na okamžik na něj nepřestal mířit. Vůbec si nevšiml, že se Mirabelle blíží.

Vyskočila do vzduchu a předvedla jakýsi kop s výskokem. Merrilla napadlo, že kromě střeleckého tréninku musela absolvovat hezkých pár lekcí karate. Kop nebyl dvakrát elegantní, ale účinný byl rozhodně. Wrighta zasáhla ze strany a srazila ho na zem, kapitán se však v pádu překulil a znovu namířil – tentokrát na Mirabelle.

Tasila zbraň právě tak rychle a teď tu mířili jeden druhému na hlavu. Merrill s naprostou jistotou očekával, že iniciativu převezme Wright, byla to však jeho dcera, kdo začal diktovat požadavky.

„Ještě jednou to vytáhnete na mého otce, a já vás zabiju.“

Merrill si sice nebyl jist, jestli ten vztek předstírá nebo ne, ale přesvědčivě působila. Zjevně i na Wrighta. Sklonil zbraň. „V pořádku.“

Wright vstal a oprášil se. Ona však zbraň stále držela namířenou.

Wright se usmál. „Nezastřelil bych ho.“

Mira se nehýbala.

„Ani jsem neodjistil.“

Zbraň mířila dál.

Merrill si mohl pouze představovat, co Samova smrt s Mirou provedla. Možná právě vyplouvají na povrch potlačované pocity vůči jeho vrahovi. Wright je možná ve skutečném nebezpečí, aniž by si to vůbec uvědomoval. Merrill postoupil kupředu a položil dlaň na Mirabellinu zbraň. „Zlatíčko, schovej tu zbraň.“

Sklonila devítku, zasunula ji do pouzdra a znovu Wrighta sjela jedovatým pohledem. „Ještě jednou.“

Přikývl.

Přispěchal k nim Cruz s plně naloženou tornou i veškerým dalším vybavením na zádech. Oči měl doširoka otevřené napjatým očekáváním. „Deset minut, niños; sbalte se a připravte se, vyrazíme.“

Wright prudce otočil hlavu k Merrillovi „Nechte to tady, jinak nejdete.“

„Potřebujete mě,“ namítl Merrill.

„Vaši práci může zastat Whitneyová.“

Merrill by se raději propadl, než aby jim dovolil Miru odvést. Pohlédl na ten unikátní meč. Myslel na ty obry, kteří vytvořili jeho čepel a vytvarovali jí jílec. Doba kamenná skončila asi 6000 let před Kristem, kdy se začaly objevovat bronzové nástroje. Jenže tato zbraň pocházela z doby nejméně o dalších šest tisíc let předtím, a přitom bronzová nebyla. Merrill si nebyl jist, co je to za kov, ale kov to byl. Relikt nějaké vyspělé civilizace.

Merrill vzhlédl a viděl, že si Mirabelle nakládá výstroj na záda. A v ní uviděl všechno, co zbylo z Aimee – její matky. Opět pohlédl na meč.

Jsem šílený, pomyslel si a odhodil ho stranou. Hlasitě třeskl o kámen, až sebou Merrill trhl. Znělo to, jako by se zlomil. Když se meč obrátil, Merrill zjistil, že se ohromná čepel od jílce skutečně oddělila. Oba díly však něco stále spojovalo – jakýsi kovový pás. Dokonce i Wrighta to začalo zajímat. Merrill přistoupil blíž, sehnul se a meč zdvihl. Hladký zvuk kovu sunoucího se po kovu proťal vzduch, když Merrill vytáhl druhý meč ukrytý až dosud v původní čepeli. Pro obry to možná byla spíš dýka. Merrill pochopil okamžitě. Masivní meč byl zbraní a pochvou zároveň. Nepřítele bylo možné probodnout a oddělit a vytáhnout dýku, aniž by byl meč odstraněn z těla. Úžasné dílo.

Prohlížel si nově objevenou čepel. Byl do ní vyryt jakýsi vzor připomínající nějaké staré písmo. Celé ostří bylo něco málo přes půl metru dlouhé a mírně zakřivené. „Viděl už jste někdy něco takového?“ zeptal se Merrill a podával čepel Wrightovi.

Wright zavrtěl hlavou. „Je to úžasné… ale stejně to nemůžete vzít s sebou.“

„Ale jděte do háje,“ prohlásil Merrill, vytrhl z pouzdra mačetu a nahradil ji dýkou.

Wright vzdychl. „Za pět minut musíme být na hranici lesa, doktore. Pomůžu vám navléci tu tornu.“

Merrill se usmál. „Děkuji.“

„To nestojí za řeč,“ odvětil Wright. „Jen mě chraňte před svou dcerou. Je strašně prchlivá.“

Merrillův úsměv se rozzářil naplno. „A to ještě nic nebylo.“

KAPITOLA 33

Zpoza hranice lesa, kudy on, Abdul a dvanáct dalších buněk vstoupili na začátku závodu do džungle, se al-Aziz modlil k Alláhovi, aby byl Abdul úspěšný. Od odstartování závodu uplynulo právě pět minut a delegáti se stále nehýbali z místa. Většina jich právě komunikovala s nadřízenými a oznamovala jim, že Arabská aliance odstartovala na čas a bez incidentů.

Ti psi nemají ani ponětí, co jim Alláh přichystal. Právě teď se Abdul kolem nich plíží pralesem, aby se dostal k pobřeží a mohl jim vpadnout do zad. Dávno předtím, než pro ně dorazí jejich přepravní týmy, aby je odvezly domů, z nich zbudou jen zakrvácené vnitřnosti rozházené po pobřeží. Abdul už se o to postará.

Už jako dítě al-Aziz věděl, že s ním má Alláh své plány. Že poslouží jako nástroj Alláhovy vůle na zemi. Abdul už si svoji cestu k mučednictví našel. Al-Aziz věděl, že se mu brzy zjeví i ta jeho.

Posunul se mezi houštím a přiložil k očím dalekohled. Delegáty viděl naprosto zřetelně. Jedině Američané nebyli ničím rozptýleni; všichni tři nehybně stáli se zkříženými pažemi. Al-Aziz je neviděl ani jednou se pohnout z místa. Jen hlavy otáčeli ze strany na stranu.

Když jeden z nich pohlédl směrem k němu, al-Aziz rychle sklonil dalekohled. Jsou ve střehu! Ti psi jim nevěří. Typičtí Američané. A nedostatek důvěry je jen jedním zlem z toho mnoha, které z této kultury vzešlo. Chtíč, hrabivost, závist, lež, podvod, vraždění a chaos, to všechno má kořeny v Americe. Al-Azize učili, že řád lze nastolit jedině odstraněním chaosu, a to prostřednictvím džihádu. Svaté války proti všemu zlu světa. A to představuje Amerika. Zlo.

Vždycky takovýmto věcem nevěřil. Jeho otec byl mírumilovný tesař a dobrý muslim. Jenže během americké operace „Pouštní bouře“ byl zastřelen. „Byl ve špatnou dobu na špatném místě,“ řekl mu jeden z vojáků. Nic jiného, co by se alespoň vzdáleně podobalo omluvě, al-Aziz nikdy neslyšel. Bylo mu tehdy pouhých deset let a otcovu smrt by mohl brát jako skutečnou nešťastnou náhodu. Jeho matka, pobouřená a zoufalá z tohoto incidentu, se však z Iráku vystěhovala do Pákistánu a tam začala svého syna vzdělávat v džihádu.

Po léta se tomuto výcviku bránil. Před očima mu lidi stříleli, věšeli, stínali i rvali na kusy zaživa. I když však nesouhlasil s jejich ideály, exceloval v zacházení s veškerými zbraněmi a trhavinami. Tehdy na tom byl mezi svými vlastními lidmi jen o málo lépe než obyčejný zajatec. Ti, kdo pro věc skutečně nezapláli, opouštěli komunitu pouze jako mrtví. Jak však šel čas, zabíjení a učení, které se tolik lišilo od pokojného způsobu života jeho otce, mu byly protivné čím dál víc.

Teprve když se Američané vrátili se svou operací „Svoboda Iráku“, začal je vnímat jako ničitele, což mu takovou dobu vtloukali do hlavy. Irák byl opět zaplaven cizími vojáky a opět tekla krev Iráčanů právě tak nevinných, jako byl jeho otec. A přesto stále lpěl na otcově učení o lásce a míru.

V ten den, kdy jeho matka přistoupila k americké silniční hlídce, odpálila si bombu na prsou a vzala s sebou pět vojáků, al-Aziz naplno pochopil slávu džihádu. V tom okamžiku sice matka přišla o život, stala se však pro dějiny díky své mučednické smrti nesmrtelnou jako bytost, jež byla Alláhovým nejvěrnějším a nejoddanějším služebníkem, protože pro něj obětovala život. Otcovo učení zemřelo s matkou a al-Aziz zaujal její místo v militantní organizaci Ansar al-Sunna, jejímž cílem bylo dobýt Irák zpět pro islám. Alláh s ním však měl jiné záměry. Šest měsíců nato udeřila globální katastrofa a arabský svět se sjednotil. Al-Aziz, jeho nejlepší přítel Abdul a šest dalších bratří z organizace Ansar al-Sunna se společně dobrovolně přihlásili do antarktické mise, jakmile byla vyhlášena.

A tak jsou teď tady, připraveni splnit vůli Alláhovu. Usmál se. Matka by byla pyšná.

Al-Aziz se šeptem pomodlil k Alláhovi, aby Abdul došel nezpozorován a dovedl své svaté poslání k vítěznému konci. Podíval se opět dalekohledem na pobřeží a zjistil, že se všichni tři Američané odvrátili.

Abdula zahlédl, jak běží přikrčený za velkým balvanem, díky němuž ho delegáti nemohli vidět. Byl už velice blízko. Ne dál než padesát metrů. Pokud si ho nikdo nevšimne, urazí zbývající vzdálenost za několik sekund.

Al-Aziz viděl, jak Abdul rychle vyhlíží zpoza kamene a zase se krčí. Trpělivě čeká na vhodný okamžik k úderu. Alláh má rád trpělivé, protože netrpěliví často neuspějí. Američany al-Aziz viděl odvracet se. Když se podíval po ostatních delegátech, zjistil, že se Abdulovým směrem nedívá nikdo.

Abdul se vyplížil z úkrytu a ze všech sil se vyřítil proti delegátům. Na poslední chvíli vykřikne modlitbu k Alláhovi, odpálí si bombu upevněnou na těle, odletí do nebe a všechny ostatní pošle do pekla. Abdulovi zbývalo k cíli snad deset kroků, když mu hrudník explodoval rudým cákancem.

Al-Aziz zalapal po dechu. Střelili ho!

Divoce se rozhlédl. Záblesk výstřelu prokmitl v džungli nedaleko místa, kudy ji Abdul opustil. Druhý výstřel Abdulovi rozerval pravou holeň. Užuž padal, ani ve smrti však nezapomněl, co je jeho povinností. Zdvihl ruku k obloze s palcem na detonátoru. Možná je nezabije všechny, ale mnoho delegátů na tuto vzdálenost usmrtí.

S dalekohledem na očích al-Aziz čekal, až Abdulův palec stiskne tlačítko a dokončí jeho mučednické poslání. Právě, když už si al-Aziz myslel, že ten okamžik nadešel, zablesklo se z džungle potřetí a Abdulovo zápěstí rudě explodovalo. Tlačítko už nestiskl. Abdul neuspěl.

Al-Azize se na okamžik zmocnilo odhodlání podniknout ten ušlechtilý útok osobně, uvědomil si však vzápětí, že do džungle někdo umístil odstřelovače. Nedostal by se dál než Abdul.

Ne, pomyslel si al-Aziz. Pro mne má Alláh lepší cestu.

Odvrátil se od pobřeží a vrhl se do džungle. Závod započal.

KAPITOLA 34

Džunglí se rozléhal monotónní zvuk kovových čepelí drtících rostlinstvo. Čínští vojáci v dokonalém tvaru postupovali rojnicí o patnácti mužích a klestili tak cestu, která bude dostatečně široká pro budoucí dálnici. Vytvářet tak široký průchod bylo sice namáhavé, ale postupovat husím pochodem nebylo řešení. K čemu by bylo dvě stě mužů, kdyby na sebe neviděli a nemohli se vzájemně podpořit?

Taková byla teorie generála Čoua. Sevřený tvar a efektivní práce je dostanou bezpečně první do cíle. Vždy po deseti minutách přední patnáctičlenná řada ustoupila do stran, odpočívala a poté, co ji minulo 185 zbývajících mužů, tato patnáctka zaujala místo v úplně poslední řadě. Další patnáctka, jež postupovala až dosud za nimi, se dala do sekání, takže rojnice postupovala vytrvale vpřed bez zpomalování i bez vyčerpávání.

Samozřejmě že jeho muži věděli, že pokud by přestali nebo padli vyčerpáním, byli by zastřeleni. Čou se nepovažoval za krutého; byl na své lidi a na to, jak skvěle reprezentují sílu své vlasti, nesmírně pyšný. Od vstupu do džungle nepřipustil jejich dehydrataci a přestávky, kterých se každému dostávalo po deseti minutách sekání, zajišťovaly všem dostatečný odpočinek.

Čou byl přesvědčen, že nebude muset střílet na nikoho.

Zanedlouho se ukázalo, že se mýlil.

Sám Čou si určil místo uprostřed mohutné formace. Věděl, že pokud v boji padne on, jeho muže ovládne chaos. Na jeho místo by v případě jeho vyřazení nastoupil Lei a Čou si nebyl zcela jist, zda by chlapec sám zvládl tak početnou jednotku. Zatím ještě ne.

Ze své pozice uprostřed útvaru si Čou nejprve všiml, jak se tvar směrem k němu začíná rozpadat. Muži se zastavovali. Během necelé minuty stáli všichni. Čou věděl, že zastavení mohl jako jediný nařídit jeho syn. Lei sledoval desetiminutový pracovní cyklus a zajišťoval v čele útvaru postup kupředu.

Litoval, že bude muset zastřelit vlastního syna. Pokud však nebude k zastavení skutečně dobrý důvod, nemá na vybranou. Pokud by komukoliv – byť i rodinnému příslušníkovi – nadržoval, mohlo by to zažehnout nebezpečnou jiskru sváru. Další změna formace kolem Čoua mu prozradila, že podle jeho syna k zastavení dobrý důvod skutečně existuje. Zdvižená pěst muže uprostřed každé řady, rozkaz k zaujetí obranného postavení, se šířila zpředu dozadu jako vlna.

Čouem zazmítal příval emocí. Tam vpředu možná hrozí útok. Nebezpečí. Tak brzy? Uvědomil si, že to nemůže být pravda. I kdyby Američané šli rovnou po nich, muselo by jim trvat celé týdny, než by tu vzdálenost překonali! Ta myšlenka v Čouovi vzbudila obavy – jestliže Lei opravdu nařídil obranné postavení omylem, pak svého syna bude muset skutečně zastřelit.

Muži kolem něj splnili rozkaz. Ti, kteří byli na okrajích formace, poklekli na jedno koleno a namířili do okolní džungle. Ti za nimi zůstali stát a rovněž namířili. Všechno živé v džungli by rozsekaly střely ženoucí se vlna za vlnou. Ani všechny jednotky zapojené do tohoto závodu dohromady by příval palby jeho mužů nevydržely.

Po celou minutu zůstali jeho muži napjatí a plně soustředění. Čou vyčkával. Útok nepřicházel a on pochopil, že už ani nepřijde. Prodral se mezi řadami svých mužů a zamířil dopředu s pistolí v ruce. Tam narazil na udýchaného muže s mačetou v ruce, který postupoval v první řadě rojnice.

„Proč jsme zastavili?“ zeptal se ho Čou. „Podejte hlášení.“

Muž se zhluboka nadechl a pak ze sebe vychrlil: „Pane, kapitán Lei zmizel.“

Čouovi obočí vyletělo vzhůru a srdce mu vynechalo tep.

„Vysvětlete.“

„Prosekávali jsme se džunglí. Bylo to velmi hlučné.“ Muž se odmlčel, jako by nevěděl, jak pokračovat. Sklopil zrak k zemi. „Byl to hluk jako… jako psi. Ale bylo to špatně slyšet.“

Čou přikývl a nedával na sobě nijak znát narůstající vztek. Vytí nemělo co zastavovat jejich postup a už vůbec kvůli němu neměl jeho syn prchat!

„Kapitán Lei nařídil zastavit, aby si mohl poslechnout ten hluk. Obával se léčky nepřítele.“

Pošetilé, pomyslel si Čou. Kdyby Lei trochu přemýšlel, uvědomil by si, že jejich nepřátelé jsou stále ještě příliš daleko.

A chlapík pokračoval v bajkaření – Lei si vzal pět mužů na průzkum. Právě tehdy byl vydán rozkaz k zaujetí obranného postavení.

„A?“

„Lei ani ti muži se nevrátili.“ Muž se zavrtěl. Zjevně se mu do toho hlášení moc nechtělo.

„Vojáku,“ pronesl zlověstně Čou s pistolí namířenou muži na hruď, „dokončete hlášení během následujících třiceti sekund. Čína nemá čas čekat kvůli něčímu strachu.“

Muž se napřímil do pozoru, aby si zachoval alespoň zdání profesionála. „Pane, z džungle se ozvaly zvuky, jako by se tam bojovalo.“

„Žádnou palbu jsem neslyšel.“

„To nebyly střelné zbraně, pane.“ Muž sklopil zrak ke své mačetě. „Pane, vedl jsem za nimi do džungle druhý desetičlenný tým. Našli jsme těla…“

Utajit vír emocí, který jím v duchu zmítal, bylo pro Čoua nesmírně náročné. Utrpěl ztráty bez jediného výstřelu. Hanebné ponížení.

„Měli… pane, oni…“

„Zaveďte mě k nim.“

Zdálo se, že se vojákovi ulevilo, že už nemusí mluvit. Uklonil se, otočil se na podpatku a chvatně vykročil zpátky k přední řadě. Čou jej následoval. Neušel mu šepot ozývající se v jednotlivých rozvlněných řadách. Tohle bude muset ukončit.

Čou vystoupil z první řady a sebevědomě vykročil kupředu, jako by se vůbec nic nestalo. Muži budou následovat jeho příkladu. Vyštěkl rozkaz pro první dvě řady. Třicet mužů za ním pohotově vykročilo se zbraněmi v ponosu. V jejich čele vykročil voják, který Čouovi podával hlášení. Zamířili do džungle.

„Jsou hned za tím,“ řekl muž v čele a kývl směrem k houštině.

Čou přikývl, nařídil mužům držet se vzadu a být v pohotovosti a obešel křoví. To, co za ním uviděl, nespatřil za celá ta dlouhá léta vojenské služby. Viděl už lidi zastřelené a ubodané, dokonce i výbuchem roztrhané na kusy. Ale nic se nemohlo rovnat scéně, jež se mu nyní naskytla. Na zemi leželi čtyři muži vysvlečení z uniforem, bez hlavy a rozčtvrcení.

Čou se sehnul a pozorně si prohlédl nejblíže ležící tělo. Dával si přitom dobrý pozor, aby nestoupl do zvětšující se kaluže krve. Končetiny nebyly odsekány, byly vyrvány z kloubů. Zápěstí a kotníky byly rozdrceny tam, kde je kdosi uchopil a škubl za ně. Pažní kost u Čouových nohou trčela z rozervaného masa. Hlavy s obličeji zkřivenými agonii ležely pohromadě o pár metrů dál. Některé byly rozdrcené.

Přesně jak hlásil onen voják, Lei nebyl nikde k nalezení. Když viděl ten masakr, Čou už se synovi nedivil, že utekl, pokud tomu tak skutečně bylo. Rozhlížel se po okolí. Našel čtyři velké úseky rozdrceného podrostu, jako by tam kráčelo cosi těžkého. Vzhlédl a uviděl několik zlomených silných větví. Takže útočníci přišli shora.

Čou měl pocit, že už viděl dost.

Vyrazil houštím nazpátek a vyštěkl rozkaz, po němž všichni muži bleskově namířili vzhůru do korun stromů. Po návratu do útvaru zmenšeného o pět mužů se Čou obrátil k muži, který vedl druhý tým a ohlásil incident. „Vaše jméno?“

„Jun San,“ odpověděl tázaný.

„Převezmete Leiovo místo. Obejděte to a vraťte se na trasu. Žádné zastavování. Muže držte pohromadě. Znovu se zaskočit nenecháme.“

Jun přikývl. „Ano, pane. A co kapitán Lei, pane?“

„Pokud se vrátí, uvítejte ho. Pokud najdete tělo, informujte mě. Pokud se nevrátí… je pro nás ztracen.“

Jun opět přikývl.

Čou se vrátil na své místo uprostřed tvaru. Představa, že tu svého syna nechává, byla horší než pomyšlení, že by ho musel zastřelit za dezerci. Čou se neubránil výčitkám, když si uvědomil, že svého syna podezříval z toho nejhoršího. Přitom chlapcovo chování bylo správné a odvážné. Čou si vzpomněl na svého otce. Vybavil si toho muže, který mu přispěchal na pomoc, když ho silnější kluci šikanovali, protože byl menší. Naučil ho, že je ušlechtilé chránit slabé, ale Čou poslouchal hlas svého srdce, který volal po pomstě. A nyní, když jeho syn nejvíc potřeboval jeho ochranu, ho ze všeho nejdřív napadlo chlapce zastřelit. Leie nejspíš zajali a budou ho vyslýchat a mučit. Takový osud si nezaslouží žádný voják.

Přísahal si v duchu, že až bude závod vítězně za ním, najde toho, kdo jeho syna a jeho muže napadl. Otec měl možná pravdu, ale hlas v Čouově srdci burácel hlasitěji než kdykoliv předtím – jeho bude pomsta.

KAPITOLA 35

„Takže vy věříte, že tu dřív žili obři?“ hodil Cruz přes rameno otázku těsně předtím, než zatnul mačetu přímo do paty slabšího stromku a naráz ho přetnul. Obešel pařízek následován Merrillem, Whitneyovou a Wrightem. Vesuvius klusal Mirabelle po boku a tu a tam ji šťouchl čenichem do dlaně, aby si řekl o pohlazení. Ferrellová byla kdesi vpředu jako předsunutá hlídka.

Merrill právě překračoval padlý stromek a zamyslel se. „Nemyslím tím obry rozměrů těch pohádkových, ale z našeho hlediska… ano, byli to obři. My bychom je za obry považovali.“

Pochod už byl celé čtyři dny hodně náročný a hovor ubíhal rychlejším tempem nežli jejich postup pralesem. Posloužil alespoň jako příjemné rozptýlení umožňující na chvilku zapomenout na rozbolavělé svaly, lepkavý pot a mračna jakýchsi komárů nebo mušek, jichž bylo všude kolem plno. Témata se postupně střídala. Začali auty, přešli k mexickému jídlu, oblíbeným knihám a nakonec ke kostem, které Merrill objevil v údolí.

Merrill začínal pociťovat první ostny frustrace. Cruz od samého počátku vehementně zpochybňoval Merrillova tvrzení. Od základu. Merrill takovýto přístup očekával od svých vědeckých kolegů, hodně špatně se to ale snášelo od experta přes výbušniny.

Cruz dál sekal do lián a houštin a klestil širokou stezku, po níž za ním postupovali ostatní. „Tak o jak velkých obrech to vlastně mluvíme? Dva a půl metru? Dva a tři čtvrtě?“

Merrill vzdychl. Věděl předem, jak bude Cruz reagovat. „Exempláře, které jsem objevil, se pohybovaly v rozpětí od tří do čtyř a půl metru.“

Cruz se hlasitě zasmál. „Pár takových by se hodilo našim Lakers, co? Čtyři a půl metru! Nenašel jste taky nějakou novou rostlinku na hulení, když jste tam byl tak sám?“

„Hej, chico,“ ozvala se Mira, „až se naučíte něco víc než vyhazovat věci do luftu a obracet topinky, pak můžete kritizovat práci mého otce.“

Cruz si odfrkl. „Neposnídala jste testosteron, Whit?“

„Vy ho máte dost za nás za všechny.“

„Můžu se rozdělit, jestli máte zájem.“

Merrill věděl, že tyhle Cruzovy řeči na Miřinu adresu dlouho poslouchat nevydrží. Po ničem v tu chvíli netoužil víc než vytasit meč a praštit Cruze přes hlavu plochou čepele. Namísto toho se však pokusil nastolit původní téma. „Mirabelle ty kosti viděla. Může to potvrdit.“

„Je to pravda,“ přisvědčila. „A taky Crylophosaura.“

„Krylo co?“

„Crylophosaura,“ řekl Merrill. „Původní predátor podobný Allosaurovi, jenže menší. Od konce nosu ke konci ocasu se jejich délka pohybovala od tří do šesti metrů. Vás nebo mě by snadno vyřídili. První fosilie byly objeveny na Mount Kirkpatricku, což je nedaleko od místa, kam máme namířeno. Na hlavě měli kostěný hřeben tak trochu připomínající korunu. Vyrůstal jim těsně nad očima a zřejmě mohl posloužit jak k obraně, tak k útoku, s největší pravděpodobností však primárně sloužil k přilákání partnera.“

„Omlouvám se, že vám do toho skáču,“ ozval se zezadu Wright. Většinou mlčel, aby nemusel rozptylovat pozornost. „Jak jste ale mohl najít pohromadě dinosaura a toho obřího člověka? Lidé se přece na Zemi objevili až dávno po tom, co dinosauři vyhynuli.“

„To je pravda,“ přisvědčil Merrill. „Vždycky se předpokládalo, že krylo žil v období jury, a já tady netvrdím, že nežil, ale jsem přesvědčen, že se adaptoval na přežití cyklu tání a ledových dob, jímž Antarktida pravidelně prochází.“

„Jak pravidelně?“ otázal se Wright.

„Zhruba každých dvanáct tisíc let plus minus pár tisíc. Exaktně se to zatím stanovit nedá.“

„A vyhynuli během poslední doby ledové, když v Antarktidě žili lidé?“

„Řekl jsem, že vyhynuli? Ne, ne, to jsem přece neřekl.“

„No, já jsem samozřejmě předpokládal…“

Merrill zakoulel očima po dceři. „Tys jim to neřekla?“

Teď vykulila oči Mira. „Myslela jsem, žes to udělal ty.“

Cruz strnul s napřaženou mačetou. Obrátil se. „Tohle bude jistě zajímavé.“

Merrill stál proti Wrightovi, v jehož tváři se zračila celá vážnost jeho dotazu. „Crylophosauři… nevyhynuli, kapitáne. Jsou pořád mezi námi.“

Wrightova tvář o odstín zesvětlala. Cruz se opět zasmál a pokračoval v sekání.

„Jste si jistý?“ zeptal se Wright.

Merrill přikývl. „Není důvod domnívat se, že vyhynuli. Fakt, že přežili až do doby před dvanácti tisíci lety, znamená, že se již adaptovali na přežívání cyklu zamrzání a tání Antarktidy. Pokud tomu tak je, pak tady teď jsou a dobývají tento světadíl stejně jako tyhle stromy kolem.“

Wright si povzdechl. „To oni vás napadli tam u té zdi?“

„My jsme vůbec neviděli, co nás napadlo,“ ozvala se Mirabelle.

„Ale stopy tam samozřejmě byly,“ dodal Merrill, protože nestál o nějaké další pochybnosti.

„To mi stačí,“ řekl Wright. „Potřebuji o nich vědět všechno, co se dá. Mobilitu, slabé stránky, útočné možnosti – prostě všechno.“

„Krylové patří mezi theropody právě tak jako například Tyrannosaurus. Svou kořist loví a požírají pravděpodobně zaživa. Zuby mají pilovité, takže mohou snadno trhat maso, které polykají po celých kusech. Věda předpokládá, že vzhledem ke své velikosti jsou to osamělí lovci… ale z vlastní zkušenosti mohu tvrdit, že je to s největší pravděpodobností omyl. Neviděli jsme sice skupinu, která nás napadla, ale slyšeli jsme ji. A byla to početná skupina. Nějakých dvacet jedinců.“

Merrill si nervózně promnul dlaně. O krylech se mu nechtělo ani přemýšlet. Vyhýbal se i myšlenkám na ně, protože věděl, že stačí na ně chvíli myslet, a uteče jako spráskaný pes. Teď to však ze sebe chrlil o překot. „Každá přední končetina – která je na rozdíl od t-rexe funkční – je vyzbrojena třemi ostrými drápy. Na zadních nohách jsou tři podobné drápy a dozadu obrácený zakřivený spár jako u Velociraptora.“

„Já jsem Jurský park viděl taky, doktore!“ houkl přes rameno Cruz.

„Představte si pohyblivost, inteligenci a zuřivost raptora v těle z poloviny tak velkém, jako měl t-rex, a máte Crylophosaura. Tento predátor v sobě spojuje to nejlepší z obou světů. Není divu, že přežil tak dlouho. Jen krokodýlové byli stejně úspěšní.“

Wright se zatvářil ještě ustaraněji, navenek však zachovával dekorum. „Nějaké slabé stránky?“

Merrill se nervózně pousmál. „Nic, co by stálo za řeč. Moc toho o nich známo není. Kostra, kterou jsem objevil já, je jediný kompletní exemplář, který byl kdy nalezen, a já jsem neměl zrovna moc času na jeho studium. Nevím proto moc ani o jejich chování, ani o rozsahu teritoria nebo zvyklostech.“

„Až budete mít příště takovéhle informace, řekněte mi to,“ nařídil Wright. „Někoho to mohlo stát život.“

„Při vší úctě, kapitáne, nemyslím si, že pokud crylophosaurus zaútočí, bude mít kdokoliv z nás jinou možnost než utíkat.“

„Jestli to jde roztrhat na kusy, budeme v pohodě,“ prohlásil Cruz. „Vlastně se na to těším. Člověk nemůže někomu sejmout imaginárního kamaráda každý den.“

Merrill poznámku, jež ho zjevně měla vyprovokovat, raději ignoroval. Už se chystal od Cruze se odvrátit, když uviděl, jak ten chlap ztuhl. Cruz položil ruku na sluchátko headsetu. „Myslím, že slyším Ferrellovou,“ řekl.

Vesuvius, jako kdyby Cruzovi odpovídal, zavrčel. Chlupy na hřbetě se mu zježily a pes se přikrčil, jako by se chystal k útoku. Něco ho vyděsilo.

Wright si Merrilla ostře změřil. Bylo jasné, že pokud se Ferrellové stalo něco, co jakkoliv souvisí s útokem z pravěku, bude za to volán k odpovědnosti Merrill. Tomu se proto velice ulevilo, když uslyšel, jak se Ferrellová ohlásila. Už se mu ale tolik nelíbilo, co říkala.

„Wrighte, tady Ferrellová. Slyšíte mě?“

„Slyším,“ ohlásil se Wright. „Co je?“

„Máme společnost.“

„Kolik?“

„Jen jeden.“

„Byl kontakt?“

„Svým způsobem,“ odpověděla Ferrellová. Znělo to vztekle. „Jsem zasažená.“

„Podrobnosti.“

„Snajpr. Urvalo mi to kus z ruky, ale zvládla jsem to ošetřit.“

Merrill nevěděl, co si o tom má myslet. Ještě před pár okamžiky se obával nestvůry, která jako by vystoupila z dětské noční můry, a teď musel čelit strachu z nepřítele velice moderního. Tým si vzal na mušku odstřelovač. Napadlo ho, jak asi dlouho mohou jeho stárnoucí tělo i mysl zvládat takový nápor vzrušení.

„Ohrožení trvá?“

„Ne. Zmizela.“

„To jste byla střelci tak blízko?“

„Ne. Vůbec jsem ji neviděla.“

„Ji?“

„Poznala jsem střelu. Používám stejné. Domácí výroba, tak jak nás to učili.“

Wright pronesl tlumeně pár peprných kleteb,

„Ferrellová toho člověka zná?“ zeptala se Mira.

„Známe ji oba,“ odpověděl Wright. „Duša Popovová. Vrstevnice a konkurentka Ferrellové. Obě se živily jako nájemní zabijáci na bezvýznamných úkolech, dokud je obě nenaverbovala ilegální žoldácká organizace Armed Response. Potřebovali ženské v terénu a v těch dvou rozpoznali přirozené talenty. Cvičili je společně a z obou se staly vynikající odstřelovačky. Pár let bojovaly na jedné straně, ale myslím, že spolu nikdy moc nevycházely. Armed Response se rozpadla po tom, co CIA vyšetřováním a pak i zákrokem vyšachovala ze hry šéfy organizace. Ferrellová i Popovová se opět ocitly na volné noze, jen už teď byly mnohem nebezpečnější. Popovová se rozhodla pracovat pro Rusy a od té doby nám dělala problémy. Studená válka sice možná oficiálně skončila v osmdesátých letech, ale v tichosti pokračovala dál až do toho globálního posunu. Svým způsobem vlastně pokračuje i teď. Nejednou jsme se ji pokoušeli odstranit a nikdy jsme neuspěli.“

„Protože jste nikdy neposlali mě,“ ozvala se ve sluchátkách Ferrellová. „A díky za to zavzpomínání.“

Wright jako by věděl, co Ferrellová udělá teď, a velice hlasitě vyjel: „Ferrellová, ať vás ani nenapadne pokoušet se o pronásledování. Slyšíš mě, Kat?“

Po chviličce ticha Ferrellová odpověděla: „Promiň, Wrighte. Jsem jediná, kdo ji může dostat. Když se budu motat kolem vás, jsem jen snadný terč.“

„Ty?“ ozval se Cruz. „A co my?“

„Nejdřív bude chtít sejmout mě. Ona ví, že jediná já jsem pro ni opravdové ohrožení.“

„A co když neuspějete?“ zeptala se Whitneyová.

„Tak jste všichni mrtví.“

To bylo poslední, co od Ferrellové slyšeli, protože pak si vypnula spojení. Wright se na okamžik zatvářil kysele, ale rychle se ovládl. Vytáhl mačetu a protáhl se kolem Whitneyové a Merrilla. „Dokud se Ferrellová neohlásí, platí dvojnásobná rychlost postupu.“

„A pokud se neohlásí?“ otázal se Merrill.

„Pak poběžíme pořád.“

Toho se Merrill bál. Byl v poměrně dobré kondici a slušnou vzdálenost dokázal uběhnout, obával se však, že jeho stárnoucí tělo nestačí ostatním. Váha plné torny a obrovské XM-29, která mu byla přidělena, mu ztěžovaly i pouhou chůzi; běžet pak celé hodiny pro něj vůbec nepřicházelo v úvahu. Když se Wright vrhl do džungle a v běhu kolem sebe sekal a švihal mačetou, ohlédl se Merrill po dceři. Tvářila se ustaraně. „O mě si nedělej starosti,“ prohlásil. „Já to zvládnu.“

Byla to však lež. Pokud Ferrellová neuspěje, on bude první, kdo odpadne. A slabý příslušník tlupy, který se opozdil za ostatními, býval vždycky jako první usmrcen predátorem. Zákon přírody. Merrill si začínal uvědomovat, že v Antarktidě nic jiného neplatí.

Vyrazil kupředu s Vesuviem v patách. Mira se rozběhla za ním následována Cruzem, který čekal, aby vyrazil jako poslední. Postupovali maratonským tempem, obíhali stromy a vyhýbali se jim a prodírali se šlahouny a trním, aniž by si dopřáli jakoukoliv pauzu. Jako by se sama džungle snažila bránit jim v postupu. Merrill přibouchl dvířka fantazii a soustředil se na běh. Věděl, že pokud se bude zamýšlet nad silami, které jdou proti nim, bude se mu hůř dýchat a zbytečně se připraví o energii.

Vzpomněl si na proslulý výrok prezidenta Franklina D. Roosevelta: „Jedinou věcí, ze které musíme mít strach, je strach sám.“ Merrill teď už věděl, že se Roosevelt mýlil. Nikdy nenavštívil Antarktos.

KAPITOLA 36

Ian Jacobson s potěšením kvitoval, že ostatní stačí jeho tempu. Neobtěžoval se s prosekáváním podrostu. Dokonce ani nezpomalil, když mu trny začaly rvát nohy. Drát se houštím rychlostí téměř maximální docela fungovalo; fungovalo to vlastně tak dobře, že měli den náskok oproti plánu a nejspíš byli ze všech týmů v celém závodu nejdál. Samozřejmě že dostat se k cíli nemuselo být vůbec to nejtěžší; nejtěžší nejspíš bude ho pak udržet. Jedinou výhodou, pokud cíl zajistí jako první, bude čas. Čas na přípravu.

Jak Jacobson zhluboka dýchal otevřenými ústy – přesně tak, jak ho učili, že se to nemá dělat – ucítil ve vzduchu cosi odporného. Něco jako smrt.

Pachuť i zápach zmizely se závanem větru právě tak rychle, jako se objevily. Stromy se jim nad hlavami zakývaly a zavrzaly ve větru. Obrovité listy o sebe zapleskaly. Stromy dělaly značný hluk. Jacobson věděl, že kvůli hluku způsobenému jak jejich vlastním během, tak větrem mezi stromy, budou mít potíže zaslechnout případné blížící se nebezpečí, ale při tempu jejich postupu bylo velmi nepravděpodobné, že by narazili na nepřátelskou jednotku.

Proto běžel. A také z toho důvodu, že měl v oblibě extrémní fyzickou zátěž. Prostě miloval příval endorfinů vyplavovaných při intenzivním běhu. Umožňovalo mu to uvolnit se a nechat myšlenky volně plynout. Antarktida se stala obrovskou záhadou. Nejen že roztála, ale byla plná nového života. Vzpomněl si na svoji sbírku knih s mytologickou tematikou a napadlo ho, jestli někdy toto území navštívil někdo z jejich předků.

Když s rodiči jako malý kluk navštívil jezero Loch Ness, byl jím fascinován. Za ty tři dny, které u jezera strávili, sice nic neobvyklého nespatřili, jemu však stačily povídačky domorodců, aby se chytil. Vrátil se sem jako teenager, to už ovšem s vlastní expedicí. Nijak ho neodrazovalo, že nemá žádné vybavení kromě staré kamery na osmimilimetrový film s dvojnásobným ohniskovým přiblížením. Pronajal si člun a na celý den vyrazil na jezero. Na sklonku dne měl desetisekundový záběr tříhrbého objektu, který rozčeřil hladinu. To stačilo, aby se dostal do zpráv a věnoval se svému koníčku o to usilovněji dál.

I když se později dal k armádě – cítil potřebu být u toho, když se něco děje – volný čas věnoval bádání nad dalšími záhadami. V Kanadě pátral po fenoménu zvaném Sasquatch. V Mexiku ho zase hodně zaujala la Chupacabra. V Kongu Mokèlé-mbèmbé. Procestoval svět a pátral po jeho největších živoucích divech a teď se účastnil závodu uprostřed toho největšího divu světa. Fakt, že se sem dostal, v něm vyvolával směsici pocitů. Připadal si poctěn a zároveň pociťoval nábožnou úctu i pokoru. Jako by najednou směl vycestovat na Mars.

Jacobson pohroužený do vlastních myšlenek si nevšiml té prohlubně, jež se před ním nečekaně otevřela. Zakopl a upadl. Pod sebou měl terénní zlom s prudkým propadem o dobré tři metry. Jak padal, natáhl Jacobson paže, zachytil se za nízko dosahující větev a určitě si tak ušetřil pár zlomenin. Trup mu švihem přepadl přes hranu svahu, nohy však zůstaly na zemi a za ně ho rychle vytáhl jeden z Francouzů.

Než mu mohl poděkovat, zbystřil všechny smysly. Do nosu ho udeřil smrad, jako by tu někde hnil zapomenutý steak. Do uší mu zazvonila kakofonie zvuků připomínající vřískající ptáky. Ten rámus se ozýval zdola – z míst, kam málem spadl.

S Francouzem se na sebe podívali, zatímco zbytek týmu za nimi zpomalil. Všichni instinktivně vytáhli zbraně. Jacobson se přikrčil a plížil se k okraji srázu. Když přes něj nahlédl, naskytl se mu neuvěřitelný pohled na hejno – pokud se to tak dalo nazvat – velkých ptáků vysokých nejméně metr. Černým hřbetem a bílým břichem připomínali tučňáky. Dlouhé, jasně oranžové peří jim vyrůstalo nad očima v jakémsi hřebínku a rozbíhalo se po hlavě do stran. Křidélka měli tak chabá, že nejspíš k letu nemohla ani sloužit, stáli však na mocně vyhlížejících nohou a pyšnili se ostrými, zakřivenými zobany. Pět jich skřehotalo a oklovávalo mrtvé tělo.

Mrtvola byla neidentifikovatelná, mrtvolou však rozhodně byla již delší dobu. Francouz se k němu doplížil. „Mon Dieu, co je to?“

Jacobson zavrtěl hlavou. Neměl ponětí. Dokonce ani v mytologii nebyly o ničem takovém záznamy. Vypadali jako tučňáci nadupaní steroidy a křížení s pštrosem. Ať to však bylo cokoliv, tým neměl čas se jimi zabývat.

Francouz byl jiného názoru. „Zajímalo by mě,“ pronesl, ale to už mířil, „jak to může chutnat.“

Jacobson mu položil ruku na zbraň a opět zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ zeptal se Francouz. „Máme náskok a vhodnější čas na přestávku jsme si ani nemohli vybrat.“

„Přestávka bude, až řeknu…“ Jacobson si všiml, že ptáci ztichli. Pohlédl dolů. Čtyři z pěti civěli nahoru a jejich tmavé oči ho přímo probodávaly. Pátého nebylo nikde vidět.

Jen záblesk oranžové barvy prozradil útočícího ptáka, který vyrazil z houští po Jacobsonově levici a vrhl se mu po hrdle. Puška byla pro rychlou reakci, zdvižení a zamíření příliš těžká, dlouhá a neohrabaná, Jacobson proto vytrhl z pouzdra nůž a širokým obloukem se rozmáchl. Ucítil, jak se čepel zařízla do masa, a slyšel, jak se ptačí skřek změnil v zabublání. Jacobson se při výpadu skrčil a pták ho přeletěl. Dopadl na Francouze. Muž s křikem vyskočil. Pták byl sice mrtvý, ale jeho krev Francouze potřísnila od hlavy až do pasu.

Jacobson se otočil k ostatním ptákům. Všichni čtyři zbývající tam dosud byli a dívali se. Oni si ho měřili. Nedávali na sobě znát žádný strach z člověka. Jacobson se na svých cestách za odhalováním starých mýtů setkal tváří v tvář s mnoha velmi nebezpečnými predátory a viděl i ty nejhorší z nich, jak před lidmi přikrčeně ustupují. Tihle tvorové byli z jiného těsta. Vůbec se mu to nelíbilo.

Zdvihl pušku a už se chystal to hejno rozprášit. Než však stačil vypálit první výstřel, ptáky zaujalo něco jiného. Všichni čtyři prudce natočili hlavy vpravo a upřeně se zahleděli do hlubin pralesa. Peří na hlavách se jim varovně naježilo. Aniž by vydali jediný zvuk, všichni čtyři skokem zmizeli v džungli.

Francouz zvedl zabitého ptáka do výšky a zeptal se: „Teď ho můžu sníst?“

Francouzi se zbytečně starají o jídlo, pomyslel si Jacobson. Vyrazil mu ptáka z rukou. „Zahoď to, opičáku!“

Francouz se na okamžik zatvářil uraženě, pak si ale všiml, že ostatní míří zbraněmi do okolní džungle ve směru, kterým se ti ptáci dívali, než uprchli. Zdvihl zbraň a zamířil rovněž.

„Co je?“ zašeptal.

„Něco horšího,“ odpověděl Jacobson a kývl tam, kde ptáci původně hodovali. V dálce se tam zakymácel strom, zapraskal a padl. „Něco mnohem horšího.“

KAPITOLA 37

Whitneyová si všimla, jak klesá teplota, zatímco sestupují ze svahu dolů, ale klenba větví nad jejich hlavami jim důvod ochlazování tajila až do chvíle, než se dostali dolů. Na úpatí svahu stromy prořídly a mezi nimi se objevil modravý pruh. Po další minutě chůze se ocitli na břehu ohromného jezera.

Bylo tak veliké, že nedohlédli na protější břeh, a zleva doprava se táhlo od obzoru k obzoru. Vzduch tu byl o poznání chladnější než v pralese a čerstvý větřík donesl k Whitneyové svěží vůni kvetoucích stromů a vlhké hlíny. Whitneyové to připomnělo jaro v Nové Anglii. Byla to rozhodně příjemná změna oproti zatuchlému vedru pralesa.

Vesuvius byl téhož názoru. Vrhl se do vody, důkladně se nachlemtal a brodil se dál. Jeho hlasité oddechování a vyplazený jazyk vypadaly den ode dne namáhavého pochodu v dusivém horku hůř, teď se však jeho výraz změnil. Už to byl zase ten spokojený, veselý hafan.

Whitneyová se naklonila a nabrala si vodu do dlaní. Když se napila a chladná, průzračně čistá voda jí protekla hrdlem, měla pocit, jako by ožívala. Uvědomila si, že pije nejspíš tu vůbec nejčistší vodu na planetě. Nepochybně to byl ještě nedávno tisíciletý ledovec, který tu uchovával vydatnou zásobárnu vody chráněnou před vším znečištěním světa. Napila se znovu a usmála se. Kam se hrabou Poland Springs. Pak si vzpomněla, že Poland Springs jsou pohřbeny pod obrovskou vrstvou sněhu a ledu, a už jí ta voda tolik nechutnala.

„Ferrellová, jsi tam?“ promluvil Wright do mikrofonu headsetu. „Slyšíš mě?“ Whitneyová slyšela jedinou odezvu, kterou byl hlasitý praskot statických výbojů. Ta kakofonie byla tak hlučná, že si Wright strhl headset z hlavy.

„Nefunguje?“ zeptala se Whitneyová, ačkoliv to věděla.

Wright zavrtěl hlavou. „Interference.“ Obrátil se k ostatním. „Jsme bez spojení, takže se všichni budou držet na doslech.“

Odpovědí mu bylo několikeré přikývnutí.

Voda a ochlazení, které jim jezero poskytlo, byly pro ně sice požehnáním, poloha jezera však zároveň představovala problém pro pokračování v cestě. Pokud by je obcházeli, mohlo to znamenat týden cesty navíc, možná i déle. Whitneyová pohlédla na otce. „Víš, kde jsme?“

Merrill se rozhlédl po okolí. „Nemám tušení.“ Plácl Wrighta po zádech. „Vypadá to, že jste si nevybrali správného člověka.“

„Nic vám tu není povědomé?“ zeptal se Wright, shodil ze zad tornu a postavil ji na břeh těsně k vodě.

„Ani trochu,“ odvětil Merrill. „Uvědomte si, že vás neprovádím u nás po městě. Tohle je celý kontinent. Mohl bych tu prožít celý život a pořád bych tohle místo nemusel znát. Já… no tedy…“

Whitneyová sledovala otcův pohled. Díval se do dálky na jakousi horu. „Co je to?“ zeptala se.

„Ten husí krk,“ odvětil a ukázal na vrchol hory, kde kamenný výstupek skutečně připomínal husí hlavu i se zobákem.

„Takže víte, kde jsme?“ otázal se Wright.

Merrill se usmál a přikývl. „Když jsem tu byl naposled, byla tu bezmála kilometrová vrstva sněhu a ledu.“ Rozhlédl se a ukázal. „Stál jsem tamhle. Teď to tu vypadá přece jen jinak.“

„Já jsem tu nebyla nikdy,“ ozvala se Whitneyová. „Kdy jsi tu byl?“ V okamžiku, kdy tu otázku vyslovila, už jí litovala. Bylo pošetilé se ptát, protože odpověď vlastně znala.

„S tvou matkou,“ odpověděl Merrill a díval se kamsi do azurově modré hladiny jezera. „Tohle by se jí moc líbilo.“

„Já vím,“ řekla Whitneyová. „Třeba to vidí.“

„Dobrý pokus, mladá dámo.“ Merrill se slabě pousmál. „Ale já vím, že ty v Boha nevěříš. A já nevěřím, že ona nás vidí. Mrtví už s námi nejsou.“

Whitneyová zavrtěla hlavou. Hodně depresivní víra. „Ty umíš utěšit.“

„Ale jistěže umím,“ namítl Merrill. „Já se s tvou matkou zase setkám. To o tvoji duši si dělám starosti.“

„To nemusíš,“ řekla Whitneyová. Musela si však přiznat, jak ji těší, že na ní otci pořád ještě záleží. Vždycky se staral o nadpozemské věci – o lidské duše – ačkoliv jeho posedlost minulostí měla jeho psýchu v područí mnohem víc než zájem o přítomnost. Teď se jí však zdálo, že se otec mění. Jako by nad ním minulost ztrácela vládu. V jejich rozhovorech obvykle převládaly myšlenky o dávných civilizacích, biblických příbězích a dinosaurech. V poslední době však jako by se daleko víc zajímal o to, co je tady a teď. O ni.

„Modlím se za tebe každý večer,“ řekl Merrill. „Aby tě chránil. A abys mi odpustila.“

Whitneyová pohlédla otci do očí. Vlhce se leskly. „Zapomeň na to, táto. Není to tvoje vina.“

„Měl jsem tam být.“

„Já ti nevyčítám, žes odešel,“ prohlásila. „Teď už chápu, jakou jsi musel cítit prázdnotu po tom, co máma… Nemůžeš si dávat vinu. Nemohl jsi udělat nic, čím bys tomu zabránil.“ Objala ho. „Je to stará historie.“ Usmála se. Tenhle výraz otec s oblibou používal, když byla malá. Vždycky z toho měl legraci. Teď poprvé s ním dokázala jeho humor sdílet.

Oba se zasmáli. Merrill se odtáhl. Oči měl sice ještě vlhké, už se však usmíval. „Jak stará – egyptská?“

„Předsumerská,“ odvětila Whitneyová.

Merrill se uchechtl. „Moje oblíbené období!“

„Hele,“ vložil se jim do toho Cruz, „nechtěli byste těch rodinných keců už nechat? Jde z vás na mě migréna.“

„Měl vy jste vůbec matku, Cruzi?“ zeptala se Whitneyová a dala si záležet, aby to znělo hodně sarkasticky.

Cruz se snažil najít nějakou vtipnou odpověď, ale na nic nepřišel. Proto jen tlumeně španělsky zaklel.

Whitneyová se otočila k Wrightovi, který si přerovnával obsah torny. Na zemi vedle něj ležel úhledně složený hranatý balík jakési modré látky. „Máte představu, kudy to jezero obejdeme rychleji?“

Wright ukázal rovně před sebe přes hladinu. „Tudy.“

„To určitě,“ broukla Whitneyová. „Ale tak dobrý plavec zase nejsem.“

Wright se usmál. „To já taky ne.“ Zatáhl za šňůru připojenou k tomu modrému balíku, které si Whitneyová až dosud nevšimla. Ozval se sykot. Za pár sekund se na hladině pohupoval robustní nafukovací člun. „Skautík, ne?“

Whitneyová povytáhla obočí.

„To jezero je na satelitních snímcích,“ vysvětlil jí Wright. „Ono není dobré pouštět se do závodu, když člověk neví, jak vypadá trať.“ Natáhl ruce ke Cruzovi, který z torny vytáhl dvě složená pádla, zasunul díly do sebe a jedno podal Wrightovi. „Všichni na palubu.“

Vesuvius nadšeně vyběhl z vody a všechny pocákal. Nevinně vzhlédl a vyštěkl. Whitneyová se na psa podívala a v tu chvíli pochopila, že mají problém. „Co s ním?“

Wright se sehnul, a zatímco psu prohlížel drápy, Vesuvius mu olízl obličej. Uhnul dalšímu olizování a otočil se k Merrillovi. „Člun je docela pevný a měl by těm drápům odolat, ale lepší bude nic neriskovat. Předpokládám, že nůžky na nehty s sebou asi nemáte, co?“

Merrill ustaraně zavrtěl hlavou. Ani Whitneyové nebylo lehko u srdce. Stačilo se na člun jen podívat, aby jí bylo jasné, že Vesuviovy drápy by s nafouknutými polštáři udělaly krátký proces. Už se chystala požádat, aby něco vymysleli. Nesnesla by pohled na otce, který ztrácí dalšího člena rodiny. Ale Wright si i teď věděl rady.

Opět hrábl do torny a vylovil dva páry ponožek. Poklekl k Vesuviovi. „Pac,“ zavelel. Vesuvius zdvihl jednu přední tlapu a Wright mu na ni navlékl ponožku. Zopakoval to ještě třikrát, až pes vypadal jako navlečený do kamaší. Wright luskl prsty směrem ke Cruzovi. „Lepicí pásku.“

Cruz zavrtěl hlavou. „Tolik cirátů kvůli psovi.“ Pásku však Wrightovi podal. „Co když ji budu potřebovat?“

„Já jí tolik nespotřebuji,“ namítl Wright, zatímco páskou omotával ponožky, aby nesklouzly. Když byl hotov, pohladil Vesuvia po hlavě. „Hodný kluk.“ Vysloužil si tím od Whitneyové zářivý úsměv. Opětoval jej a pásku vrátil Cruzovi. „Můžeme vyrazit.“

Whitneyová si dokázala docela dobře představit, že by se do chlapa, jako je Wright, mohla zamilovat. Už delší dobu však měla pocit, že má něco s Ferrellovou. Zdálo se, že si velice dobře rozumějí, i když dělali všechno pro to, aby to utajili. Ať už to byla ženská intuice nebo něco jiného, Whitneyová vycítila Wrightovy obavy, když Ferrellová vyrazila za Popovovou. Od té doby pozorně pátral po jakémkoliv zvuku z džungle, ale netvářil se přitom jako odhodlaný obránce. V očích měl naději, ale když se nic neozývalo, mohl předstírat, jak chtěl, a zklamání stejně neutajil. Skautík a nájemná vražedkyně. Whitneyová zavrtěla hlavou. To jsou věci. Věděla, že ho musí trápit pomyšlení na to, že postupují dál bez ohledu na Ferrellovou, zároveň jí však bylo jasné, že neměli na vybranou. Ferrellová už je možná po smrti, a pokud by nešli dál, mohli by ji brzy následovat.

Když vypluli, využila Whitneyová relativní pohodlí člunu k uvolnění a odpočinku. Wright a Cruz vytrvale pádlovali a člun ukusoval z hladiny metr za metrem. Whitneyová si sundala tornu, zula si boty, natáhla se, a když se k ní přitulil Vesuvius a ona si smočila nohy v ledovcové vodě, začala pozvolna klimbat.

Zatímco na ni přicházela dřímota, nechávala Whitneyová myšlenky volně plynout. Myslela na to, co otec říkal o Bohu. Jeho víra byla tak pevná, že ji bylo těžké ignorovat. Znala otce jako mimořádně inteligentního muže. Stále to však byl její otec a jeho náboženské přesvědčení u ní vždycky narazilo. Po těch dramatických změnách, jež se udály po celém světě, a po katastrofách, jež je oba postihly, však i ona zatoužila po nějaké formě útěchy.

Otec je přesvědčen, že se s matkou opět shledá. Ona však ví, že se se Samem neuvidí už nikdy. Prostě je pryč. Tomu věří zase ona. Její otec lpí na naději, kterou ona nedokáže pochopit. Není to jen naděje, že se opět shledá se svými blízkými; je to cosi hlubšího, niternějšího, něco, co se nezměnilo, ani když celý svět kolem něj vzal zasvé. Jediné, co se na celém světě nezměnilo, je otcova víra, a to o mnohém vypovídá. Poprvé v životě pocítila… zájem o to, v co otec věří. Znala ty běžné věci, které se vykládají v kostele, ale nechápala, jak může otec doopravdy věřit takovým pošetilostem ani jak si to, co zná z historie, srovnává s tím, co stojí v bibli. Ještě než na ni dolehl spánek, slíbila si, že se ho na to zeptá.

To poslední, co vnímala, byla šplouchající voda a roje bublin stoupající z hloubky pod nimi.

KAPITOLA 38

Příval ponižujících nadávek, jímž se Popovová v duchu zahrnula, byl horší než jakákoliv fyzická bolest, kterou kdy pocítila. Poprvé za celou svoji kariéru minula. A ze všech terčů zrovna tenhle…!

Neměla tušení, jak mohla Ferrellová vycítit její přítomnost. Byla ukrytá tak dokonale, že spatřit ji nemohla v žádném případě. Nepoužila žádný parfém a byla zamaskovaná hlínou a listím. I vítr vál směrem od Ferrellové, takže ani ucítit ji nemohla. Popovová byla naprosto nehybná, schovaná v houští a dívala se ze svahu dolů, když Ferrellovou uviděla plížit se džunglí.

Ani se jí nechtělo věřit, že jí tak přeje štěstí a že jako první potkala právě Ferrellovou. Zamířila optickým zaměřovačem, jemně položila prst na spoušť a zvolna stiskla. Při pohledu přes zaměřovač se jí zdálo, že mířila dobře. Ferrellová padla naznak. Když však dopadla, její tělo nezplihlo. Ferrellová sebou mrštila vzad, v pádu se překulila a skrčila se za strom.

Popovová vyskočila sotva sekundu poté, co si uvědomila, že minula, a vrhla se stranou do džungle. Věděla, že poté, co odhalila svoji pozici, na sebe odveta nedá dlouho čekat. Vzápětí rozmetala místo, kde se až dosud skrývala, exploze, která jí podrazila nohy. Znovu se zvedla a začala kličkovat mezi stromy, aby ji bylo co nejobtížnější zaměřit. Věděla, že ji Ferrellová bude pronásledovat, a při té myšlence se neubránila úsměvu.

Hra na kočku a myš začala. Zbývalo už jen zodpovědět jedinou otázku – kdo hraje kočku a kdo bude myš.

Asi po kilometru běhu Popovová zpomalila. Nikoliv únavou, nýbrž proto, že objevila vynikající místo, odkud by mohla na Ferrellovou zaútočit ze zálohy. Mohyla z vysokých kamenů, které vypadaly skoro jako otesané, se tu tyčila do výšky téměř deseti metrů a dosahovala tak málem až k zelené pralesní klenbě. Jak lezla po tom kamenném svahu vzhůru, naskýtal se jí čím dál lepší výhled do okolní džungle. Odsud bez problémů uvidí, až se bude Ferrellová blížit.

Když dolezla na vrchol, připravila si Popovová pušku a položila ji na plochý kámen. Jakmile se otočila, aby si ke zbrani lehla, poprvé se podívala na opačnou stranu té mohutné kamenné mohyly. Od podívané, která se jí naskytla, nedokázala odtrhnout zrak. Viděla vyhloubenou jámu o průměru snad půl kilometru. V ní byly rozptýleny další veliké kameny. Některé byly ještě zčásti pohřbené v zemi, jiné se jako nedodělané sochy tyčily nad povrchem a vypadaly jako napodobeniny těch, které objevila nedávno, jen bez jakéhokoliv výrazu.

Byl to lom. A ty kameny byly otesané lidmi.

Bylo to sice zajímavé, ale ona se nemohla starat o kameny. Rozhodně ne, dokud se tu někde pohybuje Ferrellová. Nejprve se Popovová vypořádá s ní, a až ji přijdou Američané hledat, budou na řadě i oni. Sjela na břicho a uchopila pušku. Pozorně pátrala pohledem v okolí po jakémkoliv, byť i sebenepatrnějším náznaku pohybu. Ferrellová nebude snadný terč – zvlášť ne teď, když si je nebezpečí vědoma – ale k úkrytu Popovové se nemůže přiblížit, aniž by se odhalila.

Deset minut uběhlo jako nic. Dalších dvacet minut už se vleklo. A celá následující hodina byla hotovým utrpením. Napadlo ji, jestli se Ferrellová nepřidala ke svému týmu a nepostupuje dál. Tuto možnost však vzápětí zavrhla. Stačilo jen vzpomenout si, jak pomalu a metodicky Ferrellová pracuje. To Popovová je rychlý zabiják.

Uvědomila si, že Ferrellová s největší pravděpodobností poznala, kdo po ní střílel. Pokud našla kulku, pak se Popovová prozradila určitě. Proto také Ferrellová postupuje tak pomalu. Snaží se Popovovou připravit o trpělivost.

To jí ale nevyjde, pomyslela si Popovová. Byla odhodlána čekat třeba celý den a celou noc, pokud toho bude zapotřebí. Ferrellová si může jít tak pomalu, jak jen chce, ale smrti neunikne tak jako tak.

Den se vlekl. Popovová nechala myšlenky volně plynout, smysly však měla stále zbystřené na maximum. Myslela na to, jak rychle Američanka její střele doslova uhnula. Nedokázala stále přijít na to, jak odhalila její přítomnost. Od společných známých slyšela, že Ferrellová má jakýsi šestý smysl, který ji varuje před nebezpečím. Vždycky byla přesvědčená, že je to jen propaganda, kterou šíří sama Ferrellová, aby zastrašila své nepřátele, teď už si tím ale tak jistá nebyla.

Rychle tu myšlenku zaplašila.

Zvedl se silnější poryv větru a stromy se rozkývaly. Mohutné listy zašustily, kmeny začaly skřípat a vrzat. Pokud Ferrellová čekala na vhodný okamžik k přiblížení, pak právě nadešel. Dívala se, jak kolem ní stromy doslova tančí. Sluneční světlo filtrované klenbou olistěných větví kreslilo obrazce po pralesní půdě. Popovová dál soustředěně sledovala okolí přes zaměřovač na pušce připravená kdykoliv vypálit.

Světlo kolem Popovové se pohybovalo spolu se stromy, na ni však náhle padl nehybný stín. Okolní prales byl stále v čilém, živém pohybu, nad ní však cosi zakrylo světlo. Někdo nad ní stál.

Popovová se obrátila jako kočka, tasila pistoli a během několika sekund vyprázdnila celý zásobník. Mačkala spoušť tak dlouho, dokud se neozvalo cvaknutí naprázdno. V ohromeném tichu civěla vzhůru. Uvědomila si, že to střílení bylo nejspíš vůbec to nejhorší, co ji mohlo napadnout. To monstrum, jež schytalo všechny střely, a přece zůstalo stát, tím jen pobavila. Z hrudníku toho obrovitého kolosu sice prýštila krev po střelných ranách, obluda však nedávala najevo žádnou reakci. Jen si ji prohlížela jako dítě, kterému se dostala do ruky lupa a teď studuje mravence.

Popovová zavřeštěla jako hejkal. To bylo to poslední, co stihla, než z ní život vyprchal.

Ferrellová ztuhla.

Slyšela ty výstřely a pak i výkřik. Popovová.

Postupovala ve výšce kývajícími se korunami stromů směrem k místu, kde věděla, že se Popovová bude schovávat. Pořád byla o krok napřed. Sledovala Popovovou, jak se ukrývá v houští. Dokonce jí dopřála první výstřel. Bylo to fér. Věděla, že je to jediná rána, kterou si Popovová vystřelí. Nepočítala však s tím, že ji o Popovovou někdo jiný připraví dřív, než se k ní dostane ona sama.

Postupovala nyní rychleji a z jedné koruny do druhé skákala zdánlivě bez opatrnosti. Když už se teď nemusela bát, že odněkud mezi stromy přisviští kulka odstřelovače, mohla využít své příslovečné kočičí mrštnosti. Rychle překonávala zbývající vzdálenost, a když se ocitla nad tou kamennou mohylou, strnula na místě a nastražila sluch.

Nic neslyšela. Když se důkladně rozhlédla po okolí, všimla si, že v dálce se skupina stromů kývá a vlní, jako by tamtudy vál silný vítr. Na kilometry daleko neviděla nic než vrcholy stromů splývající ve smaragdově zelený příkrov. V dálce se rýsoval horský hřbet. Transantarktické pohoří, usoudila. Kromě toho bylo vidět jen modré nebe a jinak nic. Pohlédla zpátky do míst, kde se pohybovaly stromy. Opět se mírně zakývaly ve větru. Víc nic.

Ferrellová sklonila hlavu a zahleděla se mezi listím přímo do míst, kde se ukrývala Popovová. Její odstřelovačská puška ležela na balvanu – ohnutá a zlomená – uprostřed karmínové rudé kaluže krve, jež odkapávala po kamenech.

Ferrellová sice nedokázala pochopit, co se s Popovovou stalo, jedno však bylo jasné – je po smrti. Zbyla po ní jen ta krvavá šmouha.

Prásk! Strom, na němž visela, se otřásl a padal, jako by ho zdola někdo podrazil. Jak se kmen řítil k zemi, Ferrellová se vymrštila a zůstala viset na sousedním stromu. Povolila sevření a sjela po kmeni na zem. Tam, aniž by se ohlížela, se dala okamžitě do běhu.

Ať už Popovovou zabilo cokoliv, vrátilo se to, aniž by si toho ona vůbec všimla. Popovovou to zamáčklo jako komára. Umělo se to nenápadně pohybovat – a zabíjet – tak dokonale, že ani Ferrellová se tomu nemohla rovnat. Věděla, že by neměla sebemenší šanci. Za ní se lámaly stromy a země se třásla. Honilo ji něco opravdu velikého.

A teď to začalo řvát.

KAPITOLA 39

I když Wright s Cruzem pádlovali usilovně a člun rychle překonával plochu jezera, Merrillovi to stejně připadalo jako lenivý odpočinkový den v New Hampshiru na jezeře Winnipesauke. Winnipesauke je ale samozřejmě pohřbeno pod ledem a sněhem stejně jako převážná část Spojených států a on se už nikdy nepodívá na jeho břehy ani nenavštíví malebná historická města v jeho okolí. Wolfeboro, Meredith, Laconia, Alton Bay… to všechno je pryč. Merrill vzdychl a zahleděl se ke břehu. Stará města New Hampshiru budou brzy nahrazena novými v Antarktosu.

Merrill už totiž začal Antarktidu nazývat jejím starším jménem Antarktos. Připadalo mu to vhodnější, ačkoliv si byl jist, že nakonec bude kontinent přejmenován úplně, protože už ani v Antarktidě neleží. Odtrhl zrak od pobřeží a znovu se zahleděl na papírovou plachtu, kterou měl rozloženou na klíně – mapu Piriho Reise.

Až dosud neměl vůbec čas si ji prostudovat. Nyní proto využil času, který mu plavba přes jezero poskytla, aby si ji důkladně prohlédl a pokud možno vštípil do paměti.

Rozlišení mapy bylo pozoruhodné, a ačkoliv byl kontinent po tisíce let pokryt ledem, topografie terénu se příliš nezměnila. Ledovcová údolí byla sice nyní větší a hlubší, led však světadíl ochránil před působením erozních sil, které jinak kontinenty přetvářejí – před větrem, vodou, přílivovými a odlivovými vlnami a dalšími přírodními jevy. Proto dnes byla mapa Piriho Reise stejně přesná, jako byly původní dokumenty před nějakými dvanácti tisíci lety.

Pečlivě do ní byl zakreslen každý výběžek i sebenepatrnější záliv pobřeží. Nechyběla ani povodí řek a některé geografické prvky ve vnitrozemí. Povrch mapy pokrývala pohoří a jezera. Merrill mapu otočil a přejel prstem do míst, kde se domníval, že právě jsou. Na mapě bylo i jezero, které právě překonávali. Vlévalo se do něj několik řek a jedna velká by z něj měla směřovat do oceánu. Pokud by potřebovali cestu k moři, pak by bylo nejvhodnější zkusit právě ji.

Merrill si v mapě prohlížel okolí jezera a objevil hned několik zajímavých prvků. Za nimi, v místech, odkud přicházeli, by se měla nacházet veliká jáma posetá skalami. Ve vodě samotné bylo nakresleno několik protáhlých tvorů. A před nimi byla nakreslena dvojice tančících lidí… nebo snad opů. Merrill si nemohl pomoci. Musel uvažovat nad tím, jestli jsou ostatní prvky na mapě stejně přesné jako prvky geografické. Neměl však jak si to ověřit.

Nebo snad ano? Přejel prstem zpátky k oceánu zhruba trasou, kterou podle jeho názoru prošli, a dostal se až ke svému údolí. S potěšením zjistil, že v mapě je zakreslená i zeď. Podle mapy byla mnohem delší, klesala do údolí a dál se pak táhla podél mořského pobřeží. Na opačné straně zdi, kam se nikdy nedostal, však bylo zakresleno něco, co by na této mapě skutečně nečekal. Město – veliké a impozantní. Jako by bylo vytesáno do úbočí hory a vybudováno z právě tak přitesaných kamenů. A vedle města byla obrovská, pečlivě zakreslená stopa téměř o velikosti města samotného.

Merrill ucítil, jak ho vzrušením mrazí v zádech. Mapa potvrzovala jeho nálezy. Nejen že naznačovala, že je tu toho k objevování daleko víc, ale ta obrovská stopa prozrazovala, že lidé, kteří tam žili, byli neobyčejně velicí.

Merrill už se chystal se svým zjištěním seznámit Wrighta a Cruze, když se Mira na přídi člunu s vřískotem probudila a ucukla nohama z vody, kde si je až dosud máčela. Vesuvius vyskočil s ušima našpicovanýma a ocasem staženým mezi nohy.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Merrill.

Mirabelle se rozhlédla po člunu a pak po modravém jezeře, jako by po něčem pátrala.

„To musel být ošklivý sen, co?“ ozval se Cruz. On i Wright přestali veslovat a ruce jim automaticky sjely ke zbraním.

Zavrtěla hlavou. „To nebyl sen. Něco se mi dotklo nohy.“

Wright hned upustil veslo a zdvihl XM-29. „Máte představu, co to mohlo být?“

„Ne,“ řekla. „Ale bylo to hladké. Skoro jemné.“

Vesuvius se náhle rozštěkal a díval se přitom do vody. Znělo to však spíš dovádivé než vztekle a hříva na krku, kterou obvykle ježil tváří v tvář nebezpečí, zůstávala zplihle ležet. Něco tam rozhodně bylo.

Wright s Cruzem mířili do vody a čekali, až se objeví jakýkoliv náznak nebezpečí, po němž by mohli zahájit palbu. Merrill se zahleděl do jezera a pak zpátky do mapy, kde byli ve vodě zakreslení ti protáhlí tvorové. Na papíře nevypadali nijak strašidelně, ale člověk nikdy neví. Jen ten jejich tvar mu byl nějak povědomý. Ta zvířata měla tvar torpéda s očima na jednom konci a tělem kuželovité se zužujícím. Co jen to může být?

Po nárazu zespodu do dna člunu Merrill pochopil, že to zjistí co nevidět. Wright a Cruz přecházeli ze strany na stranu a pátrali po jakémkoliv terči, žádný se však nevynořoval. Když se Merrill ohlédl dozadu, spatřil, jak se vodou mihl zhruba třímetrový temný stín. „Páni,“ hlesl a polkl naprázdno.

„Páni co?“ zeptal se Wright.

Zdola, z hlubin jezera, zazněl děsivý jekot. Znělo to strašlivě hlasitě a nelidsky.

Merrill na okamžik ztratil řeč.

„Co jste viděl?“

„Je to veliké,“ vypravil ze sebe Merrill. „Možná tři metry.“

„Přepnout na výbušné střely,“ nařídil Wright. „A pozor na člun.“

Cruz přikývl, přepnul a znovu zamířil. Wright střelil nechápavým pohledem po Merrillovi a pak po Mirabelle, kteří jako by byli vodou hypnotizovaní. „Na co čekáte?“

Merrill zdvihl svoji XM-29 a nejistě se postavil. Pružné dno člunu se mu pod nohama prohýbalo. Neměl ani ponětí, jaké je to střílet z pušky, nemluvě pak o výkonné zbrani na výbušné náboje. Napadlo ho, že by asi pro všechny bylo bezpečnější, kdyby mu to nedávali do ruky. Náraz zespoda do dna člunu se opakoval a Merrill ztratil rovnováhu. Jak padal, zavadil prstem o spoušť. Vypálená střela hvízdla nad hladinou a na blížícím se břehu rozpůlila vedví strom. Neuvěřitelný zpětný ráz zbraně vymrštil padajícího Merrilla do vzduchu. XM-29 mu vyletěla z rukou a dopadla na dno člunu.

Merrill a roztříštěný strom dopadli do vody současně.

Když se vynořil a rozkašlal se, uvědomil si hned dvě věci najednou. Za prvé – voda byla ledově studená. Vzduch nad ní byl hotová parní lázeň, ale voda si udržela ledovcový chlad. Napadlo ho, že to jezero musí být hluboké hezkých pár stovek metrů. Ten druhý pocit byl daleko palčivější – ať už tady vodu brázdilo cokoliv, mířilo to rovnou k němu.

V tu chvíli hladinu nedaleko Merrilla rozčeřil temně šedý hřbet.

Vesuvius se rozštěkal a užuž se odrážel ke skoku do vody. Mira ho udržela jen s vypětím všech sil. „Zastřelte to!“ zaječela.

„Je moc blízko!“ namítl Wright. „Přepnout na konvenční střely!“

Zatímco Wright s Cruzem rychle přepínali režim palby na svých zbraních, stvůra se přiblížila a Merrill na její šedé kůži rozeznal světlé a tmavší skvrny. A náhle mu došlo, co to je. „Nestřílet!“ vykřikl.

Kreatura se hnala dál a vrazila Merrillovi do prsou. Nebyl to tvrdý náraz, ale stáhlo ho to pod vodu. Stačil se ještě nadechnout a už byl pod hladinou. Až tam se mu naskytl pohled na to zvíře osvětlené slunečním svitem pronikajícím sem shora. Dívalo se na něj velkýma černýma očima, v nichž nebylo ani stopy po zášti. Když se ten tvor odvrátil, Merrill byl volný.

Merrill se jedním tempem dostal na hladinu, kde ho popadly Wrightovy a Cruzovy paže, a než se stačil poprvé nadechnout, byl zpátky ve člunu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho Mira.

„Dobré, je to dobré,“ odpověděl se širokým úsměvem.

„Je z něj loco,“ prohlásil Cruz.

„Vždycky jsem byl tak trochu blázen,“ řekl Merrill. „Ale žádné nebezpečí nám nehrozí.“

„Ta potvora se vás snažila sežrat, člověče!“

„Ne, je jen zvědavý… a není tam jen jeden.“

Člun schytal další náraz. Všichni se zahleděli do vody. Velké zvíře se mihlo těsně kolem nich. Cruz zalícil.

„Ne!“ vykřikl Merrill a odstrčil zbraň. „Vždyť je to jen tuleň!“

Cruz se zatvářil zmateně. „Tuleň?“

„Jsou to tuleni Weddellovi,“ vysvětloval Merrill. „Žerou jen ryby. Žádné nebezpečí nám nehrozí.“

„Tuleni žijí v oceánu,“ namítl Wright. „Jak se dostali sem?“

„Z jezera do oceánu vede řeka,“ vysvětloval Merrill dál. „Je i na mapě Piriho Reise. Pokud tuleni žili v tomhle jezeře, ještě než Antarktida zamrzla, mohli při zamrzání kontinentu migrovat do oceánu. Když pak světadíl roztál, genová paměť jim zavelela k návratu. Musí být přizpůsobení k životu ve slané i sladké vodě.“

Právě v tu chvíli obrovský tuleň Weddellův vystrčil hlavu z vody a tázavě si je prohlížel. Wright se zasmál. „To mě podrž.“ Tuleň mrskl mohutnými vousisky a odfrkl si.

Mira se vyklonila ze člunu a pohladila zvíře po hlavě. „Ty jsi jen takový zvědavý kluk, viď?“ Tuleň se potopil zpátky a pod vodou opět vyrazil ten rezonující zvuk. „A hlučný.“

Vesuvius zaštěkal a znovu se pokusil skočit do jezera. Vypadalo to, že by si chtěl pohrát s novým kamarádem. Mirabelle ho pevně držela a sledovala valící se bubliny. Tam dole se pohybovalo něco hodně velikého.

Z vody se vynořilo hejno snad dvaceti tuleňů. Jejich velikost se pohybovala od necelých dvou do tří metrů. Obeplouvali v elegantních kruzích člun, šťouchali do něj, hráli si mezi sebou a prohlíželi si návštěvníky. Cruz a Wright se znovu dali do pádlování, zatímco Mira a Merrill se věnovali tuleňům, povídali si s nimi a natahovali se k nim. Našli si přátele.

Tuleni je doprovodili až k pobřeží a čekali zhruba deset metrů od břehu, zatímco se osádka člunu vyloďovala. Whitneyová se rychle rozloučila s Argusem, jak si pojmenovala velikého samce, který se na ně připlul podívat jako první. Pak už se vydali na cestu. Zanedlouho je opět pohltila temná džungle, kde na ně čekalo něco mnohem méně přátelského.

KAPITOLA 40

Jacobson přes svalovou křeč dál pozorně mířil, ačkoliv neměl na co. Ze svého postavení těsně nad místem, kde zpozorovali ty podivné ptáky podobné tučňákům, do okolní džungle valný výhled neměli. Viděl jen svůj tým v těsné formaci za svými zády a Francouze připraveného k obraně. Ale odkud přijde útok?

Několika mezerami v podrostu neviděl Jacobson dál než na nějaké tři metry. Viditelnost prakticky nulová. Mohl jen doufat, že ať tam na ně číhá cokoliv, hledá se mu cíl právě tak obtížně.

Mezi stromy k nim dolehl zvuk připomínající tření smirkového papíru o kámen. „Co to je?“ zašeptal Francouz.

Jacobson ho sjel vzteklým pohledem, pokrčil rameny a přiložil významně prst na ústa. Zbytečně se starají o jídlo a jsou moc hluční, doplnil si svůj názor na Francouze. A pak se rozezněl ten křik. Znělo to, jako když se rozhudruje hejno obrovských vzteklých krocanů. Působilo to směšně a děsivě zároveň. Muži namířili zbraně do směru, odkud se to ozývalo, a vyčkávali. Věděli, že je nesmysl střílet dřív, než se terč skutečně objeví.

Jacobson si příliš pozdě uvědomil, jakou osudnou chybu udělali, když si nehlídali týl. Stačil jen uhnout stranou a strhnout s sebou Francouze. Útok přišel zezadu. Z lesa se vyřítily olivově zelené postavy s rudohnědými pruhy. Kolem nich se rozprsklo mračno listí a větví.

Vystřelit stačili jen několikrát. Během deseti sekund byli všichni jeho muži mrtví. Jacobson si ty kreatury mohl pořádně prohlédnout, teprve když začaly jeho spolubojovníky požírat. Dinosauři. Dlouzí byli tři až pět metrů. Těkali žlutýma hadíma očima sem a tam a chňapali po sobě rozeklanými zuby připomínajícími dýky, jak se každá ta bestie snažila urvat si pro sebe tělo, které by mohla sežrat. Ostrými spáry muže přimáčkli k zemi a pak už z nich rvali kusy masa i s oděvem a vším ostatním. Hltali to najednou. Žádné hašteření, žádná rivalita, prostě hostina.

Jacobson s Francouzem se snažili odplížit se od toho masakru tak nenápadně, jak jen to šlo, když vtom se za nimi zachvěla země. Otočili se a zjistili, že ta největší stvůra stojí hned za nimi. Byla to snad desetimetrová bestie, která vypadala, že dokáže dospělého chlapa spolknout nadvakrát. Hlavu měla nízko skloněnou a celé tělo napjaté, připravené zaútočit.

Muži ztuhli. Obrovská nestvůra se předklonila, jako by si byla jistá, že její hypnotizovaná kořist se nedokáže ani pohnout. Nejprve přičichla k Jacobsonovi, pak obrátila hlavu k Francouzi. Když ucítila jeho zakrvácenou uniformu, ucouvla, vyrazila znovu ten divoký krůtí křik a vrhla se kupředu. Francouz zmizel v rozevřené tlamě až po ramena. Stvůra ho zvedla do vzduchu a zatřepala s ním. Francouzův zoufalý řev rázem utichl.

Jeden z menších dinosaurů přilákaný hlukem obrátil pozornost k Jacobsonovi. Z hrdla se mu vydral ječivý výkřik a pak zvíře zaútočilo. Rychlost dodal Jacobsonovi strach, rozhodnutí vyšlo z letitých zkušeností, odhodlání a výcviku. Vytrhl ze závěsu na prsou blůzy granát, zároveň vyškubl pojistku a hodil ho té bestii rovnou do otevřené tlamy. Reflexy měl dinosaurus skutečně bleskové. Sklapl čelisti, aby mu sousto neuniklo, a vzápětí granát spolkl.

„No,“ broukl Jacobson, „tak to nebyl dobrý nápad.“

Uskočil před obrovským dinosaurem a vrhl se do hloubky tří metrů rovnou do té jámy, v níž ještě před chvílí hodovali divocí ptáci. Když dopadl, vyrazil si dech, takže se sotva hýbal, přece jen se mu však podařilo nějak se přitáhnout pod převis. Shora zazněla tlumená exploze a současně s ní se po džungli rozletěly cáry dinosauřího masa. Pralesem se rozezněla kakofonie skřeků, jak někteří dinosauři prchali a jiní, zranění, se svíjeli na zemi. Ta největší obluda opět vztekle a divoce zavřískala. Jacobson cítil, jak se pod desetimetrovým dinosaurem třese země. Ta bestie ho hledala.

Jacobson se přikrčen odplížil do džungle tak daleko, až měl jistotu, že se dostal z dohledu. Pak se rozběhl tempem, proti němuž byla původní rychlost jejich postupu naprosto směšná. Věděl, že při takovéto rychlosti bude muset zastavovat častěji a na delší dobu, šlo mu však o jediné – být od toho dinosaura co nejdál.

Pohlédl na rukávy blůzy a uviděl kapky krve, které na něm ulpěly po explozi. Byl celý pokrytý krví té nestvůry. Nepotrvá dlouho a půjdou po něm. Měl jedinou šanci – co nejrychleji ze sebe ten pach nějak smýt a pokračovat dál. Bez zastavení prchat, dokud se nesetká s americkým týmem. Pokud jsou tedy Američani ještě naživu.

KAPITOLA 41

Po překonání jezera postupovali poměrně hladce. Vzduch tu nebyl tak vlhký a mezi novými druhy stromů, které teď v antarktickém vnitrozemí rostly, slunce pronikalo snáz. Stromy tu byly vysoké snad třicet metrů, jako by byly živeny nějakým nadpřirozeným hnojivem, a jehličím připomínaly borovice. Na konci každé jehlice byla červená bobulka. Stromy vydávaly jemně citrusovou vůni, která se tu mísila s přirozeným odérem dřeva a hlíny.

Ferrellovou už neviděli týden a vzdali se naděje, že se s ní ještě někdy setkají. Wright byl čím dál zamlklejší a uzavřenější. Řekl jim, že hledat ji nepřipadá v úvahu; nemají na to čas a od místa, kdy se jejich cesty rozdělily, už urazili téměř dvě stě kilometrů. Pokud je naživu, nemají žádnou záruku, že postupuje stejným směrem. Klidně mohou být čtyři sta kilometrů od sebe. To rozhodnutí ho zjevně bolelo, nejspíš ještě víc než všechny ostatní, Merrill však věděl, že má pravdu.

Toho večera rozbili tábor hned, jak slunce zapadlo. Měli náskok proti plánu a byli vyčerpaní. Rozdělali oheň a nad plamenem hned po stažení a vykuchání upekli nějakého malého chlupatého savce, kterého se jim podařilo ulovit. Merrill se sice neubránil pocitu viny nad tím, že sní tvora, který se právě vrátil do života po dvanácti tisících let anhydrobiotické hibernace, věděl však, že jen maso mu pomůže udržet si sílu, a poprvé za celé ty týdny si připadal skutečně spokojený. Byl za to tak vděčný, že se rozhodl za všechny odříkat děkovnou modlitbu.

Poděkoval Bohu za to, že je navzdory všem útrapám ochránil, a požádal ho o bezpečný návrat Ferrellové a o pomoc pro nadcházející týdny. Když skončil, vzhlédl a s uspokojením si všiml, že Wright neslyšně pronesl „amen“ a pak teprve otevřel oči. Pak uviděl, že se na něj z opačné strany ohniště usmívá jeho dcera.

„Zapomněl jsi na jídlo,“ řekla.

Merrill si v duchu vybavil svoji modlitbu. Skutečně se zapomněl zmínit o jídle. „On ví, že jsme za ně vděční,“ prohlásil pak chabě, zatímco Bohu v duchu za jídlo děkoval.

Wright úlovek naporcoval a naservíroval v nevelkých kovových vojenských ešusech, které si s sebou nesli. Nandal každému jeho porci a všichni se pustili do jídla. Pořádnou porci dostal dokonce i Vesuvius, i když ji tvořilo hlavně to, co by nejedli ostatní – srdce, játra a jazyk. Zjevně mu to nevadilo. Byl najedený a natažený dřív, než Merrill stihl svoje maso vůbec ochutnat.

Hned při prvním soustu Merrilla překvapila křehkost masa. Možná že byl Wright kuchař, než se dal k armádě. Bylo to chutné a po zvěřině to bylo cítit skutečně jen nepatrně. A protože opravdové maso neměl v ústech už celé týdny, měl Merrill dojem, že v životě nic chutnějšího nejedl.

Zjevně nebyl s tímto názorem osamocen. Deset minut nepadlo kolem ohně ani slovo. Všichni si vychutnávali jídlo. Když z úlovku zbyly jen kosti, všichni se s plnými břichy natáhli a vychutnávali si pocit nasycenosti.

Jako první promluvil Cruz. „Takže vy vážně věříte všem těm věcem o Bohu z bible?“ Díval se přitom na Merrilla.

„Věcem o Bohu z bible?“

„Adam a Eva. Potopa.“

Merrill přikývl. „To věřím.“

Cruz se posadil a předklonil se. „Proč? Myslím – jsou pro to nějaké hmatatelné důkazy? Kdyby byl celý svět zatopený, nezůstalo by… já nevím, prostě něco? Neviděl jsem ještě, že by něco vědecky dokazovalo potopu světa.“

„Tak to máte štěstí.“

Merrillovi neušlo, jak se Mira začíná usmívat. Věděla, jak rád se baví na toto téma.

„Jak to?“ otázal se Cruz.

„Protože já jsem vědec,“ odvětil Merrill.

Cruz se široce usmál, až se mu ve svitu ohně zaleskl udržovaný chrup. Zdálo se, že na toto téma se bude bavit rád i on. „No, jestli máte nějaký důkaz, tak jen do toho, pane vědec.“

„Doktor vědec, když dovolíte.“ Merrill se napřímil a zhluboka se nadechl. Už nějakou dobu nepřednášel a uvědomil si, jak se těší, až si ověří, jestli si ještě dokáže vybavit látku a oslovit skeptické posluchačstvo. „Tak tedy potopa světa. To je téma, o kterém se živě diskutuje a kterému většina lidí buďto věří, nebo je zavrhuje.“

Cruz přikývl. „To by šlo.“ Ukázal si na bradu, jako by říkal „tak do mě“, a nahlas Merrilla vyzval: „Do toho.“

„K nejběžnějším argumentům proti potopě patří co? Ví to někdo?“ Merrill se snažil odhadnout vědomosti posluchačů. Jak je na tom Mirabelle, věděl, ale u ostatních jistotu neměl.

„Nedostatek vody,“ řekl Wright.

„Správně,“ přisvědčil Merrill. „Ale tento názor je mylný. Jak víte a teď jste i poznali z vlastní zkušenosti, ledový příkrov může roztát. Už jen to samotné dramaticky zvýší hladinu vod na planetě. Během posledního posunu mohly ledovce zůstat po určitou dobu roztáté. Dále jsou tu obrovské podzemní zásoby vody. Tato voda za odpovídajících podmínek – řekněme při prudším posuvu zemské kůry – může být uvolněna na povrch a dál planetu zaplavovat. K tomu všemu navrch tu jsou pak geografické možnosti, o kterých se uvažuje skutečně jen zřídka. Mariánský příkop v Tichém oceáně je hluboký 11 000 metrů. Předpokládáme sice, že příkop již v době potopy existoval, ale co když byl vytvořen až potopou?“

„Tlak vody a zeslabená kůra,“ doplnil Wright.

„Přesně tak!“ Merrill sice nebyl v přednáškovém sále, toto prostředí však bylo stejně příhodnější. Ostatní to brzy pochopí. „Hladina vody klesla poté, co se otevřely oceánské příkopy, ledovce znovu zmrzly a voda na souši se nakonec vsákla zpět do podzemí.“

„A co Gilgameš?“ ozvala se Whitneyová.

Merrill věděl, že se nakonec chytí. Znala historii právě tak dobře jako ti nejlepší myslitelé, jen ji učili lidé bez vize a s omezeným viděním světa. Podle Merrillova názoru si věda s náboženstvím vyměnily místa. Věda se nyní obává doopravdy hledat pravdu a místo toho lpí na několika pohodlných teoriích. O Velkém třesku a evoluci se teď ve školách učí jako o faktech, Merrill však věděl, že jakékoliv důkazy obou teorií jsou dosud sporné, jinak by už nebyly označovány za teorie.

Žádné přechodové druhy nebyly nikdy objeveny. A nějaké pozorovatelné reliktní záření v dalekých hlubinách pravesmíru může být sotva důkazem existence „Velkého třesku“, o němž si věda vytvořila celou historii. Merrill byl vždy přesvědčen, že jeho vědečtí kolegové prostě vyznávají své vlastní náboženství; stejně jako mnoho dalších uznávaných náboženství i toto bylo pohodlné, protože je bylo vždy možné podle vlastních potřeb měnit.

Věda nového věku.

Víra stavěná nad nevyvratitelné důkazy.

Věda se drží fikce vytvářené lidmi s nesčetnými akademickými tituly, kteří formulují své výsledky a teorie tak, aby vyhovovaly jejich osobním stanoviskům. Parodie na opravdovou vědu, jaká nemá obdoby od časů, kdy bylo Koperníkovo dílo De Revolutionibus Orbium Coelestium v roce 1616 římskokatolickou církví zaneseno na index zapovězených knih. Současná věda je nová církev, která opravdovou vědu potlačuje právě tak efektivně, jen se proti tomu nevznáší tolik námitek. Věda je v tichosti dušena muži a ženami, kteří o sobě tvrdí, že ji podporují. To Merrilla dráždilo, nějak však vycítil, že tohle jeho posluchači slyšet nechtějí.

Whitneyová pokračovala: „… a jak vysvětlíš všechny ty další kultury, které mají svůj mýtus o potopě? Příběh o Gilgamešovi není jediný. To přece víš. Není pravděpodobné, že starověcí Židé prostě převzali mytologii jiných kultur?“

„Fakt, že mýtus o potopě zná tolik dalších kultur, jen podporuje biblickou verzi. O potopě se vypráví po celém světě. K tomu mohlo dojít jen díky tomu, že se ten příběh ústně předával z generace na generaci počínaje těmi, kdo potopu přežili – Noem a jeho rodinou.“

„Tak?“ ozvala se Whitneyová. „To je tvoje vysvětlení?“

„Čekalas víc?“ Merrill se v duchu ušklíbl. Byl přesvědčen, že Whitneyová předpokládala, že ho dostane do pasti a zažene do kouta, ale tohle byla jednoduchá otázka, na niž existovala jednoduchá odpověď. Rozhodl se to skupině vyložit. „Pětadevadesát procent mýtů o potopě uvádí, že byl veškerý zemský povrch pokryt vodou. Ve starověkém světě to bylo přijímáno jako fakt. Sedmdesát procent jich tvrdí, že přežití světa bylo závislé na nějakém plavidle. Šedesát sedm procent uvádí, že byla zachráněna i zvířata. Podle osmaosmdesáti procent byla spasena vyvolená rodina. Mám pokračovat?“

Whitneyová se pokorně usadila. „Dobře, dobře, tak dál, prosím.“

„To je všechno zajímavé,“ vložil se do toho Cruz, „ale kde jsou hmatatelné důkazy? Můžete tvrdit, že ty příkopy vznikly po potopě, ale nemáte důkaz. Chci fyzický důkaz, člověče.“

„Sediment,“ řekl Merrill. „Sedimentární hornina se tvoří pod vodou, když se kusy horniny rozpouští a usazují na jiném místě. Jde o to, že sedmdesát procent povrchu planety je pokryto sedimentární horninou, která mohla vzniknout jedině pod vodou.“ Merrill zdvihl vztyčený ukazovák. „A než cokoliv řeknete – zbytek zemského povrchu je tvořen sopečnými, vyvřelými a metamorfovanými horninami, které jsou trvale tvořeny geologickou činností Země. Proto je docela dobře možné, že byla kdysi v minulosti celá planeta pokryta vodou.“

Cruz se uchechtl. „Voda přece nemohla pokrýt hory.“

Teď byla s pochechtáváním řada na Merrillovi. „Sedimentární hornina byla objevena na vrcholu Mount Everestu.“

„Aha.“

„Je to tak, Cruzi. Dokonce i nejvyšší hora světa byla kdysi pod vodou. To je vědecky dokázáno. Uvědomte si ale prosím, že na rozdíl od mých protějšků jsem já ochoten uvažovat i o jiných možnostech. Je možné, že na místě Everestu byla vodní plocha, možná dokonce oceán, ještě před vznikem hory. Já netvrdím, že mé názory jsou vědecká fakta, jen že jsou ty důkazy přesvědčivé; ale protože to dodává věrohodnosti biblickému líčení, věda to bezvýhradně zavrhuje. A přesto věřím, že je to pravda.“

Wright ožil. „Nikdy jsem si nedokázal představit, jak by se do archy mohli vejít od každého živočišného druhu na Zemi dva jedinci. Nejsou těch druhů miliardy?“

„Dnes ano,“ řekl Merrill. „Existují však klíčové druhy, u nichž nové variace vznikají přírodním výběrem a křížením. Dokonalým a extrémním příkladem jsou psi.“ Vesuvius zvedl hlavu. „Ty ne, Vesuvie.“ Hlava zase klesla. „Noe nemusel vzít na palubu archy každé psí plemeno; tehdy ani neexistovala. Pár vlků stačil, aby se po tisících let v dnešním světě rozšířily tisíce ras psů, vlků a dalších psovitých šelem. A totéž platí i o každém jiném živočichovi na planetě. Z jednoho klíčového páru mohou časem vzniknout nesčetné variace. Vaše miliardy se tím snižují na osmnáct tisíc. Pár tisíc můžeme dokonce ještě přidat na druhy, které během těch posledních dvanácti tisíc let vyhynuly. Vzhledem k rozměrům uvedeným v bibli mohla archa docela dobře pojmout a unést odhadem 137 000 živočichů. Skutečný počet živočichů na palubě přitom byl kolem pětasedmdesáti tisíc. A zabrali pouhých šedesát procent lodního prostoru. Tím nám čtyřicet procent místa na ohromném plavidle zbývá jako obytná a skladovací plocha. Věda uplatněná bez předsudků na teorii potopy nenachází jedinou vadu.“

Ve skupině zavládlo ticho, jak všichni vstřebávali získané informace. Merrill s potěšením kvitoval, že se nikdo hned nezačal hádat. Oni mu skutečně naslouchali. Dokonce i Mirabelle.

„Takže vy doopravdy věříte, že tu potopu přežil jen Noe s rodinou a těmi zvířaty?“ otázal se Cruz.

„Ano,“ odvětil Merrill, sotva to však vypustil z úst, už si uvědomil, jak nepřesně se vyjádřil. „Tedy vlastně ne.“

To Miru překvapilo. Upřeně se na otce zadívala a zeptala se: „Kdo tedy ještě?“

Merrillovi vířil hlavou roj myšlenek. Jak to, že jej to nenapadlo dříve? Přitom to měl přímo pod nosem. „Nefilové.“

Než to mohl Merrill vysvětlit nebo doložit, přervalo mu nit myšlenek zapraskání, které se ozvalo z lesa. Wright s Cruzem byli okamžitě v akci. Během několika sekund měli zbraně připravené k výstřelu. Vesuvius však jen našpicoval uši a povytáhl obočí. Merrill věděl ještě dřív, než se objevila, že je to Ferrellová.

Prodrala se houštím obklopujícím tábor a dosedla na zem vedle Merrilla. Ten v tu chvíli děkoval Bohu, že Cruz ani Wright nemají nervózní prsty, jinak by Ferrellová s největší pravděpodobností byla po smrti. Podle toho, jak vypadala, však usoudil, že k tomu nemá daleko tak jako tak. Wright odložil zbraň, skokem byl u ní a zachytil ji do náruče právě včas, aby se nezhroutila.

„Oheň,“ řekla chraplavým, přiškrceným hlasem. „Uhaste oheň.“

KAPITOLA 42

Váha výbušnin upevněných kolem pasu al-Azizův postup zpomalovala, on však věděl, že právě tohle bude nakonec klíčem k jeho úspěchu, takže své břímě trpělivě snášel a plahočil se dál. Utrpení učiní jeho odměnu o to skvělejší a na ničem jiném nezáleží.

Na okamžik ho napadlo, jak si asi vede zbylých dvanáct buněk. Střetly už se s nepřítelem? Stali už se z nich mučedníci? Ačkoliv si to nepřiznal, Abdulova společnost mu scházela. Měli v tom být společně a bojovat bok po boku. Jenže Abdul položil život předčasně. Ba co horšího – nepodařilo se mu zabít ani jediného sionistu. A tak je teď al-Aziz sám a sám také musí čelit strachu společnému všem mučedníkům – strachu ze smrti. Rychle takové myšlenky zaplašil, jak ho to učili. Vedou k pochybnostem, ty zase k váhání a nakonec k selhání. Je sám. Taková je vůle Alláhova. A on neselže.

Al-Aziz se zastavil, otřel si pot z očí a rozhlédl se po okolí. Džungle se jen hemžila roji drobného, vztekle bzučícího hmyzu, žádný však – díky Alláhovi za to – neměl zájem o jeho měkké maso. Žár však začínal být nesnesitelný a al-Azizovy modlitby a prosby o ochlazení Alláh zatím nevyslyšel. Kůži měl al-Aziz celou lepkavou potem a vlhkostí, díky níž se mu nepříjemně lepil i oděv. Pronikavý odér pralesa už necítil. Ne snad proto, že by les přestal páchnout, nýbrž z toho důvodu, že al-Aziz přestal dýchat nosem. Pachy to byly často silnější, než se dalo snést, a odporná směsice vlhkosti, prachu, pylu a komárů mu ulpívala v nose. Usoudil proto, že nejlepší bude, když se soustředí jen na další postup a na útrapy tohoto světa raději zapomene.

Zatoužil po suché, vyprahlé poušti. Tam by v poledním slunci při teplotě mnohem vyšší než tady mohl kráčet a zůstal by příjemně suchý. Napadlo ho, proč vlastně jeho lid tak touží po této zemi. Vždyť páchne. Její strategická hodnota je ovšem nepopiratelná. Díky ní se Američané již v novém světě znovu nestanou supervelmocí a dveře pro nastolení nového světového řádu Arabské aliance budou otevřeny. Takový je cíl. Taková je vůle Alláhova.

Když si zhluboka lokl z polní lahve, pokračoval al-Aziz v cestě. Mačeta se mu míhala v rukou a klestila mu cestu podrostem.

Voda, kterou vypil, mu během několika minut unikla póry ven. Rychle se dehydroval a těžké nohy ho nutily zastavit. Jenže to si nemohl dovolit. Nezdolná vůle sloužit Alláhovi jej poháněla kupředu. Půda se mu pod nohama náhle propadla. Al-Aziz klopýtl kupředu a s roztaženými pažemi padal. Gravitace i setrvačnost jej srazily z jakéhosi svahu.

Jeho pád zastavil až náraz, při němž sebou škubl, když si vzpomněl na tu spoustu trhavin kolem pasu. Smrti se nebál, ale pokud by nesplnil úkol a nedosáhl mučednictví, nedočkal by se kýžené odměny. To by byl strašlivý osud. Když popadl vyražený dech, posadil se a vzápětí přestal dýchat znovu.

Naskytla se mu podívaná na masakr, jaký v životě neviděl. Před sebou měl poházená, rozervaná a ohlodaná těla. Jednou viděl člověka, kterého okusovali zdivočelí psi. Tohle bylo něco horšího. Tyhle muže rozervalo a konzumovalo něco skutečně velkého. Možná že těch kreatur bylo dokonce víc. Al-Aziz se zvedl, sesbíral poházené věci, které se mu tu pádem rozsypaly, a přistoupil k té spoušti blíž. Útočnou pušku AK-47 držel ustrašeně namířenou před sebou a postupoval krůček za krůčkem. Pozorně si prohlížel ta těla.

Když našel dvě vojenské známky a všiml si barvy pleti tam, kde na těch mužích ještě nějaká kůže zbyla, usoudil, že to byl evropský tým. Na okamžik zadoufal, že se ve svém počátečním zhodnocení jejich osudu zmýlil. Zapátral po stopách exploze.

Srdce se mu na okamžik zatetelilo radostí, když objevil místo, kde se zjevně přehnala tlaková vlna. Maso a krev tu byly velice povědomým způsobem rozstříknuty. Jenže se mýlil. Množství trhavin, jaké měl u sebe každý člen každé buňky, by pokácelo stromy v okruhu patnácti metrů. Tahle exploze byla příliš malá. Ze všeho nejspíš to vypadalo na granát.

Jak al-Aziz pátral po dalších stopách, narazil v džungli na místo bez keřů a stromů. Kdosi tu proklestil stezku směřující k jihu. Jako by mu tu sám Alláh přichystal cestu.

„Alláh buď pochválen!“ vykřikl al-Aziz. Teprve nyní pochopil, jaká je pravda. Jeho úkol je tak posvátný a Alláhovi na něm tak záleží, že sám sestoupil mezi smrtelníky, aby mu připravil cestu a pobil jeho nepřátele. Alláh sestoupil na zem, aby al-Azizovi pomohl a ukázal mu, kudy ke spáse.

Příval adrenalinu z tak fantastického zjištění al-Azizovi rozbušil srdce, fyzického vyčerpání způsobeného dehydratací jej však nezbavil. Ohlédl se zpět po zmasakrovaných tělech a nedaleko zohavené paže si na zemi všiml polní lahve. Přiskočil k ní a zvedl ji – a byla plná! Lačně se z ní napil, a když dopil, připnul si ji na opasek.

Alláh mu ukázal cestu a poskytl mu zásoby, aby mohl pokračovat ve spravedlivém džihádu. Al-Aziz se rozběhl. Po proklestěné stezce postupoval rychleji než předtím a věděl, že ho nakonec zavede k jeho nepřátelům. A pak rovnou k Alláhovi, kde na něj čeká odměna.

KAPITOLA 43

Tábor sbalili hned, jak do pralesa pronikly první sluneční paprsky. Zbytek noci strávili tím, že Ferrellové ošetřovali její četná zranění. K nim mohli připočíst jak spoustu oděrek a tržných ran od trnů, tak dva zlomené prsty na levé ruce. Vypadala, jako by za sebou měla pár kol s Mikem Tysonem v letech jeho vrcholné formy. Její kdysi tak chladné a soustředěné tmavé oči nyní těkaly z místa na místo. Pátrala po nebezpečí jako poraněné zvíře.

Tlumeným, chraptivým hlasem jim vypověděla svůj příběh. Nezapomněla ani na náhlou a strašlivou smrt Popovové. Pak americkou snajperku pronásledovalo džunglí cosi, co nedokázala popsat jinak než jako „něco hodně velkého“. Viděla jen následky útoku toho stvoření na Popovovou a jeho ničivou sílu cítila, když to lámalo a vyvracelo stromy jako třísky zapíchané do hlíny. Vzpomínkami na to, co viděla – nebo vlastně pořádně ani neviděla – byla viditelně otřesena, a raději proto přeskočila až k tomu, jak svému pronásledovateli konečně unikla. Skočila totiž z útesu vysokého dobrých třicet metrů do hluboké vodní tůně, kde si o dno polámala prsty. Doplavala ke břehu, vrhla se do pralesa a postupovala dál v jejich původním kurzu. Během té strašlivé honičky přišla o tornu i o zbraně. Všechno obětovala v zájmu rychlosti.

Když si ji Whitneyová teď prohlížela, jak nese Merrillovu XM-29, připadala jí sice samá podlitina a potlučená, jinak se však pozoruhodně rychle vzpamatovávala. Sice nepatrně pokulhávala a zranění ji musela bolet, už to ale zase byl ten tvrdý zabiják. Whitneyová byla přesvědčena, že takovou tvrdost v ní muselo ukout dětství. Napadlo ji, jaké asi musela to dětství Ferrellová mít, když vydrží takovou hrůzu a útrapy a den nato je opět připravena bojovat. Jen její oči se změnily. Už nebyly tak uvolněné a čišela z nich ostražitost.

Whitneyová si nebyla jista, zda se vůbec chce dozvědět, co zabilo ruskou snajperku a pronásledovalo Ferrellovou. Byla ve své blažené nevědomosti docela spokojená. Její otec trval na tom, že těmi útočníky byli crylophosauři, ale nikdo tomu nevěřil. A Ferrellová už vůbec ne. Ať na ni zaútočilo cokoliv, vyvolalo to v ní pronikavý dojem bytosti inteligentní, myslící a plánující. „Žádný, ani ten sebeinteligentnější dinosaurus,“ prohlásila, „by nebyl schopen jít mi po stopě.“ Whitneyová jí věřila. Ta ženská se uměla pohybovat jako duch, když chtěla.

Den uplynul rychle a bez jakýchkoliv významnějších událostí. Nikomu nebylo nijak zvlášť do řeči. A právě během tohoto společného mlčení začala Whitneyová věnovat pozornost svým smyslům. Zvuky pralesa zněly pokojně. Kmeny stromů povrzávaly ve větru provázeny šumem jehlic s červenými bobulkami. Tu a tam se ve větvích ozval hlas některého menšího živočicha, chvílemi nějaké to zvíře i přeběhlo před nimi. Ze všeho nejnepříjemnějším vjemem se pro ni nyní stával její vlastní pach. To nebyl pach lesa; ten kdyby Whitneyová cítila, byla by víc než spokojená. Jenže nic už nepřekrylo její vlastní zápach. Při takové rychlosti postupu nebyl na nějaké koupání čas, celý tým to proto řešil velkorysým dávkováním deodorantu. Fungovalo to u všech ostatních, jen u ní ne.

Po matce zdědila bujné poprsí. A právě odtamtud, zpod těsné vojenské podprsenky tlačící jí prsa k tělu, se ten odporný zápach začínal šířit. Zpočátku byla Whitneyová schopna vlastní smrad ignorovat a snažila se myslet na něco jiného. Teď už jí to však připadalo, jako by jí někdo pověsil na krk čerstvě rozříznutou cibuli. Na nic jiného už myslet nedokázala. Musel by to být skutečně mimořádný podnět, aby její pozornost odlákal od jejího zápachu.

Když takový podnět v podobě podivného zvuku konečně přišel, byla za něj Whitneyová na okamžik vděčná. Pak jí ale ten tělesný odér vystupující z jejího poprsí začal najednou připadat jako příjemný a postupně vyprchávající sen. Prales kolem nich se rozezněl tím skřípotem smirkového papíru, který Whitneyové tolik připomínal truhlářskou dílnu. Tady v Antarktosu však věděla, že ty zvuky vydává někdo daleko nebezpečnější než parta naštvaných truhlářů.

„Crylophosauři,“ řekl Merrill chraptivě s Miřinou devítkou v ruce.

Vesuvius se zuřivě rozštěkal a chlupy na hřbetě se mu výhrůžně naježily.

„Ať zmlkne!“ nařídil Cruz. „Jenom nás prozradí.“

„Oni vědí, kde jsme,“ namítl Merrill. „Jeho štěkot je možná to jediné, co je odradí od útoku.“

Wright popadl Merrilla za ramena a pohlédl mu zpříma do očí. „Vy ty nestvůry znáte lépe než kdokoliv jiný, Merrille. Co navrhujete?“

Whitneyovou překvapila ta otcova náhlá proměna z unaveného starého vědátora a teologa v odhodlaného válečníka. „Pomalu ustupovat. Běh je jen vyprovokuje k útoku. A najít obranné postavení, které bude napadnutelné jen z jedné strany.“

„Proč ho posloucháte?“ zeptal se Cruz. „Co budeme dělat potom, až si dobrovolně zalezeme do pasti?“

Merrill se ušklíbl. „Necháme je shluknout se a zaútočit hromadně.“ Poplácal Wrightovu XM-29. „A pak se do toho pustíme.“

Cruz se nedokázal ubránit úsměvu. „Takhle se mi začínáte líbit.“

„Tak do toho,“ nařídil Wright. „Ferrellová, ty půjdeš jako první. Merrille, Whitneyová, vy jděte za ní. Já s Cruzem…“ Z Vesuviova hrdla se vydral zuřivý štěkot následovaný tlumeným zavrčením. „… a s Vesuviem půjdeme vzadu. Jdeme.“

Ferrellová vykročila jako první. Pohybovala se rychle, ale do běhu se nedala. Ostatní ji následovali v sevřeném tvaru. Děsivý skřípot zněl všude kolem.

Ferrellová našla kamenitý pahrbek který se stáčel do tvaru písmene U. Vstoupili dovnitř a s namířenými zbraněmi se obrátili do džungle. Vesuvius štěkal dál. Jako by vycítili, že mají kořist v pasti, začali se jejich pronásledovatelé ozývat hlasitým vřískotem a hrdelním chrčením. Rámus to byl skutečně pekelný.

Když sevřela XM-29, namířila a připravila se k palbě, pohlédla Whitneyová na své roztřesené ruce a uvědomila si, nač ještě není připravená.

Na smrt.

KAPITOLA 44

Obklopila ho jako nikdy předtím.

Smrt.

Generál Kuan-jin Čou už jí za ta léta něco viděl, ale při téhle podívané musel uznat, že všechno, co až dosud zažil, byla jen selanka. Muži kolem něj umírali a řvali hrůzou a bolestí.

V uplynulých pěti minutách bojovali opravdu statečně, ale řady se začínaly rozpadat. Nepřítel útočil a děsil jeho vojáky svou silou i zuřivostí. Někteří muži prostě zůstali stát, přestali střílet a jen čekali, až budou zmasakrováni. Jako dobytčata na porážce. Naprosto se se svým osudem smířili. Čou však odmítal útěk i tupé čekání. Po nejbližším útočníkovi vrhl dva granáty za sebou, a než stačily vybuchnout, zvedl zbraň jednoho z padlých a vyprázdnil zásobník. Střely se zahryzly do kůže prvního z útočníků právě ve chvíli, kdy explodovaly granáty.

Kotouč ohně a kovu milosrdně zabil dalších pár čínských vojáků v nejbližším okolí, na protivníky však jako by granáty ani pořádná dávka z útočné pušky neměly valný účinek. Pokračovali v útoku. Někteří z Čouových mužů byli prostě rozdrceni pod jejich nohama nebo rozmláceni o stromy. Další byli roztrháni na kusy. A jiní – které podle Čoua stihl osud nejstrašnější – byli pochytáni živí.

Jako Lei.

Ještě před deseti minutami vypadal svět docela jinak. Postupovali vynikajícím tempem a on nemusel zastřelit ani jediného z mužů. Byli jako dokonalý stroj, který si prohryzává cestu džunglí jako housenka listem.

Když ustaly ty zvuky z pralesa vydávané nějakými neznámými tvory, Čou nařídil zaujmout obranné postavení. Formace byla dokonalá. Jejich obrana spolehlivá. Hotová palebná přehrada.

A pak se spustil ten řev. Byl to zvuk tak hluboký a vytrvalý, až se Čou obával, že mu to natrvalo poškodí sluch. Bojový pokřik. Všude kolem nich se džungle rozvířila, jak mohutní útočníci vyrazili kupředu. Stromy se pod nimi ohýbaly a lámaly. Země se třásla.

Čoua ze všeho nejdřív napadlo, že se některému z týmů podařilo propašovat na kontinent tankový oddíl. Bylo by sice obtížné provést takovýto úkol nepozorovaně, ale byl by to mistrovský tah. Až když uviděl prvního nepřátelského bojovníka, uvědomil si, že ať Leie unesl kdokoliv, přišel shora.

Čouovi muži spustili palbu tak zběsilou, že takové peklo nemohl kontinent pamatovat. Hluk stovky pálících automatických zbraní byl ohlušující. Pak spustily svůj strašlivý chór ruční protitankové granáty. Prales v okruhu kilometru byl srovnán se zemí. Když jeho muži přerušili palbu, aby znovu nabili, zůstaly tam stát jen ty čtyři obrovské a rozzuřené obludy.

Když měli nabito, v útoku už nepokračovali. Nejen že útočníci přežili, ale zdálo se, že nebyli sebeméně zraněni. To bylo něco nepředstavitelného. Buďto dokázali střelám uhýbat, nebo je nějakým nadpřirozeným způsobem pohlcovali. Teprve když jeden z nich vykročil, uvědomil si Čou, že ta druhá možnost je skutečností. Ty kreatury pohlcovaly kulky i výbušné střely, aniž by byly jakkoliv zraněny. Stromy za jejich zády tak byly chráněny před účinky palby. Nebylo možné jim jakkoliv ublížit – neporazitelný nepřítel. A pak jeden z nich otevřel ústa a zaburácel.

Od toho okamžiku už věděl, že je i se svými muži odsouzen k záhubě, ale skládat zbraně a vzdávat se nebyl jeho styl. Vydal podruhé rozkaz k palbě, než však mohl být vypálen jediný výstřel, byli útočníci u nich a likvidovali jeho muže po pěti.

Nyní již chaos pozvolna utichal. Možná padesát mužů uniklo do džungle. Sto padesát bylo buďto mrtvých, nebo umíralo. Čou byl poslední, kdo ještě kladl nějaký odpor.

Ty čtyři bestie se k němu obrátily a vykročily kupředu. Vyprázdnil proti nim zásobník pistole, odhodil ji a zdvihl útočnou pušku jednoho z padlých. Vypálil celý zásobník jen do jediného z těch titánů a doufal, že soustředěný příval palby napáchá alespoň nějakou škodu. Každá kulka, která prorvala kůži, však vnikla do těla a prostě zmizela. Krvavá rána, která po ní zůstala, se rychle zacelila a zmizela. Jako by na zem sestoupil starověký bůh války Kuan Ti, aby dokončil to, co začalo tím kataklyzmatem.

Vystřílel veškerou munici a už byli u něj. V posledním zoufalém pokusu Čou přiskočil k jednomu ze svých mužů, který svíral pancéřovku. Popadl zbraň, překulil se a vypálil proti nejbližšímu z útočníků. Reaktivní plamen Čoua vymrštil do vzduchu a popálil mu záda. Když však dopadl na kolena, zajímal ho už jen účinek zásahu.

Ta obluda uhnula. Prostě se naklonila do strany a nechala raketovou střelu proletět. Svým tělem však bránila ve výhledu postavě, která se jí tyčila za zády. Ta dostala raketou zásah přímo do čela. Exploze hlavu urvala. Tělo se skácelo jako podťatý strom a dopadlo na několik již mrtvých vojáků.

Čou se neubránil hrdosti, že se mu podařilo zlikvidovat alespoň jednoho z útočníků. Zdálo se to nemožné, teď však konečně zná jejich slabinu. Kdyby jeho muži vytrvali v boji, mohli to pořád ještě vyhrát. Sám a neozbrojen však Čou věděl, že je ztracen.

Nejbližší z útočníků vztekle pohlédl na svého mrtvého spolubojovníka, natáhl se a popadl Čoua. Generál ucítil, jak mu pod tlakem obrova sevření praskají paže. Zkroutil se bolestí a pokusil se zařvat, strašlivý tlak mu však neumožňoval se nadechnout. Vzápětí ucítil rychlý, tvrdý úder do zad. Tlak pominul, vystřídán vichrem, který mu cuchal vlasy.

Když Čou otevřel oči, naskytl se mu neskutečný výhled. V dálce viděl hory. A obrovské jezero. Za ním terén prudce stoupal. Dole pod sebou měl zelenou klenbu pralesa. Letěl výš a výš a na okamžik se jej zmocnil pocit, že se nějakým kouzlem vznesl a přeletí džungli celou.

Teprve když opět převládla gravitace a on začal padat do pralesa, pochopil, co se stalo. Byl odhozen. Vymrštěn do vzduchu jako kámen. Potlačil výkřik a připravil se na smrt. Bojoval dobře. Neustoupil ani před nepřekonatelnými překážkami a zabil jednoho z těch obrovitých mužů.

Náraz listoví byl v pádu mnohem tvrdší a málem jej zbavil vědomí. Natolik však ještě vnímal, aby na zlomek sekundy zaslechl praskot vlastní páteře tříštící se o kmen stromu.

Byl mrtev dřív, než dopadl na zem.

KAPITOLA 45

Jak crescendo strašlivého křiku připomínajícího ptáky v agonii sílilo, poznala Whitneyová, že crylophosauři volí stejnou strategii, jako když se s nimi střetla poprvé. Skřípavý zvuk, který podle ní ty stvůry vydávaly třením své drsné kůže o kůru stromů, přerostl ve vzrušený jekot. Jak se z chóru stávala vřava, cítila Whitneyová, že na sebe útok nedá dlouho čekat. Věděla, že dosud nezaútočili jen díky statečnému Vesuviovi, který byl odhodlán neuhnout ani před jistou smrtí.

Stál v čele skupiny s chlupy naježenými, zuby vyceněnými a ušima našpicovanýma. Byl připraven zaútočit, i kdyby v tom měl zůstat sám. Pochopitelně že pokud byli crylophosauři skutečně tak schopnými predátory, jak tvrdil Merrill, neměl pes šanci.

„Jestli jste to ještě neudělali, přepněte si na výbušné střely.“ Nadskočila leknutím, jak ji Wrightův hlas vytrhl z úvah, ale udělala, co nařizoval.

Houští v okolí kamenného valu se zachvělo. To byla finální fáze přípravy crylophosaurů k útoku. Stejně to dělali tam u té zdi. Whitneyové už bylo jasné, k čemu je to užitečné. Nebýt XM-29 v rukou, byla přesvědčená, že by se všichni proměnili ve skrčené uzlíčky třesoucí se hrůzou a trpně čekající na smrt.

„Až dám povel,“ ozval se Wright, „spustíte palbu ze všech hlavní.“

Odpovědí mu bylo několikeré pokývnutí naznačující, že jsou připraveni. Whitneyová si všimla, jak se její otec podíval na titěrnou devítku, kterou držel v ruce, a zamračil se. Vytáhl hbitě svůj starodávný meč a rozkročil se jako nějaký chvastoun z dávných pověstí. Situaci zvládal dobře. Mnohem lépe než ona.

S výjimkou dětství Whitneyová nikdy nebyla ochotna ani uvažovat o nějakém posmrtném životě. Nebyla snad přímo ateistka, ale neviděla žádný důkaz, který by potvrzoval nebo vyvracel jakoukoliv víru. Byla překvapena a poněkud otřesena důkazy potopy světa, které předložil její otec. Zvlášť to na ni zapůsobilo ve světle těch změn, jimiž nedávno prošla celá planeta. Pokud měl otec pravdu a skutečně kdysi došlo k potopě, pak je potvrzena jedna z největších a nejneuvěřitelnějších částí bible. A pokud je pravda tohle… co ten zbytek? Vždycky si byla tak neochvějně jistá, že se jí nakonec podaří přijít na způsob, jak otcovým přesvědčením otřást, ve skutečnosti však on otřásl tím jejím. Její nevíra v cokoliv byla náhle zpochybněna a osud, jemuž tu čelili, se jí jevil tím nebezpečnější.

Houští se už chvělo tak divoce, že vzduchem vířilo listí. Wright už víc pobízet nepotřeboval. „Tak do nich!“

Když Wright, Ferrellová i Cruz zahájili palbu výbušnými střelami, Whitneyová sebou škubla. Střely v jednom okamžiku hlasitě vyrážely z hlavní, aby vzápětí ještě hlasitěji explodovaly v džungli, tříštily stromy a vířily chuchvalce listí, hlíny… a krve. Rozezněl se další vřískot a ta monstra vyrazila kupředu.

Deset se jich vrhlo na otevřené prostranství a hnalo se vpřed s nataženými spáry a doširoka rozevřenými čelistmi. Teď si je Whitneyová mohla poprvé prohlédnout. Skutečně to byli ti otcovi crylophosauři. Veliké zuby na trhání masa. Ostré drápy, které na živých tvorech, nikoliv na fosiliích, vypadaly ještě daleko nebezpečnější. A hřeben na hlavě připomínající korunu jako by pyšně symbolizoval jejich moc a nadvládu nad světem. Tohle byli skuteční králové Antarktidy.

„Střílejte! Krucinál, tak střílejte!“ křičel na ni Wright, zatímco proti útočící hordě sypal jednu výbušnou střelu za druhou. Země vířila v mračnech a skrývala kořist před predátorem a naopak. Pět těch kreatur proletělo mračnem hlíny a prachu a pokračovalo vpřed. Whitneyová namířila na jednu z nich, která směřovala k ní, a stiskla spoušť.

Nic se nestalo.

Pojistka! V duchu si vynadala a odjistila. Když zdvihla zbraň, otec jí stál po boku. Vypálil z devítky celou sérii ran, kulky však neměly valný účinek. Crylophosaurus na něj jen zasyčel, jako by říkal: „Ty přijdeš na řadu další.“ A hnal se proti Whitneyové.

Ruce se jí třásly, když v rychlém sledu vypálila čtyři rány. První dvě minuly a explodovaly v zemi. Jenom rozvířily další gejzíry hlíny. Další dvě zasáhly ještěra do hrudi. Nárazy jej odhodily dozadu, na nohou se však udržel. A pak najednou přestal existovat. Explozivní střely zafungovaly přesně, jak měly – rozervaly cíl zevnitř. K výbuchu došlo v takové blízkosti, že tlaková vlna Whitneyové i jejímu otci podrazila nohy.

Otevřela oči a pohlédla do nebe. Mezi vysokými korunami stromů připomínajících borovice spatřila jasnou modř a na okamžik pocítila mír. Dokonce i přes sérii výbuchů, smrtelné skřeky, útočné vytí a rachot dávek si připadala, jako by se vznášela. Když ten pocit začal opadat, ozvala se ostrá bolest provázená pocitem teplého vlhka na zátylku. Pochopila, že se při pádu o něco tvrdého praštila a teď krvácí.

Začalo se o ni pokoušet bezvědomí. Na okamžik měla pocit, že nad sebou vidí smrtku s kosou. Jako by se nad ní vznášela na obloze. Když zaostřila zrak, uvědomila si, že se zase tak moc nemýlila. Na vrcholu kamenného valu stáli další dva crylophosauři. Jeden byl průměrné velikosti a mohl měřit na délku necelých pět metrů. Zato ten druhý, to bylo hotové monstrum s obrovskou hlavou, které od konce čumáku po konec ocasu nemohlo mít méně než deset metrů. Ten menší ze skály seskočil a přistál sotva pět metrů od Whitneyové. Věděla, že takovou vzdálenost ta bestie překoná jediným skokem.

Překulila se a cítila, jak se s ní točí celý svět. S rovnováhou byla totálně na štíru. O cosi zakopla a dopadla na kolena. Teprve teď zjistila, že klopýtla o otcovo tělo. Ležel tu v bezvědomí. Whitneyová popadla devítku a několikrát stiskla spoušť.

Nic.

V zoufalství sebrala otcův starobylý meč a chabě ho zdvihla. Pokusila se jím zamávat proti blížícímu se crylophosaurovi. Všimla si, jak se ještěr po zbrani dívá, jako by ho jen ještě víc rozdráždila. Krk se mu zachvěl, jak se z něj vydralo hlasité zahudrování, a pak už bestie vyrazila. Whitneyová se rozmáchla a chystala se mečem v pravou chvíli švihnout. Věděla, že ta čepel proti predátorovi, který má něčeho podobného plnou tlamu, mnoho nezmůže, ale zkusit to musela.

Pak shora vyrazil nějaký stín. Nejprve ji napadlo, že se Vesuvius vrhá k poslednímu skoku jako mocný ochránce. Pak si ale všimla té hlavy, kulaté a dokonale hladké. Byl to muž. V jedné ruce svíral útočný nůž, tou druhou popadl ještěra za krk a rozmáchl se.

Sledovala, jak s divokostí, jaké u člověka ještě nikdy nebyla svědkem, vráží dinosaurovi nůž do hrdla. Z toho zmutovaného krůtího hudrování se rázem stal podivný klokot. Pak se čepel znovu objevila a projela dinosaurovi hlavou těsně za hřebenem. Whitneyová přivřela oči, když slyšela, jak čepel drtí kost i svalstvo. Vyjela crylophosaurovi spodní čelistí, ještěr se ztěžka zhroutil a zplihl na zemi.

Všechno ztichlo. Vřískot zraněných dinosaurů dozníval kdesi v pralese. Veliký ještěr zmizel ze svého vyvýšeného stanoviště. Whitneyová se s vypětím všech sil posadila a zjistila, že jsou sice všichni od krve a k smrti vyčerpaní, ale že to všichni přežili. Útok přečkal dokonce i Vesuvius, který s vrčením rval maso z jednoho z crylophosaurů. Krvavý šrám nad okem svědčil o tom, že tam zůstane pořádná jizva, jinak však pes skutečně dělal čest svému jménu.

Wright, Cruz a Ferrellová obstoupili s namířenými zbraněmi muže, který zachránil Whitneyovou. Muž zdvihl ruce a odhodil zbraň. Konečně si ho mohla pořádně prohlédnout. Ve tváři měl vlídný výraz, který nezmizel ani pod nánosem krve. Byl oblečený jako voják, rozhodně však nepatřil k americkým jednotkám.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Wright. Z jeho hlasu i postoje bylo zřejmé, že pokud se nedočká uspokojivé odpovědi, potká toho muže stejný osud jako ještěry.

„Ian Jacobson. Jsem jediný, kdo zbyl z evropského týmu.“

Okamžitě zbraně sklonili.

„Jediný?“ zeptal se Cruz. „Ksakru.“

„Co se stalo?“ přidal se Wright.

Jacobson kývl směrem k jednomu z mrtvých crylophosaurů. „To oni. Zaskočili nás v otevřeném prostoru, když jsme si nehlídali záda. Těm parchantům stačilo pár sekund a měl jsem po týmu. Od té doby po mně šli.“ Jacobson se rozhlédl po tom masakru kolem. Leželo tu mrtvých osm ještěrů. „Vypadá to, že jsem se přihlásil do špatného týmu, co?“

Wright poklekl a prohlížel si ránu po noži v hlavě dinosaura, kterého Jacobson zabil. „Sám jste si taky nejhůř nevedl.“ Wright sebral Jacobsonův nůž a podal mu ho. Pak pomohl na nohy Whitneyové a přistoupil k Merrillovi, který stále ležel v bezvědomí. „Hej, Merrille,“ oslovil ho a několikrát ho zlehka pleskl po tvářích. Merrill se s trhnutím probral, dal se do křiku a divoce sebou zmítal.

Whitneyová si k němu klekla. „Táto, už je to dobré.“ Zlehka mu položila ruku na rameno. Doširoka rozevřenýma očima pohlédl do jejích a konečně se uklidnil. Objal ji a oči se mu zalily slzami. „Myslel jsem, že jsem o tebe přišel,“ řekl. „Že jsem tě ztratil.“

Whitneyová se ohlédla po čtyřech vojácích, kteří se potichu radili. Wright tlumeně oslovil Ferrellovou: „Tohle zabilo Popovovou a tebe honilo?“ Při těch slovech ukázal na zabité ještěry. Ferrellová zavrtěla hlavou. Whitneyová sice neslyšela její odpověď, ale dokázala jí odezírat ze rtů. „Byli…“ Ve tváři Ferrellové se opět objevilo to zděšení. „Byli vyšší.“

KAPITOLA 46

Jak běžel, prostupoval al-Azizovi celým tělem pocit užaslé radosti. Teď však cesta, kterou pro něj Alláh proklestil, pozvolna mizela a nakonec se rozvětvila několika směry, než zmizela docela. Stejně se však díky Alláhovi dostal nesmírně daleko obrovskou rychlostí. Získal náskok proti plánu i přes to počáteční zpoždění, kdy sledoval Abdulův pokus o mučednickou smrt.

Výzbroj a trhaviny, které nesl, už mu nepřipadaly tak těžké jako předtím. V nohách už ho nepálilo únavou. Dostalo se mu dalšího daru – nekonečné vytrvalosti. Uběhne tento závod jako nikdo jiný… a zvítězí. Alláh se o to postaral.

V náramkových hodinkách mu to náhle opakovaně zapípalo. To Alláh volal al-Azize k salatu – modlitbě. Bylo právě poledne.

Al-Aziz si rozvinul modlitební rohož a zkontroloval kompas. Po posunu se zdálo, že kompasy přestaly fungovat. Ve skutečnosti fungovaly docela normálně, jen přestal fungovat lidský výklad jejich funkce. Magnetický sever a jih existovaly dál, ale tam, kde byl kdysi sever, byl nyní jih, a obráceně. Záleželo na tom, kde se člověk v novém světě právě nacházel. Ti, kdo dokázali bystře uvažovat – tak jako al-Aziz – věděli, jak na to, adaptovali se na změnu a naučili se důvěřovat zdánlivě chybným údajům kompasu.

Nalezl sever a rohož si položil tak, aby byla alespoň přibližně obrácena ve směru, jímž ležela Kaaba, svatý dům v Mekce. Poklekl a padl s nataženými pažemi tváří na rohož se slovy „Allahu Akbar“. Pak se opět zvedl na kolena, uchopil pravou rukou levé zápěstí a zdvihl je k prsům. Potom zahájil tradiční modlitbu fatiha.

„Ve jménu Boha milosrdného, slitovného, chvála Bohu, pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému, vládci dne soudného! Tebe uctíváme a Tebe o pomoc žádáme.“ al-Aziz se modlil nahlas a nemohl si pomoci – musel k tradičnímu znění modlitby přidat i své vlastní myšlenky. „Pomoz mi v mém úsilí, které jsi tak šlechetně uložil svému služebníkovi. Ukaž mi, kam podle tvé vůle mám pokračovat. Ukaž mi mé nepřátele, abych je mohl zničit tvou svatou mstou.“

Al-Aziz urychleně pokračoval, aby už byl hotov a mohl se opět vydat na cestu. „Veď nás stezkou přímou, stezkou těch, jež zahrnuls milostí svou, ne těch, na něž jsi rozhněván, Židů, ani těch, kdo v bludu jsou, křesťanů.“

V původním znění modlitby nebyla ani o Židech, ani o křesťanech konkrétní zmínka, ale i umírněný muslim dobře věděl, o kom je řeč. Dávno předtím, než před třemi měsíci došlo k těm kataklyzmatickým událostem, ukázal al-Azizovi kolega, který používal k videokonferencím se svým bratrem studujícím medicínu v Londýně internet, muslimské webové stránky. Tak se al-Aziz seznámil s internetem. Bylo to uživatelsky příjemné, srozumitelné, zajímavé… a stránky byly snadno pochopitelné a dobře konstruované. Postupoval po jednotlivých odkazech webových stránek a narazil na animaci ukazující, jak se má dobrý muslim modlit. Bylo to poučné, mělo to sloužit ke vzdělávání a všechno bylo přeloženo do angličtiny. Tehdy v dávnověku, už to bylo snad deset let, se mnozí muslimové domnívali, že Ameriku lze dobýt jen pokojnými rozhovory. To proto patřil islám k jednomu z nejrychleji se šířících náboženství světa. Al-Aziz a mnozí další však věděli, že pouhé rozšíření nestačí.

Zatímco sledoval webovou animaci, četl si arabskou verzi napsanou stejně, jako se odříkávala. Když si však přečetl anglický překlad, musel se usmívat od ucha k uchu. Tradiční modlitbu na muslimských webových stránkách sestavených týmiž muslimy, kteří odmítali teroristické pumové útoky a sebevražedné atentáty, si přečetl skutečně s chutí. Pravda vyšla najevo. Administrátor webu překlad obohatil o text v závorkách: „… ne těch, na něž jsi rozhněván (Židů), ani těch, kdo v bludu jsou (křesťanů).“ Odpor – někdo by možná řekl „zášť“ – vůči křesťanům a Židům, který byl skutečnou boží vůlí, pronikl i do hlavního proudu islámu. Nebylo tedy divu, že se tolik oddaných muslimů přidalo k džihádu, když Amerika ztratila valnou část moci. Jen strach z velkého zla je nutil mlčet. Nyní mohou konečně svobodně konat!

Tato myšlenka jej inspirovala pro závěr modlitby. Dodal proto: „… ani Američanů, křesťanů, kteří si rovněž vysloužili tvůj hněv a pocítí tvoji zlobu díky džihádu. Znič je svou mocí, ó, pane.“

Al-Aziz zdvihl hlavu k obloze a vykřikl: „A’meen!“ Tradice kázala, aby hlasitě pronášená modlitba byla též hlasitě zakončena, tentokrát to však mělo efekt skutečně neobvyklý. Než mohl al-Aziz pokračovat súrami koránu, z džungle vyrazilo hejno podivně vyhlížejících ptáků s modrým, fialovým a červeným peřím a rozptýlilo se po obloze. Nejprve ho napadlo, že je možná jen vyplašil svým hlasitým zvoláním, vzápětí však pochopil, že by to mohlo být znamení.

Alláh vyslyšel jeho modlitbu.

Poprvé v životě al-Aziz vstal z modlitební rohože před dokončením modlitby a vykročil do míst, odkud z pralesa vyletěli ti ptáci. Nevytáhl mačetu ani si nepřipravil žádnou střelnou zbraň. Nechal je ležet vedle rohože s veškerou další výzbrojí. Nemá se přece čeho bát. Jeho ochraňuje Alláh. Chce snad Alláh al-Azize učinit svým dalším velkým prorokem? Al-Aziz se s úsměvem ve tváři prodíral podrostem, odhrnoval si z tváře zelené šlahouny a postupoval stále hlouběji. Náhle se mu naskytla strašlivá podívaná. Ta scéna byla ještě mnohokrát horší než zbytky evropského týmu, které předtím objevil.

Zápach krve a žluči stoupal z pralesní půdy, kde mokvaly kaluže připomínající hustý vývar. Z odkrytých svalů a kostí visely cáry. Na kamenném oltáři byly úhledně vyrovnány pláty rudého masa. Rozkládající se maso bylo rozvěšeno i na rezivějících kovových hácích. Těla z nich zplihle visela a vnitřnosti jim splývaly k zemi. Ohlodané…

Musel se odvrátit.

V tom okamžiku se změnilo všechno, co pro něj znamenalo pravdu o světě, o Alláhovi, o dobru a zlu i o něm samotném. Padl na kolena, opět klesl obličejem k zemi, ale namísto modlitby začal křečovitě zvracet.

KAPITOLA 47

Další tři dny uplynuly bez útoku i jakéhokoliv jiného incidentu. Americký tým obohacený o Jacobsona úspěšně postupoval, čas měl dobrý a všichni začínali doufat, že o ně crylophosauři ztratili zájem. Ty stvůry nejspíš nebyly zvyklé na to, že kořist kouše. Merrill jen doufal, že nemají mozek vyvinutý natolik, aby si dokázaly pamatovat příkoří, jinak by se mohly vrátit a chtít se mstít.

Poté, co několik dní postupovali do sice mírného, ale nekončícího svahu, byl Merrill opravdu rád, když se ocitli v rovnějším terénu. Stromy i houštiny začaly záhy řídnout. Pak, stejně náhle, jako se před nimi nedávno objevilo jezero, se ocitli uprostřed jakýchsi vysokých rostlin. Stvoly vysoké kolem půldruhého metru se podobaly pšenici, ale byly tlustší, vyšší a zelené.

Ferrellová během několika sekund vyšplhala do koruny stromu a shora hlásila, co vidí. „Obejít se to nedá. Musíme to přejít.“

Wright zavrtěl hlavou a Merrill opět uhodl, nač myslí. Pokud budou přecházet to pole, odhalí se nepřátelům – jak lidským, tak ostatním. Nebudou tam mít žádný kryt, žádné místo, kam by se schovali, žádné obranné postavení. Budou tam prostě jako terče.

Chladný vítr pohladil tuhé listy vyrůstající z vrcholu každého stvolu, až zašuměly. Ten zvuk zněl jako sykot statické elektřiny. Wright opět zavrtěl hlavou. Případný blížící se útok dokonce ani neuslyší.

„Z toho jde až strach,“ poznamenal Jacobson. Merrill ještě neměl mnoho času blíže se seznámit s přírůstkem týmu, působil na něj však jako docela sympatický chlapík. Jeho akcent zněl příjemně, dokonce i když byl rozčilený. Na Jacobsonovi byla divná jen ta jeho věčná posedlost dokonale oholenou hlavou. Dokonce i během pochodu vytahoval už hodně opotřebený strojek a přejížděl si jím po lebce, aby odstranil i ty nejkratší vlasy, které se snad stihly objevit od té doby, co hlavu oblažil žiletkou naposledy.

„Dokud to pole nepřejdeme, všichni sejmout zbraně a odjistit,“ nařídil Wright. „Držte se těsně u sebe. Pokud se tam něco jen pohne, vypalte tam pár ran. A když se to hne znovu, střílet, dokud se to hýbat nepřestane. Jasné?“

Všichni přikývli. Jako první vykročil Wright následován Cruzem, Merrillem, Mirabelle, Vesuviem a Jacobsonem. Formaci uzavírala Ferrellová.

V hustém poli se zatuchlý vzduch málem ani nehnul. Bylo tu dusivé vedro a příšerné sucho. Pot se odpařil daleko dřív, než stačil ochladit kůži. Když si Merrill olízl rty, uvědomil si, že má jazyk okoralý jako struhadlo. Odšrouboval víčko polní lahve a napil se.

Nemyslel však na útrapy putování, nýbrž na nebezpečí, která na skupinu mohou ještě číhat. Ostatní byli přesvědčeni, že už se setkali s tím nejhorším, co si na ně Antarktos mohl přichystat, Merrill si tím však tak jist nebyl. Crylophosaurus byl jen jedním z mnoha původních druhů, které na území Antarktosu před dvanácti tisíci lety lovily. Obával se, že by na ně mohli čekat další a snad ještě hrůzostrašnější predátoři. Sice pro tento předpoklad neexistovaly žádné fosilní důkazy, ale ve světě, kde žili theropodi střední velikosti jako crylophosauři, se vždy současně s nimi vyskytovali i dravci větší a nebezpečnější. Vedle sebe tu mohli žít Tyrannosaurus rex, Allosaurus, Carcharodontosaurus i Giganotosaurus, predátor o dva metry delší a dvě tuny těžší než t-rex. To, že se nenašly žádné jejich fosilní ostatky, ještě neznamenalo, že tu neexistovali. Nebylo by to poprvé, co by se Antarktos projevil jako svět, kde se prehistorie s moderní historií prolínají.

Obával se, že tyto střety budou pokračovat a snad se ještě zhoršovat s příchodem moderního člověka. Vlastně už se tak stalo. Vzpomněl si na kostry obrovitého člověka a Crylophosaura, které našel ve svém údolí. Vypadali jako nepřátelé na život a na smrt – bojovníci, kteří změřili své síly. Třeba tu zeď postavili, aby je chránila před ještěry… Merrill se nemohl dočkat, až tenhle závod skončí a on se bude moci vrátit ke své práci a věnovat se odhalování té spousty záhad, které tu čekají. Doufal pochopitelně, že se k němu přidá Mira. Mohla by jejich společnou práci fotograficky dokumentovat. Jeho druhou knihu – Návrat na Antarktos – by mohli vydat společně.

Merrill si samozřejmě uvědomoval, že svět se teď možná nějakou dobu nebude příliš zajímat ani o dějiny, ani o četbu. Alespoň ne do té doby, než budou umístěny ty miliardy lidí bez přístřeší a Antarktos bude rozdělen, odlesněn a vyasfaltován. Představoval si budoucí města, která se budou s největší pravděpodobností jmenovat podle těch zaniklých. New Boston. New Washington. New New York? Ne, to by asi nešlo.

Merrill se snažil přijít na to, kde budou města vybudována. Zdánlivě nekonečné pobřeží jimi bude nepochybně poseto. I na březích toho obrovského jezera, které přepluli, pravděpodobně jedno nebo dvě velká města vyrostou.

Stvoly teď rostly ve vyrovnaných řádcích se zhruba metrovými rozestupy. Merrillovi to připomínalo kukuřičné pole, kterým chodíval jako dítě. Skoro to vypadalo, jako by skutečně procházeli obdělávaným pozemkem. Toho pocitu nebylo možné se zbavit. „Tohle není přírodní porost,“ prohlásil Merrill. „Rostliny přirozeně nerostou v takovýchhle řádcích.“

Wright postupující tým zastavil. „Jste si jistý?“

Merrill přikývl. „Tohle je nepochybně člověkem osetý pozemek.“

„Myslíš, jako že už to tu někdo osídlil?“ zeptala se Whitneyová.

„Ne,“ řekl Merrill. „Ta rostlina musí být na Antarktosu původní. Znovu ožila jako všechny ostatní anhydrobiotické organismy. Jenže tyhle seli nebo sázeli původní obyvatelé.“

„Obři?“ otázala se Whitneyová.

Merrill přikývl. „Nefilové.“

„Nefilové?“ To Jacobsona zaujalo. „To jsou ti mocní, kteříž zdávna byli, muži na slovo vzatí.“

Merrill se zeširoka usmál. Že se mu Jacobson líbí, věděl, a teď už věděl i proč. Neušel mu ten lesk v jeho očích, ta jiskra, jež prozrazovala nadšení záhadami světa. Merrill nalezl spřízněnou duši. „Genesis 6:4.“

Jacobson vykulil oči ještě víc. „Oni tu byli?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ prohlásil Merrill a užuž by se s chutí pustil do diskuse o starověkých obrech. Jenže Wright byl jiného názoru.

„To si nechte na jindy,“ prohlásil. „A už žádné mluvení, dokud nebudeme z toho pole venku. Nechci přilákat pozornost.“

Jacobson kývl a jeho tvář se změnila v masku chladného profesionála. Merrill nedokázal zakrýt zklamání. Zaujal své místo v řadě a pokračoval v chůzi. Když ucítil ruku na rameni, otočil se a spatřil Jacobsonův letmý úsměv. Jacobson zdvihl palec, jako by říkal: „Popovídáme si o tom později.“ Merrill byl ochoten počkat, ale pokud měl pravdu, velice by si rozmyslel stavět na této půdě. Mohla by být strašlivě poskvrněná.

Zaplašil myšlenky na nefily a vrátil se k budování a pojmenovávání měst. Rozvinul mapu Piriho Reise a držel ji tak nízko, aby viděl, kudy jde, a přitom do ní mohl nahlížet. Našel si jezero, které nedávno přepluli, a pak i trasu jejich dalšího postupu do vnitrozemí. Byly tu vyobrazeny lesy i hory a po nich i rozlehlá plocha rozdělená do čtverců. Neměl sice jistotu, ale napadlo jej, že by to docela dobře mohla být pole, jimiž právě procházejí. Všiml si, že za polem je krátký zalesněný úsek, několik vysokých hor a pak… Merrill si mapu přeložil, aby ji mohl držet pevněji, a opět se do ní zahleděl. Pak tam byla obrovská hora; a do jejího úbočí byla vytesaná jakási pevnost. Na vrcholu té pevnosti byl vyobrazen útvar připomínající lidskou lebku. Na úpatí hory se vinula řeka pramenící z hory samotné. Snad byla napájena z nějakého podzemního pramene, jednoho z mnoha, jež byly po celém světě napojeny na obrovské podzemní rezervoáry vody, které přispěly k někdejší potopě.

Merrilla ten prastarý nákres zcela pohltil. Jeho pozornost upoutávala zejména lidská lebka. Nebyl si jist, jestli to má znamenat výstrahu. Tohle místo bude buďto nebezpečné, nebo to byl geologický útvar, něco jako v New Hampshiru blahé paměti Old Man of the Mountain. Když si prohlížel detaily okolí té hory, až se zajíkl. Do nákresu hory byly tak jemně, že si toho nejprve ani nevšiml, zakomponovány dvě veliké šlépěje. Byly podobné těm, které se na mapě vyskytovaly i jinde, ale tyhle byly mohutnější a větší. Starověký svět byl symboliky plný. Zamyslel se nad tím, co by asi mohlo znamenat tohle.

Merrill se do mapy Piriho Reise zabral natolik, že mu ušel i zvedající se vítr. Náhlý závan mu mapu vytrhl z rukou a mrštil jí mezi řádky klasů. Merrill se za ní vrhl.

„Clarku!“ zasyčel Wright. „Koukejte, ať jste zpátky!“

Merrilla od mapy dělilo pár centimetrů. Nehodlal se jí vzdát. Každý měl jednu kopii, on však pochyboval, že až bude po všem, dostane od státu ještě nějakou další. Pokud ztratí tuhle, možná už nikdy žádnou mít nebude.

Vítr zadul nanovo a mapu opět poponesl. Merrill se po ní vrhl a podařilo se mu ji chytit mezi palec a ukazovák za růžek. Spokojen s tím, že se mu mapu povedlo získat zpátky, si nedával pozor, kam šlape, a svalil se jak dlouhý tak široký.

Slyšel, jak k němu ostatní přibíhají a prudce se zastavují. Připravoval už se na ten příval Wrightových výčitek, nic se však neozývalo. Když vzhlédl, zjistil, že všichni hledí kamsi za něj. Sledoval jejich pohledy a zjistil, že objevil dokonale kruhové prostranství uprostřed pole.

Kromě zohýbaných stonků ohnutých přesně jako v kruzích v obilí byla po poli poházená nejrůznější vojenská výstroj počínaje kalhotami přes ponožky a přílby až po zbraně. Jednotliví členové týmu zvolna na prostranství vstupovali a dávali si dobrý pozor, aby nepadli do další léčky. Ferrellová se sehnula, aby si prohlédla jednu pohozenou uniformu, a našla na ní našitý emblém ve formě červeného obdélníku s velkou zlatou hvězdou v levém horním rohu a čtyřmi menšími hvězdičkami uspořádanými do tvaru svislého půlkruhu napravo od té velké. „Číňani,“ řekla.

Wright zdvihl jednu pohozenou útočnou pušku a podal ji Merrillovi. „Modernizace výzbroje,“ prohlásil. Merrill zbraň přijal. Byla těžší než devítka, ale lehčí než XM-29. Věděl, že v jeho rukou jsou na nic všechny tři, ale s automatickou zbraní měl přece jen větší šanci, že náhodou něco trefí. Hodil si ji přes rameno.

„Co se tady stalo?“ zeptala se jeho dcera.

„Kruhy v obilí,“ ozval se Jacobson.

„Žvásty,“ přerušil ho Merrill. Kruhy v obilí byly výtvory vtipálků a nezaměstnaných výrostků a zajímali se o ně jen blázni do UFO.

„Podle některých teorií ty kruhy vytváří energie působící z nitra země,“ vysvětloval Jacobson. „Možná že se – vhodnější výraz nemám – vypařily.“

„To už jsou úplné žvásty.“

„Překvapuje mě, doktore Clarku,“ poznamenal Jacobson s úsměvem, „že při vašich vědomostech o nefilech tady nevidíte souvislost.“

Merrill měl pocit, jako by se mu soukolí jeho myšlenkové mašinerie se skřípotem zastavovalo a měnilo směr. Jacobson měl pravdu. Nefilům byly dávno přisuzovány zvláštní, démonické schopnosti. Vlastně jim kolovaly v krvi.

Wright udělal krok vpřed. „Podívejte, o téhle mystice, nebo co to je, si můžete poklábosit, až se dostaneme z toho pole. A říkám vám to vážně naposledy.“

„Souhlas,“ přisvědčil Merrill, nikoliv ovšem ze strachu z následků. Věděl, že Wright neudělá nic, čím by jim ublížil. Najednou se však nemohl dočkat, až bude z toho pole pryč. „Mohu mít ještě jeden návrh?“

Wright povytáhl obočí, aby dal najevo netrpělivost, přesto však vyčkával, co z Merrilla vypadne. „Držme se mimo vyšlapané cesty.“ Podívali se na sebe s Jacobsonem. „Nemusely by být bezpečné.“

Zbytek cesty uběhli. Prodírali se mezi tlustými stvoly a z pole se dostali až po setmění. Jakmile se ocitli zpět v temnotě pralesa, rozbili tábor, dávali si však dobrý pozor, aby nepůsobili hluk. Rovněž na světlo byli opatrní. Když se usadili, napadlo Merrilla, že by konečně mohl pokračovat v rozhovoru s Jacobsonem, ale než se stačil nadechnout, prořízl temnotu Miřin hlas.

„Cítíte to někdo?“

Merrill zhluboka vdechl a přikývl, ačkoliv ho v té tmě nemohl nikdo vidět. „Kouř.“

KAPITOLA 48

Přes četné protesty byl Merrill nucen zůstat s Vesuviem v táboře, zatímco ostatní se vydali pátrat po zdroji kouře. Pes se sice osvědčil jako platný člen výpravy, Wright však nestál o prozrazení pozic kvůli nevhodně načasovanému štěknutí.

Jak se tak ploužila temnotou, napadlo Whitneyovou, jestli neměla v táboře zůstat také. Jistě, už se jí podařilo vystřelit z XM-29 a úspěšně zabít jednoho ještěra, věděla však, že to nebylo nic než náhoda. Ona přece není žádný voják. Stejný pocit skleslosti, jaký se jí zmocnil tehdy v tom zamrzlém kostele, se dostavil opět, tentokrát v plné síle. Hrdinku z ní nikdo neudělá. Neumí se udělat neviditelnou, tedy pokud nejde o to, dostat se nepozorovaně s fotoaparátem ke zvířatům. Před tím dinosaurem trefovala jen lepenkové terče s obrázky gangsterů na střelnici anebo teleobjektivem záběry zvířat.

Whitneyová se zamračila, když si uvědomila, že ji to jejich putování vytížilo natolik, že úplně zapomněla pořizovat cestou snímky. Pokud někdo z jejích kolegů z branže zůstal naživu, jen se jí vysměje. Když však nemusela fotografovat, připadala si Whitneyová jaksi podivně vyrovnaná a volná. Tenhle nový svět byl tak zvláštní, zajímavý a úžasný, že by ho žádná fotografie nemohla poctivě vystihnout.

Splývající větev ji slyšitelně pleskla přes čelo. Na okamžik zůstala stát a naslouchala. Věděla, že by je svou nešikovností mohla všechny prozradit. Věděla, že neměla chodit. Ale nic se nestalo. Nikde se nic ani nehnulo.

Pak se ozval jen sotva slyšitelný šepot: „Opatrně, chica.“

Cruz dobře věděl, že teď ho nemůže setřít ani se po něm ohnat. Kretén.

Skupina pomalu a tiše postupovala pod vedením Ferrellové směrem k místu, odkud podle ní vycházel pach kouře. Whitneyové neušlo, že je ten pach silnější a pronikavější. Potlačila nutkání ke kašli a jen doufala, že co nejdřív najdou zdroj, stáhnou ohony a pomažou odtamtud, až se za nimi bude prášit.

Rychlým výstupem do nepříliš vysokého svahu se ocitli na hřebeni, který se na protější straně svažoval mnohem strměji až k volnému prostranství. Než vyhlédla přes vrchol, utáhla si Whitneyová tmavě zelený šátek uvázaný kolem hlavy. Byla sice přesvědčená, že její tmavá pleť ji ve stínu neprozradí, zato jasně blond kadeřavé vlasy působily jako maják. Když měla jistotu, že šátek pevně sedí na svém místě, vyhlédla přes hřeben. Uprostřed palouku tam plál oheň. U něj seděla jediná postava, která se kývala dopředu a dozadu a cosi si pro sebe mumlala. Hlas toho muže byl tak tichý, že nebylo možné ani rozeznat slova. Přesto se Whitneyová nemohla zbavit pocitu, že ten člověk nemluví anglicky.

Tým se skrčil zpět za hřeben. Řidší stromy tu propouštěly alespoň část svitu úplňku. Whitneyová v tom mrtvolně bledém světle uviděla ustarané obličeje ostatních. Muž byl vysvlečený jen do spodního prádla a měl na sobě podivný tlustý opasek, který mu dosahoval málem až na žebra. Vypadalo to jako mohutný korzet. Pleť měl tmavou, to však k určení jeho původu nijak nepomohlo. Obyvatelstvo tmavé pleti měla řada zemí, které se účastnily závodu. Vlasy měl černé, kudrnaté a nakrátko zastřižené. Všude kolem sebe měl poházené nějaké neznámé předměty. V odlesku ohně Whitneyová nebyla schopna rozeznat detaily.

Wright promluvil překvapivě zřetelně, i když ho bylo sotva slyšet. „Ferrellová, Cruz – obejít. Vpřed až na můj pokyn. Pokud nebudete pod palbou, nestřílet.“

Oslovení potichu zmizeli – jeden nalevo, druhý napravo. A Wright pokračoval. „Jacobsone. Vy zůstanete na mé deváté.“ Jacobson kývl. „Whitneyová, vy budete na mé třetí.“

Whitneyová svraštila obočí. „Co?“

„Na mé třetí hodině.“

Whitneyová věděla, že používá nějakou vojenskou hantýrku pro určování směrů, pořád si ale nebyla jistá, jak to funguje. Pokrčila rameny.

Wright vzdychl. „Napravo ode mě.“

Whitneyová potlačila nutkání pronést nějakou sarkastickou poznámku, protože právě teď by je mohla stát i život. Zaujala proto pozici vedle Wrighta a všichni tři se začali po břiše plížit ze svahu dolů.

Když dosáhli paty svahu, všichni dál pozorovali osamělého muže. Seděl u ohně se zkříženýma nohama na rudé rohoži a dál se kýval dopředu a dozadu. Nesouvisle a – jak se Whitneyové zdálo – nervózně si cosi mumlal. Wright zvolna vstal a pokynul ostatním, aby se k němu připojili. Vkročil na palouk a nečekaně hlasitě hvízdl. V tom okamžiku se všichni rozběhli se zbraněmi a svítilnami namířenými na osamělého muže. Když Whitneyová s namířenou zbraní přibíhala, viděla už z druhé strany vstupovat na volné prostranství i Cruze a Ferrellovou.

Jakmile se k němu trochu přiblížili, vztáhl Wright paži a pokynul Whitneyové, aby zůstala stát. Na místě zůstali i ostatní. Když si Whitneyová muže důkladně prohlédla, pochopila ty ustarané výrazy v jejich očích. Důvod k jejich obavám měl muž kolem pasu. Neměl totiž opasek. Byly to kostky trhavin pospojované drátem. V ruce měl podle všeho nejspíš detonátor. Teď také poznala, že ten muž pochází odněkud ze Středního východu – takže patřil k Arabské alianci.

Whitneyové neušlo, že Wright poněkud posunul ústí hlavně své zbraně. Nemířil teď už tomu muži na hlavu, nýbrž na ruku. Opravdu by mu dokázal zabránit v odpálení včasným zásahem do ruky? Doufala, že to nebudou muset zjišťovat.

Ten muž zatím jejich přítomnost zdánlivě ani nevzal na vědomí. Vypadal jako v deliriu a jen donekonečna blábolil. Teď už Whitneyová poznala, že arabsky. Neuměla sice v této řeči víc než „dobrý den“, „nashledanou“ a „děkuji“, ale strávila v Egyptě při fotografování v povodí Nilu dost času, aby ji spolehlivě poznala.

To Ferrellová, jak se ihned ukázalo, hovořila arabsky plynně. „Tu ruku sundat z detonátoru,“ nařídila mu arabsky. „Tu ruku pryč. Hned.“

Neznámému se zachvěla víčka. Na okamžik vypadal tak strašlivě vyděšeně, až Whitneyová dostala strach, že tu bombu doopravdy odpálí a rozmetá je všechny na kousky. Když se však podíval Ferrellové do očí, zarazil se. Zjevně čekal, že spatří někoho docela jiného. Pomalu si je prohlížel jednoho po druhém. „Kdo… kdo jste?“ zeptal se Ferrellové.

„Tým Spojených států,“ odvětila. Natolik zase Whitneyová arabsky rozuměla.

Muž spustil prst z detonátoru a odložil ho na zem. Vzdychl úlevou a promluvil anglicky: „Děkuji vám! Děkuji, že jste přišli!“

„Tohle není žádný večírek, chlape,“ zavrčel Cruz s namířenou zbraní. „Co má znamenat to vřelé přivítání?“

Muž se na okamžik zatvářil zmateně, ale pak mu svitlo. „Ne… myslel jsem, že jste oni. Obři.“

Whitneyové se stáhl žaludek. Vykročila kupředu. „Kdo?“

„Ti, co udělali tohle.“ Opsal kolem sebe paží rozmáchlý oblouk zahrnující okolní palouk.

Když se Whitneyová otočila, uvědomila si, že v samém spěchu zajistit toho muže nevěnovali pozornost okolí. Její otec by byl zklamán. S tou svou posedlostí líčením pastí by se určitě rozhlédnout nezapomněl. První reakcí Whitneyové byla úleva, že tu žádné pasti nejsou. Vzápětí se jí zmocnil děs.

Oheň byl tak horký, až se jí zdálo, že jí musí každou chvíli seškvařit kůži. S pachem hořícího dřeva se mísilo ještě něco jiného. Něco odporně zapáchajícího. Dýchala ústy a snažila se ten smrad ignorovat, ale suchý vzduch prosycený popelem ji dráždil v krku. Nepohodu však rychle zastínil strašlivý strach, když důkladně zaostřila zrak.

Kolem nich stály kamenné oltáře a dřevěné kůly uspořádané do kruhu. Na každém kůlu byla naražena lidská hlava. Podle vzhledu šlo nejspíš o Číňany. Na oltářích se válely pláty masa – lidského masa přesně nakrájeného na filety – poskládané do důmyslných obrazců. Několik nahých bezhlavých mrtvol tu viselo na hácích a střeva z nich splývala jako liány. Nad obrovským centrálním oltářem byl ke stromu přibit crylophosaurus vykuchaný právě tak jako lidská těla. Jeho kůže byla stažená, napnutá a přibitá po obou stranách ke kůlům, takže odhalovala vnitřní orgány, uzlovité svaly i polámaná, rozeklaná žebra. Výraz hlavy ještěra zkřivila agonie. To zvíře bylo takto zohaveno zaživa. Zlatý hřeb uprostřed hrůzné scény.

Kolem ohně byly do hlíny vyhloubeny složité, zjevně starobylé symboly. Whitneyovou napadlo, že tohle možná nedokáže rozluštit ani její otec. Když její pohled znovu zabloudil k těm vykuchaným tělům, svezla se na koleno, dlaň si přitiskla na ústa a zoufale se snažila potlačit ten příval stoupající žluči. Byl tu spáchán zločin – nikoliv na Číňanech, Arabech nebo Američanech. Tohle byl zločin proti lidskosti.

Když ten muž ze Středního východu promluvil, poznala Whitneyová, že si totéž uvědomuje i on. „Jmenuji se Ahmed al-Aziz. Velmi rád bych se přidal k vaší skupině. Prosím.“

KAPITOLA 49

Zvracení se pokoušelo o celou skupinu. Jacobson se předkláněl s rukama opřenýma o kolena a s hlavou svěšenou a ztěžka dýchal. Cruz si schoval nos a ústa do pevně sevřeného ohbí lokte. Dokonce i Ferrellová byla viditelně otřesena. Zbraň měla skloněnou, ruku přes ústa a oči se jí leskly… slzami?

Pouze Wright reagoval jinak než znechucením a lítostí – vztekem. Přitiskl al-Azizovi ústí hlavně své XM-29 na spánek. „Cos to provedl?“ zasyčel. „Cos s těmi lidmi udělal?“

Al-Aziz se zachvěl strachem. Vyvalené oči se mu ve svitu ohně zaleskly. „Nic jsem neudělal!“ Zavrtěl hlavou. „Takhle byli, když jsem přišel.“

Wright ho kopnul do ramene a povalil ho na zem. V tu chvíli jako by ho vůbec nezajímaly výbušniny, které měl Arab upevněné kolem pasu. „Kdo rozdělal ten oheň?“

V al-Azizových očích prokmitla panika. „To… to já.“

Wright zamířil a o krok odstoupil. Zjevně už si úsudek udělal a chystal se toho muže zastřelit. Whitneyová však nebyla přesvědčena, že je ten muž vinen. Ta scéna byla příliš nelidská, příliš ďábelská. „Dost!“ zaječela.

Mířil dál, spoušť však nestiskl. „Sundejte mi tu ruku z ramene, Whitneyová.“

„On to neudělal,“ prohlásila Whitneyová. Wright sice nereagoval, alespoň však nestřílel. „Podívejte se na ty kůly, Wrighte. A na ty oltáře. On je sám. Tohle nemohl zvládnout. Kolik čínských uniforem jsme našli v tom poli? Patnáct? Myslíte si, že jediný muž mohl zajmout patnáct vojáků, svléknout je donaha, všechny je sem dopravit a pak s nimi tohle provést?“

Wright od al-Azize odtrhl zrak a pohlédl na Whitneyovou. „Tohle si musí někdo zodpovědět.“

„A taky zodpoví. Jenže ne on.“

Podívala se na al-Azize a jejich oči se setkaly. Vypadal jako vyděšené zvířátko chycené do želez. Nemohla si pomoci, muselo jí ho být líto.

Wright sklonil zbraň.

„Děkuji vám,“ řekl al-Aziz a na důkaz vděčnosti se uklonil nejprve Wrightovi a pak Whitneyové. „Děkuji vám.“

„Můžeš jít s námi,“ řekl mu Wright. „Ale ve finiši se vzdáš místa. Odstoupíš ze závodu.“

Al-Aziz přikývl. „Souhlasím, ale raději bych závod vůbec nedokončoval… nejlepší by bylo odsud zmizet docela.“

„Mně je jedno, co by podle tebe bylo nejlepší,“ zavrčel Wright. „A nebudeš mít zbraň. Ani názor.“

„Takže jsem váš zajatec?“

Nad tím se Wright na okamžik zamyslel. „Jestli chceš odejít a máš jak, prosím. Tohle jsou moje podmínky. Ať jsi tohle udělal nebo ne, ta bomba kolem pasu tě staví k teroristům, a ti se podle mě nijak neliší od těch, co opravdu udělali tohle.“

Al-Aziz přikývl. „Já… rozumím. Když jsem viděl tohle všechno… tenhle masakr… připomíná mi to věci, které už jsem viděl. Věci, které jsem viděl provádět s lidmi v mé vlasti. Když jsem uviděl tohle, pochopil jsem, co jsme dělali, co jsem já dělal jiným. Obrátil jsem se k džihádu zády. Už nemohu ani vyznávat učení Mohamedovo, které podle mě učilo lidi tomuhle… zlu.“

Whitneyové se nechtělo věřit vlastním uším. Věděla toho o radikálním islamistickém hnutí dost na to, aby jí bylo jasné, že to, co al-Aziz právě řekl – i kdyby to mělo být jen v rámci úskoku – by v převážné části muslimského světa stačilo k okamžitému setnutí. Zdálo se, že to myslí skutečně vážně.

Wright pokynul Cruzovi. „Tu bombu pryč.“

Cruz k al-Azizovi přistoupil, ten se však zvedl na všechny čtyři a vykřikl: „Ne! Tu bombu nejde sundat.“

Wright zase namířil. „Tohle není nejvhodnější chvíle na dohadování.“

„Je… nastavená. Vybuchne,“ řekl al-Aziz a zrychleně přitom dýchal nervozitou. „Odstranit ji znamená zemřít.“

Wright na al-Azize upřeně hleděl. Zjevně ho odhadoval. Pak zbraň opět sklonil. „Pitomí teroristi.“ Podrážděně zavrtěl hlavou. „Takže tohle měl pro tebe být výlet bez návratu.“

Al-Aziz souhlasně pokývl hlavou. „Mučednictví nelze dosáhnout, pokud nepřijdete o život.“

Zdálo se, že Wright už se zase začíná dopalovat. Whitneyová se nemohla zbavit dojmu, že už měl s teroristy v minulosti co do činění. Oči mu žhnuly jasněji než oharky v ohništi. Neušlo to ani al-Azizovi.

„Já už k nim nepatřím,“ prohlásil al-Aziz. „Teď už se mě nemusíte bát.“

To na Wrightově tváři vyloudilo slabý úsměv. „Nebál jsem se tě.“

Do kruhu kůlů a oltářů vstoupil Jacobson a pokusil se rozptýlit napětí a všechny uklidnit. „Azizi, ty víš, kdo tohle udělal? Obři?“

Zdálo se, že al-Azize děsí i pouhá vzpomínka na to, co viděl. Když konečně promluvil, zněl jeho hlas tiše a měkce, jako by hovořilo dítě. „Já… byla tam proklestěná cesta. V pralese. A pak jsem přišel sem. Rozhrnul jsem listí a… já…“ Ukázal na zem poblíž okraje palouku. „A pozvracel jsem se.“

Whitneyová viděla, že říká pravdu. Normálně se jí ze zvratků dělalo špatně, ale ta nechutná scenerie, která je obklopovala, byla daleko horší. Doufala, že al-Azizovo vyprávění nebude dlouhé. Nepřála si nic jiného než odsud zmizet.

„Dostal jsem strach,“ pokračoval al-Aziz, „a utekl jsem do džungle. Ale daleko jsem se nedostal. O hodinu později se vrátili a přinesli další muže. Díval jsem se, jak ta těla kuchali a…“ V očích někdejšího teroristy se začaly hromadit slzy. „A jedli je.“

Pro pocit, který se Whitneyové ozval v břiše, bylo dávení slabé slovo. Měla dojem, jako by jí ty nejhorší, nikdy nevnímané noční můry vtrhly z podvědomí rovnou do reálného života.

„Dělali nějakou… magii.“

Jacobson přikývl, aby dal al-Azizovi najevo, že použil správná slova.

„Pár těl pak nacpali do obrovských vaků a odešli.“ Al-Azizův pohled ztvrdl. „Čekal jsem, až se ti psi vrátí.“

Whitneyová pochopila. Vzdal sice víru v Alláha a pravděpodobně i v nějaké slasti mučednictví, ale stále byl ochoten položit život, pokud by s sebou mohl vzít pár těch, kdo tohle spáchali. „Jak dlouho jsi čekal?“ zeptala se ho.

„Tři dny. Nemyslím, že mají v úmyslu se vrátit.“

Whitneyová už nedokázala déle potlačovat sílící zvědavost. „Jak vypadali?“

„Modlete se, abyste to nikdy nezjistili,“ řekl al-Aziz. „Byli vyšší než žirafy, možná šest metrů. A na topení přinášeli celé stromy, jako by to byly větvičky.“

„Také jsme tam viděli obry, syny Enakovy,“ ozval se Jacobson, „kteříž jsou větší než jiní obrové, ježto se nám zdálo, že jsme proti nim jako kobylky, a takoví jsme se i jim zdáli.“

Všichni se k němu otočili. „Z čeho to je?“ zeptal se al-Aziz.

„Z bible. Myslím, že kniha Numeri.“

„Takže vy víte, co… kdo jsou?“

Jacobson pomalu přikývl. „Potomci ďábla.“

Wright se zamračil, sesbíral al-Azizovo poházené oblečení a hodil mu je. „Oblékat. Odcházíme.“

NEFILOVÉ

KAPITOLA 50

Když pohlédl Miře do tváře, pochopil Merrill, že se stalo něco ošklivého. Vesuvius jej na jejich příchod upozornil kňučením a vrtěním ocasu, proto ho nepřekvapilo, když se vynořila z džungle, starosti mu však dělal její sklíčený výraz. Když vcházela do tábora osvětleného měsícem, její velké oči úzkostně těkaly sem a tam. Merrill k ní přiskočil. „Miro, co se stalo?“

Jen zavrtěla hlavou, protáhla se kolem něj a vpustila do tábořiště ostatní. Jako další šel Wright, po něm Cruz… a pak se ze tmy vynořil neznámý obličej. Vrásčité čelo, temně hnědé, veliké oči a hranatá čelist porostlá hustým černým vousem, který splýval s rozcuchanou vlnitou kšticí. Sotva vyšel z pralesa, Merrill ho rychle odhadl jako muslima a pak si všiml těch výbušnin, které měl muž upevněné kolem pasu. Kdepak obyčejný muslim – muslimský extremista i s náloží připravenou k sebevražednému útoku!

Sáhl po zbrani, ale než ji stihl vytáhnout, všiml si Ferrellové a Jacobsona, kteří přicházeli jako poslední. Ten muž k nim patřil. „Co se to tu děje?“ zeptal se šokovaný Merrill.

„Ten teď patří k nám,“ informoval jej Wright.

No tohle? Takové vysvětlení? „Vždyť je to terorista!“ vykřikl Merrill.

„Zapomeňte na to,“ řekl jen Wright.

Merrill si nedokázal představit, co se v lese muselo stát, že je Wright najednou tak chladný a že všichni zapomněli na selský rozum. Zrudl v obličeji vztekem.

„S džihádem jsem skončil.“ Ten muž se díval do země se zachmuřeným výrazem ve tváři. „Opustil jsem islám.“

Merrill sjel al-Azize zlostným pohledem. Ani tento muž, ani nikdo z ostatních nevěděl, že Merrillovi přátelé se zúčastnili vykopávek v Izraeli, kde bylo objeveno archeologické naleziště dokazující hojné osídlení různými civilizacemi. Byly tu nalezeny ostatky řecké, židovské, egyptské i babylonské kultury v jednotlivých vrstvách, díky nimž bylo snadné sestavit si přehlednou časovou osu a zjistit, kdo tu sídlil a kdy. Jednoho pátečního večera – docela náhodou – se vydali na tržiště. Shodou okolností si právě toto místo ve stejnou dobu vybrali dva sebevražední pumoví atentátníci, kteří tam ukončili svůj život, a čtrnáct dalších – včetně životů Merrillových přátel. Od té doby byla jeho zášť vůči teroristům osobní.

Když Merrill promluvil, syčel zuřivostí jako přetopený kotel: „Mně je jedno, jestli jsi odpadlík. Úplně mi stačí, že jsi teroristou byl. To díky lidem jako ty je tenhle svět tak zlý a špatný. Všude vládne chaos a vy nedokážete myslet na nic jiného…“ Merrill ukázal na bombu kolem al-Azizova pasu. „Na nic jiného než jak se vyhodit do vzduchu a zabíjet nevinné. Muže, ženy, děti… vám je úplně jedno, koho vezmete s sebou, hlavně že dostanete ty svoje panny.“ Merrill se k němu naklonil. „Mám pro tebe novinku, kamarádíčku. Žádné panny na tebe nečekají. Jen extra flíček v pekle.“

„Táto,“ ozvala se Mira. Z tónu jejího hlasu Merrill poznal, že by ráda jeho tirádu zastavila, ale že na něj nebude tlačit. To je dobře, pomyslel si Merrill, protože já jsem ještě neskončil.

„Jsi zlo. Nezasloužíš si nic než opovržení.“

„Já vím.“

„Ty… co?“

„Já vím,“ opakoval al-Aziz. „Zjevila se mi pravda o tom, co jsem byl a v co jsem věřil.“

Merrillova rozběsněná mysl se vzpírala to odhalení vstřebat. Mohl snad ten člověk opravdu pochopit, jak pomýlené byly jeho extremistické postoje? Tomu Merrill prostě nemohl věřit. Užuž se chystal k dalšímu slovnímu výpadu, ale cosi zevnitř mu zmrazilo slova v hrdle.

„Prosím,“ ozval se al-Aziz. „Nezasloužím si to, ale pokud můžete – odpusťte mi.“

Merrill celý ztuhl. Člověk v něm volal po pomstě a spravedlnosti, kterou by měl tento muž, jenž mohl docela dobře přispět k zavraždění stovek a možná i tisíců lidí, pocítit. Hlas, jímž se modlil a který ovlivňoval každé jeho rozhodnutí, v něm však zněl ještě silněji než jeho vlastní rozjitřené emoce. Volal po tom jediném, co Merrill nebyl ochoten dát – po odpuštění.

Merrillem zmítal zběsilý vír emocí. V jeho nitru bojovalo to, co pokládal za spravedlivé, s tím, o čem věděl, že je to správné. Pomsta. Slitování. Odveta. Soucit. Odsouzení. Odpuštění. Merrill se nedokázal vzepřít tomu, co bylo podle něj správné.

Sklonil hlavu a civěl do země. Nedokázal se al-Azizovi podívat do očí. „Odpouštím ti,“ řekl nakonec.

A pak se stalo něco, co by al-Azizovi ještě před pár sekundami vyneslo kulku, kdyby se o to jen pokusil. Přistoupil k Merrillovi a objal ho.

„Děkuji ti, příteli,“ řekl al-Aziz. „Tvé srdce je větší než mé.“

Al-Aziz se rozplakal, což zase vehnalo slzy do očí Merrillovi. Ani jeden z nich nedoufal, že by ho takovéto smíření mohlo ještě v pozemském životě potkat. Roky nenávisti a nepochopení odplývaly do zapomnění. Radost ze shody však měla mít jen krátkého trvání.

Merrill ucítil na rameni lehký dotek dlaně. Odtáhl se od al-Azize a vlhkýma očima spatřil Miru, která se na něj usmívala a sama měla oči vlhké od slz. Rozhlédl se po zachmuřených tvářích kolem sebe. Svým způsobem se jich to dotklo všech, nicméně navenek na nich bylo znát něco víc – jakási hrůza, která s al-Azizem neměla nic společného.

„Co se stalo v džungli?“ otázal se Merrill.

„Nefilové,“ odpověděla mu Mirabelle. „Žijí.“

KAPITOLA 51

Noc se pro Merrilla stala vírem ohromujících emocí. Posadil se na padlý strom. „Jak to myslíš, že žijí?“

„Žijí a kopou kolem sebe,“ přidal se Wright. „Nějak ožili stejně jako ti ještěři. Nebo prostě nikdy nezmizeli.“

„Nefilové?“ Merrill pochyboval, že kdokoliv z nich o nefilech ví dost na to, aby mohl pronášet takovéto úsudky, snad jen s výjimkou Jacobsona. Pohlédl tedy na Angličana. „Jste si jistý?“

„Nikdo jiný to být nemohl,“ prohlásil Jacobson. „Rozhodně ne, pokud byl al-Azizův popis přesný.“

Merrill se obrátil k novému příslušníkovi týmu. „Tys je viděl?“

Al-Aziz přikývl s očima doširoka vykulenýma strachem a dopodrobna mu odvyprávěl své zážitky. Protože nefily popsal, aniž by měl tušení, že něco takového vůbec existovalo, bylo jeho historku tím obtížnější zpochybnit. Vzhledem k těm fosilním obrům, které sám vykopal, Merrill uvěřil, že je to pravda. Jak ale v Antarktidě přežili ty tisíce let, to přesahovalo meze jeho chápání.

„To není dobré,“ pronesl Merrill, když al-Aziz skončil. „To vůbec není dobré.“

Wright se posadil naproti němu. „A vy jste si myslel, že nebudete užitečný.“

„Začínám si přát, abych nebyl,“ odvětil Merrill. Bylo mu jasné, že Wright chce stejně jako v případě dinosaurů vědět o nefilech úplně všechno, co o nich ví on. Merrill se probíral pamětí, dával dohromady útržky biblické i nebiblické historie a hledal, odkud začít.

Vstal a otevřel tornu. Když hrábl dovnitř, vylovil svoji starou bibli v černých kožených deskách.

„Vy jste si vzal s sebou bibli?“ zeptal se Cruz.

„Nosím ji všude,“ odvětil Merrill, než znovu zaujal místo na padlém kmeni.

„Posaďte se,“ vybídl i ostatní. „Tohle bude chvíli trvat.“ Když se skupina sesedla kolem ohně jako děti na táboře před vyprávěním strašidelné historky, vybavil si Merrill první biblickou zmínku o nefilech. Nalistoval knihu Genesis, našel příslušný verš a začal hlasitě předčítat: „‚Stalo se pak, když se počali množiti lidé na zemi, a dcery se jim zrodily, že vidouce synové Boží dcery lidské, any krásné jsou, brali sobě ženy ze všech, kteréž oblibovali. Pročež řekl Hospodin: Nebude se nesnaditi (přít) duch můj s člověkem na věky, proto že také tělo jest, a bude dnů jeho sto a dvadceti let.‘ Počkejte, to není všechno.

‚Obrové (Nefilim) pak byli na zemi v těch dnech; ano i potom, když vcházeli synové Boží k dcerám lidským, ony rodily jim. To jsou ti mocní, kteříž zdávna byli, muži na slovo vzatí. Ale když viděl Hospodin, an se rozmnožuje zlost lidská na zemi, a že by všeliké myšlení srdce jejich nebylo než zlé po všecken čas…‘

Tady, to je ono,“ prohlásil Merrill a četl dál. „‚Litoval Hospodin, že učinil člověka na zemi, a bolest měl v srdci svém. Tedy řekl Hospodin: Vyhladím z země člověka, kteréhož jsem stvořil, od člověka až do hovada, až do zeměplazu, až i do ptactva nebeského; nebo líto je mi, že jsem je učinil. Ale Noe našel milost před Hospodinem.‘“ Merrill vzhlédl a podíval se po ostatních. „Genesis, kapitola šestá, verše jedna až osm.“

„To je začátek líčení potopy světa,“ ozval se Wright.

„Co znamená to ‚synové boží‘?“ otázal se Cruz.

Tentokrát, když na něj začaly pršet otázky, se Merrillovi nevybavovaly žádné příjemné vzpomínky na přednášky. Spíš si přál, aby měl tohle vyprávění co nejrychleji za sebou. Bylo to velmi fascinující jako starověká historie, teď to však bylo reálné a s tím on nechtěl mít nic společného. Motivací k odpovídání pro něj bylo pouze přesvědčení, že pokud jim prozradí všechno, co ví, nebudou už se ho na to dál vyptávat. „Synové boží,“ řekl tedy, „byli andělé, v originální hebrejské verzi bene Elohim.“

„Byli andělé?“

„Padlí andělé,“ dodal Merrill. „Démoni.“

„Aha.“

„Andělé byli stejně jako člověk vybaveni svobodnou vůlí. Bez ní by nebylo možné milovat Boha. Jinak bychom byli všichni roboti. A stejně jako někteří lidé i někteří andělé se vydávali nesprávnou cestou. Zatoužili po ženách z lidského plemene, oženili se a zplodili děti – nefily.“

„Ale…“ Mirabelle znejistěla. Merrill věděl, že tohle všechno pro ni musí znamenat bourání jejího vlastního světa. Nejdřív ty důkazy potopy a teď nefilové – opravdoví a živí. Pro Whitneyovou tu ožívala bible a ona si začínala klást otázky. „Jak mohou andělé… vždyť víš… mít děti? To jsou geneticky podobní lidem? Rozmnožují se?“

„Andělé a lidé jsou naprosto odlišní,“ řekl Merrill. „Andělé jsou nesmrtelní a díky nesmrtelnosti nemají duši. Vlastně ani nevíme, jak vypadají, jen to, že mohou vypadat, jak sami chtějí. V devatenácté kapitole knihy Genesis navštíví dva andělé Sodomu a pobývají v domě Lotově. Spatří je obyvatelé Sodomy, kteří se shromáždí před Lotovým domem a požadují, aby byli návštěvníci posláni ven… aby s nimi mohli mít sex. To odhaluje zkaženost té doby, ale i to, že andělé v lidské podobě mohli být – přinejmenším z hlediska útočníka – znásilněni.“

„Člověče, to je nechutné,“ ozval se Cruz.

„Velice,“ přisvědčil Merrill. „A to vedlo ke zničení Sodomy.“

„Držte se těch nefilů,“ napomenul ho Wright. „Je pozdě a vstáváme za svítání.“

Merrill přikývl. „Takže máme démony, co měli děti s ženami lidského plemene. Dětem se říká nefilové (Nephilim), což doslova znamená ‚padlí‘ od slova naphal – padat. Nefilové jsou ve starověkém světě proslulí svou velikostí, silou a lstivostí. Ve Starém zákoně jsou o nich různé zmínky pod jednotlivými jmény jejich kmenů. Rephiam, Emim, Horim, Zamammim, Avim… to všechno jsou Nephilim – nefilové. A ti osidlovali předpotopní svět, až nakonec zbyla jen jedna jediná skutečně lidská rodina.“

„Noe…“ Whitneyová vykulila oči. Merrill na ní viděl, jak si začíná skládat jednotlivé dílky dohromady.

„Přesně tak,“ poznamenal. „Nefily většinou lidé přehlížejí jako nějakou bezvýznamnou poznámku celého biblického líčení. Jenže jejich vliv přetvářel planetu. Víte, je možné, že už tehdy andělé věděli o Ježíšovi a o tom, jak obětuje život, aby spasil ty, kdo v něj uvěří. Věděli rovněž, že jeho pokrevní linie bude čistá. Teď nemyslím prosta hříchu, nýbrž čistá geneticky, prosím. Od Adama přes Noema, Davida až k samotnému Ježíšovi zůstala krevní linie – DNA – stoprocentně lidská. Pokud by nefilové dokázali geneticky zamořit celé lidské pokolení, Ježíš by nebyl počat. Proto Bůh vyhladil celou planetu s výjimkou jedné jediné rodiny – aby uchránil stvoření, která tolik miloval, a aby zajistil narození svého syna. Když bible říká, že byl svět zkažený, není to myšleno jen morálně – jde tu i o genetiku.“

„Tak co tu ti nefilové dělají,“ ozval se Wright, „když je Bůh všechny vyhladil?“

Merrill se nad tím zamyslel a přišel na dvě vysvětlení. Ani jedno se mu vůbec nelíbilo. „Ve verších, které jsem četl, stojí, že Nefilim pak byli na zemi v těch dnech; ano i potom. Tedy po potopě. Nefilové – alespoň někteří – tedy potopu přežili. O nefilech psali i staří Sumerové. Popisovali je jako mistrovské stavitele lodí a mořeplavce. Je dokonce možné, že zdrojové dokumenty pro naši mapu Piriho Reise kreslili nefilové. Možná dokonce titíž, co tu žijí dodnes.“

„Chcete naznačit, že jsou nesmrtelní?“ Wright se zatvářil skepticky. Zároveň na něm bylo znát, že doufá, že to nesprávně pochopil.

Merrill však přikývl. „Řekl bych, že ano. Při takových předcích by mě to ani moc nepřekvapilo. Tohle a pak to, že nefilové nemají duši. Izaiáš, 26:14 praví: ‚Ale již zemřevše, neoživouť, rephiam (neživí) jsou, nevstanou.‘ Rephiam je jeden ze známějších kmenů nefilů. Ten verš jasně říká, že z mrtvých nevstanou. Nemají žádnou věčnou duši a na rozdíl od svých nesmrtelných otců mohou být zabiti.“

„Konečně jedna dobrá zpráva,“ poznamenal Cruz.

„Nepočítal bych ale s tím, že to bude něco jednoduchého,“ namítl Merrill. „Přežili potopu světa i druhý pokus o vyhlazení, který učinil Jozue, jenž vedl Židy do Izraele po Mojžíšově smrti. Mnozí lidé si Jozua – a tehdy i Boha – představují jako divokého zabijáka, dobyvatele zaslíbené země. Už však neuvažují o tom, že ti tehdejší Kananejci mohli být dalším plemenem nefilů. Padlí andělé opět sestoupili na zem a rodili děti, jen v mnohem menším měřítku. Jozue se svými vojáky přece sám uváděl, že proti nim byli malí jako kobylky.“

„Kniha Numeri,“ ozvala se Ferrellová z větve, odkud v tichosti sledovala džungli. Merrill nedokázal skrýt překvapení. „Jacobson o tom už mluvil.“

Merrill na Jacobsona uznale kývl. „Výborně.“

Jacobson pokývnutí opětoval.

„A Jozue Kananejce zničil?“ zeptala se Whitneyová.

To byla otázka, do které se Merrill začínal vpravovat teprve nyní, a pomalu ji chápal. „Ne,“ řekl. „Někteří unikli a já se domnívám, že žijí až do dneška mezi námi.“

Jacobson se náhle napřímil. „Kruhy v obilí!“

Merrill svraštil čelo. Nechápal, nač Angličan naráží.

„Kruhy v obilí se vyskytují po celém světě. Vždycky jsme se domnívali, že jsou to něčí vzkazy, ale co když jsou to vedlejší produkty… kouzel nefilů, nebo jak té jejich moci říkat. Jeden takový kruh v poli jsme viděli i tady. Bylo to přesně ono. A co to oblečení na zemi – jako by zrovna spadlo z lidí? To museli být nefilové.“ Jacobson začínal blednout. „Do dneška se našly tisíce kruhů a každý rok se objevovaly stovky a stovky dalších… vlastně každým rokem přibývají…“

Když to Merrill domyslel, otřásl se. To by znamenalo, že nefilové mezi lidmi žijí a snad lidstvo i ovlivňují už od potopy světa. O tom se mu nechtělo ani přemýšlet. „Kruhy nekruhy, jde o to, že nefilové chovají vůči lidstvu nesmírnou zášť. Závidí nám naše nesmrtelné duše, protože oni nakonec jednoho dne existovat přestanou, kdežto my budeme žít věčně. Další biblické vzkříšení pro ně nepřichází v úvahu. Mají schopnosti zděděné po svých předcích – démonech, k tomu obří postavu, nelidskou sílu a fyzickou nesmrtelnost, ale duši ne.“

„A co ten kanibalismus?“ zeptal se Wright.

„V bibli o něm žádné záznamy nejsou, ale v době potopy obývali nefilové celý svět. Existují jeskynní malby a staré kresby, které nám vyprávějí o lidech, co dokázali nosit klády, s jakými by nehnulo šest dnešních mužů. A teď trocha matematiky… šest mužů zdvihne kládu těžší než tunu. Další kresby a nedávno zaznamenaná ústní podání z tradic několika kmenů popisují jejich těla pokrytá rituálním tetováním. Součástí jejich výživy prý mělo být i lidské maso. A ze všeho nejhorší byl jejich fyzický vzhled. Dvojité řady zubů, dlouhé rezavé vlasy, šest prstů na nohou i na rukou a v některých případech se historie zmiňuje o rozích.“

„Pokud vypadali takhle,“ namítl Wright, „jak se mezi námi mohli schovat?“

„Zuby lze odstranit. Vlasy se dají stříhat. Chirurgicky lze odstranit prsty a nejspíš i ty rohy. A pokud jde o tu výšku… selektivním pářením mohli svoji velikost teoreticky snížit na lidské rozměry, ale pokud by byli na světě někteří z prvních nefilů, museli by se rozhodně skrývat. Ještě před dvěma hodinami bych něčemu takovému nevěřil.“

„Takže radši ty krylo… než nefily,“ ozval se Cruz.

Merrill přikývl. Začínali chápat. Nefilové byli nejstarším a nejnebezpečnějším nepřítelem lidstva. Merrill se na okamžik zamyslel nad možností odvolat závod, vrátit se domů a setkání s nefily oznámit, okamžitě to však zavrhl. Věděl, že by to bylo marné snažení, neměl však dobrý pocit z toho, že to nezkusil. Wrightova reakce na jeho nápad mu jeho domněnku jen potvrdila. Budou tedy postupovat dál, a pokud bude mapa Piriho Reise přesná jako dosud, ocitnou se zanedlouho přímo na území nefilů, kde je do svahu hory vytesána ta pevnost s lebkou.

A pokud do té doby přežijí, pak ji uvidí na vlastní oči.

Jako Golgota, napadlo Merrilla. Golgota doslova znamená něco jako „místo s lebkou“. Právě tam byl ukřižován Ježíš. Této události se nefilům téměř podařilo zabránit. Merrilla napadlo, jak poté, co se vrátili, budou reagovat na zjištění, že Ježíš už přišel a zase odešel.

Obával se, že přívětivě asi ne.

KAPITOLA 52

Jacobsonův respekt vůči americkému týmu vzrůstal s každým dalším střetnutím, které s nimi prodělal. Ještěry zvládli s dovedností, jaká jeho týmu scházela. Do týmu jej přijali bez otázek a od prvního setkání ho brali jako profesionála. A nyní byl – ač bez valné důvěry – přijat dokonce i al-Aziz, muslimský extremista, který se právě odvrátil od své ničivé víry a požádal o odpuštění. Fakt, že nebyl prostě na místě zastřelen, o tomto týmu mnohé vypovídal.

Ze všech nejvíc jej zaujal Merrill. Bylo jasné, že se už nějakým způsobem s terorismem setkal. Možná díky němu dokonce přišel o přítele nebo člena rodiny. Jeho vztek byl zcela pochopitelný. Kdyby al-Azize zastřelil, měl by k tomu důvod. Ale on to neudělal. Dokonce tomu člověku odpustil. Když si na to Jacobson vzpomněl, zavrtěl hlavou. Vybavil si znovu tu bolest v Merrillově tváři, zatímco ho al-Aziz prosil o odpuštění. A pak, když už to vypadalo, že Merrill udeří, přišel s odpuštěním a nakonec to skončilo objetím. To byl daleko silnější zážitek než všechna ta smrt a masakry, s nimiž se Jacobson od začátku závodu setkal. Vzbuzoval v něm naději. Nikoliv naději z pohledu Merrillovy víry, nýbrž naději, že svět odhodí tváří v tvář nebezpečnějšímu nepříteli staré zášti.

Byli opět na pochodu a neúprosně se přibližovali k cíli. Merrill se krátce pokusil zaprotestovat a Jacobson s ním v duchu musel souhlasit, loajalita vůči královně a vlasti jej však hnala kupředu. Pokud existuje šance, že Antarktos, jak tomu on teď říká, lze obsadit pro Evropu společně s Amerikou a pak ho očistit od nefilů, nelze ji zahodit.

Samozřejmě že čím déle budou na cestě, tím více času bude mít na to usilovat o Whitneyovou. Ne že by se vědomě rozhodl tu ženu svádět, ale připadala mu nesmírně přitažlivá… a fascinující. Ta exotická kombinace přírodních zářivě blond vlasů s pletí barvy kávy a k tomu ty planoucí oči… vždycky, když se jejich pohledy náhodou setkaly, zmocnil se jej zvláštní pocit. Jako by nemohl uhnout očima, přestože by to nejraději udělal. Teprve když se usmála a jeho pozornost se namísto na její oči soustředila na ten úsměv plných rtů, dokázal od ní odtrhnout zrak. Pak se zase musel ze všech sil snažit odolat nutkání podívat se na ni znovu. Když začal mít pocit, že jeho roztržitost by mohla být nebezpečná, požádal, aby mu bylo přiděleno místo na konci řady. Pochopitelně že i tam se našlo něco, co ho mohlo rozptylovat. Měl co dělat, aby myslel na nepřátele, kteří by mohli číhat v okolní džungli, a nevěnoval se jejímu zadku.

Prales byl už nějakou dobu stále řidší a řidší. Merrill jim vysvětlil, že jsou dva dny pochodu od cíle, který je podle jeho názoru zároveň hnízdem nefilů. Mapa Piriho Reise, jež byla až dosud přesná, znázorňovala les, nějaké hory a pevnost. Pevnost nefilů. A přímo k ní směřovali.

Nezdálo se pravděpodobné, že by po dvanácti tisících letech pod drtivým ledovým příkrovem ta prastará pevnost mohla ještě existovat. Zrovna tak nepravděpodobná však byla existence živých dinosaurů a obrů, kteří byli napůl lidmi a napůl démony. Jacobson si musel přiznat, že možné to je. A pokud tu nefilové sídlí zas, pak je čeká boj biblických rozměrů. Když s nefily bojovali Izraelité, měli na své straně Boha. Jacobson si nebyl jist, jestli všemohoucí hlídá záda komukoliv z nich, snad s výjimkou Merrilla.

Podle toho, jak stromy řídly a jejich výška se stále zmenšovala, Jacobson poznal, že se dostávají do větších nadmořských výšek. Zanedlouho se jich s řídnoucím vzduchem začnou zmocňovat závratě a dýchání pro ně bude čím dál obtížnější. Jdou do svahu několik hodin a on už má pocit, jako by zlézal horu. Chůze byla obtížná a vyčerpávající, nikdo z nich však nezvolnil tempo ani nepožádal o přestávku. Byli jako řízené střely, které nelze odvolat… velice pomalu se pohybující střely.

Jacobson schoval mačetu. Už tu nebyly žádné liány ani houštiny, kterými by bylo třeba se prosekávat. Vtom Ferrellová, jež kráčela v čele skupiny, varovně zdvihla ruku. Jak bylo dohodnuto, Merrill, Whitneyová, Vesuvius a al-Aziz se okamžitě přesunuli dozadu, kdežto Wright, Cruz, Ferrellová a Jacobson zaujali postavení vpředu. Když Jacobson americké profesionály dohonil, okamžitě pochopil, co Ferrellovou přimělo zastavit.

Asi patnáct metrů před nimi byl kus lesa vymýcen. Na začátku mýtiny, jež se táhla přes hřeben svahu jako silnice, se tyčil kamenný sloup vysoký snad deset metrů, který překvapivě připomínal egyptský obelisk. Většina obelisků objevených v Egyptě byla pokryta hieroglyfy, na tomto však byl vidět jen jediný ve výšce zhruba tří metrů. Z té dálky Jacobson symbol nerozeznával, připadal mu však nějak povědomý.

Udělal další krok vpřed. „Zůstaňte na místě,“ ozval se Wright. „Počkejte, až Ferrellová zjistí, jestli je vzduch čistý.“

Jacobson vzhlédl. Ferrellová byla pryč. Přitom ji neviděl ani neslyšel odcházet.

Vtom jeho pozornost upoutalo ptačí volání ozývající se ze směru obelisku. Tam uviděl Ferrellovou, jak natahuje ruku se vztyčeným palcem. „Čistý vzduch,“ řekl Wright a teprve teď mávl na ostatní, aby se k nim připojili. Dál postupovali opět jako skupina. Wright držel svůj tým zkrátka. Nebyl to tak docela Jacobsonův styl, ale možná právě proto americký tým zatím nepřišel ani o jediného člena. Vlastně se ještě o dva rozrostli.

Jakmile vyšli na mýtinu, Vesuvius se dal do běhu a spokojeně vyrazil Ferrellové naproti. Ta se k Jacobsonovu překvapení sehnula a psa pohladila. Jacobson si nebyl jist, nakolik bylo rozumné dovolit, aby s týmem šel i pes, musel však na druhé straně uznat, že po všech těch hrůzách, kterých už byli svědky, pes hodně zvedne morálku.

Když stanul před obeliskem, užasl Jacobson nad jeho velikostí. Stál tu uprostřed pustiny a bylo velice pravděpodobné, že sem byl obry přinesen. To jen svědčilo o jejich síle. Když si ten symbol prohlédl zblízka, okamžitě jej poznal. Byly to tři vzájemně se překrývající kruhy. Středem každého z nich vedla jedna čára a všechny končily na jedné straně vně kruhů, každá v jiné vzdálenosti. Z nejdelší čáry na konci v úhlu devadesáti stupňů vybíhaly tři další, mnohem kratší.

„To je kruh v obilí,“ ozval se Jacobson.

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Wright.

„Už jsem to viděl.“

„A neměl by být v obilí, aby to byl kruh v obilí?“ rýpl si Cruz.

„Byl. Viděl jsem ho z výšky šesti set metrů… z letadla nad Anglií.“ Otočil se a pohlédl na Merrilla. „Loni.“

Merrill vykulil oči. „Co to znamená?“

Jacobson pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Nikdo neví. Proto jsou ty kruhy tak zajímavé. Mohl by to být milník. Nebo náhrobek, já nevím.“

„Nebo,“ přidala se Ferrellová, „by to mohla být jedna z nejběžnějších značek, co se vyskytují po celém světě a v každé kultuře. Zákaz vstupu.“

Whitneyová s Vesuviem už popošli za obelisk směrem ke hřebeni, kde mýtina mizela. Jacobson ji nespouštěl z očí. Děkoval náhodě, která ho k nim přivedla právě ve chvíli, kdy potřebovala zachránit před tím dinosaurem, a byl rozhodnut být jí nablízku, až bude pomoc potřebovat zase. „Je to silnice!“ zavolala Whitneyová. „Táhne se to na kilometry daleko!“

„Vypadá to, že od nynějška budeme postupovat o něco rychleji,“ poznamenal Merrill se stopou úlevy v hlase.

Starý pán už musí být unavený, pomyslel si Jacobson a vůbec ho to nepřekvapovalo. Dokonce ani Jacobson sám by nemohl tvrdit, že se o něj každým dnem nepokouší vyčerpání – spíš žasl, že to Merrill až dosud vydržel. Jeho odhodlání bylo prostě nezničitelné.

„Omyl,“ prohlásil Wright, přesně jak Jacobson předpokládal. „Budeme se krýt mezi stromy tak dlouho, jak to půjde.“

Nikdo se nevzepřel. Jacobson si pomyslel, že dokonce i Merrill, kterému by se ta široká cesta opravdu hodila, musel pochopit, co Wrighta k tomuto rozhodnutí vedlo. Vydat se po té silnici by bylo totéž jako jít do boje s rozsvícenou neonovou reklamou. Nepřítel by je viděl přicházet… a pak už by mu stačilo jen si počkat.

KAPITOLA 53

Po zbytek odpoledne nikdo nepromluvil z obavy, aby se neprozradili. Whitneyové neušlo, že dokonce i trénovaní vojáci začínají být unavení. I Vesuvius, kterému visel z koutku tlamy zplihlý jazyk snad dvakrát delší než na začátku pochodu, už zpomalil. Byl to přesně ten druh vyčerpání, který dolehne na každého běžce v okamžiku, kdy je cíl na dohled. Whitneyová to zažila na vlastní kůži, když si jednou zaběhla bostonský maraton. Běžela dál a podařilo se jí překonat ten vrchol nesnesitelné bolesti; pak opadla. Někteří lidé tomu říkají druhý dech. Jakmile však věděla, že se blíží konec, začala na ni mysl dotírat svody: „Zpomal. Už se nemusíš tak snažit. Poddej se té únavě.“

Ten hlas teď dotíral na ně na všechny, a pokud skutečně existoval nějaký dar shůry, pak už se jim ho dostalo několikrát. Whitneyová viděla na vlastní oči, jak strašlivý osud potkal čínský tým. To, co potkalo tým Jacobsonův, nebylo o nic lepší. I ona sama přežila vlastní setkání se smrtí jen taktak, když odráželi útok dinosaurů. Velmi dobře věděla, že nebýt Jacobsona, ležela by už zpola strávená v žaludku té bestie. Nábožensky vzato nad nimi bděla nějaká vyšší moc, Whitneyová to považovala jen za neuvěřitelnou souhru šťastných náhod.

Pálení v lýtkovém svalu Whitneyovou vytrhlo z úvah. Rozhlédla se kolem sebe. Stromy tu nebyly vyšší než čtyři až pět metrů, a jak vystupovali výš, stále se zmenšovaly, byly však bohatě olistěné a oblohu bylo skrz ně vidět jen občas. Lesní půda byla obrostlá vlhkým mechem a lišejníkem, takže postupovali pomalu a na každém kroku jim hrozilo uklouznutí. Whitneyová měla ruce umazané, jak se neustále chytala všeho, co jí přišlo pod ruku, když zakopla a upadla. Modré nebe nad nimi viselo jako opona. Alespoň ta obloha že vypadala pořád stejně.

Stoupali už hodinu a svah byl stále strmější. Tým rozpustil sevřenou pochodovou formaci a rozptýlil se mezi stromy. Jacobson se zařadil dozadu těsně za Whitneyovou, Merrilla a Vesuvia, který se po každých pár metrech zastavoval a čekal na svého pána. Wright, Ferrellová a Cruz kráčeli vpředu a drželi se al-Azize, jehož nechtěli pouštět zbytečně daleko od sebe. Whitneyová si prohlížela tu bombu, kterou měl al-Aziz uchycenou k pasu. To byla jediná věc, která jí bránila akceptovat jeho proměnu. Byla si vědoma jeho tvrzení, že bombu nelze zajistit, mohla to však být lest. Věděla, že detonátor má Cruz, ale i tak – bomba, již nešlo odstranit, jí připadala kontraproduktivní. Co kdyby se al-Aziz nakonec přece jen rozhodl uniknout? To by musel tu bombu s sebou buďto tahat navždycky, nebo by se musel stejně zabít?

Whitneyová stále ještě bloumala v myšlenkách, když jí noha sjela po mechem obrostlé skále. Stačila jen vyjeknout a už sklouzla dozadu. Na strmém svahu rychle nabírala rychlost. Když kolem nich proletěla, Merrill vykřikl a Vesuvius bafl.

Vtom se její pád prudce zastavil. Když se podívala nahoru, uviděla Jacobsona, jak ji drží železným stiskem za tornu. „To už je podruhé, co jste mě zachránil,“ řekla s úsměvem.

Jacobson úsměv opětoval. „Třeba mi to budete moct někdy oplatit, ne?“

Jejich pohledy se opět spojily, jako během uplynulých několika dní již tolikrát. Cítila, jak jí tělem projela vlna emocí, které se tolik snažila ignorovat. Nebyl to obyčejný zájem, co k Jacobsonovi cítila. Ona ho primitivně, živočišně, sexuálně chtěla. Přičítala to tomu pobytu venku – jako když děti začnou zlobit na táboře – ale teď už to bylo příliš silné, než aby se to dalo ignorovat. V jejím nitru bojovala vina s touhou. Volá mě snad Sam, abych na něj nezapomněla? Jacobson se k ní naklonil, jako by z ní tu touhu cítil. Zavřela oči a pootevřela rty. A to je pryč teprve rok, řvalo na Whitneyovou svědomí. Nutilo ji otevřít oči a bránit se tomu polibku. Bylo však již pozdě. Jacobsonovy rty našly její. Jemně se k nim přimkly a ona se podvolila. Bylo to něžné a přitom tak vášnivé a opatrné zároveň, že se nedokázala jeho objetí nepoddat.

Jacobson se od ní odtáhl a pomohl jí vstát. Mlčky se na sebe usmáli a Jacobson si neodpustil mrknutí.

A pak byl pryč. Vznesl se, jako by jím cosi škublo vzhůru. S křikem proletěl hustou zelenou klenbou a zmizel jí z očí. Bojový pokřik byl následován přívalem střel, které prosvištěly lesem. Jacobson bojoval o život.

Protože neměli na dohled žádného nepřítele, kterého by mohli napadnout, zaujali Wright, Ferrellová a Cruz pozice před ostatními. Merrill si připravil útočnou pušku. Whitneyová jen nehybně stála a naslouchala. Pak střelba náhle ustala stejně jako Jacobsonovy výkřiky. Okamžik nato jeho zkroucené a polámané tělo proletělo mezi stromy zpátky. K nohám jim dopadla už jen zohavená mrtvola, v níž byl Jacobson jen těžko k poznání. Před pouhými několika okamžiky jí ten muž pomohl překonat bolest a dal jí naději. A teď je pryč. Bolest ze ztráty Sama začala mokvat čerstvou ránou a hnala jí slzy do očí. Pak si však něčeho všimla. Bolest byla tatam a vystřídal ji strach.

Whitneyová je uviděla stát sotva třicet metrů od nich mezi kmeny stromů. Ty dva údy vypadaly jako stromy, jen to zakřivení a tvar prozrazovaly, že to skutečně jsou obrovské nohy. Ukázala na ně. „Tam.“

Wright je uviděl. „Výbušné střely,“ zašeptal. „Na můj povel dvě rány na kolena a pak utíkat jak o život.“

Všichni, kdo měli XM-29, včetně Whitneyové, zamířili. „Pal.“

Osm slabých explozí prořízlo vzduch a pak svahem zaduněly čtyři hlasitější rány, jak výbušné střely zasáhly cíl. Z ohromných nohou se rozstříklo maso a lesní půdou otřáslo vzápětí vytí plné bolesti. Whitneyová se otočila zároveň s ostatními a dala se na ústup, stačilo jí však letmo se ohlédnout, aby jí bylo jasné, že jejich šance na únik nejsou nejvyšší. Ty nohy se hojily.

Když Whitneyová doháněla ostatní, kteří se hnali úhlopříčně do svahu, ucítila, jak jí pevná ruka stiskla rameno. Prudce se otočila připravena k palbě a namířila Merrillovi rovnou na hlavu. Rychle zbraň sklonila. Ulevilo se jí, že není napadena, zároveň ji však vyděsilo vědomí, že málem zastřelila vlastního otce. Nezdálo se však, že by ho to další setkání se smrtí nějak zvlášť vyvedlo z míry. Oči měl veliké, vyděšené a volající po vysvětlení. A stál jako přimrazený.

„Táto, co se děje?“ zeptala se a snažila se Merrilla popotáhnout po svahu vzhůru. „Musíme běžet!“

„Ten zvuk,“ řekl. „To vytí. Já už jsem to slyšel. Když tvá matka…“

Cruz do nich zezadu strčil. Prudce šťouchl do Merrilla. „Pohyb, taťko, nebo tě tu necháme.“

Whitneyová otci stiskla paži, ten se však ani nehnul.

„Jestli se nepohneš, táto, já zůstanu s tebou. A zemřu taky. To chceš?“ Merrill jí pohlédl dlouze do očí a pak se dal znovu do pohybu. Rozběhl se do svahu s ostatními.

Stejným směrem se hnali i ti, kdo je lovili. Když se dali obři do běhu, země se pod jejich nohama roztřásla. Whitneyová slyšela praskot stromů a vzápětí k jejímu nosu dolehla vůně čerstvě pokáceného dřeva. Prodírali se lesem, jako by to byla jen vysoká tráva. A dotahovali je.

Vesuvius se hnal v čele a vedl skupinu pryč od hrozícího nebezpečí. Stále se držel přibližně stejného kurzu. Na skále na vrcholu hřebene zůstal stát a hlasitě zaštěkal. Za ním nebylo vidět nic než čirá obloha. Dosáhli vrcholu a hnali se dál, aniž by si dopřáli čas na vychutnání té úžasné vyhlídky.

Whitneyové se při tom zběsilém úprku zapletly nohy, klopýtla a opět upadla. Merrill slyšel její výkřik a otočil se za ní. Dopadla poměrně měkce a v pádu se stačila otočit, ale opozdila se o dobrých pět metrů za týmem, který už pokračoval dál po protějším svahu hory.

Když se k ní Merrill ohýbal, aby jí pomohl na nohy, všimla si Whitneyová, jak se mu obličej zkřivil hrůzou. Obrátila se a zahájila palbu ještě dřív, než stihl zařvat: „Miro! Za tebou!“

Dvě rány vypálila nazdařbůh. Obě minuly zamýšlený cíl – gargantuovskou siluetu, jež nad nimi zacláněla slunci. Zpětný ráz ji prudce odmrštil na kámen. Hlavou na něj narazila tak, že se jí před očima bolestí roztančily mžitky, přesto však zvládla znovu zamířit. Tentokrát byla dobře zapřená a mohla si dovolit vypálit z obou hlavní najednou. Vzduch prořízly explozivní střely a svítící kulky současně. Některé vyletěly k obloze a explodovaly kdesi vysoko ve vzduchu, kdežto jiné naplno zasáhly to vysoké tělo.

Zuch! Zuch! Zuch!

Tlumené exploze v útrobách obrova těla mu vyrvaly díry v bocích a z každé rány na okamžik vystříkla krev. Mohutný, k obloze se tyčící muž padl na kolena, a když exploze pokračovaly, opřel se rukama o zem. Vyl, zatímco výbuchy zněly dál. Whitneyová nemohla uvěřit, že ještě žije. Jenže to nebylo vytí bolesti. Ten netvor řval v extázi. Jako by pro něj utrpení bylo úžasným potěšením. Když exploze ustaly, dal se ten muž do smíchu. Byl to hluboký, hrdelní zvuk, v němž probublávala krev.

Zatímco se začal napřimovat, konečně si ho mohla Whitneyová trochu prohlédnout. Obličej s očima, nosem a ústy měl lidský, ale když se smál, byla si Whitneyová jista, že vidí několik řad ostrých zubů. Vlasy měl ten muž rudé. Nebyl zrzavý jako Ir, spíš to vypadalo, že si je barví do sytě karmínového odstínu. Jako by si je máčel v krvi. Kolem hlavy měl zlatý pásek popsaný znaky, které mohly být dalšími vzory kruhů v obilí. Na těle měl brnění podobné těm, s jakými byli vyobrazováni starověcí válečníci. Některé části byly z kovových plátů, jiné ze zvířecích kůží. Vypadal jako přerostlý Viking. Vzpomněla si, jak jí otec popisoval obry, o nichž se zmiňuje indiánská legenda, a pohlédla tomu muži na ruce. Měl šest prstů.

Mýty nelhaly.

Toto byli ti obři, o nichž jsou záznamy v kulturách celého světa a kteří byli téměř vyhlazeni potopou, jež byla rovněž celosvětově zaznamenána a přesně popsána v bibli. Toto byli nefilové.

Výstřely z dálky Whitneyové napověděly, že ostatní se rovněž dostali do kontaktu s nepřítelem a tentokrát jí na pomoc nepřijdou. Je na to sama.

Vtom se ze strany jako vypálená dělová koule vyřítil muž, jenž ve srovnání s nefilem vypadal jako trpaslík. V rukou svíral meč. Poznala ho až po hlase, když se rozeřval. „Táto! Ne! Uteč za ostatními!“

Merrill ji však neslyšel. Nebo neposlouchal. „Zkaženci! Nephilim!“ burácel. Ohnal se mečem po nefilovi, ten však úder jednoduše vykryl předloktím a zůstal stát. Merrill do obra sekal dál, nedosáhl však ničeho. Whitneyová s hrůzou sledovala, jak se každá rána hojí. Dokonce i z děr po explozivních střelách teď už byly jen mizející jizvy. Když se Merrill opět rozmáchl, gigant uchopil meč obrovitou rukou a Merrillovi ho prostě vytrhl.

Merrill přitom ztratil rovnováhu a svalil se na zem vedle Whitneyové.

V hrůze vzhlíželi k obru, který nad nimi stál a prohlížel si meč. Žlutýma očima ho zkoumal od hrotu čepele až po jílec. Pak stočil pohled k nim, předklonil se a zeptal se dunivým hlasem: „Odkud to máš?“

Merrill s Whitneyovou si vyměnili zmatené pohledy. Oba věděli, nač myslí ten druhý. Jak to, že mluví anglicky?

Obr jako by jim četl myšlenky. „Měli jsme tu za ta léta mnoho učitelů. Víme toho o vašem plemeni hodně.“

Whitneyová cítila, že její otec překypuje vztekem. Viděl v těch bestiích biblické protivníky, hanobitele lidstva, které za nepřátele prohlásil sám Bůh. „Pak víš, že máme duši, nefile! A i když nás zabiješ, nezmizíme, kdežto ty přestaneš existovat!“

Nad nimi se zaleskl pokřivený úsměv prosvícený zuby ostrými jako břitva. „A ty jsi po našem současném učiteli první, kdo toho o nás tolik ví.“

A potom, jako by ho náhle zaujala vůně nedalekého grilování, obr zavětřil. Naklonil se blíž k Merrillovi a Whitneyové a větřil dál s vyceněnými zuby a žhnoucíma žlutýma očima. Čich ho dovedl k Whitneyové. Hlavu velikosti melounu měl od ní pouhých pár centimetrů, když ji celou očichal a nakonec se zastavil u jejích zářivě blond vlasů. „Ty vlasy nejsou jako…“

„Táhni od ní!“ zařval Merrill a vytáhl devítku. Obr po něm se zavrčením chňapl čelistmi. Bylo jasné, že kdyby chtěl, mohl by ho okamžitě zabít; mohl by je klidně zabít oba, ale zatím je bůhvíproč ušetřil. Když obr cvakl zuby, až to zaznělo, jako když na sebe narazí dva kokosové ořechy, Merrill pistoli upustil.

Nefil se zaklonil a přiložil si k obličeji zatnutou pěst. Whitneyová dostala strach, že otce udeří, ale muž otevřel dlaň, na níž se objevil jakýsi purpurový prach. Ten jim foukl do tváří. To bylo poslední, co Whitneyová viděla. Než si uvědomila, co obr udělal, ztratila vědomí.

Kdyby byla při vědomí, cítila by, jak ji obr zdvihl a hodil si ji přes rameno. Slyšela by z dálky křik a střelbu svých napadených přátel. A ztratila by všechnu naději.

Tady, v samotném středu světa, bylo po všech nadějích.

ZJEVENÍ

KAPITOLA 54

„Další dva nalevo!“ vykřikl Wright a vypálil tím směrem dávku.

Příliš pozdě pochopil, že ten jediný obr, který je honil, nepředstavoval hlavní útočnou sílu. Ten je jen nahnal na otevřené prostranství, kde číhali ostatní. Jednoduchá, ale účinná strategie, a Wright sám sebe proklínal za to, že s ní nepočítal. Býval lepší.

Když se přibližovali k hranici lesa, zjistil, že se oddělili od Merrilla a Whitneyové, a užuž se chtěl otočit, když se nad lesem vztyčily další dvě temné siluety. To byli obři v tom pravém smyslu slova. Každý se tyčil do výšky dobrých pěti metrů. Stáli ve svahu o něco níž, takže si s Wrightem hleděli přímo do očí. Odporně, nechutně se šklebili jako psi se záchvatem vztekliny chystající se zaútočit.

A pak opravdu zaútočili.

Skupina vběhla do lesa, kde pronásledovatelům stromy bránily ve výhledu a alespoň trochu je brzdily. Tam však čekali další. Wright je nebyl schopen ani spočítat. Viděl jen řadu nohou mizející nad hranicí lesa. Jeden z nich se spustil na všechny čtyři a zavyl, než se po nich vrhl jako odporně velký vzteklý medvěd.

Utíkali od okamžiku, co ten útok začal, a pálili výbušnými střelami, aby nepřítele zpomalili; stejně to však valný účinek nemělo. Ty zrůdy se hojily, sotva byly zasaženy. Wright rychle usoudil, že Merrill měl pravdu. Tohle byli opravdoví, praví nefilové, po svých otcích – démonech nesmrtelní, a jak se zdálo, také neporazitelní. Skupina, teď již tvořená jen Wrightem, Ferrellovou, Cruzem a al-Azizem, měla jedinou volbu – útěk. Vesuvius už zase běžel vpředu, ale Wright ho podezíral, že zatím nezjistil, že se jeho pán zdržel někde vzadu.

Zpoza stromu, kolem něhož Wright právě běžel, vyrazila ruka. Explozivní střela vypálená za Wrightovými zády pronikla do dlaně a vybuchla. Všech šest prstů se rozletělo do vzduchu. Wright se letmo ohlédl a Ferrellová na něj jen kývla. Ta ženská nemine nikdy.

Wright mezi stromy rozeznal blížící se vysoký, mohutný kamenný sráz tyčící se od paty svahu. Potřebovali pokračovat dolů, ale ta skalní stěna mu vnukla nápad. Otočil se ke Cruzovi, který postupoval vzadu s al-Azizem. „Smontuj něco, ale honem!“ křikl Wright a ukázal na kamennou stěnu. Věděl, že Cruz pochopí, co se po něm chce, jen netušil, jestli to expert přes demolice zvládne za běhu.

Ten Wright zešílel! Cruz byl sice v branži zdaleka nejlepší – zvlášť potom, co mnozí jeho konkurenti nejspíš nepřežili posun zemské kůry – ale to, co po něm teď chtěl Wright, bylo nemožné. „Esto es una idea realmente mala,“ mumlal si pro sebe.

„Cos říkal?“ zeptal se ho al-Aziz, když společně přeskakovali padlý strom.

„Že je to opravdu pitomý nápad.“

„Řekni mi, co mám dělat,“ navrhl al-Aziz. „Pomůžu ti.“

Cruz věděl, že kapitán by al-Azizovi nedal do ruky nic nebezpečnějšího než plácačku na mouchy, ale jedinou alternativou bylo, že skončí jako ti Číňané. Shodil tedy tornu a podal ji al-Azizovi. „Vyndej černou krabici.“

Al-Aziz se za běhu hrabal v torně, aniž by polevili v tempu. Jen sebou škubl, když Ferrellová vypálila sérii explozivních střel, které prosvištěly Cruzovi kolem hlavy a vybuchly tři metry za nimi. Cruz se ohlédl přes rameno a uviděl, jak se tam potácí jeden z obrů. „Mierda santa!“ Jak se dostal tak blízko?

„Mám to,“ oznámil al-Aziz a vytáhl černou krabici.

Cruz si hodil tornu znovu na záda. Svah byl stále strmější a tým nyní opravdu nabíral na rychlosti. Teď už Cruz jasně uviděl to, co před chvílí Wright. Před nimi se tyčila pata kamenného útesu, jež dosahovala výšky dobrých třiceti metrů. Nejdřív ho napadlo, že budou muset běžet podél okraje skály a část stěny odpálit, aby kamení pohřbilo jejich pronásledovatele, nyní však ve stěně rozeznal trhlinu širokou zhruba metr. Wright chce za sebou shodit závoru. Aby to zastavilo ty obry, bude to muset být hodně veliká závora.

„Podej mi čtyři kostky C4, detonátor a časovač. A buď opatrný.“

Al-Aziz dělal, co mohl, aby při otvírání s krabicí nepohyboval, terén byl však nerovný a on do ní strkal při každém kroku. Nejprve podal Cruzovi čtyři kostky trhaviny. Cruz si je přidržel v jedné ruce jako fotbalový míč. „Teď časovač a detonátor. Budeš je muset připojit a spojit dráty.“

Al-Aziz našel, co bylo potřeba, vyjmul obě součásti z krabice a podal je Cruzovi. Upevnil je poměrně snadno, protože byly zkonstruovány tak, aby do sebe zapadly. Rozhodně však výrobce nepočítal s tím, že se bude bomba sestavovat v běhu. Dráty se normálně spletly a spojily krytkami. Al-Aziz dělal, co mohl, ale šlo to pomalu.

Cruz pohlédl vpřed. Stěnu měli třicet metrů před sebou. Budou u ní za pár sekund. „Hoď sebou!“

Al-Aziz dodělal první dvojici drátů, rychle ji zkroutil a dal se do druhé. Tu stihl ve slušném čase, ale když dráty zakrucoval, zachytil prstem o první drát a vytáhl ho. „Už není čas!“ vykřikl.

„Dej mi ten časovač. Zůstanu tady a odpálím to sám!“ Cruz nebyl zrovna nadšený představou, že bude muset kvůli aktivaci bomby zastavit. Věděl, že pokud jej nechytí nefilové, pak ho s největší pravděpodobností dostihne tlaková vlna. Byl však především voják a kromě nefilů potřeboval zničit i nějaké své osobní démony.

„Šlo by to i jinak!“ křikl al-Aziz.

Ke skalní stěně jim zbývalo nanejvýš deset metrů. Hřmící kroky obrů, kteří se hnali za nimi, otřásaly terénem. Tam vpředu už Vesuvius, Wright a Ferrellová byli v průrvě a běželi bez ohlížení dál. Zůstali v tom sami.

„Máš pořád ten můj detonátor?“ křikl al-Aziz a ukázal na bombu, kterou měl kolem pasu.

Ten chlap je pořád ochotný se odpálit! „Jo, ale myslel jsem, že jsi s mučednictvím skončil.“

„Já se nechci zabít,“ řekl al-Aziz a serval si výbušniny z opasku. Cruz se přikrčil a přivřel oči. A nic se nestalo.

Ani na okamžik nezpomalil, ale střelil po al-Azizovi tázavým pohledem.

„Lhal jsem,“ řekl prostě al-Aziz. „Jinak byste mě mohli zabít.“

Cruz se musel usmát. Al-Aziz nebyl vůbec hloupý. „To můžu pořád,“ namítl pak. „Zahoď to tři metry od vstupu a pak utíkej, jako bys měl pod zadkem raketu.“

Kdyby se některý z nich ohlédl, uviděl by zástup obrů, který se za nimi hrnul ze svahu. Jenže oni se neohlíželi. Vběhli do chladné jeskyně a pokračovali nezměněným tempem dál. Al-Aziz odhodil sebevražednou nálož.

„Hotovo!“ vykřikl.

Cruz se pokoušel odhadnout vzdálenost. Al-Aziz měl kolem pasu dost výbušnin, aby to srovnalo se zemí městský blok, a v úzké skalní průrvě bude všechna ta energie soustředěna do velmi omezeného prostoru a usměrněna. Účinek bude strašlivý. Pohlédl vpřed a viděl, jak Wright a Ferrellová mizí ve stínu. Ti jsou tedy v bezpečí.

Potom se ohlédl. Vstup do skalní rozsedliny potemněl, jak se do něj nahrnul první z nefilů. Bude to muset odpálit brzy, zatím jsou však s al-Azizem příliš blízko. A pak si koutkem oka všiml štěrbiny v boční skalní stěně, kolem níž právě běželi. Natáhl se po al-Azizovi, popadl ho za rameno a zastavil ho. „Tady!“ Škubl jím dozadu a vrhl se do rozsedliny.

Jak Cruz padal, viděl, že se dovnitř dostali už čtyři nefilové, kteří se protahují průrvou. Teď byli přímo nad bombou. „Zkuste si vyhojit tohle, diablos!“

Stiskl detonátor. Exploze, jež následovala, byla to nejhlasitější, co kdy v životě slyšel. Síla uvolněná bombou a uzavřená v tak omezeném prostoru měla tím ničivější efekt. Cruz cítil, jak se pod ním země zachvěla. Ze stropu hlavní rozsedliny se do míst, kde se s al-Azizem krčili, začaly sypat oblázky. A pak přišel ten žár. Ohnivá stěna s řvoucím hukotem prošlehla průrvou a olízla Cruzovi záda.

V tom okamžiku ležel al-Aziz na něm. Za jiných okolností by Cruz zastřelil každého muže, který by se k němu takto choval, teď však věděl, že je al-Aziz oba chrání. Kryl Cruze, který stále svíral čtyři kostky trhaviny C4 a na sobě měl tornu plnou dalších pyrotechnických lahůdek. Když mu plameny zatančily po zádech a spalovaly mu odhalenou kůži, al-Aziz zavřískal.

A pak se ty otřesy ještě zhoršily. Jeskyní otřáslo dunění, jako by se nad ní hnalo stádo splašených slonů. Když se al-Aziz zvedl a umožnil Cruzovi vstát, vystrčil Cruz hlavu a vyhlédl z průrvy ven. Byli úspěšní. Vstup zatarasil třicetimetrový val z uvolněných kamenů, z něhož až úplně dole trčela mohutná ruka. Nehýbala se.

Rachot však neustával. Cruz vzhlédl.

„Zpátky!“ Cruz se vrhl zpět do průrvy a přirazil al-Azize k zemi. V tom se do průrvy za nimi vyvalila lavina prachu a kamení. Tentokrát pod tím kamenným krupobitím řval Cruz.

Když dunění ustalo, panovala kolem černočerná tma a vzduch byl tak prosycený prachem, že se nemohli ani nadechnout. Jakmile si Cruz uvědomil, že zůstali uvězněni v kamení a kyslíku že jim tu asi moc nezbylo, mrzelo ho, že se neodpálil s nefily. Udušení nebude příjemné umírání.

KAPITOLA 55

Tlaková vlna podrazila Ferrellové nohy a vyrazila jí dech. Když se ohlédla, pochopila hned dvě věci najednou – pokud by ona, Wright a Vesuvius byli výbuchu o něco blíž, upeklo by je to zaživa. A za druhé – Cruz a al-Aziz jsou mrtví.

„Co to ksakru použili?“ vykřikl Wright. „Blázni zatracení!“

Ferrellová si myslela totéž.

Během posledních deseti minut byl jejich tým ořezán ze sedmi lidí a psa na dva a psa. Proto Ferrellová pracovala sama. Veškerá bagáž navíc ji samotnou jen zpomalovala a umírali kvůli tomu lidé. Teď byla ráda, že nikoho z nich nepoznala lépe. Bylo to tak snazší. Všech si jich ale stihla začít vážit… všech. Dokonce i toho al-Azize.

Ferrellová nemívala ve zvyku si někoho ošklivit. Ani teroristy ne. Je přece nájemný vrah a jejich práce se zase tolik neliší. Všichni jsou válečníci, kteří bojují za něco, v co věří, ať už je to správné nebo špatné. Na téhle akci si všichni prošli peklem a přežili jen ti nejlepší.

Bylo sice kruté a necitelné takto uvažovat, ale Ferrellová věděla, že teď, když jsou ostatní mrtví, jejich šance na úspěch vzrostly. Zjistila, že práce s týmem je rozptylující a těžkopádná. Vždycky je třeba někoho zachraňovat. Zpochybňují se možnosti. Ona s Wrightem – jediným z celé té party, na kom jí doopravdy záleželo – teď mohou odvést svoje a zmizet z tohohle tajícího pekla.

Wright jí podal ruku a pomohl jí na nohy. „V pořádku?“ zeptal se.

„To přece víš.“

Wright si ji přitáhl blíž a přidržel si ji v objetí. „Nemůžeš přece manželovi vyčítat, že si dělá starosti.“

Dokonce ani vláda USA nevěděla, že jsou s Wrightem manželé, a bylo tomu tak už deset let. Wright často využíval jejích služeb, někdy Ferrellová jeho operace pouze sledovala zpovzdálí, aby měla jistotu, že on z toho vyvázne se zdravou kůží. Tu a tam si některý z jeho mužů všiml, že někdo z nepřátel padl zásahem snajpra, vždycky se to ale omezilo jen na vtípky, že Bůh nosí odstřelovačku a kryje Wrightovi záda.

Kdepak Bůh, pomyslela si Ferrellová. Já.

Když udeřila ta katastrofa, trávili spolu dovolenou na své jachtě. Po dvou chaotických týdnech na moři vyplněných zápasem s obřími vlnami a novými proudy se jim podařilo dostat se zpátky k pobřeží. Když byl Wright pověřen tímto úkolem, postaral se, aby byla do týmu zařazena i ona. Byla to její první oficiální operace za Spojené státy. Oba věděli, že půjde o mimořádně nebezpečnou misi a že to nebude žádné sledování zpovzdálí. Musela patřit k týmu – a pokud má přijít konec, pak mu budou čelit společně.

Ferrellová samozřejmě věděla, že je pravděpodobnější, že to společně zvládnou, a zatím to tak skutečně vypadalo. Kromě toho předváděli fenomenální divadlo. Nikdo neodhalil jejich lásku a nikdo nevěděl ani o jejich pozdních nočních schůzkách. Jsou prostě dobří.

Wright ji zlehka políbil na rty. Měl už divadla právě dost. „Musíme jít dál,“ řekl.

Kývla a oba vykročili. Neušli však ani tři metry a Ferrellová zůstala stát. „Co se děje?“ zeptal se Wright.

„Pes,“ řekla Ferrellová. „Kde je Vesuvius?“

Ohlédla se a spatřila psa pět metrů za sebou. Civěl na kamenný val a nervózně kolem něj přecházel. Jeho kvílivé kňučení slyšela až sem. Poprvé za celou tu dlouhou dobu pocítila náklonnost k někomu jinému kromě Wrighta. Připadalo jí sice směšné, že právě ke psu, ale osvědčil se jako věrný a schopný bojovník. A těchhle dvou věcí si Ferrellová uměla vážit.

„Tobě dělá starosti pes?“ zeptal se Wright. „On nás dožene, až bude chtít.“

„Ne,“ řekla Ferrellová. „Já ho vezmu.“

Odběhla zpátky ke psu, který zavrtěl ocasem, jakmile ji spatřil. Tohle byl na téhle misi další její tajně udržovaný vztah. S tím psem se sblížila. Klekla si k němu a pohlédla mu do smutných očí. Přišel o celou rodinu.

Pohladila ho po hlavě. „No tak, kluku. Musíme jít.“

Pes nereagoval. Jen civěl na kamenný val.

„Podívej,“ řekla Ferrellová a sama sobě připadala k smíchu, že se pokouší domluvit se psem. „Možná jsou ještě naživu. Jestli jsou, najdeme je.“

Pes nereagoval.

„Mirabelle?“

Teď se na ni Vesuvius zkoumavě podíval těma velkýma hnědýma očima. Konečně se jí podařilo upoutat jeho pozornost.

„Mirabelle a Merrill,“ řekla. Vesuvius zavrtěl ocasem. Ferrellová vstala a pomalu odcházela. „Tudy, kluku. Mira a Merrill.“

Vesuvius se naposled podíval na val a vstal. Dohonil Ferrellovou a držel se jí u nohy s hlavou těsně pod její rukou. Zůstal tam po celé dva kilometry, které ještě museli urazit skalní rozsedlinou, a celou cestu lesem na druhé straně až na břeh řeky, kde se zastavili. Na protějším břehu se tyčila vysoká hora se strmým, šedým, skalnatým úbočím. Do skály tam bylo vytesáno cosi, co vypadalo jako pevnost, jíž nechyběly ani mnohočetné stupně a ochozy, hradby, brány a věže. Nahoře byla velká, hrubě otesaná lebka. Lidská lebka. To byla ta pevnost, o níž jim vypravoval Merrill.

Ferrellovou na okamžik zamrzelo, že s nimi starý pán není. Mohl by jim poskytnout užitečné informace jak o tomhle místě, tak o tom, nač se mají připravit uvnitř. Ale protože tu není, budou to muset udělat postaru. To Ferrellové starosti nedělalo.

„Za devaterými horami a devaterými lesy,“ řekl Wright.

Ferrellová povytáhla obočí. „Tvoje babička měla dvě řady zubů a dvanáct prstů?“

Wright se usmál. „A tos neviděla ty bradavice.“

Obcházeli řeku, drželi se v krytu stromů a hledali vhodné místo, kde by patnáct metrů široký proud překonali tak, aby je nezačal unášet. Vesuvius se držel s nimi a byl potichu, jako by pochopil, že nesmějí být zpozorováni. Ferrellová dělala, co mohla, aby se psí hlavy nedotýkala příliš často, protože když to udělala, pokaždé ho pohladila, třela mu uši a drbala krk. Už teď se na něj fixovala víc, než bylo zdrávo, a věděla, že další úsek cesty pes nepřežije. Se ztrátami se moc dobře vyrovnávat neuměla. Byla prostě zvyklá problémy zabíjet.

KAPITOLA 56

První, co Whitneyová po procitnutí vnímala, byl mrazivý chlad. Jako další přišla strašlivá, pulzující bolest hlavy. Ležela na kamenné podlaze, která jejímu rozbolavělému tělu rozhodně namáhavé vstávání neulehčila. Když oči otevřela alespoň na škvírku a bodlo jí do nich nečekaně prudké světlo, bolest se jí v hlavě rozvibrovala, jako když kopne do kbelíku plného vody. Zasténala a promnula si spánky.

Když se posadila, zřetelně vnímala podlahu, která se jí obtiskovala do kůže. Pohlédla dolů a zalapala po dechu. Byla nahá a celá mokrá. Rozhlédla se a své oblečení spatřila vedle sebe na hromádce. Zatímco se do něj rychle navlékala, do duše se jí vkrádal plíživý strach. Byla zneužita? Rychle se mezi nohama prohmatala, ale nenašla žádnou krev ani nepociťovala bolest, strach proto nakrátko opadl. Ale svlečená byla a podle všeho ji myli.

Možná že mají nefilové citlivý nos. Alespoň už teď nesmrdí jako vyčpělá cibule. Teď už ne. Když se dooblékla, začala se zajímat o své okolí. Cela byla velká. Dlouhá byla určitě přes deset metrů a její výšce k deseti metrům rovněž mnoho nescházelo. Dvě stěny byly plné, v jedné bylo okno beze skel a čtvrtá byla vyplněna kovovým mřížovím. Rozhodně byla v nějakém vězení, ale jeho rozměry byly určeny spíš nefilům.

U zdí naproti sobě stála dvě lůžka a na každém byly složené pokrývky. V zadní části místnosti uviděla velikou díru. Skvrna podél jejích okrajů Whitneyové prozradila, k čemu slouží. Uhnula pohledem a všimla si hromady v zadním koutě cely. Zpočátku jí to připadalo jako halda špinavého prádla, vzápětí však zjistila, že je to její otec.

Když k němu přiskočila, zjistila, že je rovněž nahý. Třásl se po celém těle a byl dosud v bezvědomí. Strhla z kavalce jednu z dek, podivila se, jak je překvapivě jemná, a rychle ji přes otce přehodila. Zavrtěl se a chytil se za hlavu.

„To přejde,“ řekla Whitneyová.

„Miro, ty jsi u mě?“

„Jsme v nefilském vězení.“

Merrill opět přimhouřil oči. „Čím nás to praštil?“

„Byl to nějaký prášek.“

„Mně to připadá spíš jako baseballová pálka.“ Merrill zdvihl ruku. „Pomoz mi vstát.“ Začal se zvedat. Whitneyová ho popadla za ruku a pokusila se ušetřit mu rozpaky. „Co je tohle?“

Whitneyová mu očima naznačila, aby se podíval pod deku. Když se tam přivřenýma očima podíval, ujelo mu jen: „Oh.“

O pět minut později už byl Merrill oblečený a začínal se pomalu dostávat do své kůže. „To je úžasné,“ řekl, když rukama ohmatával kontury zdi. „To řemeslné zpracování je jasný starověk, ale přitom je z toho cítit tolik dalších kultur! Člověku z toho jde hlava kolem!“

To poslední, co Whitneyovou zajímalo, bylo, jak tu celu postavili. Jediné, na čem podle ní záleželo, bylo dostat se z ní, utéci na pobřeží a zmizet z tohohle prokletého kontinentu. „Myslím, že bychom se měli soustředit na svoje problémy, táto.“

„Jistě,“ odvětil Merrill a odvrátil se od zdi. „Máš pravdu. Promiň.“ Přistoupil k mřížoví. Hranaté otvory v něm byly dostatečně velké, aby tamtudy prostrčil hlavu, ramena už však neprošla. Vystrčil tedy hlavu ven a rozhlédl se oběma směry.

„Na obě strany je to jen chodba,“ poznamenala Whitneyová. „Nemusíš se namáhat.“

„No, možná že mé pozorné oko objeví něco, co tobě ušlo.“

„Táto, tam není, co…“

Merrill prudce trhl hlavou dovnitř a vytřeštil oči. Viděl to. Na druhé straně chodby byla další cela, ale ta byla do výšky tří metrů plná naskládaných lidských těl. Vypadala, že patří k několika různým národnostem. „Oni… ostatní týmy…“

„Já jsem ti říkala, aby ses nedíval.“

„My nejsme vězni,“ pronesl Merrill a hlas se mu chvěl. „Jsme dobytčata. Čerstvé maso na porážku.“ Odfrkl si. „Muži na slovo vzatí…! Jsou to ďáblové zrovna tak jako jejich otcové.“

Whitneyová věděla, že ze všeho nejméně jim pomůže, když se otec zase pustí do nějakého plamenného moralizování. Musí uprchnout, jinak skončí jako potrava nefilů. Užuž se ho chystala začít uklidňovat, když z chodby zazněly hlasy. Jeden byl nade vší pochybnost ženský. Zněl docela normálně. Ten druhý, hluboký bas, musel patřit nefilovi.

Hádali se. Anglicky.

„Enki, prosím. Oni jsou jiní než ostatní,“ naléhala ta žena.

„Jsou to lidé jako ty, učitelko. Pokud jsou nepoužitelní, hodí se alespoň k jídlu.“

„Enki, poznám jim to na očích i na věcech, které s sebou měli. Mohli by z nich být rovněž vynikající učitelé.“

Nastala odmlka a po chvilce se ozval nefil: „Střet mezi syny člověka a rephiam vypukl nanovo. Nemohu strpět jejich přítomnost.“

„Přinesli knihu.“

„Bibli?“

„Ano, stejně jako já, když jste mě našli. A Enlil říkal, že věděli, kdo je. Ten muž ho prý oslovil vaším původním jménem.“

Další pauza.

„Prosím, pane,“ řekla ta žena. „Prozatím je ušetři a sám posuď jejich moudrost. Věřím, že zjistíš, že mohou být nějak užiteční.“

„Dobrá, učitelko. Ale jestli se mýlíš…“

„Já vím.“

Hlasy slábly. Ti dva odcházeli. Whitneyová a Merrill stáli jako dvě sochy a napjatýma rukama svírali mříže. Pak se jejich pohledy setkaly.

„Rozumíš tomu, cos právě slyšela?“ zeptal se Merrill.

Whitneyová přikývla. „Máme přítele a to může být naše jediná cesta odsud.“

„Ne,“ vyhrkl Merrill. „Myslím ta jména. Enki. Enlil.“

„Co má být?“

„To jsou sumerští bohové uctívaní první lidskou civilizací. Nefilové jsou nesmrtelní. Nemají duše, ale žijí věčně. Tihle nefilové – ti, co unikli potopě – jsou původní vůdcové, staří bohové uctívaní našimi předky. Spekulovalo se, že nefilové posloužili jako inspirace pro stvoření některých mýtů a božstev, ať to byli Titánové, Pantheon, Olymp, Atlantida nebo Valhala. Takže všechny tyhle mýty, které jsme pokládali za výplod lidské představivosti, vycházejí z faktů.“

„Ty mi chceš říct, že to jsou bohové?“

„Nevzdělaným tak mohou připadat. Nelze je zabít žádnými nám známými prostředky. Žijí věčně. Jsou to obři s nadpřirozenými schopnostmi zděděnými po jejich nedobrých otcích. Svým způsobem to bohové jsou. Kam až paměť sahá, byli uctíváni. Ale nejsou Bůh.

Jedním z velkých sumerských bohů byl Enki. Byl to bůh vody, plodnosti a stvoření. Jeho posvátné pevnosti se říkalo Hora stvoření…“ Merrill se odmlčel a v tu chvíli se mu po tváři rozlil úsměv. „Možná že právě na té Hoře stvoření teď jsme!“

„Táto, já…“

„Počkej,“ přerušil ji Merrill. „To není všechno.“

„Já jen nechápu, jak nám tohle pomůže,“ dokázala ze sebe alespoň vypravit Whitneyová.

Merrill jí pohlédl do očí. „Poznej svého nepřítele.“

Whitneyová se kousla do rtů. Otec měl pravdu.

A Merrill pokračoval. „Po biblickém Adamovi, zaznamenaném v sumerské historii jako Allum, jejich první král, se svět zhroutil a synové boží, odpadlí andělé, plodili děti se ženami lidského plemene – nefily. Jedním z prvních byl Enki.“ Merrill si povyskočil a usadil se na kavalec. Byl tak vysoký, že se mu nohy kývaly dobrého půl metru nad podlahou. „Enki byl klíčovou postavou sumerské verze potopy. Sumerské spisky uvádí, že Enki poučil Ziusudru, který byl dlouho považován za sumerského Noema, jak postavit loď, která by ochránila lidské pokolení před blížící se potopou. Ona to ale mohla být druhá loď. Archa použitá k úniku před potopou nefily. V bibli přece stojí: ‚Obrové (Nefilim) pak byli na zemi v těch dnech; ano i potom.‘ Nefilové si postavili svoji vlastní archu a unikli do Antarktidy, kde od té doby žijí.“

„To je všechno úžasné,“ poznamenala Whitneyová, „ale nám to nepomůže.“

Merrill se na ni zazubil. „Kdepak, já myslím, že pomůže.“

KAPITOLA 57

V té temnotě, jež Cruze a al-Azize zahalila, bylo dýchání značně obtížné. Nebylo to ani tak nedostatkem kyslíku jako spíše hustou clonou prachu, který prostupoval úplně všechno. Cruz našel šátek, namočil si ho vodou z polní lahve a ovázal si ho kolem hlavy tak, aby mu zakrýval ústa. Když popadl dech, vylovil z kapsy druhý hadr a podal ho al-Azizovi.

Asi po minutě se zklidnili a zjistili, že už se jim dýchá snáz. Cruz si uvědomil, že vzduch není dýchatelnější díky tomu mokrému hadru. Cítil, že prach kamsi vyprchává. Vstup do té malé pukliny byl sice úplně uzavřen, ale vzduch tam proudil.

Cruz vstal a uhodil se hlavou o kamenný strop. Na výšku měla průrva asi metr a půl, ale prostor se směrem nahoru zužoval, takže ti, kdo neměli hlavu jako kužel, se tu mohli vztyčit tak do výšky metr třicet. Cruz usoudil, že bude vhodnější klečet. Hrábl do torny a vylovil dvě baterky – svoji hlavní a pak jednu menší rezervní. Rozsvítil tu velkou a menší podal al-Azizovi.

Al-Aziz byl od hlavy až k patě pokrytý šedivým prachem. Vypadal, že zrovna přežil zborcení nějaké budovy. Oči měl doširoka otevřené, ale panika v nich nebyla. To Cruze potěšilo. Znal lepší zábavu než nechat se zasypat v jeskyni s Arabem, kterému přeskočilo. Ovšem být zasypaný s duševně zdravým teroristou nebylo o mnoho lepší.

„Vzduch,“ řekl al-Aziz a natáhl ruku. „Pohybuje se.“

„Já vím,“ odvětil Cruz. „Zkusíme najít zdroj.“

Rychle se dali do práce. Cruz kolem sebe svítil baterkou, která vrhala jasný světelný kruh na šedý kámen a odlupující se kousky, jež mu připomínaly slídu, ohebný a vrstevnatý nerost, s nímž si hrával jako malý kluk. V jižní Kalifornii sice běžná nebyla, ale na výletě do Kanady si jí nahrabal spoustu ve starém lomu přístupném turistům a domů do Kalifornie si toho šutru přivezl kilogramy. Když toho kolem sebe viděl takovou spoustu, poněkud ho to znervóznilo. Slída není nejpevnější ani nejstabilnější minerál. Jejich vězení na ně mohlo kdykoliv spadnout.

„Tady,“ ozval se hlasitě al-Aziz. Sehnul se k podlaze jeskyně a zahleděl se do dlouhé škvíry. Cruz se sklonil vedle něj a namířil do té škvíry baterkou. Plochý tunel vedl v mírně sestupném sklonu dál, než Cruzova baterka dosvítila.

Moc místa tam nebylo, ale pulzující vzduch mu prozrazoval, že tam někde bude otvor. Byla to jejich jediná šance. Sice by se tu asi neudusili, ale nakonec by tu zemřeli hladem a žízní. Nezbylo jim než to risknout.

Cruz shodil tornu ze zad. „Budeme muset ten tunel zkusit a zjistit, kam to vede. Jestli se dostaneme k vnější stěně a bude slabší než tahle…“ Cruz poklepal na tornu. „Tak už nám cestu ven prorazím.“

Al-Aziz přikývl. „Půjdu první. Jsem menší.“

Teď přikývl Cruz. Nijak se na tenhle výlet netěšil. Připadal si, jako by se měl potápět v moři, jenže bez jakéhokoliv vybavení. Měl dojem, jako by na ně váha té hory tlačila jako voda ze všech stran. Pocit, že se utopí, ho na okamžik zahltil hrůzou, stačilo se však nadechnout, aby si uvědomil, že utopení je to poslední, čeho by se měl bát. Pohlédl do tunelu. Al-Aziz už se jím šoural do neznáma.

Vtom se al-Aziz zastavil. „Uvaž mi tornu ke kotníkům. Budeš k ní mít přístup, až ji budeš potřebovat.“

Jo, a ty mě budeš moct nechat v tom prachu, když tady uvíznu, pomyslel si Cruz. Dokázal však nedůvěru vůči tomu člověku překonat. Al-Aziz jim oběma svým rychlým uvažováním zachránil život a riskoval ten svůj, když prozradil, že bomba, kterou měl kolem pasu, není aktivovaná. Pochopitelně že v první řadě lhal, když nejdřív tvrdil, že nastražená je.

Cruz se rozhlédl úzkou průrvou. Má snad jinou možnost než al-Azizovi věřit? Rychle mu přivázal tornu k nohám. „Dobrý, můžeš.“

Al-Aziz se začal po loktech, jak je to učili, plížit kupředu.

Cruz poklekl a sjel na břicho. Za okamžik už byl obklopen jen studeným kamenem. Když zdvihl hlavu, cítil, jak se mu vlasy otírají o nízký strop. Moc místa tam rozhodně nebylo. Posouval se vpřed tak, že se odstrkoval špičkami bot a přitahoval se lokty. Nebyl to zrovna nejrychlejší způsob pohybu, ale oba byli disciplinovaní a nikam nespěchali. Pomáhal jim i sklon tunelu, Cruzovi však bylo zároveň jasné, že pokud by se náhodou potřebovali vrátit, bylo by to prakticky nemožné.

Zdálo se, že se čas vleče zrovna tak pomalu jako oni sami. To, co jim připadalo jako dvě hodiny, bylo ve skutečnosti něco kolem dvaceti minut, a když skutečně uplynula hodina, byli oba vyčerpaní. Tunel se z obou stran pozvolna zužoval. Teď už kolem sebe měli tak málo místa, že se Cruz popotahoval vpřed po loktech rukou sepjatých a vzpažených přímo před sebe. S každým přitáhnutím se posunul o pouhých pár centimetrů. Boky se dřel o kamenné stěny, a kdykoliv se objevil nějaký, byť i několikacentimetrový výstupek, musel se opravdu zuřivě snažit, aby mohl pokračovat dál. Jeden vystouplý kámen byl umístěn tak nešikovně, že když se kolem něj Cruz cpal, měl pocit, že si o něj láme jedno žebro po druhém.

Neslyšel nic než vlastní sípavý dech prostoupený prachem, který před ním vířil al-Aziz, a pošoupávání své vlastní torny, již al-Aziz táhl. Dopředu už neviděl vůbec – posledních deset minut už nemohl ani zdvihnout hlavu. Tunel se tak zúžil, že to zkrátka nešlo.

Cítil, jak ho strop šimrá ve vlasech, a pak se o něj začal třít zády. Ze všech stran už byl do krve odřený hrubým kamenem, který na něj působil spíš jako stovky drobných prstů, jež po něm chňapají a snaží se ho zastavit. Paže měl natažené úplně dopředu, aby co nejvíc smrštil objem svého těla, a posouval už se jen pohybem špiček bot. Co odraz, to dva tři centimetry. Pak už to šlo jen po centimetrech. A nakonec to přestalo jít úplně.

S posledním zoufalým vypětím se Cruz posunul ještě o pár centimetrů tam, kde ho stěny tunelu stiskly jako sardinku, a pak se zastavil. Nemohl se podívat dopředu, nemohl zpátky a jediné, co cítil, byl tlak po celém těle, svíravý tlak, který mu téměř znemožňoval dýchání. Plíce se prostě nemohly naplnit vzduchem. Cruz cítil, jak se mu začíná nedostatkem kyslíku točit hlava a současně s tím jak přichází panika. Až dosud chladné mysli se začínalo zmocňovat šílenství.

„Azizi!“ Ten výkřik se v těsném prostoru rozezněl mnohonásobnou ozvěnou. Zároveň ho zabolela žebra, která se silou výkřiku vyklenula proti kamenným stěnám. „Uvíznul jsem!“

Odpověď zazněla jen tlumeně. Vlastně tomu chlapovi vůbec nerozuměl. Torna už tunel nejspíš blokovala úplně.

Pak ten hlas přece jen rozeznal. „Vrátím se pro tebe.“

Al-Aziz tedy pokračuje dál a jeho tu nechá, aby shnil ve skále. Šouravý zvuk slábl, jak se al-Aziz plazil dál. Neslábl však kvůli rostoucí vzdálenosti, nýbrž vlivem ochabujícího vědomí. Panika a tlak obraly Cruzovy plíce o vzduch. Uvězněn pod horou kamení ztratil vědomí.

KAPITOLA 58

Whitneyové se zdálo o Portsmouthu a o Samovi, takže probuzení zase v té gargantuovské vězeňské cele nesla se značnou nelibostí. Za vysokým oknem byla tma a na noční obloze zářil půlměsíc. Celu osvětlovalo odražené světlo z chodby, jehož původ jí zůstával skryt. Whitneyovou však zaujalo, že se to světlo nemihotá jako obyčejný plamen, ale že je naprosto stálé – jako od nějakého moderního zdroje. Když vyhlédla z cely, přikrčila se hrůzou. To světlo ozařovalo i těla v protější cele. Vzduchem se šířil zápach rozkladu. Přivřela oči a odvrátila se.

Její pozornost upoutal pohyb v protějším koutě. „Táto…“ Whitneyová se protáhla. „Něco nového?“

„Obávám se, že tvůj otec stále ještě spí,“ ozval se z toho kouta ženský hlas.

Whitneyová se zajíkla a vyskočila. Srdce se jí rozbušilo, div jí neroztlouklo žebra. „Táto!“ vykřikla. „Vzbuď se!“

„Trápily ho zlé sny,“ řekla ta žena. „Dala jsem mu něco na spaní.“

Whitneyové se zkřivil obličej strachem. Ublížili otci? Zase ho zbavili vědomí?

„Neboj se,“ ozvala se ta žena. „Mě se bát nemusíš.“ Vystoupila z temnoty a Whitneyová teprve teď uviděla, že je zahalená do pláště s kapuci. Obličej měla schovaný ve stínu.

Whitneyové se poněkud ulevilo, když viděla, že má ta žena lidské rozměry. „Slyšeli jsme tě mluvit. S Enkim.“

Žena v kápi přikývla. „Ano. Zuřil, protože jeden z jejich vojáků byl v boji zabit. Chtěl vás zabít oba.“

Whitneyová se marně snažila zakrýt šok. Doširoka otevřené oči se jí zaleskly. „Ono je možné je zabít?“

„Ještě nikdy jsem to neviděla,“ odvětila ta žena, „ale podle všeho to jde. Když přinášeli několik těl – samé Číňany – viděla jsem, že nesou i jednoho svého. Jmenoval se Loki.“

„Takže ty nejsi… s nimi? Tohle není tvůj domov?“ zeptala se Whitneyová.

Žena zavrtěla hlavou. „Vzali mě sem před lety.“ Odmlčela se a zdálo se, že si Whitneyovou pozorně prohlíží. „Ty jsi tehdy musela být holčička. Věděla jsem, kdo nefilové jsou, a oni mě nechali naživu, abych je učila.“

„Čemu?“

„Našim jazykům. Kultuře. Světu.“ Žena sklopila zrak k podlaze. „Chtěli vědět, jak nás nejsnáz porazit, a já jsem jim řekla všechno, co chtěli vědět.“

Whitneyové neušel smutek v jejím hlase. „Udělala jsi jen, cos musela, abys přežila. Udělala bych totéž.“

Žena prudce vzhlédla. „A uděláš, pokud máš v úmyslu se dožít rána. Enki tě za chvíli vyslechne. Odpovídej mu, jak nejlépe dovedeš, a možná tě nechá naživu.“

„Proč nám pomáháš?“ zeptala se Whitneyová.

Žena se odvrátila a přistoupila ke mřížím. Uchopila je oběma rukama a Whitneyová si všimla barvy její kůže. Byla černá. „Když mě sem vzali, byla jsem přesvědčená, že je se mnou konec. Vzdala jsem se veškeré naděje. Myslela jsem si, že se ke mně Bůh obrátil zády a nechá mě zemřít v tomhle pekle na zemi. Obrátila jsem se k němu zády taky. Já… nějaký čas… nenáviděla jsem ho pro to, co se mi stalo. Až teď mi dochází, že jeho záměry jsou daleko složitější, než jsem si vůbec dokázala představit.“

Whitneyové se zdálo, že to, co ta ženská říká, nemá hlavu ani patu. Jak mohla její a Merrillova přítomnost tak dramaticky změnit její názor na boží úmysly? Nechystá na ni něco?

Žena se otočila k Whitneyové. „Jak jsem mohla vědět, že kontinent roztaje? Jak jsem mohla předvídat střetnutí lidí a nefilů? A jak jsem mohla vědět, že se o tebe zase budu starat? Že tě budu koupat jako kdysi. Že…“

Whitneyové se zmocnila hrůza a zmatek současně. „Tys mě koupala?“ Pohlédla na svého otce, který tvrdě spal na vysokém kavalci, aniž by jím hlasitý hovor hnul. „A jeho? Co ti dává právo koupat jeho?“

Žena zvolna zdvihla ruce. Whitneyové neušlo, jak se třesou, když snímala kápi. Na jednom z prstů měla zlatý snubní prsten. Kápě spadla a v bledě žlutém světle odhalila ženin obličej.

Whitneyová měla pocit, že se dívá do rádla. Kůži měla ta žena tmavší než ona a vlasy měla černé, nikoliv blond, ale její oči… tvář…

„Mami?“

Gejzír emocí vytryskl Whitneyové kdesi v jejím nitru a nahrnul se jí do hlavy. Byl to vír euforie a tragického smutku, z něhož na ni šla až závrať. Měla pocit, že bude zvracet, místo toho však jen klesla na roztřesená kolena. V tom okamžiku byla Aimee u ní, objala ji a rozplakala se. Zůstaly tak několik minut a tiskly se k sobě, jak se chtěly navzájem ujistit, že ta druhá je skutečná.

Když se od sebe odtáhly, měla Whitneyová oči zarudlé pláčem a teklo jí z nosu. Matka vytáhla kus hadru a podala jí ho. „Povídej mi o otci,“ vyzvala ji.

Whitneyové neušel strach v matčiných očích. Pochopila, co jí dělá starosti. Dokonce i po takové době má strach, jestli se znovu neoženil.

„Pořád nosí prstýnek,“ řekla Whitneyová. „Už to ale nikdy nebyl on. Odešel z Antarktidy a dokončit práci se vrátil až loni.“

Aimee přikývla a z čela jí vymizelo hezkých pár vrásek. Byla to dobrá zpráva, pro ni nejspíš první po mnoha letech. „Když led roztál a nefilové vyšli ven, pořád se vraceli s těly vědců ze stanice Vostok, McMurdo a z dalších základen. Byli mezi nimi i kolegové; pořád jsem čekala, kdy uvidím tvého otce.“

„Byl jediný, kdo v Antarktidě přežil,“ řekla Whitneyová a pak se usmála. „Tedy alespoň se to o něm do dneška tvrdilo.“

„Díky Bohu,“ řekla Aimee. „Díky Bohu. A co ostatní svět?“

Whitneyová uhnula pohledem. Už nějaký čas o stavu světa nepřemýšlela a teď jí to vehnalo slzy do očí.

„Je to tak zlé?“ otázala se její matka.

Whitneyová pouze přikývla.

Matka jí položila dlaň na hlavu. Přesně takhle ji utěšovala ještě jako malé dítě. „Mám tě ráda, holčičko.“

Whitneyová popotáhla a přikývla. Veškeré citové bariéry, které si vybudovala kolem matčiny smrti a té globální katastrofy, se teď bortily.

„A co ty?“ zeptala se Aimee. „Provdala ses? Máš děti?“

A zbortila se i poslední bariéra. Teď začala Whitneyová neovladatelně vzlykat. Mysl jako by jí vypnula a ona snad deset minut kvílela matce v náručí jako děcko. Vzpomněla si, jak se matka dokázala vcítit do druhých. Nepotřebovala vysvětlovat, že Whitneyová přišla o někoho blízkého. Nepotřebovala znát podrobnosti. Teď ne. Když na sobě ucítila objetí matčiných paží a položila jí hlavu na rameno, teprve si uvědomila, jak moc jí matka scházela a jak strašně ji potřebuje.

Jejich objetí ukončilo slabé zachvění podlahy, jehož by si Whitneyová ani nevšimla, nebýt matčiny prudké reakce. „Otři si slzy. Dělej, že spíš,“ nařídila Whitneyové. „Už jdou.“

Whitneyová skočila na kavalec a otočila se zády ke dveřím cely. Aimee jí ještě šeptem udílela bleskové pokyny. „Pamatuj, co jsem ti řekla. Až se tě budou ptát, řekni jim všechno. Ale otci o mně neříkej. Když na něj přijdou emoce, moc mu to nemyslí.“

Whitneyová přikývla. Věděla, že kdyby se otec dozvěděl tohle, nemyslel by vůbec. „Uvidím tě ještě?“

„Pokud se dožiješ rána. Dokaž jim, že pro ně máš cenu.“ Aimee přistoupila ke dveřím cely. „Vrátím se za svítání. Pak si popovídáme.“

Whitneyová slyšela, jak se dveře s vrznutím otevřely a pak se přibouchly. Kroky mizely v dálce a po chvilce do nich zazněl hluboký, tázavě laděný hlas. Po krátké rozmluvě otřesy ustaly a Whitneyová s otcem osaměla.

Znovu se dostavily slzy. V jejím nitru spolu bojovaly naděje a beznaděj. Jak tam Whitneyová uslzenýma očima civěla do mohutných kamenných zdí, ptala se sebe samé, jestli matku ještě někdy uvidí. Představa, že se nedočká radostného shledání svých rodičů, pro ni byla nesnesitelná.

KAPITOLA 59

S ranním sluncem se k Wrightovi zvolna vkrádal i pocit viny, a stejně jako sílily paprsky, sílil v něm i stud. Za celou svoji vojenskou kariéru nikdy nikoho nenechal na holičkách. Míval raněné, tu a tam dokonce i nějakého toho padlého, ale nikdy nikoho fyzicky neopustil. V uplynulých několika hodinách přišel o pět lidí. Bez ohledu na to, zda byli oficiálními příslušníky týmu, on za ně začal zodpovídat v okamžiku, kdy přistoupil na to, aby se k nim přidali. A teď jsou jen tři, pokud počítá i toho psa.

Musel objektivně uznat, že teď postupují dobře. Díky Vesuviovým bystrým smyslům a vynikajícímu zraku Ferrellové se jim dařilo vyhýbat se dalšímu kontaktu s nefily. Ale na ten mohlo dojít kdykoliv. Nefilové byli všude. Nebýt toho, že jsou proti nim tak malí, už by si jich dávno všimli.

Země se zachvěla a kolem prošli další tři obři. Protože byli dobře schovaní ve shluku balvanů na břehu řeky, prošli kolem nich nefilové bez povšimnutí. Asi jako kdyby si měl člověk všimnout mravenců, když jde po trávníku, napadlo Wrighta. Pak si vzpomněl na ten Jacobsonův citát z bible: „Nám se zdálo, že jsme proti nim jako kobylky, a takoví jsme se i jim zdáli.“ Byla to pravda.

Když sem dorazili, několik nefilů poráželo stromy do řeky. Během několika minut měli poražených padesát stromů. Některé vytvořily provizorní most. Když obři odcházeli, každý si na obě ramena hodil po třech stromech – celé stromy. Wright si byl jist, že se vrátí i pro zbytek.

Lámal si hlavu nad tím, co s těmi stromy asi dělají. Byl si jist, že na topení to dřevo nepotřebují. Na to bylo příliš velké teplo. Nejspíš něco staví. Ale co?

Prozatím tu otázku zaplašil. Tohle bude muset počkat. Momentálně se potřebují dostat přes řeku. Wright vyhlédl zpoza kamenů. Nikde žádného nefila neviděl. „Čistý vzduch,“ ozval se.

S Ferrellovou vyskočili z úkrytu a Vesuvius vyrazil za nimi. Rozběhli se k řece a v běhu se krčili pod stromy a keři nebo je obíhali. Jak se blížili k řece, cítil Wright, že se vzduch ochlazuje a je cítit vodou. Tak čistou vodu jako tady nikdy nepil.

Wright skočil na nejmohutnější kmen padlý přes řeku a Vesuvius se na něj vyšvihl ještě před ním. Ten pes jako by byl stále o krok napřed. Wright pomohl Ferrellové nahoru. Ne snad že by to potřebovala, ale každý fyzický kontakt s jeho ženou pro něj byl po tak dlouhé době utajování požehnáním. A ona před jeho rukou neucukla. Dokonce se usmála a poděkovala.

Když vykročili, byl už Vesuvius téměř v polovině cesty na opačný břeh a pokračoval dál. Dlouhý jehličnan s rudými bobulemi na koncích jehlic byl dlouhý kolem třiceti metrů a sotva dosahoval na protější břeh. S každým jejich dalším krokem se strom pod jejich vahou prohýbal a kýval a jejich postup byl čím dál nejistější. Wright obdivoval pružnost toho kmene a napadlo ho, že s takovým dřevem musí být radost pracovat. Když se přiblížili protějšímu břehu, Vesuvius zůstal stát a čekal. Na druhé straně rostly stromy hustě a jejich dlouhé větve splývaly nad vodu, takže jejich postup zpomalovaly. Už jim však zbývalo jen pět, možná šest metrů…

Wright pohlédl na Vesuvia vpředu a všiml si zježené srsti na zátylku. „Zmiz z té klády,“ zašeptal zuřivě.

Ferrellová bleskově přešla z kroku do sprintu a odrazila se ke břehu. Překulila se za keř a zmizela.

Wright už se ji chystal následovat, ale hluboký hlas, jenž přeřval i hřmící vodu, jej přiměl k ohlédnutí. Dobře, že to udělal. Mezi stromy se vynořilo pět nefilů, kteří mezi sebou rozmlouvali a mířili k padlému stromu. Kdyby se právě teď rozběhl, určitě by ho zpozorovali.

Wright se skrčil jako vyděšená veverka a zavěsil se na kmen zespodu. Neměl ponětí, jak dlouho tu bude muset takhle viset a vyčerpávat síly, doufal jen, že moc dlouho ne. Jak se držel, měl pocit, že se mu nehty za chvíli odloupnou z prstů.

Když se kmen zatřásl, pochopil, že si berou právě tenhle strom. A jakmile sebou strom švihl, vyzdvižen jedním z těch mocných obrů, Wright se pustil a s plácnutím spadl do řeky. Protože měl u sebe pořád svoji XM-29 a na zádech plnou tornu, klesal ke dnu jako kámen. V tuto chvíli to bylo jeho jediné štěstí, jinak by ho mohli vidět vyplavat na hladinu.

Voda mu připadala ledově studená. Wright dostal strach, že dlouho nevydrží. Nebyla sice natolik studená, aby utrpěl podchlazení, ale o dobrých dvacet stupňů než okolní vzduch studenější byla. Asi tři metry od břehu dostoupl na kamenité dno. Uvědomil si, že voda je průzračně čistá, a chytil se za vyčnívající kořen, aby ho neodnesl proud. Držel se pevně a napjal všechny svaly, aby proudu vzdoroval co nejdéle.

Vlnící se vodou Wright sledoval, jak z řeky trhnutím mizí strom za stromem. Ti titáni byli dokonce ještě silnější, než se domníval doktor Clark. Nejen že dokázali unést šest klád najednou; oni nosili celé třicetimetrové stromy, jako by to byly klacky na otop.

Wright v duchu počítal. Věděl, že dech může zadržovat nejvýš dvě minuly, ale to počítání mu pomáhalo odpoutat se od bolesti v plicích, které už byly vyčerpané. Po dvou minutách se bude muset odrazit k hladině a doufat, že odraz bude tak silný, aby se vynořil i s výzbrojí a výstrojí. Při výcviku dokázal zadržet dech přesně minutu a třicet sekund. Víc nic. Byl to prostě vždycky jeho limit, i když se silou vůle nutil vydržet alespoň ještě o sekundu déle. Nikdy se mu to nepovedlo. Ale jestli se teď vynoří a ti chlapi tam ještě budou… no, umře tak jako tak.

Uběhla minuta a dvacet sekund a Wright viděl, že ve vodě zbývají ještě dvě klády. Nefilové pořád ještě pracovali. Uteklo dalších deset sekund a ve vodě ležel ještě jeden strom.

Věděl, že už překročil mez své výdrže. Každičké vlákno v jeho těle na něj řvalo, aby se odrazil. To by však znamenalo prudce rozrazit hladinu, hlasitě se nadechnout a začít kolem sebe plácat, aby se udržel nahoře. Určitě by upoutal pozornost.

Před očima se mu roztančily bílé a rudé skvrny. Mozek volal po kyslíku. Čelistní svaly se spolu pustily do boje. Některé se instinktivně snažily ústa otevřít a nechat je lapat po dechu, jiné ještě vůlí udržoval stažené. V prsou ho bolelo, jako by mu tam hořel oheň.

Slábnoucím zrakem spatřil, jak z vody vyjel i poslední kmen a zmizel. Teď! Sil se mu už ale nedostávalo. Prsty povolily a Wrightovo tělo uchopil studený proud.

KAPITOLA 60

Přišli s úsvitem. Bouchnutí otevřených dveří cely vytrhlo Mirabelle a Merrilla ze spánku; než si stačili uvědomit, co se děje, měli zakryté hlavy a kdosi je vyzvedl z nadměrně velkých kavalců.

Merrill ucítil, jak mu tlustá, těžká ruka svírá nohu, a boule svalů – nefilovo rameno – jak ho tlačí na břiše. Ten obr si ho přehodil přes rameno jako pytel brambor. Při každém kroku Merrilla bodalo bolestí v břiše. Nefil, který jej nesl, byl buďto zvyklý se při chůzi natřásat, nebo mu to dělal naschvál. Každopádně to z Merrilla vytřásalo duši.

Jeho tělesná pohoda mu však starosti nedělala. Věděl, že by neměl mluvit, ale stejně to risknul. „Miro, jsi u mě?“

„Jsem tady,“ ozvalo se vzápětí.

„Nemluvit,“ zaduněl hluboký hlas.

Cesta trvala celých pět minut plných utrpení. Pak Merrill ucítil, jak se mu žaludek nechutně tlačí do krku. To ho obr sundal z ramene a postavil na podlahu. Připadal si jako po nějaké té odporné horské dráze.

„Můžete si sundat kápě,“ ozvalo se.

Když tak Merrill učinil, zjistil, že sedí na podlaze vedle své dcery. Místnost mu připadala nesmírně veliká; pro jejich věznitele to byla nejspíš normální velikost. Zdobily ji rytiny znázorňující starověké boje mezi člověkem a nefily. Na některých byli lidé uctívající obry. Jinde zase obři pojídali lidi. Jedna rytina zobrazovala potopu… ale nebyla tam jen jedna archa – byly dvě. Na jedné se vezli lidé, druhá byla poseta symboly nefilů. Takže potopu přežili.

V místnosti nebyl žádný nábytek kromě čtyř mohutných trůnů vpředu. Všechny byly obsazeny nefily. Obři nebyli v bojové výstroji, nýbrž na sobě měli dlouhá splývavá roucha a na hlavách masky. Merrill je poznal okamžitě.

Postupně si je – zleva doprava – prohlížel jednoho po druhém. Ten první měl šakalí masku, černou a zlověstnou. Anúbis, egyptský bůh podsvětí. Vedle něj byl vyšší nefil s maskou připomínající ibise, ptáka s dlouhým zobákem. To byl Thoth, egyptský bůh písma a vědění, známý na západě jako Hermes. Merrill věděl, že jeho pravé jméno je Ningizzida, syn sumerského boha Enkiho, který byl další v řadě. Enki, nejvyšší z celé skupiny, měl vysokou korunu, jež mu zakrývala většinu obličeje, ale v otvorech pro oči to žlutě žhnulo. Uprostřed koruny byli do sebe propleteni dva hadi, dnešní symbol medicíny. A vedle něj…? Merrill si zpočátku nebyl jist, kdo to je, ale pomalu si začínal dávat detaily dohromady. Obr měl rudé vlasy spletené do copů a přehozené přes ramena. Na hlavě měl přilbu, z níž trčely dva zakřivené rohy. Stejně jako Enkiho koruna, i jeho maska zakrývala tvář, její symbol však připomínal spíše blesk. Až když si Merrill všiml obrovské palice zdobené rytinou, kterou gigant svíral v ruce, pochopil, že to je Thor, severský bůh hromu a bouře. Dokonce i ta jeho palice měla jméno – Mjölnir. Merrill zíral na jedny z prvních a nejmocnějších pohanských bohů světa.

Vstal a pomohl na nohy i Miře. Všichni čtyři obři se jen dívali a zjevně posuzovali reakci těch lidských červů na jejich přítomnost. Merrill byl rozhodně vyděšený, ale ta monstra představovala zlo tak veliké, že měl jistotu, že Bůh nepochybně stojí na jeho straně, a dokonce i nyní nad nimi bdí.

Mirabelle pohlédla nejprve na ně a pak na Merrilla. „Řekni jim všechno, co budou chtít vědět.“

Merrill svraštil čelo. „Proč?“

„Prostě mi věř, táto.“ Střelila po něm pohledem, který naznačoval, že pro něj bude opravdu lepší, když jí bude věřit. Věděla něco, co jemu zůstalo utajeno.

„Udělám to ještě líp,“ zašeptal Merrill. „Řeknu jim všechno, co si oni myslí, že nevím.“ Pak začal na jednoho obra po druhém ukazovat prstem a jmenovat je. „Anúbis. Ningizzida. Enki. Thor.“

Teprve nyní se giganti pohnuli a podívali se po sobě. Merrill je odhalil. Pomalu si sundali přilbice a odhalili staré obličeje a jantarově žluté oči. Ačkoliv masky sundali, každému zůstal široký kovový pásek kolem hlavy. Vypadalo to jako tradiční čelenka.

„Výborně, synu Noema,“ řekl Enki a jeho hlas zaburácel jako vodopád. „Ale zatím neznáme vaše jména.“

„Jsem doktor Merrill Clark,“ řekl a udělal krok vpřed. Užuž otevíral ústa, aby představil Miru, ale ta se postavila vedle něj a předběhla ho.

„Mirabelle Whitneyová.“

„Řekněte nám, co víte o nefilech?“

„Všechno,“ odpověděl Merrill.

Enki se zatvářil popuzeně. „Možná bys své vědění mohl shrnout.“

Merrill popsal dvojí původ nefilů, jejich snahu o odstranění budoucího spasitele lidského pokolení i jejich motivaci k tomuto činu – jejich věčný život bez duše. A dával dál dohromady jednotlivé dílky skládanky, kterou na vlastní oči viděl poprvé v životě. Vyprávěl jim o potopě, o tom, jak jí Noe unikl v arše a jak nefilové unikli na Antarktos. Novým dílkem příběhu, který přidal teprve nyní, bylo, že se nefilové, zdaleka již ne tak početní, vrátili mezi lidi do země kananejské, ale i jinam. Stali se základem starověkých mýtů a náboženství celého světa. Jak člověk vyspíval a zbavoval se starých pověr, mnozí z nefilů rozšířených po celém světě se vraceli na Antarktos a čekali na vhodný okamžik, aby se opět zjevili a pokračovali v kažení lidstva.

Nevrátili se však všichni nefilové. Ti menší zůstali, vmísili se mezi lidi a v obyvatelstvu, jehož průměrná výška i početnost se zvětšovala, se ztratili… a vyčkávali. Stali se z nich vlivní lidé, slavní válečníci a vůdcové národů. Možná jsou jimi doposud. Až úder konečně přijde, nebudou se ho účastnit pouze čistokrevní nefilové z Antarktosu, ale i ti, kteří jsou skryti mezi lidmi, a jejich pokrevní potomci. Jejich počet mohl pouze odhadovat, nepochybně to však bude celé vojsko. Byla to jen jedna z mnoha verzí teorie spiknutí staré celé věky, ale jak Enki přikyvoval, Merrill se začínal kousat do rtů. Jestli má pravdu on, pak je lidstvo skutečně ohroženo.

A náhle se dostavilo to zjevení. Merrill v jediném okamžiku pochopil, s kým má co do činění – a oč jim jde. Pronesl ty verše nahlas, pomalu a přesně, jak si postupně vybavoval každé slovo. „‚Způsob pak těch kobylek podobný byl koňům připraveným k boji, a na hlavách jejich byly jako koruny podobné zlatu, a tváři jejich jako tváři lidské. A měly vlasy jako vlasy ženské, a zubové jejich byli jako lvů. Měly také pancíře jako pancíře železné, a zvuk křídel jejich jako zvuk vozů, když množství koní běží k boji. A měly ocasy podobné štírům, a žihadla v ocasích jejich byla, a moc jejich byla škoditi lidem za pět měsíců. Měly pak nad sebou krále, anděla propasti, jemuž jméno židovsky Abaddon, a řecky Apollyon.‘“

Otočil se k Whitneyové a pohlédl na ni doširoka otevřenýma očima. „Zjevení, kapitola devět, verše sedm až jedenáct.“

Teď vykulila oči Whitneyová. Ty verše nefily vylíčily až nepříjemně přesně. Jen se to potvrdilo, když Enki vstal a vykročil k nim. V dravčím úsměvu odhalil ostré zuby podobné lvím. Přes ramena mu splývaly dlouhé rudé vlasy. Kovový pásek kolem hlavy odrážel světlo a leskl se žlutě jako zlato. „Teď víš všechno.“

„Ty jsi Apollyon?“ otázal se ohromený Merrill.

„Ne,“ řekl Enki. „Apollyon je náš otec.“

No samozřejmě! Synové démonů se vracejí, aby vedli válku proti lidstvu, uvědomil si Merrill. Najednou to bylo tak jasné, tak zřejmé. Merrill se s tím však nedokázal smířit. Bylo to všechno až příliš neuvěřitelné. „Ale vždyť nemáte křídla! Ani ocasy se žihadly! Nemůžete být…“

Enki se zasmál a ten burácivý rachot se s ozvěnou odrazil od zdí. Merrill si zacpal uši. Enki ze sebe jediným trhnutím shodil roucho a stál před nimi vystrojen do boje s železným prsním pancířem na hrudi. Pak se zpoza něj odloupla od jeho těla dvě křídla, jako kdyby se odtrhávalo maso. Když se roztáhla, černá a masitá, vypadala jako netopýří. A pak za obrem sjel k zemi ocas zakončený deseticentimetrovým žihadlem. Gigant jím mrsknul, připraven k útoku jako podrážděný štír.

Enki se předklonil. „Dary…“ Dech mu páchl po tlejícím mase uvízlém mezi zuby lesknoucími se ve dvou řadách. „Dary našeho otce.“

Merrill ucouvl a zakryl Mirabelle vlastním tělem. Cítil, jak se mu její prsty zarývají do zad. Byla stejně šokovaná jako on sám. Nepřítel prorokovaný biblí před tak dlouhou dobou se zjevil, aby vedl svůj boj. Bylo to horší než cokoliv, co si kdy dokázal představit. Vždycky býval tak trochu škarohlíd. Když někdo tvrdil, že konec světa na sebe nedá dlouho čekat, protože je všechno kolem tak špatné, oponoval. Domníval se, že před Armageddonem to bude ještě mnohem horší. I jeho chmurné předpovědi však bledly ve srovnání s realitou.

Tohle bylo horší. Mnohem horší.

„Pryč s nimi,“ nařídil Enki strážcům, kteří sem Merrilla a Mirabelle přinesli. Pak Enki pohlédl na Merrilla. Jeho oči téměř zaplály jako lampy, když říkal: „Promluvíme si znovu, až beznadějnost vaší situace dojde tvé mdlé mysli. Pak nám řekneš všechno, co chceme vědět o vašem světě, i o tom, jak ho nejlépe zničit.“

KAPITOLA 61

Cruz se zvolna probíral a cítil jakýsi – nikoliv nepříjemný – tlak obemykající jeho tělo. Jako když se doma v Pasadeně probouzel, venku byla zima a on mohl zůstat ještě chvilku zachumlaný v peřinách, než bude muset do školy. Pokusil se překulit, ale nešlo to. Pohnul se tedy opačným směrem. Zase nic.

Pak si uvědomil tu tupou bolest v ramenou, která měl vytažená nad hlavu. Otevřel oči, ale spatřil jen inkoustově černou tmu. Naklonil hlavu ke straně, aby lépe viděl, a praštil se o cosi tvrdého… bylo to tvrdé jako skála.

Pak teprve si začal vybavovat svoji situaci. Je uvězněný bez možnosti pohybu pod horou kamení. Právě když nad ním beznaděj získávala moc a jemu se v očích začínaly hromadit slzy, jak se zase vracel do dětství, proťal v něm tu vlnu lítosti hlas.

„Cruzi, slyšíš mě?“ To je al-Aziz. Neopustil ho.

Cruz sice viděl pouze pod sebe na dno tunelu, ale toho světla si všiml. Al-Aziz se vrátil? „Tady jsem,“ řekl Cruz a snažil se ze všech sil, aby to znělo jako hláška neohroženého vojáka. „Dostaň mě už sakra ven.“

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ řekl al-Aziz. Cruz neměl ve skutečnosti ani ponětí, jak dlouho tu už vlastně je. „Uvízla mi tam torna a já jsem si ji musel v tom tunelu rozbalit, abych ji dostal skrz.“

To bylo všechno? Prolézt a vybalit tornu? To mu nemohlo zabrat víc než pár minut. Moment, vzpomněl si Cruz. Jak to vybaloval? Měl přece tornu za sebou; pokud tedy… „Al-Azizi, kde jsi?“

Ucítil klepnutí přes prsty. „Tady,“ ozval se al-Aziz. „V jeskyni.“ Zasmál se. „Zbytečně se bojíš, příteli. Ruce máš jen pár centimetrů od vchodu.“

Cruze nesmírně mrzelo, že se nemůže podívat před sebe. Takže svoboda je od něj jen takový kousek – a přece tu trčí.

„Napadá tě něco?“ zeptal se Cruz.

Cítil, jak ho al-Aziz bere za ruce. „Musíš se mě pořádně držet. Zapřu se nohama o stěnu a zkusím tě vytáhnout.“

Cruz věděl, jak tu je zaklesnutý. Al-Aziz nemůže vyvinout takovou sílu, aby ho odsud vytáhl. A pokud to přece jen zkusí, rozhodně mu při tom serve maso z těla.

„Párkrát se zhluboka nadechni a pak vytlač všechen vzduch z plic. Budeš potom užší.“

Anebo to prostě vyjde.

Cruz udělal, co mu al-Aziz řekl. Čtyřikrát se zhluboka nadechl a vydechl a pak vytlačil z plic všechen vzduch. V zápěstích ho bodlo bolestí, když se al-Aziz pořádně zapřel a vší silou za něj zabral. A pak tu bolest zastínil jiný pocit – pohyb. Cruz klouzal vpřed. Sice pomalu, ale pokrok to byl.

Al-Aziz chrochtal námahou, ale tah nepovoloval. Kdysi přísahal, že zabije tolik Američanů, kolik jen bude možné, a teď napínal všechny síly, aby alespoň jednoho zachránil.

Tunel se s každým dalším centimetrem zužoval a svíral Cruze těsněji a těsněji. Cítil, jak má žebra vmáčklá dovnitř. Stačí, aby si zlomil jen jedno, a může to skončit propíchnutou plící. Když bolest stále sílila, otevřel ústa, aby al-Azizovi nařídil přestat, ale nedostávalo se mu dechu.

A pak tunel povolil. Cruzův sudovitý hrudník vyklouzl ze stísněného prostoru a jeho tělo vyjelo do nevelké jeskyně. Al-Aziz upadl na záda a sklouzl po kamenné podlaze. Cruz měl zpočátku problém vůbec se nadechnout. Hrudník měl až dosud stlačený natolik, že teď každý nádech znamenal nával bolesti, jak se žebra navracela do původní polohy.

Když měl plíce dostatečně naplněné a bolest zvolna ustupovala, dal se Cruz do smíchu. „Chlape, já si myslel, žes odešel.“

Al-Aziz se posadil. „Já přátele v nouzi nenechávám.“ Pak baterkou posvítil po jeskyni kolem dokola. „A kromě toho tady není kam jít.“

Měl pravdu. Pár otvorů ve stěně sice umožňovalo proudění vzduchu, rozhodně však neposkytovaly tolik prostoru, aby se jimi protáhl člověk. Ne že by se teď Cruzovi chtělo se o něco takového pokoušet. Raději umře hlady tady v té jeskyni, než by se nechal táhnout dalším takovým tunelem. Když se po stěnách a podlaze roztančilo světlo, všiml si Cruz neobvykle jasného odrazu. Rozsvítil svoji baterku a přejel světelným kuželem po podlaze. Leskla se jako špinavé sklo. „Zase slída.“

Vlastně byla ze slídy celá podlaha.

Cruz o podlahu udeřil baterkou a odloupl vrstvu čirého nerostu. Nebyla to však slída, co upoutalo jeho pozornost; spíš to duté klapnutí, které se při tom nárazu ozvalo. Uhodil znovu. Klap. Rozhodně tu musela být dutina.

Cruz se dal rychle do práce. Vylovil detonátor a nevelkou kuličku trhaviny C4. Přesně takovou, aby exploze udělala nevelkou díru do podlahy a přitom je nerozmetala na kousky. Pokud je pod nimi nějaký prostor, pak stále mohou najít cestu ven. Trhavinu nastražil na opačnou stranu jeskyně, aby energie exploze vyrazila rovnou ven.

Al-Aziz musel Cruzův plán pochopit okamžitě, protože už se krčil na protější straně jeskyně a kryl si rukama hlavu. Cruz se k němu připojil a stiskl tlačítko detonátoru. Ozvalo se hlasité prásknutí a vyvalil se oblak prachu. Cruz se s paží přitisknutou na ústa, aby nedýchal prach, ohlédl a spatřil v podlaze jeskyně díru o průměru něco málo přes deset centimetrů. Zabralo to!

Vstal a zamířil k otvoru.

„Počkej!“ vykřikl al-Aziz, když Cruz došel do středu jeskyně. „Poslouchej!“

Cruz zatajil dech. A pak to uslyšel. Z podlahy znělo ostré vrzání připomínající zvolna praskající led. Posvítil si baterkou a viděl, že se podlaha pod jeho vahou drolí. Pokusil se uskočit stranou, ale než se stihl odrazit, zbortila se pod ním celá podlaha jeskyně.

Oba muži se za marného máchání pažemi řítili do prázdna.

KAPITOLA 62

Merrill zuřivě přecházel po gigantické vězeňské cele. Takhle tu rázoval a zlostně si pro sebe něco mumlal už hodinu – od chvíle, kdy byli přivlečeni zpátky. Whitneyové už šel na nervy. „Táto, měl bys zpomalit. Takhle unavenému ti to zrovna jasně myslet nebude.“

Merrill strnul na místě a vyvalenýma očima se po ní podíval. „V životě mi to nemyslelo jasněji.“

Nedokázala odhadnout, jestli mluví pravdu nebo jestli se pomátl na rozumu, když byl konfrontován se skutečnou podobou nefilů. Sama se sotva dokázala ovládnout, když si na to vzpomněla. Byly to zrůdy, jako by vystoupily z mýtů – ocasaté, okřídlené zrůdy. Nebyla však zmatena jen tím. Nejen že jsou nefilové skuteční, ale zdá se, že i na otcově víře něco je. To v ní vzbuzovalo alespoň nepatrnou naději, že nad nimi snad bdí vyšší moc. Stav otcovy mysli však veškeré naděje zase zaháněl.

„Oni jsou skuteční,“ řekl Merrill. „A povede je Apollyon – ničitel. A my nemůžeme udělat nic, abychom je zastavili. Přišli, aby svět připravili na konečnou bitvu – na Armageddon.“

„Táto…“

„Někteří lidé si mysleli, že doopravdy přiletí kobylky. Podle někoho to zase měly být veliké bitevní vrtulníky rozprašující nervový plyn, ale mýlili se všichni. Bude to daleko horší.“

„Táto.“

Ale otec nebyl ochoten nechat se zastavit. „Prostě nemůžu věřit…“

„Táto!“ Whitneyová uchopila Merrilla za ramena a zatřásla jím. V očích se jí leskly slzy. „Svět tě teď nepotřebuje. Já tě potřebuju! Musíme najít cestu ven. Na ničem jiném nezáleží. Démoni, andělé, konec světa, to všechno může počkat!“

Konečně se jí Merrill podíval do očí.

„Záleží jedině na tobě, na mně a na mámě. Musíme utéct. My…“

„Cos to teď řekla?“ Merrill zbledl jako křída. Semknutá čelist ochabla. Napjaté svaly povolily.

Whitneyová si v duchu zopakovala svá poslední slova. Ksakru. Tady nepomůžou žádné pokusy, jak zdůvodnit, co jí teď uklouzlo. Bude muset s pravdou ven…

„Merrille,“ ozval se ode dveří ten milý hlas.

Merrill se otočil tak bleskově, že klopýtl a upadl. Rty se mu roztřásly. Hlas své ženy poznal i po těch letech. „Aimee.“ S námahou se zvedl a na třesoucích se nohách vykročil. „Aimee…“

Aimee, která mezitím otevřela dveře a stála tam zahalená stínem, mu vykročila vstříc. Už teď měla vlhké oči. Merrillovi opět nohy vypověděly službu. Svezl se na kolena. Aimee se k němu rozběhla. Jejich slzami zmáčené tváře se ocitly jen pár centimetrů od sebe. Merrill se opatrně dotýkal jejího obličeje, tváří, uší, vlasů… „Opravdu jsi to ty.“ Ve tváři se mu objevil výraz nepopsatelného zděšení. „Kdybych byl věděl… hledal bych… já bych…“

„Merrille, tos nemohl vědět.“ Aimee mu z vrásčitého čela odhrnula neupravené šedivé vlasy a něžně ho políbila. „Nemáš zač si dávat vinu. Důležité je, že jsme zase spolu.“

Merrill svoji ženu objal a dlouze a pevně ji políbil. Zhroutila se mu v náručí a vzlykala, zatímco on ji líbal po tváři i po čele. Tlumeně poplakávala, jako by jí otřásala škytavka.

Whitneyová poklekla na podlahu vedle nich a objala je oba. Jsou zase spolu – zase rodina! Blízkosti, jakou vůči rodičům pociťovala nyní, se nemohly rovnat žádné vzpomínky na to, co prožívali, když byli ještě spolu a ona byla dítě. Dostalo se jim nesmírného milosrdenství. Jinak Whitneyová to, co se odehrálo kolem opětovného spojení jejich rodiny, popsat nedokázala. Svět je v chaosu, největší nepřítel lidstva se opět objevil, oni jsou vězněni v pevnosti obrů a obklopeni nepřáteli, a přece jsou tohle ty nejšťastnější chvíle v jejich životě.

Merrill se z radostného objetí vymanil jako první. Oči měl najednou tvrdé, jako by byl odhodlán ke krokům, jež mohla Whitneyová pouze tušit. Ale ta mánie, která se ho zmocnila před chvílí, byla tatam. Jeho mysl fungovala dokonale. Zase to byl otec a manžel. Poznala na něm, že teď má oč bojovat.

Jako by v tom objetí prozřel, pohlédl na ně a řekl: „Děvčátka moje nejmilejší… myslím, že je nejvyšší čas vypadnout.“

Aimee mu přejela dlaní po tváři. „Můžu tu chodit volně, ale uniknout není kudy. Východy jsou hlídané.“

Merrill se podíval na tu hromadu rozkládajících se vojáků naproti přes chodbu. „Jejich zbraně – kde jsou?“

Aimee vzlykla. „Merrille, je nemůžeš zabít.“

Jak tam Merrill stál, jeho tvář byla maskou odhodlání. „I vyšel muž bojovník z vojska filištínského, Goliáš jménem, z Gát, zvýši šesti loket a dlaně. Lebka pak ocelová na hlavě jeho…“

Whitneyová sledovala, jak matka doširoka otevírá oči, v nichž problesklo poznání. Pokud kdy existoval nějaký David a Goliáš, pak tohle je přesně ten případ… A pak to najednou došlo i Whitneyové. Už tu souvislost viděla. Ta přilbice. Ty kovové pásky na hlavách nefilů. To nebyla ozdoba. To byla ochrana. Goliáš byl nefil!

A Merrill pokračoval v citaci. „V tom David vztáh ruku svou k mošničce, vyňal z ní kámen, kterýmž hodil z praku, a udeřil Filištínského v čelo jeho tak, že kámen uvázl v čele jeho. I padl tváří svou na zem.“ Opět uchopil Aimee za ruce a pevně ji políbil na ústa. „My máme praky přece jen o něco lepší,“ řekl. „A já už nepřipustím, aby nás zase rozdělili. Už ne.“

Aimee přikývla. „Pojďte za mnou.“ Zamířila k otevřeným dveřím cely.

„To odsud jen tak odejdeme?“ zeptala se Whitneyová.

Aimee se na ni mírně usmála. „Jako malá holčička sis jednou nachytala nějaké brouky a mělas je ve sklenici. Jednou jsi ji nechala otevřenou a oni utekli. Pamatuješ?“

Whitneyová přikývla.

„A dělali jsme si o ty brouky starosti? Bylo těžké je znovu nachytat? A starali jsme se ještě nějak o ty, které už jsme nenašli? Nejsme v jejich očích nic než kobylky. Jsme pro ně zrovna tak bezvýznamní, jako byli ti tvoji brouci pro nás. Až zjistí, že jsme zmizeli, nebudou se s pronásledováním příliš namáhat.“

Po těch slovech Aimee vykročila do chodby a pokynula jim, aby ji následovali.

KAPITOLA 63

Wrightovi před očima kmital jeden obraz za druhým. Katherine o jejich svatební noci, letmá návštěva Vegas. Jeho otec řídící rodinnou jachtu, když obeplouvali Floridu. Harris, seržant z výcvikového tábora, který ho péroval jako zupák. Čelisti, které mu chňapaly po obličeji.

Tuhle vzpomínku neměl kam zařadit. Ostré špičáky a černý čenich ve vodě a valící se bubliny. Štěkot. A pak se ty čelisti vrátily a s nimi tlak na Wrightově rameni. Vize jako by začínaly dostávat hmatatelnou podobu.

A pak nic.

Svět na bůhvíjak dlouho zčernal.

Wright se prudce posadil, zajíkl se a vykašlal hezkých pár litrů vody. Neslyšel nic než vlastní dávení a kuckání a necítil nic kromě toho, jak jeho plíce žadoní o vzduch. Zvuk, který svými zoufalými nádechy vydával, se podobal šílenému zvířecímu řevu. Rozhodně dokázal upoutat pozornost.

„Stephene,“ ozval se jemně ten hlas. „Stephene, jsi v pořádku. Zkus to dýchání zklidnit. Uslyší nás.“

Wright vzhlédl. Nad sebou uviděl Ferrellovou. Vesuvius, který teď vypadal spíš jako mokrá krysa, vedle ní ztěžka oddechoval a vždycky tak spokojený výraz vystřídala starostlivost. Wright si rychle vybavil, kde jsou, co se děje a koho by mohl přilákat tím svým chraplavým nadechováním. Odchrchlal si do rukávu a konečně popadl dech.

Pokusil se posadit, ale prudké bodnutí ho znovu povalilo na zem. Připadal si, jako by mu někdo mezi žebra vrazil rozžhavený pohrabáč. „Co jste to se mnou ksakru dělali?“

„Oživovací pokusy, miláčku,“ odvětila Ferrellová. Usmála se. „Zlomila jsem ti nějaké to žebro. Omlouvám se.“

Wright se opět napřímil, tentokrát mnohem pomaleji a s pomocí Ferrellové. Zachrčel.

„Nebuď taková citlivka. V posteli jsem se už na tobě vyřádila hůř.“

Wright se zasmál, ale obličej se mu přitom zkroutil bolestí. Ferrellová věděla, že se s bolestí vyrovnává lépe, pokud to zůstane v humorné rovině. Jinak dokázal být mimořádně protivný. Vesuvius rychle zavrtěl ocasem a rozstříkával kolem sebe spršky vody. „A co se stalo jemu?“

Ferrellová psa pohladila po hlavě. „Ten tě vytáhl. Jak tě uviděl odplouvat, rovnou tam skočil.“

Wright se nedokázal ubránit úsměvu. Vesuvius se osvědčil jako jeden z nejužitečnějších členů týmu. Znovu ho bodl osten viny. Ten pes už se nikdy neshledá se svými lidmi. „Rychle mě obvaž. Musíme jít dál.“

Ferrellová povytáhla obočí, ironicky zasalutovala a neodpustila si: „Ano, pane.“

O hodinu později – bylo už skoro poledne – byl Wright obvázán a vykročili do svahu rovnou k nefilské pevnosti. Každý krok pro Wrighta znamenal nový příval bolesti, ale morfium, které mu Ferrellová píchla, i když to zpomalilo jeho reakce, bolest přece jen otupovalo.

„K zemi,“ zašeptala Ferrellová tónem, který nepřipouštěl diskusi.

Wright se ohlédl a uviděl Ferrellovou s Vesuviem přitisknuté do lesní půdy za stromem. Otočil se zpět a uviděl dva páry těžkopádných nohou, které je těsně minuly. Vzhlédl. Kolem nich procházeli dva nefilové v brnění a s meči. Dolů se ani nepodívali. Wright zůstal nezpozorován.

Když zmizeli z dohledu, přistoupila k němu Ferrellová. „Dál jdu první já.“

Minuli hranici lesa a ocitli se na kamenné silnici, která vedla do svahu a klikatila se v táhlých serpentinách. Z očí jim mizela až úplně na kopci, těsně nad tou vytesanou lebkou. Wright zapnul GPS. Navigace byla naprogramována, aby fungovala až pět kilometrů od cíle a umožnila jim přesně stanovit místo ukončení závodu. Teď se chtěl Wright hlavně ujistit, že baterie postačí, aby splnili svůj hlavní úkol – vyslali signál a prohlásili tak Antarktos za americký.

Mnoho možností jim nezbývalo. Protože na zeměkouli zavládl chaos, satelitní pokrytí nad Antarktosem prakticky neexistovalo. A bez satelitního pokrytí tu byla standardní GPS navigace k ničemu. Upravený přístroj, který měl Wright k dispozici, komunikoval s jediným satelitem umístěným na stacionární oběžné dráze přímo nad cílem jejich cesty. Monitor GPS jim zobrazil pozici a bod, který znamenal konec závodu – vrchol hory přímo nad lebkou. Wright ukázal po cestě do kopce. „Tudy.“

Výstup, jakkoliv vyčerpávající, byl po cestě přece jen jednodušší. Vydat se jakoukoliv jinou nekrytou cestou by nebyl dobrý nápad, tady by však každého nefila snadno zpozorovali nad nyní již nízkými stromy, kdežto oni sami byli bezpečně skryti. Bylo to přijatelné riziko.

Na vrchol došli za dvě hodiny, aniž by se střetli s jakoukoliv hlídkou. Wright se posadil na skálu a rozhlížel se po kraji. Byl to úchvatný výhled na stovky kilometrů daleko. Od samého počátku cesty mířili stále vzhůru a nyní se nacházeli na široko daleko nejvyšším bodě – v geografickém středu Antarktosu. Wright věděl, že na tuhle vyhlídku nezapomene nikdy. Azurově modrá obloha posetá bílými obláčky se táhla, kam lidské oko nemohlo ani dohlédnout. Krajinu neopakovatelně zdobily ostré horské hřebeny, zvlněné pahorky a bujně porostlé pláně. Do kraje se zařezávaly řeky, které se klikatily a spojovaly v četných jezerech, než pokračovaly ve své daleké cestě k lesknoucímu se moři.

Ferrellová se posadila vedle Wrighta a položila mu paži kolem pasu. Zhluboka vdechla svěží vzduch. „To je jako na svatební cestě, co jsme neměli.“

„Něco ti řeknu,“ ozval se Wright. „Jestli se dostaneme zpátky, uděláme si cestu kolem světa. Kam bys chtěla?“

„Nemyslím, že nějaké tropické ostrovy ještě existují, takže na to zapomeň.“

Wright se pokusil představit si místa, kam dřív rád jezdíval odpočívat. Florida Keys. Jamajka. Dokonce i Japonsko. Všechno je pryč. Vzdychl. „Víš o nějakém místě, co stojí za návštěvu a nezmizelo z mapy?“

„Díváš se na ně.“

Wright se usmál. „No, tak na to zase zapomeň ty. Z tohohle kontinentu vypadnu, jak jen to půjde. A než se sem zase vrátím, strávím měsíc na zamrzlém americkém severu.“ Wright pomalu vstal, sáhl do torny a vylovil navigaci GPS. Zapnul přístroj, rychle přejel po dotykovém displeji a nastavil paprsek na dvousekundový signál po každých pěti minutách. Přístroj mohl běžet měsíc. Zelené světýlko se rozsvítilo. Paprsek GPS byl aktivován. Antarktos – přinejmenším jeho jednu třetinu – dobyly Spojené státy.

Protože nezbyly žádné jiné jednotky, s nimiž by bylo třeba bojovat nebo proti nimž by bylo nutné kótu držet, Wright se spokojeně chystal k odchodu. Pochyboval, že se nějaký další tým dostal až do finiše. Když navigační přístroj schoval do houští, naposledy se rozhlédl po kraji. „Víš, mám pocit, že bych měl k téhle památné příležitosti něco říct. Právě jsme pro Spojené státy obsadili nový světadíl. Možná se o nás dokonce jednou bude psát v dějepise. Ale nic vhodného mě nenapadá.“

Ferrellová mu vjela prsty do vlasů a navrhla: „Co tohle?“ A zdvihla nad krajem druhou ruku se vztyčeným prostředníkem.

Wright se uchechtl. Ta ženská měla námořnický smysl pro humor, ale on ji miloval. „To by šlo,“ přisvědčil.

Pohodu rozehnal Vesuvius hlubokým, ale tichým zavrčením. Wright ucítil, jak se země třese.

Měli společnost.

Wright a Ferrellová si beze slova hodili torny na záda a vklouzli do lesa. Zamířili nazpátek dolů ze svahu a dávali si dobrý pozor, aby se od cesty drželi co nejdál. Wright věděl, že je jejich současný kurz vede ještě blíž ke zdem nefilské pevnosti a k tomu zlu, jež tam číhá. Byl si jist, že s Ferrellovou zvládnou nepozorovaně projít a pak se vydají na dlouhou zpáteční cestu k pobřeží, kde se setkají s americkými jednotkami. Pokud se jim podaří vyhnout se otevřenému konfliktu, bude všechno v pořádku.

KAPITOLA 64

Chodby nefilské pevnosti byly výhradně účelové a postrádaly jakoukoliv výzdobu s výjimkou občasných symbolů připomínajících ony kruhy v obilí. Aimee jim vysvětlila, že to jsou jednak magické symboly a jednak i jednoduchá slova jako například „zbrojnice“ nebo „sklad“. Čím složitější symbol, tím pravděpodobnější bylo, že je to slovo, nebo dokonce celé sousloví. Ty jednodušší měly magický význam – sloužily ke spojení s otci.

Merrillovi dělalo potíže se soustředit. Nepřál si teď nic jiného než svoji manželku znovu a znovu objímat, projevovat jí lásku a užívat si opětovně shledání rodiny, ale prozatím to nepřicházelo v úvahu. Soustřeďovat se na cokoliv jiného nežli na únik by mohlo mít nesmírně nebezpečné následky. Stačila by jedna jediná chyba a mohl ztratit všechno, co získal.

Když mířili do skladu plného zbraní, Merrill si letmo prohlédl úžasná osvětlovací tělesa – skleněné trubice dlouhé asi metr, které vystupovaly ze zdí a mdle zářily jako čtyřicetiwattové žárovky. Vypadaly jako vyobrazení, jež viděl ve staroegyptských hrobkách. Mohl se pouze dohadovat, jak dalece nefilové ovlivnili prvotní lidská náboženství… a jak dalece tak činí dosud.

Opět se přinutil zaplašit své úvahy. Potřeboval se soustředit na vymyšlení trasy úniku z pevnosti a ústupu k pobřeží. Teď nebyl čas na nějaké teoretizování o nefilech.

Teď byl čas na válku.

Došli do zbrojnice, jež nebyla nijak daleko od jejich cel. Za těch pět minut chůze se museli zastavit jen jednou, když kolem dunivě procházel strážný. V symbolu na mužově opasku, který znázorňoval půlměsíc se třemi hvězdami, rozeznal Merrill aztéckého boha měsíce jménem Metztli.

Místnost zbrojnice se nijak zvlášť nelišila od jejich cel, jen v ní nebyly kavalce ani okno. Merrill nahlédl mřížemi dovnitř a spatřil hromady zbraní navršené do výšky možná půldruhého metru. Instinktivně se z něj dralo obdivně hvízdnutí, včas se však zarazil. Aimee otevřela dveře.

„Žádný zámek?“ zeptal se Merrill.

„Oni se nemají čeho bát,“ namítla Aimee.

„Teď už ano,“ řekl Merrill.

Mirabelle byla uvnitř první a jako první také musela čelit nebezpečí, jež uvnitř číhalo.

Zpoza hromady zbraní se vztyčil hubený muž, který na první pohled vypadal jako Asiat. Na sobě měl cáry olivově zelené uniformy a pokroucené brýle. Ve špinavé tváři s velikýma očima měl výraz člověka, jenž viděl věci, které ho budou pronásledovat celý život. V rukou svíral útočnou pušku AK-47 a Merrill by byl přísahal, že stačil ještě zlomek sekundy a vyprázdnil by do nich zásobník. Náhle však strnul. Zjevně očekával někoho docela jiného.

„Páni,“ hlesla Whitneyová a zdvihla ruce.

Nic víc nebylo třeba říkat. Muž sklonil zbraň a svezl se po zdi jako hromada hadrů. „Promiňte,“ vzlykal.

Mirabelle mu položila dlaň na rameno. Vzhlédl k ní přes brýle a jejich pohledy se setkaly. „To je v pořádku,“ řekla. „Jdeme odsud. Můžete se přidat.“

Muž popotáhl a přikývl.

Merrill si všiml znaku se zlatým měsícem a čtyřmi hvězdami v rudém poli. Připomínalo mu to symbol Metztliho, ale někde už to viděl. Tam v poli – na čínských vojácích. „Vy jste Číňan?“

Muž přikývl. „Lei Čou. Můj otec byl generál Kuan-jin Čou.“

„On je tady taky?“ zeptala se Mira.

Lei zavrtěl hlavou. „Ne. Všichni jsou mrtví.“ Na chvilku jej opět přemohly emoce. Když znovu promluvil, zněl jako vyčerpané, zlomené dítě. „Odvlékali muže po celých skupinách najednou. Když se vrátili, ukládali jejich zpola sežraná těla do vedlejší cely. Věděl jsem, že nás čeká stejný osud. Já… podařilo se mi protáhnout se mezi mřížemi.“ Lei odhalil paže a hruď a ukázal jizvy a otlaky po prolézání mezi železnými pruty. „Chtěl jsem jít pro pomoc, najít zbraně a pomoci svým lidem. Ale místo toho jsem se tu schoval… a čekal jsem, až mě najdou. Zklamal jsem je.“

„Nemohl jste jim pomoci, Leii,“ řekla Mira. „Ale nám pomoci můžete.“

Zdálo se, že to mladíka pozvedlo na duchu. Dostal šanci napravit své chyby. Přikývl, vztyčil se a otřel si slzy. „Řekněte mi, co mám dělat.“

Lei a Mirabelle začali třídit a chystat zbraně, zatímco Merrill a Aimee hlídali. Teprve teď měli příležitost doopravdy si promluvit. Merrill si připadal nervózní jako kluk na prvním rande v autokině. Byla to jeho manželka, ale tady vypadala tak odlišně, tak unaveně, až si říkal, jestli ji vůbec ještě zná.

„Oni… zacházeli s tebou slušně?“

Aimee se na něj podívala a slabě se usmála. „Lépe než s většinou ostatních. Přinesli si sem vědce i z jiných oblastí Antarktidy, vyslýchali je a snažili se naučit jejich řeč, ale nakonec se nikdo neosvědčil jako učitel tolik jako já. Díky znalosti bible jsem je dokázala chápat jinak než všichni ostatní. A čím víc jsem je naučila, tím lépe se mnou zacházeli. Dnes se smím volně pohybovat po pevnosti. Před táním jsem nikdy nevycházela ven. Na to byla příliš velká zima. Po několika letech jsem si zvykla na matné světlo i na uzavřené prostory. Jsou to teprve dva měsíce, co jsem zase uviděla slunce.“

Aimee se v očích hromadily slzy. „Stýskalo se mi po světě. A po tobě.“ Sklopila hlavu a nechala slzy kapat na podlahu. „Ale zradila jsem lidstvo, když jsem jim pomáhala.“

Merrill vzal její ruku do své. „Myslím, že ti svět odpustí,“ řekl, vzal ji za bradu a přiměl ji podívat se na něj. Usmál se. „Vzhledem k okolnostem.“

Aimee se uchechtla a utřela si nos. „A co ty, manžílku? Co bylo s tebou těch deset let?“

„Z Antarktidy jsem odešel. Učil jsem na Harvardu. Hlavně paleontologii a antropologii. Nic zajímavého. Žili jsme s Vesuviem v Cambridgi a…“

„Kdo je to Vesuvius?“

Merrill se usmál. „Pes. Novofundlanďan.“

„Ty máš psa?“

„Někdo musel to prázdné místo v posteli zaplnit. Dala bys přednost ženské?“

„Merrille, za všechny ty roky… tys nikdy…?“

Merrill věděl, nač se chce zeptat. „Nikdy mě to ani nenapadlo. Pro mě je manželství jednou provždy.“ Merrill cítil, jak se ho zmocňuje zlost. Copak zapomněla, jaký je? Po tom všem, co spolu prožili, než zmizela, by si myslel, že o jeho charakteru pochybovat nebude. A přece. „Možná jsi zapomněla.“

Aimee sklopila zrak. „Promiň. Máš pravdu.“ Znovu se na něj podívala a slabě se pousmála. „No, tak Vesuvius by se měl začít s tím svým místečkem v posteli loučit.“

Merrill se nedokázal ubránit úsměvu. „To se spolehni.“ Zlost vystřídala vina. Tolik si toho prožila. Jakým právem se on zlobí kvůli něčemu tak bezvýznamnému? Je přece zázrak, že po takové době mezi nefily nezešílela.

Aimee se ohlédla po Mirabelle. Ta mezi zbraněmi našla svoji devítku a zkušeně ji kontrolovala.

Merrill si toho nevšímal. „Pamatuješ si, co znamená tvoje jméno?“

„Láska,“ řekla Aimee, ale vlastně ho ani moc neposlouchala.

„A víš, kdo má ještě jméno se stejným významem?“

„Freya… ale ta není tak hezká.“ Aimee stále sledovala dceru. Myslela na něco jiného, ale svým výrokem Merrilla zaskočila.

A pak mu to došlo. Žádné nefily-ženy sice neviděl, to ale přece neznamená, že neexistují. Proč jen předpokládal, že démoni měli pouze mužské potomstvo? Existovalo přece právě tolik bohyň jako bohů.

„Kde jsou ženy?“

„Pod zemí. S dětmi.“

Merrill vyvalil oči. Nikdy se nezamyslel nad tím, jakým opovržením si asi nefilové museli procházet jako děti! Děsivá představa – děti s křídly, poloviční démoni, pravděpodobně větší než dospělý člověk. „Dě… děti? Těch už teď musí být miliony!“

Aimee pomalu zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla bez náznaku emocí. Pro Merrilla to bylo všechno nové, ona tu však strávila pořádný kus života. Zmocnil se ho nesmírný smutek, když si uvědomil, že hrůzy světa nefilů se pro jeho ženu staly něčím normálním. „Když byl mráz, bylo málo jídla; a jejich děti se rodí rychle.“

Merrill cítil, jak se v něm vaří žluč. „Oni je jedí?“

Aimee přikývla. „Co se jí stalo?“ zeptala se a pokývla směrem k Mirabelle. „O koho přišla?“

Náhlá změna tématu Merrilla na okamžik zaskočila, byl však rád, že může přemýšlet o něčem jiném než o ženách a dětech nefilů. „Byla vdaná. Jmenoval se Samuel Whitney. Hodný kluk. Mira se teď jmenuje Whitneyová. On… byl zavražděn.“

Aimee se tváří mihl bolestný výraz. „Chudák holka. Alespoň jeden z nás že byl s ní.“

Teď se zase Merrill zatvářil, jako by do něj někdo bodnul. Aimee si rychle uvědomila chybu. „Tys tam nebyl?“

„Byl jsem tady,“ řekl. „Popravdě řečeno jsem sem utekl. Tolik… tolik mi tě připomínala. Bolelo mě dívat se na ni i poslouchat její hlas. Rok jsem s ní nebyl v kontaktu. Když jsem ji pak uviděl, nevěděl jsem, že Sam už není.“ Merrill popotáhl a utřel si nos. „Hodně se za ten poslední rok změnila.“

„Já tomu nerozumím, Merrille,“ ozvala se Aimee se svraštělým obočím. „Když jsi mě ztratil, chtěl jsi utéct od posledního člena rodiny, který ti zůstal? Ona je přece moje krev, a tvoje taky, je z nás obou. Tys byl ochoten se jí vzdát?“

„Ne! Já prostě…“

„Mě tady drželi proti mé vůli, ale udělala bych cokoliv, abych byla zase se svou rodinou.“ Aimee zavrtěla hlavou. „A tys od ní utekl.“

„Myslíš, že to nevím?“ Merrill ztlumil podrážděný hlas do pouhého zavrčení. „Měl jsem tam s ní být. Měl jsem…“ Z úst se mu vydral vzlyk. „Bez tebe jsem to už ani nebyl já. Už jsem nevnímal, na čem doopravdy záleží. A ona… ona se za ten rok tolik změnila. Já nevím…“

Aimee vzala Merrilla za ruku a podrážděný výraz se z její tváře vytratil. „Měl bys ji vidět mýma očima,“ řekla s mírným úsměvem na rtech. „Teď je z ní krásná ženská. A taky chytrá a samostatná. Dobrá práce, Merrille.“

„Měl jsem se snažit víc. Ona ne…“

Aimee mu položila dlaň jemně na rameno. „Nemůžeme změnit minulost, ale můžeme ovlivnit přítomnost.“

Merrill ji vzal za ruku. „Snad máš pravdu.“

Aimee se znovu ohlédla po Miře. V tom, co si právě přehazovala přes rameno, poznal Merrill XM-29. „Je mladá. Ještě je čas.“

KAPITOLA 65

Temnota, do níž se vřítili, rychle ztlumila pocit pádu. Bez zrakových vjemů bylo těžké pociťovat klesání. Jako by se vznášel ve vesmíru ve stavu beztíže. Na okamžik ho napadlo, že taková je asi smrt. Když však Cruzovo tělo pohltil chlad, věděl, že je pořád ještě naživu. A pod vodou.

Jak dlouho tomu tak bude, to však bylo ve hvězdách.

V té naprosté tmě nedokázal Cruz rozlišit, kde je dole a kde nahoře, kde je vpravo a kde nalevo. Zadržoval dech a cítil, jak jeho tělo zvolna stoupá. Tíha vodou nasáklé torny mu plavání téměř znemožňovala, Cruz však nebyl ochoten se svých výbušnin vzdát. Byla to přece jeho obživa. Bez nich si připadal jako nahý v trní. Docela zbytečný.

Kopal nohama, máchal pažemi a cítil, jak se dostává výš a výš, stejně mu však připadalo, že je jeho snažení marné. Mohl být ve třicetimetrové hloubce a ani si to nemusel uvědomovat. Na okamžik zauvažoval, jestli by opravdu neměl shodit výstroj, vtom se však s vodou udála jakási změna. Pořád byla studená, už ale tak silně neproudila a jeho paže už nic neodtlačovaly, spíš jako by vlály. Cruz si teprve nyní uvědomil, že se dostal nad hladinu a přitom stále ještě zadržuje dech.

Když se několikrát hlasitě nadechl, uslyšel al-Azizovo volání. „Sem! Tady stačíš!“

Cruz se ve vodě otočil. Al-Azize nikde neviděl a zvuk jeho hlasu se jako ozvěna odrážel všude kolem. „Plácnu do vody,“ řekl al-Aziz klidně. „Jdi po zvuku.“

Když Cruz skutečně zaslechl plácnutí, použil styl „ouško“, který se naučil na letním táboře u jezera Bear Lake, a pomalu plaval tím směrem. Šetřil tak síly a zároveň mu tento styl umožňoval volnou rukou táhnout tornu. Po několika minutách plavání uslyšel pleskání pouhých pár metrů od hlavy. Zkusil dostoupnout a skutečně nohama nahmátl kamenné dno.

Al-Aziz se po něm ve tmě natáhl a přitáhl si Cruze z vody na hromadu studených a mokrých kamenů. „Kde to jsme?“

„Nemám ponětí,“ odvětil Cruz. Když vylovil baterku, stiskl tlačítko. Rozsvítila se stejně jasně jako kdykoliv jindy. „Zaplaťpánbůh za vodotěsné baterky, co?“

„Já už s Bohem nemluvím,“ řekl al-Aziz.

„To je jedno, kdo tvou loď řídí.“

„My žádnou loď nemáme.“

Cruz se zasmál a opsal světelným kuželem baterky široký oblouk. Všude kolem, kam až výkonná svítilna dosáhla, byla voda. Tohle podzemní jezero se mohlo táhnout na kilometry daleko. Neměli jak se o jeho rozloze přesvědčit. Za sebou měli stěnu, jež se rovněž ztrácela v temnotě. Cruz zamířil světlem nahoru. Nad sebou měli kamenný strop posetý lesklými vrstvami slídy. Temný otvor ve výšce asi deseti metrů byl jen němým svědkem a důkazem jejich pádu.

Al-Aziz chytil Cruze za rameno. „Slyšíš to?“

Cruz se zaposlouchal. Slyšel jemné narážení vlnek o kámen, ale kromě toho bylo slyšet ještě něco – šplouchání vířené vody. Cruz stočil světlo tím směrem. V nedaleké stěně byla díra. V její blízkosti se voda zvedala a zase klesala a protékala otvorem. „Vsadím se, že z tohohle podzemního jezera pramení řeka.“

V odraze světla viděl, jak al-Aziz přikyvuje. „Takže musíme tamtudy.“

Za deset minut už plavali podél stěny a zvolna se přibližovali k otvoru. Když se dostatečně přiblížili, slyšeli zvuk nasávané vody. Proud nebyl silný, ale bylo jasné, že je vtáhne. Cruz šel jako první, potopil se a vrhl se k otvoru. Protáhlo ho to dírou širokou zhruba půldruhého metru a na druhé straně se opět vynořil.

Když se objevil nad hladinou, zalapal po dechu. Nebylo to však z nedostatku kyslíku. Byl v šoku. Al-Aziz se vynořil za ním a reagoval obdobně. Před sebou měli druhé podzemní jezero osvětlované něčím, co vypadalo jako řady mohutných žárovek. Dalším světelným zdrojem bylo denní světlo, jež sem proudilo z vnějšího světa otvorem připomínajícím vchod do jeskyně. Ze všeho nejpřekvapivější však byla mola tyčící se podél jedné ze stěn snad v kilometrové délce. U každého kotvila mohutná loď.

Některé byly na první pohled staré, nepoužívané už snad po tisíce let a také zjevně nepoužitelné, jiné však vypadaly, že byly postaveny teprve docela nedávno, a působily až neuvěřitelně spolehlivým dojmem. Byly postaveny z celých stromů zohýbaných podle potřeby. Vypadalo to jako starobylé, důkladně opevněné bitevní lodě. Na těchto gigantických plavidlech mohli brázdit vody jedině nefilové.

Cruz se usmál. Ještě že se té torny nezbavil.

Al-Azizovi jeho úsměv neušel. „Na co myslíš?“

„Něco mě napadlo.“

KAPITOLA 66

Whitneyová věděla, že není dobrý nápad pokoušet se o únik ze střežené pevnosti odpoledne. Protože však Enki plánoval na tento večer další výslech, nebylo jisté, jestli by otec s dcerou přežili další noc. Nebýt toho, že se Aimee v citadele dokonale vyznala, beznadějně by tu bloudili.

Když Whitneyová sledovala, jak se tu Aimee pohybuje, splývá se stíny a šikovně se vyhýbá prozrazení, napadlo ji, kolikrát se tu asi matka musela udělat neviditelnou, aby v takovémto prostředí vůbec přežila. Byl to zázrak, že ji tu žádný z těch obrů za celou tu dobu prostě neslupl jako zákusek.

Nemohla se ubránit obavám, jestli se matka za tu dobu s nefily nějak nespolčila a není dlouhodobým soužitím s nimi poznamenána. Třeba je teď vede do pasti. Pak si však všimla, jak zoufale pevně svírá Aimee Merrillovu ruku, a pochopila, že jejich láska neochabla. Ať se jí tu za dobu jejího zajetí dostalo jakýchkoliv privilegií, zjevně byla ochotna všeho se vzdát jen pro tu šanci, že bude moci být opět s ním, i kdyby ten pokus měl skončit smrtí.

Ale co já, pomyslela si Whitneyová. Proč se po tak dlouhé době odloučení právě tak usilovně nevěší na svoji dceru? Pak však musela uznat, že vlastně s matkou nemají kde začít. Odcizily se jedna druhé. Její otec s Whitneyovou strávil léta jejího dospívání a po léta si s ní budoval i vztah dvou dospělých lidí. Jakkoliv to mezi nimi bylo ten poslední rok napjaté, měli za sebou předchozích devět let, z nichž mohli čerpat. Pro matku byla vlastně Whitneyová jiný člověk. Starší. Zralý. Nezávislý. Pochopila, že matka nejspíš ani neví, kde začít, proto se drží toho, koho zná – Merrilla. Whitneyová sice její důvody chápala, stejně ji však mrzelo, že matka neprojevuje větší zájem znovu se s ní sblížit. Samozřejmě že na to bude čas, jedině pokud tohle přežijí.

Zaplašila proto jalové myšlenky a opět se soustředila na jediné – na únik.

Aimee je vedla dlouhou chodbou. Vlastně – dlouhá byla pro lidi, ale pro nefily to bylo jen pár kroků… nebo vůbec žádný, pokud se rozhodli letět. Na konci tunelu uviděla Whitneyová sluneční světlo a za východem dlouhý ochoz přes zeď. Svoboda byla blízko, jakmile však budou venku, nebude těžké je odhalit. Nebudou tam žádné výklenky ani škvíry, do kterých by se schovali.

Aimee jim vysvětlila, že venku mnoho stráží není. Nefilové se tu cítí bezpeční a nedotknutelní. U každého z východů však dva strážní jsou a zabít je lze, pouze pokud budou zbaveni těch zlatých pásků, které jim chrání čelo. To budou muset udělat dvakrát a uniknout branou dřív, než se objeví další nefilové. Whitneyová měla své pochybnosti. Vlastně jich měla spoustu.

Došli na konec klenuté chodby a u východu se zastavili. Přes nádvoří se tu táhl most se zděným zábradlím dlouhý určitě přes sto metrů. Za ním bylo obrovité schodiště, po němž by se dostali do dlouhé chodby ústící na menším nádvoří v zadním traktu pevnosti – a tamtudy by se měli dostat ven.

Whitneyová držela připravenou XM-29 a na boku cítila váhu devítky. Do akce byla připravená stejně jako v den, kdy se do Antarktosu vydávala. Lei byl vyzbrojen několika granáty, dvěma pistolemi a svou oblíbenou AK-47. Mirabellini rodiče se rozhodli žádné zbraně si nebrat. Zdůvodnili to tím, že oni by se spíš postříleli mezi sebou, než že by k něčemu přispěli. „A kromě toho,“ prohlásila Aimee, „jestliže Bůh dokáže stvořit vesmír a dokázal znovu spojit tuhle rodinu… tak nás tady dokáže ochránit.“

Whitneyová jen doufala, že se matka nemýlí. Nenechá Bůh lidi taky někdy zemřít? Raději takové myšlenky zase zaplašila a přikrčila se u východu z tunelu. Rychle se rozhlédla po okolí. Nikde nad sebou žádné nefily neviděla, uvědomovala si však zvláštní zvuk připomínající mumlání nebo snad vzdálený zpěv. Vstala a vyhlédla přes zeď. Dole uviděla čtyři nefily v dlouhých řízách a s maskami. Stáli kolem symbolu vztyčeného uprostřed nádvoří. Byl to jednoduchý kruh protnutými dvěma písmeny V. Uprostřed byl tmavý otvor s temně hnědými okraji.

Whitneyová se nedokázala od té morbidní podívané odtrhnout. Fascinovaně sledovala, jak všichni čtyři nefilové natáhli každý levou ruku a dýkami se řízli hluboko do zápěstí. Když dýky schovali, natáhli ruce a za poraněná zápěstí se tahali, aby se rány otevřely a krev mohla prýštit do otvoru před nimi.

Whitneyová couvla od zdi a ohlédla se po matce. „Co to dělají?“

„Hnojí… zúrodňují zemi,“ odvětila Aimee. „Půda je jejich krví prosáklá. Antarktida se hojí zrovna tak jako oni. Tohle je zdroj toho rychlého růstu a přežívání všech těch tvorů z dávných časů.“

Jakkoliv to působilo směšně, Whitneyová matce věřila. Merrillova teorie anhydrobiózy možná vysvětlovala obnovu života v Antarktidě, ale ten explozivní růst, rozvoj a opětovný výskyt všech těch dávných druhů působily spíše… nadpřirozeně. „A ten zpěv?“

„Promlouvají s otci,“ řekla Aimee a tváří jí prokmitl strach. „Démoni, kteří tady přebývají, jsou daleko větší zlo než ten nejhorší z nefilů.“

„A oni tu teď jsou?“ Whitneyová nechtěla věřit vlastním uším. „Já nic nevidím.“

„Neuvidíš je, pokud se oni nebudou chtít ukázat,“ odvětila Aimee.

„A oni nás vidí?“ otázala se Whitneyová.

Aimee se na okamžik zamyslela. „Neřekla bych. Vypadá to, že teď jsou hodně soustředění. Když budeme potichu a nebudeme na sebe upozorňovat, měli bychom projít.“

Merrill na Whitneyovou zamžoural. „A proč se vlastně bojíš? Myslel jsem, že na démony nevěříš!“

„Už jsem viděla dost, abych pochopila, že některé věci přesahují moje chápání. Dobře, bible je v některých úsecích přesná, to ale ještě neznamená, že je neomylná od úvodu po tiráž.“ Zavrtěla hlavou. „Radši půjdem.“

Vykročila na most jako první. Postupovala přikrčená podél zdi a držela se ve stínu. Ostatní ji následovali v těsném závěsu. Na protější stranu se dostali rychle a bez potíží. Na konci zdi se Whitneyová zastavila.

Slabý otřes ji přiměl vyhlédnout za roh. Po schodišti tam vystupoval obr se sekerou, jež by jen svou vahou dokázala přetnout člověka vpůli. Uskočila zpátky za roh a ostatní z jejího výrazu pochopili všechno, co bylo třeba. Za chvilku budou prozrazeni a zemřou.

Než Whitneyová stačila pochopit, co se děje, byla Aimee na nohou a kráčela ke schodišti. Whitneyová užuž otevírala ústa, ale Merrill jí je rychle zakryl dlaní. Zjevně i po všech těch letech stále věřil, že její matka ví, co dělá.

I když to bylo šílenství.

KAPITOLA 67

Ferrellová na Wrightovi cestou ze svahu viděla, jak trpí. Nasadili vyčerpávající tempo, z něhož nehodlali polevit, dokud nebudou dostatečně daleko od pevnosti. S námahou však přicházelo zrychlené dýchání, a to pro Wrighta znamenalo rychlé ohýbání prasklých žeber. Bolest sice snášel mlčky, byla však hrozná.

Ferrellová se opřela o strom a předstírala vyčerpání. „Chtělo by to pauzu,“ řekla.

Wright se zastavil a nabral dech. Obličej měl zbrocený potem a v očích měl ztrhaný výraz. Přesto se dokázal usmát. „Díky.“

„Dej mi alespoň zbraň,“ řekla. Měl svou XM-29 stále přehozenou přes rameno. Zbraň vážila dobrých šest kilo a torna k tomu přidala dalších patnáct. To nejmenší, co pro něj mohla udělat, bylo, že mu odlehčí.

Bez dohadování kývl a podal jí zbraň. Hodila si svoji vlastní přes záda a jeho si připravila k palbě.

„Při prvním náznaku problémů…,“ ozval se.

„Jistě,“ usmála se. Pak se rozhlédla. „Kde je Vesuvius?“

Rychle propátrali okolí, ale po psu nebylo ani vidu, ani slechu. Wright se sehnul a našel otisk tlapy. „Tady.“

Zapátrali ve směru stopy a našli další. Zanedlouho po stopě postupovali téměř pochodovým tempem. Bez diskusí stopovali psa, jako by to byl oficiální člen týmu.

Našli ho téměř po deseti minutách. Stál na hřebeni, z něhož byl výhled na pevnost. Krčil se a kňučel. Wright s Ferrellovou si lehli každý z jedné strany vedle něj. Vzal je na vědomí letmým pohledem a pokračoval ve střežení.

„Co vidíš?“ zeptala se ho Ferrellová. Nedokázala se přitom ubránit rozpakům. Připadala si, jako by si tu hráli na Lassie, ten pes však zatím nikdy nejednal bezdůvodně. I sem ho muselo něco přilákat.

Vesuvius zakňučel a soustředěně se zahleděl na pevnost. Ferrellová si v duchu nadávala za to, že ztratila odstřelovačskou pušku. Teď by se jí zaměřovací dalekohled na zbrani hodil. Alespoň že má svůj minidalekohled. Odklopila krytky nevelkých okulárů a přiložila dalekohled k očím. Zaměřila se směrem, kterým se díval Vesuvius, a rychle pochopila, co ho tak zaujalo.

Na mostě klenoucím se nad nádvořím spatřila Whitneyovou a Merrilla ještě se dvěma dalšími osobami, které nepoznávala. Krčili se, aby nebyli zpozorováni. Na otevřeném nádvoří pod nimi prováděli čtyři nefilové nějaký rituál. Na tu dálku viděla jen jakési čáry ve vzduchu. Všichni čtyři se pohybovali jako jeden muž. Soustředila se na jejich obličeje a rozeznala, že mají zavřené oči, jako by byli v nějakém hypnotickém transu. Podala dalekohled Wrightovi. „Na mostě. Merrill a Whitneyová.“

Jakmile pes ta jména zaslechl, okamžitě zareagoval. Zabušil ocasem o zem a hlasitě zakňoural. Ferrellová ho tlumeně okřikla. „Klid.“

Vesuvius zmlkl, ale ocasem mrskal ještě rychleji. Wright pohlédl doleva. „Myslím, že vím, kam mají namířeno,“ řekl, „ale vypadá to, že se bez pomoci neobejdou.“

Vrátil dalekohled Ferrellové. Ta rychle našla místo, kam se Wright díval. Mohutná brána nedaleko místa, kde se skupinka krčila, byla střežena dvěma nefily. Tohle nemohou zvládnout. Pohlédla na Wrighta. „Měli bychom sebou hodit.“

Vyskočili a vydali se vstříc střetnutí, v jehož vítězný konec nedokázali uvěřit. Vesuvius běžel napřed jako vojevůdce.

KAPITOLA 68

Merrill tiskl dceři dlaň pevně na ústa tak dlouho, dokud neucítil, že i ona pochopila matčin úmysl. Tiskli se s Leiem na zeď tak těsně, jak jen to šlo, a krčili se ve stínu.

Merrill rozmlouvající sice neviděl, ale slyšel je.

„Učitelko,“ oslovil Aimee obrovitý muž, sotva ji spatřil.

„Azagu,“ pozdravila jej Aimee.

Merrill bojoval s nutkáním vykouknout a toho muže si prohlédnout. Azag byl nepříliš významný bůžek, divoká bestie, která bývala často vyobrazována s dvojsečnou sekerou.

„Na procházku je trochu brzy, ne, učitelko?“

„Enki mě večer povolal na poradu,“ řekla Aimee. „Neměla jsem klid a potřebovala jsem na vzduch.“

„Dobrá,“ odvětil Azag. „Pokoj našim otcům.“

„Pokoj jim.“

Za okamžik Aimeeina měkká ruka spočinula na Merrillově rameni. Když otevřel oči, zjistil, že se krčí vedle něj. „Tohle mi nikdy nejde z pusy,“ prohlásila.

„Má ten Azag sekeru?“ nedokázal Merrill potlačit zvědavost.

Whitneyová přikývla. Merrill už zapomněl, že to ona si ho všimla jako první. „A velkou. Ale jak to, že nás neviděl?“ zeptala se matky.

„Stála jsem z jeho opačné strany,“ odvětila Aimee. „Když se mnou mluví, obvykle ze mě nespustí oči. Ačkoliv jim nemohu nijak ublížit, prostě mi nevěří.“

Merrill věděl, že je to tím, že zásluhou lidského plemene byli nefilové téměř vyhlazeni ze světa. Mají spoustu dobrých důvodů nevěřit nám, pomyslel si, zvlášť ti, kteří věří ve stejného Boha, jenž tolik nefilů utopil. Jen ti, co měli štěstí, přežili jako Noe na lodi, snad dokonce na plavidle ještě větším, než byla biblická archa. Pak to Merrillovi došlo. Nefily lze utopit! V Merrillových očích dostávala jejich nesmrtelnost a neporazitelnost stále větší trhliny. Zabít se dají, jen je to obtížné.

Než se Merrill stačil se svým zjištěním svěřit, předklonil se k nim Lei. „Vadilo by vám, kdybychom pokračovali?“ zeptal se nervózně.

Aimee je vedla po schodišti dolů. Bylo to jako slézat z nějaké hory, sestup však netrval nijak dlouho. Od posledního schodu k temnému tunelu, jenž vedl k východu z pevnosti, museli překonat tři metry široké volné prostranství. Tady se budou muset ukázat čtyřem nefilům mumlajícím své rituální bláboly na nádvoří.

Ale Aimee vůbec nezpomalila. Vkročila do otevřeného prostoru a zamířila do tmy. „Co to děláš?“ zašeptal Merrill.

„Oni teď nevnímají realitu kolem sebe,“ odsekla Aimee už ze tmy. „Když rozmlouvají se svými otci, vidí jen duchovní svět. Neuvidí vás.“

Merrillovi to připadalo téměř nemožné, rozhodně se mu nechtělo tomu uvěřit, ale nemožné se v poslední době stávalo skutečností dnes a denně. A nakonec – jeho žena znala schopnosti nefilů podrobně. Vypadalo to, že zatímco ona učila je, sama se učila ještě usilovněji. A zatím měla vždycky pravdu.

Merrill vykročil jako první, přikrčen přeběhl volný úsek nádvoří a vklouzl do tunelu. Whitneyová a Lei jej následovali v těsném závěsu. Jakmile je milosrdně skryla temnota, rozběhli se k východu na opačné straně. Na tu vzdálenost vypadal východ na zadní nádvoří jako malý otvor, Merrill však přesto rozeznával čtyři sloupovité nohy, které náležely dvěma strážcům. Boj začne zanedlouho.

KAPITOLA 69

Whitneyová si uvědomila, že dýchá namáhavěji, než je u ní obvyklé. Byla zvyklá pravidelně běhat a teď za sebou měla zocelující pochod do nitra Antarktosu. Napětí, jež na ni dolehlo, když běželi temným tunelem, však bylo víc, než dokázala snést. V nohách pociťovala nepřirozenou slabost. Paže jí připadaly jako pavučinky, v nichž se pokoušela nést XM-29, jež jí v tu chvíli připadala jako padesátikilové závaží. Nebylo to však tělesným vyčerpáním.

Byl to strach.

Když u východu z tunelu zpomalili a zůstali stát mimo dohled strážců, uvědomila si, že jí buší srdce až ve staženém hrdle. Byla vyděšená k smrti. Snažila se však nedat na sobě nic znát. Věděla, že jak její rodiče, tak ten bázlivý Lei na ni budou v nadcházejícím boji spoléhat jako na velitelku. Bylo třeba vymyslet nějaký plán.

Potěšilo ji, že se jako první ozval Lei. „Já s Whitneyovou se postavíme strážcům,“ řekl. Neznělo to dvakrát sebejistě, ale jeho otec byl generál a on měl dobrý výcvik. Leiův plán byla jejich největší šance. Ukázal na Merrilla a Aimee. „Vy dva beze zbraní zůstanete v tunelu.“ Pohlédl na Whitneyovou. Jeho upřený pohled ji konečně uklidnil. Zdvihl útočnou pušku. „Budu mířit na ty kovové kroužky, co mají na hlavách. Pokud se mi je podaří sundat, miřte sem.“ A Lei si poklepal na čelo.

Whitneyová měla o nadějích tohoto plánu své pochybnosti, jinou možnost ale neměli. „Vypálím pár výbušných střel, abych je zmátla,“ navrhla.

Lei souhlasně přikývl. „Utočte rychle a bez slitování.“

Whitneyová a Lei se zvedli a otočili se k východu. Vtom Whitneyová ucítila, jak ji otec zezadu uchopil za rukáv a otočil si ji proti sobě. On i matka měli slzy v očích. „Buď opatrná,“ řekl otec.

Oba je objala. „Mám vás ráda. Oba.“

„A my tebe,“ odvětila Aimee. „Bůh tě provázej.“

Whitneyová následovala Leie až na samou hranici světla a stínu. Teď konečně spatřili obry, kteří se tyčili před tunelem. Jeden měl na sobě spoustu složitých tetování. Druhý byl zase samý piercing – v obočí, rtech, tvářích i uších. Vlastně nebylo vynecháno nic. Na hlavě se mu nad kovovou čelenkou skvěla lebka z crylophosaura, kterou měl nasazenou jako helmu. Oba strážci měli v pochvách dlouhé meče a svým brněním připomínali křížence římského vojáka a vikingského válečníka. Štíty neměli – nepotřebovali je.

Whitneyová jim zamířila na nohy v naději, že vír prachu strážcům zacloní zrak. A pokud by jim pár střel explodovalo v nohách, tím lépe. Stiskla spoušť.

Vtom zemí otřásla série vzdálených výbuchů. Všichni strnuli. Strážní si vyměnili pár slov v řeči, které Whitneyová nerozuměla. Pak ten okroužkovaný s dinosauři lebkou místo přilby zamířil tam, odkud se ty exploze ozývaly.

Lei s Whitneyovou se na sebe podívali. Teď byla vhodná chvíle k úderu.

Whitneyová rychle třikrát za sebou vypálila. První dvě střely zasáhly kamennou podlahu, explodovaly a rozvířily oblaka prachu. Třetí trefila potetovaného giganta do nohy a rovněž vybuchla. Obr zavyl bolestí a slastí zároveň. Whitneyová se obávala, že jejich útok přivolá další nefily, ale vzdálené hřmění jejich chabý pokus o výpad určitě zastínilo a muselo nefily zaujmout daleko víc. Alespoň v to doufala.

Když Whitneyová přepnula z výbušných střel na konvenční, zahájil palbu Lei. Snažil se mířit obrovi na hlavu. Obluda se znovu rozeřvala, když jí střely jako zabijácké včely začaly rvát maso z obličeje. Jakmile však kulka vnikla dovnitř a byla pohlcena, otvor rychle zarostl novou tkání.

Dvě střely se se zaječením odrazily od kovového pásku, který obrovi chránil čelo, ale pokud se pásek posunul, pak pouze nepatrně. Lei pokračoval v palbě a postupně se přibližoval. Whitneyová zamířila a čekala na vhodný okamžik.

Nefil rozepjal křídla a vznesl se do vzduchu. Whitneyová ucítila prudký vzdušný vír a zároveň uslyšela Leiův výkřik. Mladík uskočil a upadl. Zjevně nefila viděl poprvé v jeho pravé podobě skutečného démona. Jak upadl, upustil i zbraň.

Nefil se vrhl k zemi jako útočící sokol. Země se zatřásla, když doskočil před Leie a popadl ho. „Střílejte!“ křičel Lei, ale Whitneyová nevěřila vlastní mušce. Rozhodně ne při zpětném rázu XM-29. Zahodila supermoderní zbraň a vytáhla svoji devítku. Rychle zamířila a vypálila několik ran.

První střela úplně minula cíl, ale dalších šest kovový pásek zasáhlo, i když v příliš ostrém úhlu. Když Lei začal vřískat, Whitneyová zamířila ještě pečlivěji a znovu stiskla spoušť. Tentokrát to zazvonilo, jak kulka zasáhla cíl naplno. Z kovového kroužku, který nefilovi sletěl z čela, se jen zajiskřilo.

Když kroužek s třesknutím dopadl na kamenné dláždění a s hlasitým chřestěním se začal točit dokola, projevil nefil teprve opravdové překvapení. Pohlédl na kroužek a pak na Whitneyovou, která už zase mířila. A vystřelila.

Ale nefil byl rychlý. Zakryl si čelo tlustou dlaní, do které se kulka zanořila a rána se vzápětí zhojila. Obr upustil Leie a vrhl se rovnou na Whitneyovou. Řítil se k ní, vyl a zuřivě klapal dvojitými zuby.

Whitneyová vypálila ještě tři rány a měla prázdný zásobník. Vzápětí ucítila úder mohutné tlapy. Bylo to jako dopad beranidla. Náraz jí vyrazil dech a další úder pocítila vzápětí, když dopadla zády na kamennou zeď. Jen díky tomu, že ji nefil udeřil celou plochou ruky, se síla úderu rozložila a Whitneyové nepopraskala všechna žebra. Posadila se a lapala po dechu. Jak na ni dolehlo zoufalství, skrčila se jako myš zahnaná do kouta. Teď už nebylo kam uniknout. Zdvihla XM-29 a pokusila se zamířit, ale točila se jí hlava a ta bestie už se tyčila přímo nad ní. Ještě dva kroky a zašlápne ji.

S očima pevně zavřenýma se Whitneyová chystala na sice bolestivou, ale určitě rychlou smrt. Pak se ozval jediný výstřel a hned po něm strašlivé zavytí, při němž jí stydla krev v žilách. Vzhlédla.

Obr vrávoral a z díry v čele velké jako pěst se mu řinula krev. Stékala mu po těle a mísila se s čarami jeho tetování. Whitneyová poznala, že ten výstřel přišel zezadu. Pohlédla na Leie. Ten však ležel na zemi v bezvědomí. Merrill s Aimee už vybíhali z tunelu, ale ti neměli zbraně. A pak uslyšela štěkot a vzápětí křik: „Hoď sebou, Whitneyová! Už padá!“

Wright!

Stín obrovitého těla na Whitneyovou dopadl těsně předtím, než se gigant zhroutil. Stačila ještě na poslední chvíli uhnout. Země se otřásla a zadní branou do pevnosti vstoupili Wright, Ferrellová a Vesuvius. Ferrellová mrkla na obrův zátylek, kam ho zasáhla jedinou ranou.

„Jak jsi věděla, kam ho trefit?“ zeptala se Whitneyová.

„Viděla jsem, jak mu sundáváš z hlavy ten krám. Mimochodem slušná rána. Napadlo mě, že k tomu asi máš důvod, tak jsem si řekla, že když to schytá zezadu a vyletí to čelem, bude to zrovna tak dobré jako zásah zpředu.“

Whitneyová se usmála. Ukázalo se, že dokonalé zabijácké schopnosti téhle ženské mohou být pravým požehnáním.

„Sejmula bych ho dřív, ale tohle…“ Ferrellová pokývla k XM-29, kterou držela v rukách. „Tohle nemá zrovna nejlepší mířidla na dálkovou střelbu.“

Shlukli se kolem ležícího Leie. Wright mu nahmatal pulz. „Žije,“ řekl. „Já ho vezmu,“ prohlásila Whitneyová, která teď už byla beze zbraně. Sehnula se a přehodila si Leiovu paži přes rameno. Byl sice o hlavu menší a o nějakých osm kilo lehčí než ona, ale pod jeho tíhou její svaly stejně ostře zaprotestovaly. Wright a Ferrellová ale potřebovali být ve střehu a ona by ho tu nenechala za nic na světě.

Skupina se vyhrnula zadní branou a podél hradeb zamířila k řece. Protože se v dálce rozezněly další exploze, dopřáli si volnější tempo. Dokud tam trvá tohle peklo, nikdo je hledat nebude.

„Myslíš,“ ozval se Merrill, „že se o tomhle místě dozvěděla armáda?“

Wright zavrtěl hlavou. „To nejsou exploze od minometných granátů ani raket. To musí být něco jiného.“

„Zní to jako časované nálože,“ ozvala se Ferrellová.

Všichni se zaposlouchali. Každých patnáct sekund vzduch prořízla další exploze. Wright se zachechtal. „To mě podrž. Cruz je pořád naživu!“

Zrychlili a zanedlouho stanuli na břehu řeky. Ta byla plná plovoucích kusů dřeva, které podle tvaru zjevně pocházely z větších lodí.

„Jistěže je to Cruz,“ prohlásil Wright.

Proud byl rychlý a silný a nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo most, na dohled nebylo. Pak jim však dodal naději ten hlas. „Hej, gringos, nechcete svézt?“

Cruz právě připlouval po proudu v sedmimetrovém člunu, který nefilům mohl sloužit jako pramička, lidem však rozměry připomínal bezmála jachtu. Žádné stěžně to nemělo, plavidlo však bylo řiditelné kormidlem. Právě díky němu nyní Cruz zamířil k písčitému úseku jejich břehu. Loď byla podivuhodně pevně stavěná.

Přes palubu vyletěla tlustá lana. Pak se nad brlením vynořila al-Azizova hlava. „Rychle, přátelé. Času je málo!“

Nejprve uvázali a vytáhli Leie, zatímco po druhém laně lezli nahoru Aimee a Merrill. Wright se otočil k Whitneyové. „Teď ty.“

Whitneyová začala šplhat. Al-Aziz hodil zpátky lano, kterým vytáhli na palubu Leie. Ferrellová s Wrightem je uvázali kolem Vesuvia a Aimee s Merrillem psa vytáhli. Pes nepřestal vrtět ocasem, ani když se mu do trupu zařezával provaz.

Jakmile se Whitneyová ocitla na palubě, otočila se, aby pomohla Wrightovi a Ferrellové. Koutkem oka však zaznamenala jakýsi pohyb. Nad sebou. Zvedla hlavu.

Vysoko na obloze se vznášela jakási okřídlená stvůra, kterou by si Whitneyová málem spletla s pterodaktylem. Zastínila slunce a pak se stočila a zamířila rovnou k nim. „Už je tady!“ zavřeštěla Whitneyová a ukázala vzhůru.

„Mířit na křídla!“ vykřikla Ferrellová. Vzápětí k obloze vyrazila přehrada kulek. Útočící nestvůra se stočila, některým střelám se vyhnula, jiné naplno schytala. Ale Wright a Ferrellová mířili až příliš přesně a střely byly až příliš rychlé. Křídla byla na cáry rychleji, než se stačila hojit, a bestie se řítila k zemi jako kámen. Nedopadla však na zem. Zřítila se do řeky, kde rozvířila hotový gejzír, jehož vlny rozhoupaly loď.

Ta se dala do pohybu, aniž by se Wright a Ferrellová stačili nalodit. Cruz zakormidloval zpátky ke břehu, Wright na něj však zamával. „Naskočíme dál po proudu! Zmizte!“ Cruz přikývl a zamířil do středu řeky, kde byl nejsilnější proud. Odplouvali.

Vtom Whitneyová uviděla nefila, který před chvilkou spadl do řeky. Vynořil se z vody jako mocný Kraken vylézající ze svého oceánského hnízda. Se strašlivým zavytím vyskočil z vody a přistál na souši vedle Wrighta a Ferrellové. Než doskočil, oba dva už pálili. Whitneyová nefila poznala i na tu dálku. Enki.

Právě, když loď mizela v zákrutu řeky, Enki se vyřítil proti Wrightovi a Ferrellové. Whitneyová zahlédla jiskry odrážející se od jeho čelenky. Mířili správně, scénu jí však vzápětí zakryly stromy. Shora ještě chvíli zněla palba a řev a pak všechno zmlklo. Osádka lodi v tichosti čekala na jakékoliv znamení, které by jim prozradilo, co se stalo.

A pak to znamení přišlo. Na oblohu se vyhoupl Enki a rozletěl se k pevnosti. A v rukou svíral dvě těla.

„Krucinál!“ rozkřikl se Cruz s tváří zkřivenou bolestí.

Whitneyovou překvapilo, že Cruz dokáže projevit nad Wrightem a Ferrellovou lítost. Když však pochopila, že o ně skutečně přišli, neubránila se lítosti ani ona. Budou jí chybět. Skautík a nájemná vražedkyně. Stali se přece jejími přáteli. A vlastně i Cruz.

„Nejvyšší čas vyrazit,“ ozval se al-Aziz.

„Jak to?“ ozval se Merrill. „Nemůžeme přece plout rychleji než proud.“

„Tak si zrychlíme řeku,“ prohlásil Cruz a v dlani se mu objevil detonátor. „Radši se něčeho přidržte.“

Vtom vzduch prořízl vřískot. Lei ukazoval k obloze s vytřeštěnýma očima. Enki se vracel se dvěma kumpány. Hnali se vzduchem jako bombardéry nalétávající na cíl.

Merrill všechny shlukl uprostřed lodi a obepnul je pažemi. „Dělej!“

Cruz zdvihl detonátor a stiskl tlačítko. V dálce zahřměla mohutná detonace a po ní se rozeznělo burácení, jako by ze svého nitra křičela sama Země.

Voda se blížila.

KAPITOLA 70

Merrillovi neušlo, že jak se burácející voda blížila, Enki zpomalil. Buďto se domníval, že se o ně postará sama voda – což bylo vzhledem ke strašlivému řevu vln docela dobře možné – nebo měl prostě k záplavám od jisté doby zdravý respekt. To by zase nepřekvapilo Merrilla s ohledem na minulost a potopu světa. A vida – zase lidstvo před nefily zachraňovala potopa.

Ale Enki a další dva nefilové náhle zamířili přímo k nim. Loď pro ně byla snadný terč a řvoucí vlny byly zatím ještě daleko na to, aby je mohly spasit. Nad lodí se přehnaly tři stíny provázené vzdušným vírem křídel. Proletěly těsně nad nimi. Merrill pohlédl po proudu. Čekali na ně v řece.

„Má někdo zbraň?“ křikl Cruz. Nikdo ji neměl. Wright a Ferrellová padli. Lei a Mirabelle nechali své zbraně v pevnosti. A Cruz, jak se zdálo, o tu svoji přišel také.

„Mám tohle,“ řekl Lei a pokývl ke granátům, jež se mu pohupovaly zavěšené na vestě.

Cruz se usmál. „To by šlo.“ Přistoupil k Leiovi, aby mu granáty sejmul z vesty a naházel je proti nefilům v posledním zoufalém pokusu o odpor.

„Počkat,“ ozval se Merrill. „Poslouchejte.“

Z okolního lesa zněly zvuky připomínající hoblování dřeva. „Všichni se skrčte a ani slovo,“ nařídil Merrill.

Mirabelle, Merrill, Aimee, Lei, Cruz i al-Aziz se shlukli na přídi a zalehli za půlmetrový bort. Jen Merrill vykoukl ven. Tři nefilové stáli v řece a chladně čekali, až jim proud přinese kořist.

Řev řeky zesílil, jak se zezadu k lodi blížila přívalová vlna. Ti tři snad jen hlídali, aby měli jistotu, že nikdo z lodi nevyskočí, než je potopa smete do záhuby.

Merrill se v duchu modlil, aby burácející řeka přehlušila kakofonii křiku ozývajícího se z lesa a připomínajícího hejno vzteklých krůt. Vykoukl znovu přes bort přídě. Nezdálo se, že by si nefilové něčeho všimli.

Enki stál uprostřed proudu a zvolna pleskal křídly, jako by byl připraven bleskově se vznést. Pak si Merrill všiml jeho hlavy. Obr byl bez čelenky. Wright s Ferrellovou ji zřejmě dokázali odstranit, než byli zabiti.

Poznal i další dva nefily. Thor se svou ohromnou palicí v tlapách stál nalevo, připraven rozmlátit loď na třísky. Po Enkiho pravici stál Anúbis. V ruce svíral kosu jako skutečný vládce podsvětí. Ti tři představovali takovou koncentraci strašlivé moci starověku, že bylo těžké představit si vítězný konec střetnutí.

Merrill se usmál, když se houštiny na březích řeky začaly třást. K vítěznému konci bude zapotřebí predátora právě tak starého, jako jsou oni.

Vřískot, který se rozezněl z lesa, přehlušil dokonce i řev valících se vodních spoust, jež už se vyřítily zpoza říčního zákrutu. Pak z houštin po obou březích vyskákalo na dvaadvacet crylophosaurů. Hnali se rovnou k nefilům s nataženými spáry.

Útok nefily překvapil, ale jakmile se jim rány začaly hojit, rychle se shlukli k obraně. Thor se začal palicí rozhánět v širokých obloucích. Šokovaný Merrill se díval, jak zasáhl jednoho z ještěrů takovou silou a švihem, že z dinosaura zasršely jiskry a zakouřilo se z něj. Anúbis se zkušeně rozehnal kosou a setnul hlavy dvěma ještěrům najednou. Enki se zavytím tasil meč a vrazil ho do nejbližšího z dinosaurů.

Pak se rozhrnuly stromy a do řeky se s dusotem vřítil zase ten obří desetimetrový crylophosaurus. Zuby se zaleskly a Anúbisova hlava zmizela v obrovitých ještěřích čelistech. Odporné prasknutí a zavytí prořízlo vzduch a Anúbisovo bezhlavé torzo se svalilo do vody.

Když zbylí dva nefilové uviděli jednoho ze svých ve vodě ležet mrtvého, na okamžik strnuli. Tím získali další tři ještěři čas, aby se čelně vrhli proti Thorovi a zatlačili ho dál do vody. Loď už byla téměř na místě boje a Merrill měl vážné pochybnosti, že se jim podaří prokličkovat mezi rozběsněnými ještěry a zuřícími nefily.

Když však Enki spatřil smrtící příval vodních mas ženoucí se za lodí, vytřeštil oči a vyskočil do vzduchu. Vzápětí už Merrill ucítil náraz. Loď se vzepjala a poskočila kupředu. Ohlédl se a spatřil patnáct metrů vysokou vodní stěnu, která je popadla a hnala je před sebou. Přehnali se přes utopené ještěry i Thora. Loď statečně odolávala náporu vln a řítila se na hřebeni přívalové vlny dál.

Enkiho, který vzlétl vysoko do vzduchu, ztratil Merrill z očí, doufal však, že při rychlosti, kterou nyní získali, je jejich boj a vůbec zážitky s nefily u konce.

Zatímco se loď řítila po řece, nikdo nemluvil. Všichni se jen pevně drželi, aby si zachránili holý život. Merrill pohlédl manželce a dceři do očí. Podařilo se jim uniknout společně. Zase jsou rodina.

KAPITOLA 71

Nikdo neměl tušení, kolik uplynulo času. S jistotou věděli pouze to, že urazili úctyhodnou vzdálenost. Když Whitneyová spatřila na břehu obrovského jezera povědomý modrý nafukovací člun, věděla, že mají slušný čas. Jak se vřítili do jezera, proud zpomalil. Loď zvolnila, dál však plula jezerem tam, kde řeka pokračovala na své pouti do moře.

Whitneyová vstala a protáhla se. Vesuvius si stoupl vedle ní a dožadoval se pozornosti. Krátce ho pohladila a pes se šel lísat dál.

Whitneyová se rozhlédla po lodi a jejím nestejnorodém osazenstvu. Chybějící členy týmu – Wrighta, Ferrellovou a Jacobsona – nahradili al-Aziz, Lei a její matka. Vracejí se sice ve stejném počtu, jako když se na Antarktosu vyloďovali, ale po těch nepřítomných zůstane bolestně prázdné místo.

Whitneyová hleděla přes chladné, modravé vody a vzpomínala na jejich laskavost a obětavost. Zdálo se jí spravedlivé, že když už museli odejít, čelili Wright a Ferrellová konci společně. Cítila, že by si to jinak ani nepřáli. A Jacobson, její anděl strážný, byl první, kdo padl nefilům za oběť. Nesmírně jí chyběl.

Dívala se na rodiče, kteří stáli ruku v ruce u pažení lodi. Přišla o několik přátel, ale spoustu získala. Nikdy ji nenapadlo, že matku ještě uvidí. A teď tu je. Whitneyová se při pohledu na ty dva musela usmát. Navenek byli každý úplně jiný, ale vnitřně byli nerozlučně spojeni.

Whitneyová si prohrábla prsty husté blond vlasy a podívala se na svoji světle hnědou pleť. Ano, ona své rodiče nezapře. Její vzhled je stejně jedinečný jako jejich láska. Po tom všem, čím si prošli a co přežili, se opět našli. Whitneyová v tom viděla záměr, který je dovedl až sem. Chvilku si pohrávala i s myšlenkou, že ta otcova víra v Boha nakonec nemusí být tak úplně pomýlená. Ale opravdu jenom chvilku. Víc jí nebylo dopřáno.

„Máme společnost,“ řekl Cruz.

Whitneyová, ač nerada, sledovala směr jeho pohledu. Díval se tam, kam se jí vůbec dívat nechtělo – na oblohu.

Shora k nim mířil obrovský Enki. Byl sám a pořád neměl na hlavě čelenku. Jak klesal, uvědomila si Whitneyová, že nemá ani žádnou zbraň. Napadlo ji, že snad hodlá využít vlastního těla jako bomby a loď prostě roztříštit a potopit. Když pak složil křídla na zádech a klesal volným pádem, byla si tím už zcela jistá.

Enki padal jako bomba. Ještě před chvilkou mohl být zhruba tři sta metrů vysoko, teď už to nebylo víc jak třicet. Všichni se dali do křiku, krčili se, kryli si hlavy a uhýbali, kam se dalo. Když Enkiho stín zaclonil slunce, zasvištěl náhle vítr a ozvalo se hlučné plesknutí. To Enki roztáhl křídla. Proletěl jim pouhého půl metru nad hlavami, škrtl o vodní hladinu a vyrazil opět vzhůru.

Všichni na palubě žasli, že jsou ještě naživu.

„Hraje si s námi,“ poznamenal al-Aziz.

Whitneyová si toho fialového mraku, který se nad nimi snášel jako z práškovacího letadla, všimla první. Lei zakašlal a omdlel. Jen Whitneyová a Merrill, kteří už měli s tím fialovým práškem zkušenosti, zadrželi dech, a když nebylo zbytí, vdechovali přes rukávy košile.

I přesto však Whitneyová cítila, že prášek začíná účinkovat. Do minuty bude v bezvědomí a Enki je bude mít v moci.

Rozhlížela se kolem v zoufalé snaze nalézt cokoliv, co by mohlo nějak pomoci. Viděla však jen bezvládná těla svých blízkých. Jen otec se ještě hýbal. Po Leiových granátech se natáhli oba zároveň. Merrill jí pohlédl do očí.

„To nemůžeš,“ řekl a vzal ji za ruku.

Whitneyová se podívala na oblohu. Enki nalétával nanovo. „Nedovolím, aby tě máma ztratila,“ řekla. „Ne teď, když jsi ji právě našel.“

„Jsem tvůj otec, Miro. Je to moje povinnost.“

Whitneyová ukázala na bezvládnou Aimee. „Ona tě potřebuje víc než já, táto. Copak nevidíš, jaký jsi dostal dar? Po takové době!“

Merrill na okamžik pohlédl na Aimee a pak se ve svém odhodlání utvrdil. „Ne, to nemůžeš. Nejsi připravená.“

Whitneyová pochopila. Věděla už, že se obává o její duši. Usmála se do rukávu, aby to neviděl. „Jestli Bůh existuje a je tak milosrdný, jak si myslíš, pak mám možná ještě naději.“

Merrill doširoka otevřel oči, které vzápětí zvlhly.

Whitneyová políbila otce na čelo. „Nech mě jít.“

„Ne.“ Merrill ji dál pevně svíral. Musela se mu z rukou vykroutit.

Z očí mu vyhrkly slzy a začaly se mu koulet po tvářích. Věděl, že vidí dceru naposledy. Oba to věděli. Zdálo se, že ho ta představa udolává, Whitneyová však věděla, že to jen začíná účinkovat fialový prášek.

Tím líp, pomyslela si. Nechtěla, aby viděl, jak to skončí.

Popadla dva granáty a rozběhla se na záď. Enki už se nad vodou hnal rovnou k lodi. Whitneyová vytrhla z jednoho granátu pojistku a mrštila jím proti němu. Dopadl tři metry před něj do vody a vybuchl. Do výšky vyrazil gejzír, který však Enkiho tělo rozrazilo, jak se démon řítil dál.

Protože přestala dýchat přes rukáv, začínala už i Whitneyová pociťovat účinky fialového prášku. Údy jí ztěžkly a v hlavě se jí začínaly rojit nesouvislé myšlenky. Zoufale se snažila udržet koncentraci, to už ji ale uchopily dvě mohutné ruce a kolem uší jí zasvištěl vítr, jenž jí cuchal vlasy. Dokázala se vzpamatovat alespoň natolik, aby si vzpomněla, co chtěla udělat.

„Opravdu si myslíš, že bys nám mohla uniknout, dcero Noema? Nebo že by mi tvé ubohé zbraně mohly nějak ublížit?“

„Kdo říká, že jsem tě chtěla trefit?“

Enki na ni vycenil zuby. Vypadal zmatený a rozzuřený zároveň.

„Mám pro tebe od Boha vzkaz,“ řekla Whitneyová.

Enki zapleskal mocnými křídly, aby zastavil let, a zůstal s ní viset ve vzduchu patnáct metrů na hladinou a více než kilometr od lodi. Pohlédl na ni. „A co by to mělo být?“

Whitneyová Enkimu poklepala na prsní pancíř. „Máš to tady.“

Enki vypadal, že se chce dát do smíchu, ale změněný výraz okamžitě prozradil, že ucítil ten podivný, tvrdý předmět na své kůži těsně pod bradou, který měl vklíněný mezi hruď a železný prsní pancíř. „Cos to udělala?“

Whitneyovou už opouštělo vědomí, přesto se však usmála. „Měl bys nosit helmu.“

Enki ji jednou rukou pustil a zdvihl volnou ruku k hlavě. To bylo vůbec poprvé, kdy viděla ve tváři nefila skutečně vyděšený výraz. Bestie bez duše pochopila, že navždy zmizí.

Když se Enki pokusil servat si prsní pancíř, pustil Whitneyovou i druhou rukou. Pancíř nepovoloval. Whitneyová cítila, jak její tělo chladne zčásti účinkem drogy, zčásti větrem, který jí ve volném pádu hvízdal kolem uší. Jak padala, žaludek jí stoupal do krku. Vtom shora zaznělo zadunění provázené horkou tlakovou vlnou, která její pád ještě urychlila.

Dopadla tvrdě a cítila, jak její tělo halí studený závoj. Jak jí svět černal před očima, ochabující myslí si dávala dohromady jednotlivé střípky. Spadla do jezera a klesá ke dnu. Nemá vůbec pocit, že by potřebovala vzduch. Necítí pálení v plicích ani tlak vody v uších. Pokojně klesá do hlubiny. Když konečně dopadla, to poslední, nač pomyslela, bylo, jak měkké to dno vlastně je.

Merrill to všechno sledoval zamlženýma očima. Viděl, jak byla Mirabelle uchopena a unášena pryč. Divil se, co se děje, když se Enki v letu zastavil. Žere ji snad zaživa? Pak viděl, jak Mirabelle padá, a pár sekund nato Enkiho exploze rozervala na kusy. Sežehnuté kusy bez hlavy se zřítily do vody stejně, jako padli otcové nefilů z nebes. Voda ho pohltila a hlubina přijala. Merrill se doplazil k pažení lodi a zoufale pátral, kde se vynoří jeho holčička. Ale nedočkal se.

Whitneyová byla mrtvá.

Merrill neměl sílu ani plakat. Klesl mezi ostatní a upadl do bezvědomí. Loď zvolna, ale s jistotou plula s proudem, který ji nesl k ústí další řeky, jež je měla z jezera donést až do oceánu.

KAPITOLA 72

Plavba po řece trvala dva týdny.

Skupina přežívala díky tomu, co zbylo z Cruzových zásob, a toho skutečně nebylo mnoho. Žízeň však uhasili snadno, protože voda, v níž pluli, byla čistší než většina veřejných vodovodních zdrojů v Americe. Od chvíle, kdy opustili jezero, nespatřili ani ještěra, ani stín na obloze. Zdálo se, že vyvázli.

Přežili sice, ale k jásotu měli daleko. Lei ztratil otce a dvě stě mužů. Al-Aziz ztratil víru i další smysl života. Cruz přišel o spolubojovníky a přátele. Nejvíc však trpěli Merrill s Aimee. Mirabelle byla mrtvá.

Merrill proplakal celé dny. Odmítal pít a pořád spal. Aimee dceru sotva získala a možná ji zocelil a zatvrdil čas prožitý mezi nefily. Cítila hlubokou lítost, ale její odhodlání jít dál to nezlomilo. Merrill jí za to byl vděčný. Něžně se o něj starala, zatímco se on vzpamatovával ze strašlivé ztráty. Připadal si jako bez ruky… vlastně jako docela ochrnutý. Když se schovával v Antarktidě, ve skrytu duše vždycky věděl, že se s ní zase uvidí a že jejich odloučení je pouze dočasné. Ale teď byla mrtvá.

Jednou v noci Merrill ve svitu hvězd Aimee tyto své pocity svěřil. I přesto, že byla hluboká noc, slyšeli ho na palubě všichni.

Aimee na to odpověď neměla.

Nikdo ji neměl.

Když tam tak Merrill seděl na dřevěné palubě lodi s Vesuviem v klíně a díval se na mihotající se hvězdy tam nahoře, vzpomněl si na to, co mu Mirabelle na konci řekla: „Mám možná ještě naději.“ Merrill popotáhl a znovu se rozplakal, až se mu ramena otřásala. Ve tmě cítil jen ruce svých nových přátel, kteří se ho dotýkali na zádech a ramenou ve snaze nějak ho utěšit. Tváří v tvář největšímu nepříteli lidstva se i takováto nesourodá skupina dokázala spojit a sjednotit. Snad tedy přece jen je nějaká naděje.

Zatímco Merrillovy slzy osychaly a na palubě všichni jeden po druhém usínali, klidná řeka je unášela stále blíž k moři. Nikdo se nevzbudil, když se loď začala houpat ve slaných vlnách tam, kde se řeka spojovala s oceánem. S nikým to nehnulo, ani když je pevně stavěná loď vynesla na otevřený oceán.

Teprve hlasité zadunění a prudké zastavení plavidla jednoho z nich probudilo. Merrill zmateně vstal a rozhlédl se kolem. Všude byla tma, všiml si však, že cosi blokuje značný kus oblohy. Jako by na dobré čtvrtině nebe hvězdy přestaly existovat.

I ostatní se začali vrtět a všímat si té temnoty.

„Hvězdy jsou pryč,“ řekl Lei.

Merrill ucítil, jak Aimee hledá jeho ruku. „Co je to, Merrille?“

Zpočátku se Merrill bál, že se nefilové vrátili, aby dokončili dílo zkázy, ale bylo to příliš velké a nehybné. Pak ucítil vlny pod lodí a zaslechl tření dřeva o kov. Jeho podezření se potvrdilo, když Cruz rozsvítil baterku.

Před nimi se z vody tyčil studený plát šedého kovu. Cruz jel světelným kuželem pomalu vzhůru, až se objevila ta nejpříjemnější slova, jaká Merrill za celé ty měsíce četl: USS Preble.

Cruz se dal do smíchu. „Torpédoborec systému AEGIS. Zaplaťpánbůh za námořníky.“ Otevřel téměř již prázdnou tornu a vytáhl signální pistoli, kterou s sebou zřejmě tahal právě pro tyto účely. Zamířil do výšky a stiskl spoušť.

Staré děsy se rychle vrátily a Merrill si představil, jak se nefilové snášejí shůry a vrhají se na nepřipravenou a vyděšenou posádku. Nikdo nemůže vědět, kdy přijde jejich závěrečný útok – pokud se tak už nestalo.

Jeho obavy rozptýlily až světelné kužele reflektorů, které projely oblohou a sklonily se k nim.

„Ahoj, tam dole!“ křikl shora námořník. Jeho přátelský hlas však jen maskoval smrtící odhodlání. Merrill slyšel ten rachot, jak proti nim nahoře natáčeli všechny palebné systémy. „Jméno a hodnost.“

„Poručík Victor Cruz, námořní pěchota Spojených států.“

„A ostatní?“

„Dva civilové, doktor Merrill Clark a doktorka Aimee Clarková.“ Cruz se otočil k al-Azizovi a Leiovi, „Vy dva se můžete představit sami.“

Lei předstoupil. „Kapitán Čou Lei, Čínská lidově osvobozenecká armáda. Váš tým mě zachránil.“

Když promluvil al-Aziz, zaclonil si oči proti silným reflektorům. „Já jsem Ahmed al-Aziz, původně armáda Arabské aliance. Ale chci v Americe požádat o azyl. I já jsem byl zachráněn vaším týmem.“

„Při vší úctě,“ ozval se Cruz, „do téhle chvíle jsme za Spojené státy nastavovali krky a nejedli jsme hezkých pár dní. Tak nás vytáhněte, než vám tam vylezu po kotevním řetězu.“

Shora zazněl smích. „Hned to bude, poručíku. Mimochodem – blahopřeji. Váš tým jako jediný aktivoval signál a žádný další tým se zatím neohlásil. Dobrá práce.“

Merrill nedokázal potlačit úsměv. Přes všechen ten chaos a zmatek Wright s Ferrellovou splnili úkol. To byl odkaz jejich odhodlání a obětování. Merrill jen doufal, že se armády celého světa poučí z jejich odvahy a obětavosti. Až se síly Antarktosu rozrostou, svět bude muset obětovat více než životy, bude třeba odhodit zášti staré jako nefilové.

A pokud ne… Merrill tu myšlenku raději zaplašil. Udělají to. Viděl přece muže a ženy včetně své dcery společně bojovat a umírat bez ohledu na vyznání. Svět proti nefilům pozvedne zbraň.

KAPITOLA 73

Život na palubě torpédoborce USS Preble znamenal po všem tom strádání v Antarktosu dramatickou změnu. Jídlo dostávali bez námahy až pod nos třikrát denně. Veškerá činnost podléhala přísným pravidlům. To platilo dokonce i pro tým USA, jehož členové byli považováni za hrdiny. Kajuty byly čisté. Lůžka byla každé ráno dokonale ustlaná a povlečená. Skupina společně snídala a po večerech spolu její členové sedávali, vyprávěli si, hráli karty a utvrzovali přátelství na celý život. Merrill s potěšením kvitoval, že je slušně zacházeno i s Leiem a al-Azizem. O to se postaral Cruz. Ti muži se osvědčili v boji a Cruz je přijal za své nové spolubojovníky.

Každý z pěti zbylých členů amerického týmu byl samostatně vyslýchán celkem třikrát; dvakrát během prvního dne a jednou druhý den. Pokaždé byly kladeny tytéž otázky v různém pořadí a znění. Merrill si mohl jen představovat, jak hlubokou k nim asi vyslýchající chovají nedůvěru. Obával se, že to potrvá věčně.

Když se ozvalo zaklepání na dveře kajuty, kterou obýval společně s Aimee, věděl, že ho čeká čtvrté kolo. Vesuvius seskočil z jeho lůžka a uvelebil se na lůžku Aimee, kde se stulil ke své nové paní. Spřátelili se rychle. Merrill políbil Aimee na tvář. „Za chvíli jsem zpátky.“

Aimee se usmála. „Mám tě ráda.“

„Taky tě mám rád.“

Vesuvius Merrillovi olízl ruku. Pohladil psa po hlavě. „Tebe taky.“

Deset minut nato už Merrill seděl v neútulné kajutě bez vůně či zápachu na skládací židli a naproti němu seděl doktor Cole Gorski, tentýž muž, který ho vyslýchal už dvakrát. Merrill věděl, že ten člověk nejen že hodnotí jejich výpovědi, ale vyhodnocuje i jejich psychický stav. Prostě zjišťuje, jestli se všichni nezbláznili.

Z výrazu v Coleově tváři Merrill usoudil, že toho muže něco trápí. V příběhu, který mu všichni naprosto shodně líčili, nechyběli okřídlení obři ani bibličtí démoni, nemluvě o dinosaurech, kruzích v obilí a globálním spiknutí kombinovaném s možným útokem nefilů odhodlaných překazit boží záměry. Podle všech pravidel by měli být šílení. Merrill však věděl, že je doktor všechny shledal kompletně, až znepokojivě duševně zdravými.

A to ho děsí. Merrill mu to viděl na očích, když si sedal za kovový stolek, který je od sebe odděloval. „Takže, doktore Clarku…“

„Už jste na mně našel něco nenormálního?“ Merrill si to rýpnutí prostě nedokázal odpustit. Ten chlapík mu začínal lézt na nervy.

Cole se poškrábal po hlavě. „Vůbec nic. Vlastně jste dokonale zdráv, ale to není důvod, proč jsme se tu dnes sešli.“

Merrill svraštil obočí. „Tak proč?“

„Víte, já… tedy… po tom, co jsem vyslechl vás a ostatní… kdo přežili, dospěl jsem k přesvědčení, že vaše vyprávění, jakkoliv je nepochybně fantastické, je přesto pravdivé.“

Merrillovo svraštělé obočí teď zamířilo opačným směrem a Merrill vykulil oči. „Oh.“

„Ano, tedy, říkal jsem si… jako dítě jsem chodíval do kostela. Zajímalo by mě ale, pokud jsou ti nefilové skuteční, můžeme – podle toho, co znáte z bible – vyhrát? Máme vůbec šanci?“

Merrill zopakoval Mirabellina poslední slova. „Naděje je vždycky.“

„Ano. Ano, to asi ano.“ Cole vstal, ačkoliv vypadal, že by se dokázal vyptávat celý den. „Byli jsme odveleni zpátky do Texasu,“ řekl pak. „Prezident a sbor náčelníků štábů očekávají rozbor přímo od vás.“

„Rozbor čeho?“

„Toho, co máme očekávat, až Antarktos obsadíme. Opevnění nefilů. Jejich zbraní. Toho, jak je zabít. A tak podobně.“ Merrill byl ohromen. „Oni chtějí… Antarktos obsadit?“

Cole přikývl. „Co jste čekal?“

„Já nevím, jen nechápu, jak… to není…“

„Jak asi víte, náš radar v těsné blízkosti Antarktidy nefunguje.“

„Antarktosu,“ opravil jej Merrill.

„Tak. A satelity selhávají, když nad kontinentem přelétávají. Prezident je přesvědčen, že nejúčinnější by byl preventivní úder.“

Merrill přikývl. Prezident má nejspíš pravdu. Než se nad tím však Merrill mohl zamyslet, rozezněl se celou lodí alarm. Merrilla se na kratičký okamžik zmocnila hrůza, že nefilové zaútočili. Tento strach ho přepadal pokaždé, když došlo k něčemu neočekávanému. Začínal si myslet, že se té nervózní reakce nezbaví už nikdy. Hlasy za kovovými dveřmi však odhalily skutečnou příčinu poplachu. „Muž přes palubu!“

Merrill vyběhl ven a Cole se hnal za ním. Na palubě se museli zapřít proti prudkému větru, který se do torpédoborce opíral už celý den. Když Merrill přistoupil k zábradlí, kde už se námořníci snažili vytáhnout nešťastníka, jenž spadl do vody, větrovka, kterou dostal od námořnictva, na něm hlasitě pleskala.

Protože pořád nic neviděl, vyklonil se daleko přes pažení. Hluboko pod sebou spatřil na vlnách světle modrý pohupující se nafukovací člun, který mu připadal povědomý. Vyvalil oči a hlas mu přeskočil, když vykřikl: „Miro!“

Zatímco se dral dopředu, odstrkoval námořníky jako hadrové panáky. „Miro! Už jdu!“

Záchranný tým ho uviděl přicházet a všichni mu rychle ustoupili z cesty. Na palubě torpédoborce ležela Mirabelle, tělo ochablé a samá modřina. Ale její oči, ty krásné hnědé oči, ty se na něj dívaly plné života. „Táto…“

Merrill se nad ní zhroutil a objal ji. Několikrát ji políbil, než se otočil ke zdravotníkům. „Jak je na tom?“

„Musíme ji napojit na nitrožilní výživu, abychom do ní rychle něco dostali,“ odpověděl zdravotník. „Jinak na ní ale kromě nějakých tržných ran a podlitin nic nevidím. Do týdne by se mohla postavit na nohy.“

„Miro, jak je to možné? Viděl jsem tě zmizet pod vodou.“

„Nezůstala jsem bez pomoci.“

To Merrilla zmátlo.

„Staří známí,“ řekla Whitneyová a pohlédla směrem k boku lodi.

Jeden z námořníků její narážku pochopil a řekl: „Pane, ona mluví o nich.“ A ukázal do vody u přídě.

Merrill se na vratkých nohou zvedl a pohlédl přes bort. V moři spatřil zhruba dvacet tuleňů Weddellových, jejichž dlouhá těla se houpala na vlnách.

Cole se postavil vedle Merrilla a řekl: „Myslím, že když Bůh umí využít velrybu, využije i tuleně.“

Merrill se zasmál, ale přes všechnu tu radost ho jedna věc zarážela. Bible je přesná. Její historie se prokázala stejně jako proroctví ze Zjevení, o němž nyní věděl, že se vztahovalo na nefily. Odříkal část, která mu právě přišla na mysl: „‚Protož v těch dnech hledati budou lidé smrti, ale nenaleznou jí, a žádati budou zemřít, ale smrt uteče od nich.‘“

Otočil se ke Coleovi a pohlédl mu do očí. „Řekněte prezidentovi, aby naše jednotky odvolal. Ať brání vlast.“

Cole se zatvářil zmateně. „Ale co Antarktida… tedy Antarktos?“

„Řekněte mu, že Antarktos už byl obsazen… před dvanácti tisíci lety. To není místo, kam by mohla vstoupit lidská noha. Zatím ještě ne.“

Když se podíval na Mirabelle, cítil Merrill, jak ho obavy z budoucnosti opouštějí. Jeho rodina je zase pohromadě. To je víc, než mohl žádat, a bylo toho dosaženo díky velikému plánu vytyčenému před dávnými věky mimo hranice lidského chápání.

Když se rozezněla výstražná siréna a námořníci začali běhat kolem, Merrill se jako poslední dobou pokaždé podíval na oblohu. Tentokrát se jeho děsy zhmotnily. Vysoko k nebi vylétali okřídlení tvorové z břehů Antarktosu a mířili do světa. Strach však slábl, protože Bůh, který tak mistrně zapracoval v jeho životě, na světě stále působí a vyplněna bude nakonec jen jeho vůle.

Nikoliv vůle člověka.

Nikoliv vůle andělů, démonů ani jejich levobočků.

Vůle boží.

„Buď vůle tvá,“ pronesl Merrill. Pohlédl Whitneyové opět do očí, zvedl ji do náruče a odnášel do útrob torpédoborce, kde, jak doufal, budou v bezpečí.

Buď vůle tvá.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai