Kronos

Jeremy Robinson

(2008)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Kronos, nejmladší a nejvýznamnější z Titánů; manžel a bratr Titánky Rheie, otec významných řeckých bohů (Zeus, Hestia, Démétér, Héra, Hádes, Poseidon), se obával, že by ho jeho potomci mohli připravit o moc (kvůli věštbě, podle které k tomu mělo dojít), a tak raději všechny své potomky požíral, když se narodili.Děj knihy se odehrává v Mainském zálivu. Oceánolog Atticus Young s dcerou Joanou se vydají na potápěčskou výpravu za velrybami. Přitom narazí na záhadného ohromného tvora, který dívku pohltí. Nešťastný otec se rozhodne, že tvora, podobného hadovi, vyhledá a zabije. Kniha líčí situace, do kterých se přitom dostává, a to, co se děje s Joanou v Kronově břiše. Attikusovi pomáhá v pátrání bohatý majitel jachty, který ho vezme k sobě na jachtu, a společně Krona pronásledují. On sám také touží obludu zabít, chce ji zařadit do své sbírky, v níž jsou i relikty pravěkých tvorů, obluda totiž připomíná potomka praještěra kronosaura, který záhadně přežil do našich dnů. Spolupráce obou mužů však neprobíhá bez konfliktu, Kronos útoky přežije a připraví oceánologu Youngovi a jeho dceři nečekané, avšak radostné překvapení zcela v duchu jednání antického Krona.

JEREMY ROBINSON se narodil roku 1974 v Beverly, státě Massachusetts. Zde absolvoval vysokoškolská studia na Gordon College a Montserrat College of Art.

Spisovatelskou kariéru zahájil v roce 1995 několika díly komiksů a později napsal i třináct filmových scénářů, z nichž se několik dostalo do filmové produkce nebo alespoň do výběrové fáze. Je autorem šesti románů, které byly přeloženy do několika světových jazyků. Česky vyšla zatím kniha Antarktida: Zmrtvýchvstání (BB/art, 2009).

Nyní žije s manželkou Hilaree a třemi dětmi ve státě New Hampshire.

Více informací naleznete na webu autora: www.jeremyrobinsononline.com

KRONOS, NEJMLADŠÍ

A NEJVÝZNAMNĚJŠÍ Z TITÁNŮ;

manžel a bratr Titánky Rheie, otec významných řeckých bohů (Zeus, Hestia, Démétér, Héra, Hádes, Poseidon), se na základě věštby obával, že by ho jeho potomci mohli připravit o moc, a tak je raději hned po jejich narození požíral..

Děj knihy se odehrává v Mainském zálivu. Oceánolog Atticus Young s dcerou Joanou se vydají na potápěčskou výpravu za velrybami. Přitom narazí na záhadného ohromného tvora, který dívku pohltí. Nešťastný otec se rozhodne, že tvora, podobného hadovi, vyhledá a zabije. Youngovi pomáhá v pátrání bohatý majitel jachty, který ho vezme k sobě na palubu, a společně Krona pronásledují. On sám také touží obludu zabít, chce ji zařadit do své sbírky, v níž jsou i relikty pravěkých tvorů, obluda totiž připomíná potomka praještěra kronosaura, který záhadně přežil do našich dnů. Spolupráce obou mužů však neprobíhá bez konfliktu, Kronos útoky přežije a připraví oceánologu Youngovi a jeho dceři nečekané, avšak radostné překvapení zcela v duchu jednání antického Krona.

KRONOS

JEREMY ROBINSON

Přeložil Jiří Špalek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2008 Jeremy Robinson

All rights reserved.

Z anglického originálu Kronos

(Published by Breakneck Books, USA)

přeložil ©2010 Jiří Špalek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2010 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-693-3

Věnováno mimču

PODĚKOVÁNÍ

Již dříve jsem poděkoval skoro každému, koho znám, teď to však udělám trochu jinak, zaměřím se na ty, kdo románu Kronos pomohli na svět.

Nejprve musím poděkovat Timovi Schultemu a Jonu Knechtovi za to, že měli důvěru ne pouze v mé schopnosti jakožto spisovatele a byznysmena, ale i za jejich odvahu vrhnout se se mnou po hlavě do podnikání. Provedené změny upravují vztah mezi autorem a vydavatelem, a jsem pyšný na to, že se na tomto úsilí podílím.

Stane Tremblayi, bez vás bych ten rok nikdy nezvládl. Posílil jste mě tam, kde jsem ochaboval, a pomohl mi myslet tam, kde mně to začalo vynechávat.

Waltere Elly, jste génius webových stránek a vaše vedení a rady byly nedocenitelné. Váš vřelý zájem o mé knihy a to, že jste se o nich na webových stránkách často zmiňoval, jsou nakažlivé a já to oceňuji.

Shane Thomsone: jsem velký konzument červeného inkoustu, a vy jste jej na mě vyplýtval hodně. Vaše redakční úpravy učinily z Krona lepší knihu a umožnily mi poznat, kde se jako autor potřebuji dále zlepšovat.

Eriku Hollandere, jste vynikající při navrhování obálek, a byla radost s vámi pracovat. Doufám, že vaše ilustrace uvidím v budoucnu i na obálkách dalších knih.

A nakonec – parta, bez níž bych si byl připadal ztracený a prázdný: Hilaree, moje obdivuhodná manželka, Aquila, moje bystrá dcera, Solomon, můj syn, se kterým si užiju nekonečně legrace, a mimčo, které se má každým dnem narodit. Už se nemohu dočkat, až budeš mezi námi. Všechny vás mám rád.

„Oceán je rozlehlý stejně, jako je i tajuplný, a lidská touha odvážit se do jeho hlubin a tam objevit to, co skrývá, jen sotva kdy v našich představách ochabne. A nejlepších výsledků se dosáhne jedině pomocí vědy a pochopením podstaty, nikoliv bagrováním dna, bezuzdným lovem ryb a využíváním těch nejsubtilnějších zdrojů, které svět má. Takové postupy mohou končit pouze jako tragédie.“

dr. Atticus Young – Oceány v ohrožení

„… když se v takových časech snivého míru člověk dívá na klidnou krásu a zářivost pokožky oceánu, snadno zapomíná, že pod ní tluče tygří srdce, a nerad si uvědomuje, že tato sametová tlapa jen skrývá nemilosrdný dráp.“

(1819-1891) Bílá velryba

Odeon, Praha 1968

Přel. Marie Kornelová, St. V. Klíma

„Když se zvedne, sami bohové se leknou, při tom hrozném třesku jsou bez sebe strachy, meč, jenž by ho zasáhl, tu ránu nevydrží, ani kopí, vržená střela či hrot šípu. Železo má za slámu, bronz za trouchnivé dřevo, šíp z luku ho nezažene na útěk, kameny z praku se před ním mění v stébla slámy, kyj má jen za slaměné stéblo, posmívá se, když přiletí chvějící se oštěp.“

Jób, 41, 17-21

Pozn.: Citáty z bible jsou převzaty z Bible ekumenické, Česká biblická společnost, 2003

1

17. ČERVNA 1637 BOSTONSKÝ PŘÍSTAV

Každý záběr vesla prořezával vodu jako gilotina znovu a znovu protínající maso, obratle a svazky nervů – jako v nekončící agonii. Právě takovou bolest, nebo alespoň něco, co k ní mělo velmi blízko, pociťoval reverend John Wheelwright, když se dozvěděl, že byl vypovězen ze státu Massachusetts. Do Nového světa přišel rok předtím. Dostalo se mu vlídného přijetí a zanedlouho se stal pastorem působícím v kapli Eaxe Chapel v Mount Wollastonu v Bostonu. Nějakou dobu prožil naplněn štěstím, vedl své nové stádečko věřících a ukazoval mu cestu k Bohu, cestu, na níž nebyly kladeny překážky svobodomyslným názorům a svobodě slova. Kongregace vzkvétala, avšak společně s úspěchem se dostavila i protivenství.

Wheelwrightova švagrová Anne Hutchinsonová a guvernér kolonie Harry Vane se názorově střetli s místními konzervativci v otázce boží milosti v protikladu k lidskému konání. Ti, kdo se hlásili do tábora boží milosti, včetně Vanea, věřili, že před hříchem nás chrání boží milost a Jeho slitování, a žádné dobré skutky že tu nepomohou. Ti, kdo věřili ve význam skutků – konzervativci –, zastávali názor zcela opačný: spasení dosáhneme a zasloužíme si je konáním dobrých skutků. Důkazem, že onen druhý tábor se mýlí, bylo jeho uvržení do pekla. Hádky zuřily dál, a když Vane ztratil příznivce a nebyl znovu zvolen, ztratil i podporu pro svou věc. Vrátil se do Anglie; Hutchinsonová zůstala a na uprázdněné místo nastoupil díky rodinným svazkům Wheelwright. Vedení konzervativců jednalo rychle, sice bez násilí, avšak účinek, který jeho jednání přineslo, byl krutý.

Všichni, kdo byli v nějakém svazku s Vanem nebo Hutchinsonovou, byli vyhnáni z celého Massachusetts – každý přítel, obchodní společník, a samozřejmě i švagr pastor. Ten, ačkoliv celou věc přímo nepodporoval, se stavěl za svobodu projevu, která celý ten svár vlastně vyvolala a udržovala při životě. Ti všichni se měli sebrat a ještě před západem slunce se vydat přes oceán.

Hned ten večer.

Wheelwrighta pálily svaly námahou, když nořil pádla malé veslice do vody, a loďka se prodírala klidným mořem k čekající galeoně, kotvící v zálivu. Vysadila v Bostonu přes šedesát vyhnanců, pak měla pokračovat v plavbě dál k severu podél pobřeží, cestou nakládat zboží a brát na palubu další cestující a potom se vrátit do Anglie. Wheelwright se zadíval zpátky na břeh, tam uviděl několik hořících lamp. Představoval si sám sebe, jak si tam buduje trvalý domov. Ten se stal součástí jeho snů, ale nyní mu byl odňat. V Novém světě, kromě v Massachusetts, nemá žádné spřízněné známé, a je nucen vrátit se do Anglie. Nemohl se nijak vzepřít, zbývalo mu jen sbalit si věci a odejít odtud i se svou druhou manželkou Mary, pěti dětmi a navíc s Maryinou matkou. V jediném dni se z nich stali lidé bez domova, tuláci s nejistou budoucností. On sám, člověk sloužící Bohu, se dočkal ponížení.

V záchvatu beznaděje vnořil veslo značnou silou prudce do vody. Zabralo v podivném úhlu a vysmeklo se mu z ruky. Hmátl po něm a málem přitom loďku převrhl, ale ještě se stačil opřít o bok loďky stehny a skácel se zpátky. Veslo mezitím sklouzlo do temné vody.

Ležel na zádech a zmocňovala se ho stále větší zlost. Bojoval s pokušením proklínat Boha. Umlčel jazyk, ale nedokázal umlčet myšlenky.

Kde jsi, Bože, v této mé nejtemnější hodině? Proč jsi mě opustil? Což jsi mi právě ty nevložil do srdce touhu odebrat se do Bostonu? Vždy jsem ti věrně sloužil, uposlechl jsem každého tvého příkazu, řídil se každým, byť i tichým slovem, kterým jsi mě vedl. Tohle ale je od tebe kruté! Prosím tě, Bože, promluv, třeba šeptem, a tvůj služebník ti bude naslouchat!

V téhle chvíli si toužebně přál, aby Bůh udělal něco víc, než jen promluvil šeptem. Myšlenky, kterým věřil a kvůli kterým byl vyhnán, nebyly jeho vlastní. Zcela určitě byl chybně posouzen a neprávem takto zapuzen člověkem: ale opustil by ho i Bůh v době, kdy koná svaté poslání?

Pohlédl vzhůru k úchvatné klenbě hvězd zářících na noční obloze a jeho myšlenky se vrátily k modlitbě. Ale už neměl nic, co by svému Stvořiteli dál řekl.

V prsou ucítil nával hořkosti a pocit čehosi, čemu nedokázal uvěřit. Nahnul se přes okraj loďky a zvracel do oceánu. Přišel o večeři a ulevilo se mu, zbavil se rozbouřených citů. Ještě třikrát dávil, potom si otřel ústa.

„Pane Bože,“ promluvil tichým hlasem, v němž se chvěly slzy, „to se svým služebníkem nemáš vůbec slitování?“

Člun se pohupoval na drobných vlnkách, ubíhajících jedna za druhou ke břehu.

„Tys na mě zapomněl?“

Vlny narůstaly. Wheelwright se držel boku loďky, vzdouvající se hladině však nevěnoval pozornost.

„Už žádné šeptání, Bože. Než se od tebe opravdu odvrátím, promluv ke mně a zjev mi svou vůli!“

Vlny se stáhly zpět, moře bylo náhle zcela hladké. Wheelwright seděl v loďce, stále ještě se pevně držel jejího boku a naslouchal… nic však neslyšel.

V tom okamžiku jeho mysl jako kdyby se proměnila v kámen. „Potom tedy jsem rozhodnut. Bude to Anglie, a Nový svět ať je proklet!“ zvolal. Jeho hlas i slova, třebaže zněla přesvědčivě a procítěně, mu nevycházela tak úplně z duše. Mezi lidmi zde byl vždycky oblíbený. Těšil se dobré pověsti a byl by vítán v kterémkoli kostele. Znovu se v něm zvedl pocit hořkosti. Chce vůbec ještě někdy šířit slovo boží? Když Bůh dokázal tak lehce opustit člověka, který ho věrně následoval, zaslouží si, aby ho vůbec někdo následoval?

Zaslechl tiché ťuk, ozvalo se od boku loďky. Napadlo ho, že by to mohlo být veslo. Třeba je to odpověď od Boha? Chop se toho vesla, vrať se do Anglie? Nahlédl přes bok loďky do vody.

Veslo tam nebylo.

Bylo tam však něco jiného… snad odraz něčeho, co je nahoře nad ním? Dva předměty jako dvě poloviny kruhu, několik desítek centimetrů od sebe. Odraz měsíce? Když však přeběhl zrakem po obloze, spatřil úplněk, visící kousek nad obzorem.

Měsíc to není.

Jako kdyby se mu do útrob zaťaly drápy, chlupy na rukou se mu zježily. Jeho smysly křičely v tušení nebezpečí, které mysl nedokázala pochopit.

Potom si náhle uvědomil, co to je – ty poloviny kruhu nejsou odrazy něčeho, co se nachází nahoře, jsou to skutečné předměty tam dole. Zadíval se do té temnoty; pak poznal, co ty dva půlkruhy vlastně jsou. Oči. Každé z nich je velké jako mužská hlava a upírají se přímo na něj. „Pane Bože!“ Rozumem se zoufale pokoušel ovládnout pocity, které se v něm divoce rozvířily.

Nejsou to oči. Je to něco jiného. Něco, co se uvolnilo z nějaké potopené lodi. Třeba bóje? Ano, bóje.

Potom bóje zamrkaly.

Wheelwright si stoupl a nadechl se, chystal se vykřiknout, doufal, že výkřik upoutá něčí pozornost na galeoně. Z otevřených úst však nevyšel ani hlásek. Zahalila ho tma a zavřela se nad ním. Ucítil vlažný, zatuchlý vzduch. To Bůh, rozhněvaný jeho neúctou, určitě vyslal ďábla, aby ho zaživa pozřel.

Do loďky cosi prudce udeřilo a vymrštilo ho to ven. Dopadl na jakýsi pevný, přitom však měkký povrch. Vtom to zvíře zvedlo hlavu a vsálo Wheelwrighta hlouběji do hrdla. Obalila ho masitá hmota, cítil, jak je tažen dolů… dolů do chřtánu, kde ho čeká pomalá a mučivá smrt.

ZA DVA DNY se probral do oslepujícího světla. Je to nebe, nebo peklo? Když se mu naplno vrátily smysly, uvědomil si palčivý pocit pod tělem a dusivě horký vlhký vzduch, bodající ho do kůže. Je to peklo, pomyslel si. Avšak pach nebyl takový, jaký by očekával v pekle, spíš připomínal šeřík a oceánský vzduch.

Posadil se a viděl, že se ocitl na písčitém mořském břehu. Stále ještě měl na sobě černý kabátec a úzké kalhoty sahající ke kolenům, látka však vypadala spíš jako hadr než jako součást oblečení. Kůži měl chorobně bledou a scvrklou, jinak se však cítil docela dobře. Pobřeží nepoznával, zcela určitě však patřilo do Nového světa, dostatečně o tom vypovídaly javory, lemující břeh.

Pohlédl k zemi a tam spatřil jediné slovo, vyryté do písku.

Exeter.

Hlavou mu probleskly úvahy a vzpomínky, mysl mu zahltily veškeré ty útrapy, poslední dva dny a dvě noci. Skutečně se to stalo? Znovu se o tom přesvědčil pohledem na svou nateklou bílou kůži. Ale o tom, co musel přestát, se nikdo nemusí dozvědět. Bude to tak lepší. A musí dokončit jakési poslání – tak mu to zjevil Bůh. Neměl představu o účelu toho poslání, ale to, že byl zachráněn před smrtí a před peklem, viděl jako prostředek k jeho splnění.

Opět nabyl pevného přesvědčení, že Bůh mu je nakloněn. Zhluboka si povzdechl. Pach solí prosyceného písku, závan šeříku a hlíny smísené s listím mu zklidnily jeho horečně pracující mysl, vůně jeho nového domova ho naplnila nadějí. Při té myšlence se usmál. Třebaže toužil poznat, co s ním Bůh zamýšlí, byl skálopevně přesvědčen, že skutky, které pro něj Bůh nachystal a ve kterých lze vidět Jeho vůli, přinesou prospěch všemu lidstvu. Ta dvoudenní dramatická scéna, kterou mu Bůh připravil, mohla znamenat jediné – že konečný výsledek překoná i ty nejživější představy, které si Wheelwrightova únavou ochablá mysl dokáže vyvolat.

DOHODA OSADNÍKŮ Z EXETERU,

NEW HAMPSHIRE, 1639

Ježto se Hospodinu zlíbilo vložit do srdce našeho panovníka Karla, krále z Boží milosti et cetera, jemuž jsme povinováni poslušností, ochotu vyhovět v tom, aby všem svým poddaným udělil svolení svobodně se usídlit ve Westerlle, západních územích Ameriky, my, jeho věrní poddaní, církevní bratrstvo Brethren of the Church v Exeteru, kteří jsme spolu s dalšími obyvateli usídlení a usazení na řece Pascataqua, majíce na mysli Boží svatou vůli a vědomi si, že nám nelze společně žít bez řádných zákonů a vlády, jichž se nám naprosto nedostává, se ve jménu Syna a před zraky Hospodina sdružujeme k tomu, abychom mezi sebou ustavili takovou vládu, jež dle našeho nejlepšího vědomí splní Boží vůli, přičemž se prohlašujeme za poddané našeho panovníka, krále a pána Karla, jak stojí v listině svobod naší anglické kolonie Massachusetts, a slavnostně se za přispění a milosti Krista a v jeho jménu zavazujeme, že se podle svého nejlepšího vědomí podřídíme těm Božím a křesťanským zákonům, jež platí v království Anglie, a všem dalším takovým zákonům, které si na dobrém základě a z Boží vůle mezi sebou ustavíme, abychom mohli společně žít v klidu a míru v bázni Boží a v poctivosti. Měsíc 8. den 4. 1639, jak stvrzujeme vlastnoručními podpisy.

Podepsán – John Wheelwright

SESTUP

2

RYE, NEW HAMPSHIRE, 2008

Moře dokáže zastat mnoho věcí. Je to lůno, v němž se zrodil život na planetě Zemi. Počasí i přírodní pohromy se řídí libovůlí pohybu této mocné modři, jejího přibývání či ubývání, jsou jí vydány doslova na milost a nemilost. Potravní řetězec, který poskytuje obživu většině živých tvorů na planetě, začíná a končí v hlubinách. Během posledních dvou let se však Atticus Young poučil o tom, že oceán, přes všechnu svou sílu, moc a divy, které v sobě chová, nedokáže zhojit duši zlomeného člověka.

Stál bos na balvanu pokrytém vrstvou přilnavých škeblí a svilejšů, na jednom z mnoha těch, které tvoří rozhraní mezi oceánem a pískem. Za pruhem písku se táhla travou porostlá hráz navršená rovněž z písku, dílo lidských rukou, jež mělo chránit Route 1A a řadu obydlí na opačné straně silnice, jejichž průčelí směřovala k oceánu, před jeho rozbouřenými vodami. Attikusovi často vrtalo hlavou, jestli ty domy zde postavili ještě před tím, než se tu objevily tyhle vysoké hromady písku, které nyní všem těm domům, kromě nejvyšších, zakrývají výhled na oceán. Smůla, jež postihla obyvatele Rye, kteří tu s takto zakrytým výhledem bydlí, však nestačila k tomu, aby Attikusovi ulehčila jeho svízelnou situaci.

Škeblí, zařezávajících se mu do ztvrdlých chodidel, si nevšímal.

Z jeho úvah ho nedokázalo vytrhnout ani hejno ukřičených mořských racků, kteří jeden přes druhého v divokém zmatku jako posedlí klovali do zbytků mrtvého rejnoka.

Ani temně modrý oceán, jiskřící jako ten nejumněji vybroušený safír, nedokázal odpoutat jeho mysl od minulosti a přenést ji do přítomnosti.

„JE MRTVÁ,“ řekl lékař. „Je mi líto, ale nemohli jsme bohužel nic dělat. Rakovina byla příliš… už pokročila moc daleko… to jste ale věděl.“

Atticus přikývl. Jen tak zběžně se zadíval oknem Portsmouthské oblastní nemocnice na čáru oceánu na obzoru. „Je potřeba podepsat nějaké papíry?“ Jeho hlas zněl stejně klinicky věcně jako hlas doktorův.

„Ne… ne, ovšemže ne.“

„Takže můžu jít?“

„Nu… ano, ale… Ano, ovšem.“

Atticus znovu přikývl; lůžko zesnulé Marii osamělo. Cestou ke schodišti se mu neustále vracela jediná myšlenka. Jako duchem nepřítomen sestupoval po dvou patrech schodiště do hlavní haly.

Moje žena je mrtvá.

Moje žena je mrtvá.

Maria je…

Vešel na pánskou toaletu, zabouchl za sebou dveře, zamkl je a klesl na podlahu. Jeho vzlyky bylo slyšet až ke stolu recepce, do chodby a dál až do bufetu. Dokonce i lidé v poschodí nad ním slyšeli zvuky prozrazující, jakou trýzeň prožívá. Toho dne pětasedmdesát lidí slyšelo hlasitý projev pocitů člověka, v němž zemřela část jeho duše. Jen málo z nich dokázalo zadržet své vlastní slzy.

Attikusovy slzy ustoupily a vystřídala je taková bolest hlavy, až se mu tmělo před očima. Po chvíli začal znovu vnímat své okolí. Do dlaní ho studila podlaha pokrytá linoleem, bílá, čistá a nablýskaná. Vzduch z osvěžovače, jen s námahou pronikající do Attikusova nosu plného slz, silně voněl po jablkách. Zářivky nad jeho hlavou jemně bzučely a zaplavovaly místnost matně modrým světlem. Sterilita toho všeho kolem mu pomohla uklidnit nervy, soustředit se a uspořádat si myšlenky.

Postavil se na roztřesené nohy, opláchl si obličej a vysmrkal se. Věděl, že sebevětší množství studené vody si s napuchlou kůží kolem očí, zarudlou pláčem, stejně nedokáže poradit, voda mu však pomohla aspoň pročistit si hlavu. Vyšel z toalety, vyhnul se soucitným pohledům skupinky lidí shromážděných v přijímací hale, a veškeré úsilí věnoval tomu, aby zůstal klidný a dostal se bezpečně domů. Nemohl si dovolit znovu nad sebou ztratit kontrolu, protože ten nejhorší otřes z Mariiny smrti teprve přijde. A to břímě ponese na bedrech on.

TO BYLO před dvěma roky. Od té doby si pokaždé, když se probudil sám v posteli, připadal, jako kdyby se přenesl zpátky, ocitl se zase na té toaletě, ochromený a opuštěný.

Hukot vody a mrazivé bodnutí do nohou ho konečně náhle vrátily do přítomnosti. Uvědomil si také, kde je – stál po kotníky ve vodě. Nastupoval příliv. Atticus popošel výš po skalnatém břehu a zastavil se u mělké tůňky, kterou tu příliv zanechával. Na hladinu dopadl jeho stín vržený ostrým slunečním světlem, takže viděl spoustu drobných živočichů – kraby, garnáty a mořské plže, stahující se do stínu. Na prázdné hladině, hladké jako sklo, bylo vidět jediné, co ho zaujalo – cosi tvořící v té kaluži snad tu nejnesourodější směsici.

Atticus pozorně zkoumal odraz své tváře na hladině. Posledních deset let mu vrylo vrásky do koutků očí, ty hlubší rýhy však pocházely z posledních dvou let. Nakrátko ostříhané vlasy začínaly šedivět a ubývalo jich. V pouhých jedenačtyřiceti letech se stále víc začínal podobat svému otci. Kůži měl dosud opálenou, tmavě hnědou, byl to téměř stejný odstín, jaký měly jeho oči, nejnápadnějším rysem v jeho obličeji však byl dlouhý, rozježený plnovous, takže Atticus svým vzhledem připomínal spíš zpustlého námořního kapitána než oceánologa. Vytřásl z vousů několik drobků, které tam uvázly ještě od snídaně. Spadly do tůňky. Drobky, klesající ke dnu, se vydal prozkoumat malý krab. Chňapl po nich a stáhl se zpátky do tmy.

„Nojo,“ pronesl Atticus. „Hemigrapsus sanguineus. Asijský krab. Že tě vidím zrovna tady!“

Zajel rukou do vody, jako když útočí mořský orel, malého kraba chytil a mírně sevřenou pěst, držící drobného členovce, vytáhl z vody.

Udělal z dlaní misku a pozorně si tvorečka prohlížel, aby si potvrdil jeho totožnost – byl to krab z asijského pobřeží, invazní druh, který se v roce 1988 poprvé objevil v New Jersey. Nyní, po téměř dvaceti letech, již obsadil pobřeží od Maine až po obě Karolíny. Pro místní druhy krabů znamenal konkurenci, avšak rovněž ohrožoval běžného severoamerického humra. Jen jeden z mnoha vetřelců, u nichž si lidé neuvědomují, že představují hrozbu pro oceánský ekosystém. Jistě, krab z asijského pobřeží může v potravním řetězci severoamerického humra úspěšně nahradit, jeden živočich prostě nastoupí na místo jiného… jenže asijského kraba nikdo nejí.

Atticus si byl vědom, že by toho malého tvora měl rozmáčknout – dřív, než se mu vylíhnou potomci a než bude dál pokračovat v invazi. Neměl však to srdce. Nedokázal zabíjet… nic, ani příslušníka invazního druhu. Uznával, že tyto druhy by měly být z ekosystému odstraněny, nikoli však jeho rukama. O přítomnosti kraba podá zprávu, do téhle oblasti se vypraví skupina lidí a ti najdou a zabijí každého asijského kraba, který se tu objeví. Byla to ušlechtilá snaha, která se však v konečném výsledku ukáže jako marná.

Tak trochu jako veškerá moje práce, pomyslel si Atticus. Jeho oborem byla ochrana volně žijících živočichů, věnoval se však především větším druhům savců, kteří se vyskytují v Nové Anglii, k nimž patřili také keporkak plejtvák malý, plejtvák myšok a severoatlantické velryby černé. Zabýval se ale rovněž delfíny, tuleni a občas i žraloky. Pracoval na smlouvu jako samostatný kontrahent pro New England Aquarium, Whale Center v Nové Anglii a vedle toho ještě pro jiné nezávislé vědecké instituce, větší část jeho činnosti však patřila především americkému válečnému námořnictvu, od něhož pocházely rovněž jeho největší příjmy a s nímž stále ještě udržoval těsné svazky. Jeho činnost vyžadovala pobyt na moři až šest měsíců v roce, občas i několik týdnů vcelku, kdy sledované živočichy vyhledával, určoval a označoval. Jeho práce pro armádu často vyžadovala i méně rozsáhlé, skromnější úkony – bylo třeba podepisovat prohlášení a dokumenty, v nichž se zavazoval k mlčenlivosti, ale vydělané peníze stačily na zaplacení účtů a samotná tato práce nebyla v rozporu s jeho činností na poli ochrany životního prostředí.

Všechno tohle však pro něho nyní ztratilo význam. Ještě týden, a Rye i jeho činnost oceánologa zůstanou jen vzpomínkou.

Atticus vrátil kraba zpátky do vody a vydal se cestou mezi balvany zpátky. Pokračující příliv mu škádlivě dorážel na paty. Přebrodil se pískem plným mušliček a vystoupil nahoru na ochrannou hradbu. Na vrcholu se zastavil a zadíval se na dlouhou šňůru domů zbavených výhledu na moře, potom se svezl na patách dolů. Došel ke své staré červené fordce Exploreru, nasedl a zabouchl dveře.

Otočil zapalovacím klíčkem, motor SUV zaburácel a rozběhl se. Ciferník v přístrojové desce na něj modře zažhnul a připomněl mu, kolik už je hodin. Přijede pozdě. Povzdechl si, odlepil se od krajnice a pokračoval na Route 1A. Vzpomínky na minulost bledly s tím, jak se dostavovala úzkost z toho, co se bude dít v budoucnu. Nejtěžší z celého tohoto dne bude rozhodnout se co dál, kam se vydá nyní. Musí Joaně povědět, že se do týdne budou stěhovat do Ann Arboru. Věděl, že je to jen a jen ku prospěchu věci, avšak vůbec se netěšil na to, že dceru zarmoutí… už zase.

3

ZÁLIV PENOBSCOT BAY, MAINE – TŘICET MIL OD BŘEHU

Hladina oceánu byla hladká a vlídná, byl to klid onoho druhu, se kterým se ve vodách při pobřeží států Massachusetts, New Hampshire a Maine, vodách nesoucích společný název Mainský záliv, lze setkat jen zřídka. Jack Michaels se sklonil k zábradlí na levoboku svého rybářského trauleru Ragnarok a odevzdaně si podepřel bradu dlaněmi. Lov sleďů až dosud probíhal přímo zoufale, vlekl se ještě pomaleji, než byla rychlost čtyř uzlů, kterou se nyní plahočila jeho loď. Ne že by tu žádné ryby nebyly – jiné lodě přivážely fenomenální úlovky –, ale ať už se proti němu spiklo samotné moře, nebo ať to byl boží záměr, sledi se Ragnaroku vyhýbali.

Jack očima zabloudil z líně se vlnícího moře na loď. Ragnarok byl starý deset let, podle některých měřítek vlastně nový, a měl čerstvý nátěr barvy lávové vyvřeliny, která mu dodávala vzhled moderní lodi duchů. Tento vzhled ještě podtrhovala spousta napjatých tmavých lan, připomínajících tenké šlachy, natažených z různých míst na lodi k jeřábům trauleru, které dokázaly vytáhnout z vody celé tuny ryb. Hustá síť, vlečená vodou, udržovala tato lana napjatá, připravená vytáhnout na palubu ohromný úlovek.

Až dosud ale nebyla k ničemu. Navzdory veškerému modernímu vybavení lodi, včetně GPS a hydroakustických rybářských sonarů, se žádné sledě nedařilo nalézt, jako kdyby se drželi stranou. Jestli se brzy něco nestane, Jack si bude muset vzít půjčku, aby mohl splácet dům a aby s podnikáním vydržel do následujícího roku. A jestli se mu napřesrok nepodaří nějaký pořádný úlovek, bude muset vyhlásit bankrot a pracovat pro některou z ostatních rybářských společností, nebo se snad dokonce vrátit do Essexu ve státě Massachusetts, kde vyrůstal.

Jack se nad svou lodí znovu zamyslel. Ryby možná odrazuje její ponurý vzhled. Samozřejmě věděl, že to není pravda, ale na tomhle vynikajícím místě v oceánu, o němž ví jen on a jež je jeho tajemstvím, se ryby teď nevyskytují, ačkoliv jindy voda přímo kypěla drobnými stříbřitými těly, která plavou a hemží se v hejnu jako jediný celek. Povzdechl si a z kapsy kabátu vytáhl doutník. Obyčejně si jej nechával na poslední, závěrečný úspěšný zátah, nyní však již tušil, že letos mu doutník nebude k ničemu – tak proč si jej nedopřát rovnou teď? Odřízl konec, doutník zapálil, dlouze vdechl kouř a vychutnával jeho aroma. Náhle se mu zdálo, že takhle, bez pořádného úlovku, doutník chutná jako hořící sláma. Vyňal dýmající váleček z rozpraskaných rtů a pohlédl na něj. Jeho zápach mu v té chvíli připadal jedovatý, měl chuť mrštit tou věcí do moře.

„Kapitáne?“ Hlas zněl tak pronikavě a ostře, že Jack leknutím málem přepadl do vody. Jimmy, mladý plavčík, který byl na jeho lodi nový a nade vším byl jako u vytržení, měl sklon ve svém jednání přehánět, jako by byl na jevišti… ale tak vytřeštěné oči, jaké měl Jimmy teď, u něj Jack ještě nikdy neviděl. Jimmy znehybněl, položil dlaně na kolena, přerývaně dýchal a mezi nadechnutími ze sebe vyrážel: „Už… už jdou, jsou tady!“

Jack nakrčil pochybovačně nos. Ta nuda už patrně stačila poznamenat každého. „Kdo jde?“

„Ti – ti sledi! Zrovna je zjistil sonar.“

Kapitánovi Jacku Michaelsovi se vrátila naděje. Napřímil se a jeho hlas zněl nyní pevně. „Kolik?“

„To nevím…“

Jack si povzdechl. Hoch se přece dobře naučil, jak počet ryb odhadnout podle toho, co se ukáže na obrazovce sonaru FishFinder. Hejna sleďů se často zobrazovala jako velký shluk červených, zelených a modrých skvrnek a bystrá mysl dokázala počet ryb určit s přesností na stovku tím, že se definovaly rozměry – šířka a délka „podpisu“ hejna na obrazovce. Ale na to, aby se Jack na hocha mračil, nebyl čas. Pohlédl na oblohu a objevil jasné známky toho, že se ryby blíží – nad oceánem se neslo hejno mořských racků, kteří pozorovali vodu pod sebou. Obvykle by se vrhali střemhlav dolů a ryby vytahovali z vody, tohle hejno se však chovalo, jako kdyby rybám jen stěží stačilo. Sledi prchali – před čím, to bylo Jackovi jedno. Mířili přímo k jeho Ragnaroku.

Jack se skokem vrhl na kapitánský můstek k obrazovce sonaru. Ve spodní části byly dvě souběžné linie, červená a zelená. Označovaly dno oceánu. Ale z plic mu doslova vyrazil dech velký mrak barevných skvrn. Hejno se roztáhlo téměř přes celou šířku obrazovky, konec nebylo vůbec vidět. „Proboha…“ Jack se v mžiku vzpamatoval a začal vydávat hlasité rozkazy ještě před tím, než si je stačil řádně promyslet. „Spustit druhou síť! Hned!“

Druhou síť nemá hned tak každý trauler, Jack však svou loď vybavil takovým způsobem, aby lov byl co nejefektivnější. Druhá, pomocná síť, byla menší než první. Chytilo se do ní hodně ryb, ale ty, které se jí přece jen vyhnuly, se chytily v mnohem větší další síti. To bylo Jackovo tajemství, o kterém věděl jen on a jeho posádka, a v minulosti jim pomohlo dosáhnout značně větších úlovků. Jackova ústa se roztáhla v širokém úsměvu. Jejich dnešní úlovek daleko překoná největší loňský úlovek… a stane se tak už v pouhých několika příštích minutách. Dostat ze sítí na loď tuhle nesmírně bohatou kořist možná zabere celý den, ale všechna ta práce bude stát za to.

Jack slyšel výkřiky své posádky, když o překot spouštěla do moře druhou síť. Rozprostřela se ve vodě skutečně v posledním okamžiku. Čelo vlny sledů, těch opravdu rychlých, narazilo do sítě a bylo vyneseno nahoru, potom do sítě vplula masa ostatních ryb. Jack doslova cítil náraz, jak se obě sítě naplnily tunami ryb. Ragnarok se téměř zastavil. Jack prudkým pohybem páky přidal plyn: kdyby loď ztratila rychlost, ryby by se mohly dostat ze sítě ven. Motory zareagovaly hlasitým zabafáním, sténavě bojovaly s tunami nové zátěže, loď však nakonec přece jen zrychlila. Jack sledoval, jak mrak na obrazovce sonaru řídne, až nakonec zmizel. Většina ryb byla chycená v sítích.

Jack se právě chystal nechat monitor monitorem, vyrazit ze sebe vítězný ryk a plácnout Jimmyho po zádech, když tu se na monitoru objevil další předmět, ženoucí se v těsném sledu za zbývajícími sledi. Nebyl to však skvrnitý oblak ryb, byl to jednolitý předmět. Vlnivým pohybem se dostal na místo, kde jej bylo dobře vidět. Jack odhadoval jeho velikost a postupně vylučoval jednoho mořského tvora za druhým.

Patnáct metrů… není to lodivod mořský, plejtvák malý ani rejnok…

Skoro osmnáct a půl. Vyloučil tedy keporkaky.

Přes jedenadvacet metrů. Není to vorvaň, jak si původně tipoval.

Jak ten předmět postupoval dál před hledáček, Jack se domníval, že jde o plejtváka obrovského, modrou velrybu. Ty dorůstají délky až třiatřiceti metrů, jsou to největší tvorové, které planeta Země měla tu čest hostit po celé trvání svých dějin. Nic většího tu nikdy nebylo.

Jenomže tenhle tvor už překonal hranici třiatřiceti a půl metru. Potom se ukázalo totéž na značce pro sedmatřicet a půl metru… skoro třiačtyřicet… přes pětačtyřicet… Jack už věděl, že modrá velryba přišla o titul krále oceánu. Náhle si uvědomil, že ten tvor jde po těch sledích, a nezpomaluje. Ragnarok bude zničen. Jacka na zlomeček vteřiny napadlo dát rozkaz sítě odříznout, ale bylo už příliš pozdě. Obluda, jakýsi behemot, se k sítím již dostala – ale v posledním okamžiku se ponořila do hlubiny. Na něco tak mohutného byla obdivuhodně mrštná, z monitoru sonaru zmizela rychleji, než jak se objevila – jako kdyby tam dole vůbec nikdy nebyla.

Jack pohlédl na Jimmyho. Chlapec stál vedle něj, oči navrch hlavy, čelist mu poklesla. „Že to ale byla pořádná potvora, co, hochu?“

Jimmy přikývl. „Neměli… neměli bychom o tom někomu říct?“

„A kdopak by nám asi věřil?“

Celou lodí se ozývaly povzbudivé výkřiky. Jack vyhlédl okénkem a spatřil moře zpěněné zmítajícími se těly ryb, když se z vody vynořila první síť. Navijáky pod tou tíhou sténaly a skřípaly, ale vydržely. Byl to největší úlovek, jaký Jack kdy viděl, a tohle byla teprve první z obou sítí. Jack si strčil zpátky do úst doutník, který celou tu dobu svíral v prstech, a potáhl z něj. Chutnal náramně.

Otočil se k Jimmymu. „Moře dává a moře bere. Buďme vděční za to, že dneska mělo náladu rozdávat, a jede se dál. Pátrat po příčinách věcí přivolává akorát malér.“ Pokývl směrem k obrazovce sonaru. „A o něco takového, jako je tamhleten malér, nestojíme. Jasné?“

Jimmy přikývl.

„Fajn. A počítej s povýšením.“ Jack otevřel dveře můstku. Dovnitř vpadl poryv čerstvého oceánského vzduchu a s ním i veselé halekání rozradované posádky, která se nikdy nedozví, jak blízko měla k tomu, že se stane kořistí Hollywoodu jako ukázka další tragédie na moři. Ví to jen mladý Jimmy. „Tak…“ zakřičel Jack, „s těma rybama na loď – a pěkně hopem! Vracíme se domů!“

Muži odpověděli veselým pokřikem. Byli na moři už celé týdny a stýskalo se jim po rodinách. Za Jackovým naléháním na kvapnou cestu zpátky však nestála vyhlídka na radostný návrat domů: poprvé v životě toužil být pryč z moře a stát na pevné zemi.

4

PORTSMOUTH, NEW HAMPSHIRE

Joana věděla, že ti mužští těsně za ní ji sledují už přes dva bloky, možná ještě déle, a že po ní opakují každý její pohyb, každé zastavení. Cítila zápach jejich cigaret, které si zapálili. Za posledních deset minut to byly tři na každého z nich. Také slyšela šoupavé zvuky jejich kroků po staletých chodnících, dlážděných cihlami. Portsmouth je staré město, jeden z prvních přístavů na východním pobřeží, sídlí tu loděnice Portsmouth Navy Yard – a je také městem chodníků, kde ozvěna vašich kroků je slyšet do daleka, a je domovem několika málo téměř poctivých obyvatel. Nevěděla přesně, jak dlouho už za ní jdou. Zabývala se svým „vnitřním hlasem“, jak tomu říkala. Byl to její soukromý ďáblův advokát, kterého si její mysl vykouzlila, když neměla nikoho jiného, s kým by rozmlouvala, a který se v poslední době stal hlavní náplní jejích myšlenkových pochodů. Někdo by tomu možná říkal svědomí, avšak zdálo se, že hlas se ozývá pouze v určitých souvislostech, a morálky se žádná z těch souvislostí nijak netýkala. S mířením svého „vnitřního hlasu“ naprosto nesouhlasila, nicméně aspoň jí pomáhalo utvrdit se v názorech na záležitosti, na které v životě narážela. Byla si vědoma, že to všechno je hodně podivné, ale neměla kolem sebe zrovna nějak moc lidí, se kterými by si o tom pohovořila.

Od matčiny smrti jen zřídkakdy vůbec s někým mluvila, ani s otcem ne. Je docela hodný. Prima chlap. Laskavý. Milující. Bystrý. Obdivovala jej, i jeho práci. Oceánologa a bývalého příslušníka jednotek SEAL nemá za otce hned tak každá holka. Ale toho dne, kdy přišel domů z nemocnice, s očima pálícíma a zrudlýma pláčem, a kdy se na ni těma očima plnýma smutku jen krátce podíval, pochopila dvě věci. Matka je mrtvá, a ona nedopustí, aby se ještě s někým sblížila tak jako s ní. Ani s otcem ne. A ostatnímu světu dá jasně najevo, že se od ní má držet dál, celá se změnila.

Pestrobarevné oblečení zmizelo a nahradily je černé, špatně padnoucí šaty koupené od Armády spásy. Věděla, že na to, aby se ostatní drželi od ní dál, tohle nemusí stačit, proto černou barvu ještě zvýraznila tím, že si vlasy obarvila na několik odstínů. Směšně velké množství stříbrných náramků na zápěstích, černě a bíle pruhované punčochy a piercing v obočí, v nose a v uších ten obraz dotvářely, a tak dosáhla toho, co si přála: samoty. Jediní lidé, s nimiž byla ochotná strávit nějaký čas, byli ti, kdo měli podobný sklon k jakémusi poustevničení, kteří rovněž nestáli o nějaké blízké vztahy.

Sice by to nikdy nepřiznala, ale samota se stala problémem, kterému však nepodléhala a bojovala s ním; nechtěla utrpět ztrátu, která by v budoucnu mohla přijít. Pak, před několika měsíci, se ozval „vnitřní hlas“. Věděla, že ten hlas je poněkud pomatený, že je to jev hraničící se schizofrenií, ale to jí bylo jedno. Nenabádal ji, aby dělala to či ono, nýbrž promlouval k ní – vlastně se s ní hádal – a divné na tom všem bylo, že jí přitom dodával pocit nově nabytého klidu v duši. Už nebyla úplně sama. Mělo to ovšem jeden nedostatek – když se tak v duchu s tím hlasem hádala, zapomínala na okolní svět. Byla do té míry roztržitá, že se k ní ti dva mužští nepozorovaně přiblížili na vzdálenost šesti metrů, a kdyby ji z jejích myšlenek a úvah nevytrhl vše pohlcující zápach, který oba dva kolem sebe šířili, docela snadno by se dostali až těsně za ni.

Ještě ovšem bylo možné se na ty dva, kteří ji sledují, ohlédnout, nechtěla však, aby poznali, že o nich ví. I tak dokázala zúžit jejich totožnost na hrstku lidí. Loni se setkávala s mnoha odpudivými existencemi, stýkala se s velkými skupinami teenagerů, kteří se shlukovali na předměstích. Většina z nich byli bohatí mladíci, kteří si hráli na ostré hochy, nosili otahané šaty, ale v ruce svírali iPody a kouřili marjánku. Pár z nich však bylo opravdu ukázkově odporných – tak, že bylo líp se jim vyhnout. A v tom, jak se jim vyhnout, Joana zpravidla vynikala. Ale přátelé přátel se postarali o různá seznámení, a ona se tak ocitla ve špatnou dobu na špatném místě.

Svým vzhledem, purpurově obarvenými vlasy, oblečením černým jako noc a řádkou piercingů v uších sem přesně zapadala, avšak její příjemný úsměv a okouzlující vtipnost ji naopak odlišovaly. A víc než to – její inteligence na úrovni geniality jí umožňovala vymanit se i jen pouhými slovy z případných potíží. Doopravdy se však vyčlenila zásluhou svého postoje k drogám. Byla známá tím, že se na střední škole účastnila schůzek, jejichž tématem byla protidrogová prevence. Zatímco mnozí z jejích městských přátel posílali senátorům, zastupujícím stát, petice dožadující se legalizace marihuany, ona před senátním podvýborem New Hampshiru vypovídala v tom smyslu, že by se marihuana, a dokonce i alkohol, měly zakázat. Přitom však nebyla „Holy Roller“, jak se říkalo člověku, který často až dotěrně vnucuje lidem určité přesvědčení nebo náboženskou víru, a nebyla ani bývalá uživatelka drog, prostě viděla, jak až příliš mnoha jejím přátelům jejich bystré mozky už odumírají a začínají pracovat zpomaleně. Rozhovory, jejichž námětem kdysi byla kvantová singularita nebo hlubinní mořští tvorové, se nyní soustředily na zapalovače Zippo, na všelijaké možné vztahy „chlap s chlapem“, na to, jak kouřit marihuanu fajfkou, a na to, kdo z nich si už zakouřil marjánu nebo konopí z nejdelší vodní dýmky.

Joanini přátelé její tažení proti drogám tolerovali, dokonce ji v něm podporovali – na uživatele drog snadno zapůsobil ten, kdo dělal něco víc, než že jen tak seděl. Jeden z nich dokonce rozplizlým hlasem pronesl větu: „Jen si zkus pomyslet na… že se dáš na drogy… a já tě nakopu do zadku!“

Ale její názor nebyl po chuti úplně každému z jejího kroužku, a tak se najednou objevila přezdívka – bonzačka. Všichni ovšem věděli, že policii nikdy ani slovem neprozradila, kdo bere drogy. Pak se před několika dny stalo, že večer procházela jednou z portsmouthských postranních uliček. Tyto uličky jsou pěkné a jsou v nich hojně navštěvované obchody, ale postranní uličky kdekoliv, dokonce i ty pěkné, jako kdyby k sobě přitahovaly malér. Joana seděla na lavičce a zapisovala si podrobnosti podivného snu z předchozí noci. Její pozornost upoutala šeptem pronášená slova. Zvedla oči od stránky zápisníku přesně v okamžiku, kdy zahlédla, jak kdosi, kdo určitě pocházel odjinud, předává jednomu z místních drogových dealerů, kterému se zcela důvodně vyhýbala, velký předmět zabalený v celofánu. Dealer byl znám jako Bazuka Joe, zčásti díky zálibě ve žvýkací gumě, ale spíš díky velké vytetované postavě držící v ruce bazuku a chystající se ji odpálit. Obraz postavy se táhl od jeho bicepsu až na předloktí.

Zabalený předmět okamžitě poznala – byl to balík marihuany. V mžiku vyskočila z lavičky, tušila, že je na špatném místě ve špatnou dobu. Ale jak až příliš rychle spěchala pryč, zakopla a upadla na chodník. Rychle se zvedla, ohlédla se a její pohled se setkal s dealerovýma zapadlýma očima. Drbal si oholenou hlavu a jen tak na ni zíral, zřejmě se nedokázal rozhodnout, co dělat. Člověk, který drogu prodával, pronesl několik slov, ale Joeovu pozornost tím odpoutal jen na okamžik. Když však Joe zvedl oči, Joana už byla pryč. Ale její obličej už zahlédl a poznal ji. Věděl, kdo Joana je… a jaké jsou její názory.

Kroky za ní zněly nyní hlasitěji, ti dva jako kdyby nyní přidali do kroku. Potom si uvědomila, proč začali spěchat. Právě míjela vjezd do jedněch z portsmouthských parkovacích garáží. Špatné bylo, že na schodišti nikdo nebyl. Pohlédla na druhou stranu ulice, pátrala po nějakém místě, kam by se mohla uchýlit, ale v tomto nedělním odpoledni byly všechny obchody zavřené. Neměla na vybranou, dala se tedy do běhu.

Udělala jen tři kroky, když tu ji kolem pasu sevřela dvojice paží jako svěrákem, vyzvedla ji do výše a hodila na schody. Ještě se stačila něčeho zachytit – jen pár centimetrů, a rozrazila by si o betonové schody hlavu. Otočila se proti útočníkovi a na okamžik ji napadlo, jestli by pro ni nebylo lepší, kdyby se bývala udeřila tak, až by ztratila vědomí. Nepamatovat si nic z toho, k čemu se nyní schyluje, by mohlo být doslova požehnáním.

Bazuka Joe a ten druhý, kterého nikdy předtím neviděla, se široce culili. Jejich zažloutlé zuby vypadaly spíš jako vlčí tesáky než jako lidské zuby. Jak se Joe sklonil, Joana viděla, že jeho zuby mají daleko k normálním zubům, měl je obroušené do ostrých špiček. Když otevřel ústa a promluvil, připadala si, jako kdyby se dívala do žraločích čelistí.

Joe si povšiml, že ji jeho zuby zaujaly. „Když budeš hodná, tak tě nekousnu.“

Joana mlčela. Kdyby promluvila, jen by tím toho člověka vydráždila.

Joe se otočil k tomu druhému. Špinavé šaty toho člověka a dusivý smrad, který kolem sebe šířil, vypovídaly o tom, že je to nějaký ve spěchu najatý bezdomovec, spíš než skutečný soukmenovec. „Dávej pozor na ty dveře nahoře! Ať sem jima nikdo nevleze,“ vyzval ho.

Muž nervózně přikývl a vystoupil po schodech nahoru. Joe se otočil zpátky k Joaně a podrbal se na vyholené hlavě. „Víš, proč tu jsme, že jo?“

Joana přikývla.

„Tak mi to pověz.“

„Tuhle večer jsem tě viděla něco přebírat.“

Joe cosi hlasitě zabručel. „Kdepak – chyba! Každej přece ví, že nejseš bonzačka. Ale jaks tenkrát utíkala, něco ti upadlo.“

Sáhl do kapsy a vytáhl list papíru. Ještě než jej obrátil, Joana věděla, co to je. Snímek pořízený před měsícem, kdy s otcem šnorchlovali… jediné, co společně provozovali po celý rok. Joana a otec pózovali před fotoaparátem, postaveným na kapitánově židli. Vznikl tak snímek, jemuž by žádný z jejích přátel pankáčů v životě neuvěřil. Pod tmavými pytlovitými šaty bylo do bronzova opálené, krásně rostlé tělo, které mohlo patřit kterékoli z hollywoodských filmových hvězdiček. To tělo i usmívající se obličej byly v příkrém protikladu ke střapatým, purpurově zbarveným vlasům, ale v žádném případě se nedalo popřít, že pod vším tím zevnějškem se skrývá krásná dívka.

„Opravdickej nevybroušenej diamant,“ prohlásil Joe. Od úst mu odlétla slina. Tomu člověku se dělaly u huby doslova bubliny.

Když si rozepínal opasek, uvědomila si, co se teď stane. Horečně uvažovala, co by se dalo dělat, snažila se přijít na nějaký způsob, jak utéct. Joe si opasek sundal, zavěsil jej přes kliku dveří a nedalekou trubku a pevně jej utáhl. Joaninou jedinou šancí bylo vyrazit nahoru po schodech a toho druhého přistihnout nepřipraveného. Začala se zvedat, užuž se chystala utíkat, jenomže Joe její pohyb vycítil a vrhl se za ní.

Joana okamžik vzdorovala, ale Joe ji stáhl zpátky, až tvrdě dopadla na schody. Jeho silná pravá ruka s kresbou rakety odpalované bazukou na bicepsu jí sevřela hrdlo. „Pípni, a zmáčknu tě! Zkus se prát, a zaškrtím tě!“ Poslední slova ještě zdůraznil švihem levé ruky. V ní se ukázal vystřelovací nůž.

Joana znehybněla. Prát se s ním nemohla, mohla však vzdorovat. Bude vzdorovat, vší silou, kterou dokázala ve svém těle shromáždit, nedovolí, aby se jí zmocnil nějak snadno. Mohla jedině doufat, že se Joe unaví a vzdá to, ale svaly na odhalených pažích, jako vytesané sochařem, jí pověděly, že takový odpor bude marný.

Joe jí vjel nožem pod tričko a pokračoval dál nahoru po jejím těle, jeho ruka jí drásavě přejížděla po kůži. Chystal se rozříznout její oděv.

Než s tím mohl začít, shora se ozvalo hlasité žuchnutí. Joe se zarazil. „Zacku?! Co se děje?“

Když se nedočkal odpovědi, nůž vytáhl, ale dál pevně svíral Joaně krk. „Zacku, co to tam ksakru provádíš, člověče?“

Po schodech se blížily šoupavé kroky. Sestupoval po nich jakýsi člověk, potahoval nosem a hvízdavě dýchal. Když se přiblížil, Joana uviděla seschlou, vychrtlou postavu ve zmuchlaných šatech a s tak rozježeným plnovousem, jaký ještě v životě nespatřila. Při pohledu na všechnu tu zoufalou ošuntělost však jen stěží dokázala skrýt pousmání.

„Co ste ksakru zač?“ zahulákal Joe. „Zacku! Máš pět vteřin na to, abys –“

„Zack si dal pauzu… jsem tu místo něj.“

Joe pěnil vztekem. Někdy později Zackovi určitě něco udělá, ale v téhle chvíli toho měl na vybranou jen hodně málo. „Jak to, že Zacka znáte?“

„Kdysi jsme spolu rybařili.“ Ta slova zněla zkresleně a zadýchaně.

Zdálo se, že Joea odpověď uspokojila. Zack tedy zjevně byl kdysi rybářem. Joe potřásl hlavou a čepel nože namířil na otrhaného ožralu. „Jestli se sem přes tebe někdo dostane, je po tobě. Došlo?“

Muž přikývl. Vtom zakopl, nečekaně sjel po několika schodech dolů, až se jeho nohy ocitly vedle Joaniny hlavy a jeho obličej jen pár desítek centimetrů od čepele Joeova nože. „Hergot… bylo to jen taktak.“

Joe se chystal něco zařvat, když tu se opilcova ruka mihla jako šmouha, sevřela Joeovo zápěstí a rychlým pohybem je zkroutila. Ozvalo se prasknutí, po něm následovalo zuřivé zaječení. Joe k němu ještě přidal: „Ty zkurve –“

Než ze sebe stačil vychrlit záplavu sprostých nadávek, vzduch proťala ruka a hrana dlaně zasáhla jeho ohryzek. Z útočníka, předtím neurvalého surovce, se v mžiku stal ubohý človíček, svíjející se málem bez dechu bezmocně na zemi. Opilec se nyní napřímil, sešel po schodech až dolů a vytáhl mobil. Rychle namačkal číslo, krátce promluvil s operátorem linky 911, načež se otočil k dívce. Zcela jasně se mu ulevilo když viděl, že nebezpečí, jež jí hrozilo, je pryč.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Atticus.

Joana toužila vrhnout se otci do náruče, nechat se sevřít v jeho objetí, ale navzdory tomu, že ta touha byla vzájemná, drsná slupka, kterou si za poslední dva roky kolem sebe vytvořila, jí to nedovolila. Nedá najevo slabost, a už vůbec ne před otcem. „Jo, je to dobré,“ odtušila. Zvedla se ze země a upravovala si tričko.

Otec také očividně toužil po tom, vzít dceru do náruče. Připadal si však jako zkamenělý, zmohl se jen na to, že jí poklepal na rameno. „Ještě štěstí, že jsem se tu objevil.“

„Přišel jsi pozdě.“

„Promiň.“

„Tys volal policajty?“

„Ano.“

Joana si povzdechla. Teď už se na ni všichni budou dívat jako na opravdovou bonzačku.

„Už ti dá pokoj.“

Úleva, kterou Joana pocítila, když se tu otec objevil, se nyní vytrácela kvůli všem těm přehradám, které mezi sebe za všechny ty roky nastavěli. „Dokážu se o sebe postarat.“

„O tom nepochybuju,“ utrousil Atticus. Do hlasu se mu vloudil kousavý tón, začínal ztrácet se svou nevděčnou dcerou trpělivost. Rychle odvázal z kliky Joeův opasek a s důrazem, který si ani ta popudlivá sedmnáctka nedovolila ignorovat, pronesl: „Počkej venku!“

Joana zamířila ke dveřím, než však vyšla, ještě se zastavila. „Snad se nechystáš…“

„V jiném životě bych se chystal. Dneska ale ne.“

Joana vyšla ven, dveře se za ní s klapnutím zavřely. Za několik okamžiků uslyšela Joeovy sípavé výkřiky. Neměla tušení, co tam otec provádí, dokonce si ani nedokázala představit, čeho je vůbec schopen – třebaže jisté podezření měla. Docela určitě je to ale něco, nač Joe nezapomene. No fajn, pomyslela si, ten hajzl si to zaslouží, ať je to, co chce. Potom jí však jakýmsi záhadným způsobem přišlo líto, že v otci probudila démony, které on v sobě už před dávnou dobou pohřbil. Založila si ruce na prsou, opřela se o poštovní schránku a čekala, až výkřiky ustanou.

5

PORTLAND, MAINE – DESET MIL OD BŘEHU

Voda dole divoce zavířila a vzkypěla, když listy rotoru vrtulníku HH-60 Jayhawk, patřícího americké Pobřežní stráži, prosekávaly oceánský vzduch. Pod vrtulníkem visel na laně lodník Ryan Reilly. Záchranná akce probíhala náramně dobře, až na jedno – „člověk ve vodě“ byl v bezvědomí. Dva dny o hladu, k tomu navíc ještě vystavení živlům – to vše si vybralo svou daň. Před hodinou, když z Herculesu C-130 zpozorovali jasně oranžovou vestu, kterou na sobě ta žena měla, a když na padáku dopravili dolů záchranný prostředek, se ještě hýbala.

Očividně se jí přece jen ještě podařilo naplnit záchranný vor vzduchem, avšak na to, aby se do něj vysoukala celá, se jí už nedostávalo sil. Její obličej, zčásti zakrytý mokrými blond vlasy, které se na něj lepily, a pravá polovina těla spočívaly uvnitř ve voru, levá paže a levá noha však zůstaly ve vodě. Když dorazil Jayhawk se záchranným týmem, neviděli ani sebemenší náznak pohybu. To všechny muže a ženu ve vrtulníku popohánělo, museli jednat o to rychleji. Vrtulník se vznášel nad trosečnicí, a zachránci jako kdyby cítili, jak z ní uniká život.

O té ženě se toho vědělo jen málo. Tísňové volání vyslal ve francouzštině jakýsi muž hlasem, jenž zněl naprosto zoufale. Měl natolik rozum, že souřadnice uvedl v angličtině, takže Pobřežní stráž nemusela ztrácet cenný čas překládáním. Pátrací akce trvala dva dny, nakonec však ženu, pravděpodobně manželku muže, který volal, nalezli. Celou oblast dosud systematicky propátrávaly dvě C-130, pokoušely se toho muže nalézt, ale naděje, že ho najdou, byla stále menší.

Kapitánka Andrea Vincentová se dívala dolů z Jayhawku, obsluhovala kolébkové spínače navijáku lana, na němž se Reilly spouštěl k „člověku ve vodě“. U Pobřežní stráže sloužila šest let a měla za sebou již stovky záchranných akcí. Třebaže lidé často pochybovali o tom, že tahle žena s černými vlnitými vlasy a drobnou postavou dokáže dostat z vody těla lidí spíš připomínající neživé předměty nesené vodou, na tom laně zpravidla visela právě ona, Reilly si však potřeboval takovouto akci vyzkoušet. I on si vedl dobře.

Plán akce byl prostý. Reillyho raději spustí pomalu do vody, než aby musel seskočit na vor. Kdyby se ta žena probrala a polekala se, mohla by ve zmatku sklouznout zpátky do vody a ta by jí mohla vniknout do úst. Reilly sice dovedl provádět kardiopulmonální resuscitaci ve vodě, ale nebyl žádný důvod, proč něco takového riskovat. Vincentová pohlédla dolů. Reilly už byl ve vodě. Ve sluchátkách se ozval jeho hlas. „Jsem na místě. Mířím k ní.“

„Rozumím,“ odpověděla Vincentová. „Jděte pro ni.“

Sledovala Reillyho, jak stylem „ouško“ plave k ženě. Potom už mu stačilo jen ji pomalu stáhnout do vody, kolem paží jí navléknout druhý záchranný postroj, připojit jej ke svému, a oba je pak vytáhnou nahoru.

Vincentová si všimla, že druhý pilot jí dává rukou jakési znamení. Ukázal na svá sluchátka zabudovaná v přilbě a zvedl dva prsty. Dával jí tak na srozuměnou, že si má přepnout na kanál číslo dva. Ona, Reilly a první pilot byli pro potřeby záchranné akce naladění na kanál číslo jedna, druhý pilot pak zůstal na kanálu číslo dva, aby mohl komunikovat s C-130, pátrajícími nad oblastí. Měnit kanály během záchranné akce Andrea nepovažovala ani v nejmenším za vhodné, neboť kdyby ji Reilly mezitím potřeboval, vůbec by se to k ní nedostalo. Toho si však je pilot jistě vědom, takže se pravděpodobně jedná o něco naléhavého.

„Reilly, mám prý na chvilku přepnout na kanál dva. Jde tam u vás dole všechno dobře?“

„Rozumím, kapitánko. Bude venku na to šup. Do pětačtyřiceti jsem hotov.“

Pětačtyřicet vteřin. Tomu, kdo je na kanálu dva, Andrea taky víc času nevěnuje. Přepnula a ve sluchátkách se ozvaly hlasy křičící jeden přes druhý a přitom připomínající jakýsi sbor. To ji znepokojilo; hlasy posádek obou C-130, jindy naprosto vyrovnané, nyní zněly rozrušeně. Nedokázala rozeznat ani slovo, musela ty lidi okřiknout. „Zmlkněte tam všichni, krucinál, a jeden z vás mi pak poví, co se děje!“

Její hlas, třebaže ženský, se nedal jen tak ignorovat, vynutil si stejný respekt, jako kdyby to byl hlas instruktora pro výcvik u námořní pěchoty. Hlasy ztichly a potom se ozval Charley McCabe. Vincentová se s ním znala už pět let, byli přátelé, ale při záchranné akci tu šlo výhradně o služební vztah. Sotva však McCabe promluvil, poznala, že je něco špatně.

„Andreo, tady Chuck. Poslouchej…“ říkal roztřeseným hlasem, „něco jsme tu… no, něco jsme zachytili, a míří to k vám.“

„Jak daleko je to od vás?“

„Asi tak jednu míli.“

„Ponorka?“ Vincentová věděla, že ponorka může vyrazit na hladinu náhle, zvlášť když vznikne nějaká nebezpečná situace, ale něco takového zatím nepřicházelo v úvahu.

„To nás napadlo ze všeho nejdřív. Určitě je to dost velké… ale pohybuje se to jako… hele, radši odtamtud zmizte!“

„V jaké je to hloubce?“

„Ale tak mě přece poslechni a vymázněte odtamtud!“ McCabe mluví jako přítel, toho si byla vědoma, ale přerušit záchrannou operaci bylo naprosto neprofesionální. Tohle místo neopustí, dokud ta žena nebude v bezpečí. McCabeových pětačtyřicet vteřin bylo pryč, Andrea přepnula na kanál jedna.

„Reilly, kolik asi času potřebujete do vyzdvižení?“

„Deset vteřin.“

„Připravte se na rychlé –“

Slova uvázla Vincentové v hrdle. Spatřila cosi – pohybovalo se to pod vodou, asi čtvrt míle daleko a blížilo se to – jakýsi stín. A pohybovalo se to rychle. Nasadila si brýle opatřené vrstvou chránící před UV paprsky, aby ji nic neoslňovalo, takže ten předmět bylo nyní vidět pod modrou vodou zřetelně. Byl temný, jeho tvar se všelijak vlnil a prohýbal nahoru a dolů. Ještě pár vteřin, a mají ho v zádech.

V hlasech jejích kolegů zazněla panika jen několik málo okamžiků před tím, než se děs zmocnil i jí. „Reilly, držte tu ženu! Nouzová evakuace ve dvou!“

Poskytla Reillymu dvě vteřiny na to, aby udělal, co bylo nutně třeba, potom zapnula naviják a pustila jej vysokou rychlostí. Pilot slyšel její rozkaz také a bez čekání na další instrukce začal s vrtulníkem stoupat kolmo vzhůru. Vincentová vyhlédla bočními dvířky ven právě ve chvíli, kdy se Reilly vynořoval z vody. Ženu tiskl pevně k sobě. Ten černý přízrak proplul přímo pod ním a nechával za sebou ve vodě mohutné hladké, nerozčeřené stopy – takové, jaké jsou charakteristické pro velké velryby stoupající ke hladině nebo nořící se do hloubky.

Reilly byl nahoře v několika málo následujících vteřinách. Ženu předal Vincentové. „Co se tady dělo, hergot?“

Vincentová v rychlosti zkontrolovala ženiny životní funkce, usadila ji do sedadla a zapnula jí bezpečnostní pás. Pak se věnovala Reillymu. Uvědomila si, že je určitě bledá jako smrt – Reillyho oči plné obav vypověděly celé romány dřív, než vůbec stačil něco říct. „Kapitánko, jste v pořádku?“

Přikývla. „Watsone – viděl jste tu věc?“

„Jo,“ odpověděl pilot. „Tamhle.“

Watson byl opravdový machr, z klidu ho nemohlo vyvést ani to, že se takhle těsně minul s mohutným mořským tvorem. Jayhawk se v ostrém úhlu stočil a rozehnal se k jihu. „Má mě skoro v zádech,“ dodal pilot.

Kvílivý zvuk, vydávaný listy rotoru, Vincentové napověděl, že vrtulník letí opravdu rychle, možná sto třicet kilometrů v hodině, což odpovídalo sedmdesáti uzlům ve vodě. Takhle rychle se ale přece nepohybuje nic, co je přirozeného původu! Kapitánka seděla u okénka a upírala zrak dolů na vodu. Ukázalo se to po několika vteřinách, stále se to neslo jako střela, těsně pod hladinou. Reilly byl vedle ní. „Panebože… díky – ještě že jste mě dostali nahoru!“

Pohlédla na něj. Obličej mu zbledl, byl bílý stejně, jako asi byl i její.

Když se vedle Reillyho objevila jakási tvář, oba zděšeně vyjekli a uskočili dozadu.

Francouzka hleděla dolů na oceán, oči doširoka rozevřené. Očividně byla v šoku, ale přinejmenším část její mysli chápala, co tam dole vlastně vidí. „Mon Dieu! Qu’est que c’est? A-t-il mangé mon mari?“

Žena, kterou Vincentová a Reilly zachránili, nyní nebyla upoutaná bezpečnostním pásem, ale oba to nechali být. Znovu se zadívali okénkem ven. To černé těleso se náhle stočilo dolů, ponořilo se do hloubky a zanechalo po sobě mohutnou, dvanáct metrů širokou stopu. Vincentová pohlédla na Francouzku. „Vůbec netuším, co jste říkala… ale vyjádřila jste to dobře.“

Podívala se na zachráněnou pozorněji. Žena držela v ruce digitální fotoaparát – vodotěsný, zavěšený na šňůrce na krku. Andrea si nevšimla, že by ta žena udělala nějaké snímky, ale vlastně na něco takového ani nedávala pozor.

Ukázala na aparát. „Můžu?“

Žena porozuměla. „Oui, oui, naturellement.“

Vincentová zapnula displej, snímky jeden po druhém přehrávala a prohlížela. Bylo tu několik momentek Francouzky a jejího manžela, jak si užívají plavbu na svém katamaránu. To, co se tam odehrálo, je záhada, která se vysvětlí později. Prohlížela snímky dál, až narazila na rozmazaný letecký snímek oceánu. Prošla ještě tři další, všechny rozmazané. Zatraceně. Další záběr však byl až ohromujícím způsobem jasný a Vincentová cítila, jak jí krev znovu tuhne v žilách. Tady to je. Černý útvar, hned pod hladinou, vypadá jako… jako něco, co ještě nikdy neviděla. Nebýt tohohle snímku, pravděpodobně by se vůbec ani nepokoušela tuhle událost někde hlásit. Bylo to tak neuvěřitelné… Na dalším snímku pak byla ta kolosální, neuvěřitelná stopa. Ale důkaz, který tu drží v ruce… tomu lidé uvěří.

6

PORTSMOUTH, NEW HAMPSHIRE

Člověk, který napadl jeho dceru, při každém řezu čepelí nože, kterým Atticus mával, vřískal, jako když ho opravdu „na nože bere“. Když Atticus skončil, ten člověk i jeho kumpán leželi zhroucení na schodech a brečeli strachem o svůj život.

Fajn, pomyslel si Atticus. Kdyby spravedlnost selhala a ti dva beztrestně vyvázli, lekci, kterou jim právě uštědřil, hned tak nezapomenou. Nemluvě o pohaně, pokoření, kterého se jim dostalo a kterému budou muset čelit.

Zvuk sirén zesílil. Atticus zasunul čepel nože a otevřel vjezd do garáží. Mířili k němu čtyři policisté. Joana stála opodál, celá jako zkamenělá, pravděpodobně spíš kvůli tomu, jak slyšela ty dva ječet, než proto, že má ten hrozivý zážitek za sebou bez úhony. Mrkl na ni a usmál se, potom pozdravil policisty, nůž jim podal a stručně vysvětlil, co se stalo. Policisté pohlédli na Joanu, na její vyděšený obličej, a nakoukli dovnitř na ty dva na schodišti. Museli se hodně držet, aby se nepochechtávali.

„To vy?“ zeptal se jeden z nich.

Atticus přikývl, z náprsní tašky vyndal navštívenku a na zadní stranu napsal údaje potřebné k tomu, aby ho policie mohla kontaktovat.

Policista jen stěží skrýval úsměv. „Víte… nejspíš to nebyl moc dobrý nápad.“

Atticus znovu přikývl a navštívenku mu podal. „Koledovali si o to.“

Teď bylo na policistovi, aby přikývl. „Nojo, a my je teď budeme muset obvinit z exhibicionismu.“ Ušklíbl se, potom jeho obličej zvážněl. „Budeme potřebovat vaše vysvětlení celé věci. U nás na stanici.“

„Samozřejmě,“ odtušil Atticus a pak ukázal palcem na Joanu. „Můžu se předtím postarat o ni?“

„Udělejte, co potřebujete. Dostavte se k nám dneska nebo zítra,“ odpověděl policista.

Atticus přistoupil k Joaně. Na její tváři dosud seděla maska strachu.

„Cos jim udělal?“ zeptala se.

„Uplatnil jsem poetickou spravedlnost,“ odpověděl Atticus. „Koukni.“

Policisté vycházeli z parkovací garáže, před sebou postrkovali ty dva. Oba měli ruce spoutané za zády, ale to, co každého muselo na jejich zjevu ohromit, byl oděv, rozřezaný na proužky. Skupina teenagerů vybuchla smíchem, jiní si je fotografovali mobilními telefony. Pár starších žen si zakrývalo dlaněmi ústa a znechuceně kroutilo hlavami, nicméně tu podívanou si nenechaly ujít. Atticus těm dvěma ponechal přední část těla zakrytou, ale zadní měli celou odhalenou, z ostatních součástí oděvu nadělal třásně. Stejně tak to dopadlo s každým kousíčkem osobní důstojnosti, kterou snad měli.

„Do Portsmouthu už asi nikdy nepáchnou,“ poznamenal Atticus. „A i kdyby, posměchu neujdou.“ Zadíval se na Joanu. Její obličej se nyní rozzářil úsměvem – v poslední době to byla vzácnost. Attikuse však znepokojovalo, že k tomu, aby se úsměv vůbec objevil, bylo zapotřebí přikročit k takovému násilí. Kým se to vlastně jeho dcera stala? Budou si ještě někdy zase blízcí?

Po zprávě, kterou jí zanedlouho sdělí, asi sotva.

ATTICUS A JOANA seděli ve fordce. Zavládlo mezi nimi rozpačité a tísnivé ticho. Joana měla paže zkřížené na prsou, na místě, kde před pouhou hodinou měl ten člověk nůž. Na jejím krku Atticus spatřil slabou modřinu.

„Opravdu ti nic není?“

„Ne, je mi fajn.“

„Na krku se ti začínají dělat modřiny. Moc tě stisknul?“

Joana sklopila protisluneční clonu a pohlédla do zrcátka. Prozkoumala svůj krk a potom unaveně klesla zpátky na sedadlo. Do očí se jí vhrnuly slzy, třebaže se je všemožně snažila skrýt. Vzlykla, jednou, potom znovu a znovu. Atticus dost zhurta zaparkoval auto a potom – čert vzal jejich vztahy, nyní toužil vzít své dítě do náruče.

Myslel, že jí bude muset rozepnout bezpečnostní pás a přitáhnout ji k sobě přes boční opěrku, ale hned jak zastavil, Joana přelezla sedadlo a usadila se mu na klíně. Ovinul kolem ní paže a pevně ji stiskl. „Mám tě rád, holčičko. Mám tě rád.“

Joana vzlykala stále hlasitěji. Atticus vycítil, že nepláče jen kvůli tomu, co se právě stalo. Dávala průchod dvěma rokům žalu, který v ní celou tu dobu přetrvával. Když jí pověděl o Marii, o její smrti, neuronila ani slzu. Za měsíc měla vlasy obarvené na červeno, a mezi oběma vyrostla zeď. Ta, jak se teď zdálo, se zhroutila. Atticus alespoň doufal, že ano.

Uběhlo deset minut, aniž někdo z nich pronesl jediné slovo. Joana přestávala plakat, otřela si obličej a přesunula se zpátky na vedlejší sedadlo. Atticus se bál, že ta zeď vyrůstá znovu, potom však Joana promluvila.

„Já tě mám taky ráda, tatínku.“

Attikusovi zatrnulo u srdce. Nedokázal hned odpovědět, ze strachu, aby mu neselhal hlas. „Tak… tatínku…?“

Joana se na něj usmála. Na takový úsměv čekal dva roky. „Díky, žes mě zachránil.“

Atticus pokrčil nonšalantně rameny. „Byl jsem zrovna poblíž.“

Pleskla ho po rameni. „Já to myslím vážně.“

V zaparkované fordce znovu zavládlo ticho. Atticus moc a moc toužil to ticho prolomit, chtěl pokračovat v tom hojivém rozhovoru – ale co může říct dceři, kterou málem znásilnili, se kterou celé dva roky sotva promluvil… jejíž oči vypadají přesně jako Mariiny a která má nos jako on. Pravdu, rozhodl se.

Právě se chystal promluvit, ale ticho prolomila sama Joana. „Já o Ann Arboru vím. A vím taky, že se stěhujeme.“

Atticus na ni jen zíral, jeho ústa, připravená promluvit, zůstala otevřená. Na další otázku, která byla nasnadě, odpověděla Joana sama.

„Já patřím k mladým, ke generaci Y, tati. Ty patříš do generace… starých. Vyrůstala jsem s počítačem, a ty nezamaskováváš stopy dobře. Slyšels někdy o vymazání něčího minulého života? O vyčištění nedávno prohlédnutého seznamu dokumentů? Myslela jsem, že vy od SEAL se chováte tak, abyste se drželi v pozadí.“

„Mezi M-šestnáctkou a Windows XP je velký rozdíl.“ Atticus zařadil rychlost a vyjel na silnici. Zapůsobilo na něj, že Joana odhalila záležitost se stěhováním, ale jinak se nemýlila – on opravdu stárne, je pomalejší a chátrá… ne fyzicky… ale jeho mysl bohužel asi otupuje. Občas mu již scházela činnost, kterou vykonával jako člen jednotky SEAL, kdy riskoval život, sloužil vlasti… střelbou z pušky. Maria tohle všechno změnila, poskytla mu cosi hlubšího, v co mohl věřit – v ni jako v manželku, a v dceru.

Byl „zpacifikován a domestikován“. Proti té změně se nevzpouzel, ani jediný okamžik na ni nežehral, ale scházelo mu napětí, které prožíval, když bylo nutné včas se skrytě dostat pod vodou k místu bojové akce, pocit sdělující mu, že je stále živý, když ho vyhledávají kulky, které však nenacházejí svůj cíl. Takovým životem žil deset let.

„Strýc Conner je celý vedle z toho, že se stěhujeme. On –“

„Tys o tom mluvila s mým bratrem, a se mnou ne?“

Joana zrudla pocitem viny. „No, ty jsi o tom očividně stejně nechtěl mluvit ani se mnou. Mohl ses mě zeptat na můj názor. Mohli jsme to plánovat společně.“

„My sotva děláme něco společně.“ Atticus začínal zvyšovat hlas. Nadechl se a promluvil tišeji. „Podívej, tohle dělám pro nás. Mám práci v zoologické zahradě v Detroitu, budu mít na starosti tuleně. Už nebudu celé měsíce někde pryč. Můžeme spolu trávit víc času – spravovat, co se mezi námi pokazilo. Tak co – mír?“

Joana několikrát přisvědčila rychlým, drobným souhlasným přikývnutím. „Jo, mír… Kdy se stěhujeme?“

„Tím chceš říct, že to nevíš?“

Joana se usmála. „Dokážu číst hard disky, vyměnitelné disky, ale ne tvoje myšlenky.“

„Za tři dny.“

„Páni!“

„Jo.“

„Ovšemže nic takového jako čekání až na poslední minutu, co?“

„Nevěděl jsem, jak ti to povědět.“

Přestávka v hovoru způsobila, že se v Attikusovi zvedla vlna obav. Snad teď nezlomil to nové pouto, které mezi sebou právě ukuli? Joanina další slova jeho strach zahnala.

„Bude se ti stýskat po moři.“

Atticus přikývl. Pocítil úlevu a udivilo ho, že mu tolik záleželo na tom, jak Joana bude na tu zprávu reagovat. „Jo, to bude.“

Joana vyhlížela ven čelním sklem a až teď věnovala pozornost okolí. Právě vjeli do přístavu v Rye.

„Jdeme se rozloučit,“ sdělil jí Atticus. „Koukni se dozadu.“

Atticus zaparkoval auto na nevyasfaltovaném parkovišti, přátelsky pozdravil správce Peteho a dal mu pětidolarovku. Joana se podívala dozadu. Byly tam dvě potápěčské soupravy. Neopreny, tlakové láhve, všechno. „Budeme se potápět?“

„Ano, a bude to nějaké potápění!“

Joaně plály oči vzrušením. Jejím snem bylo potápět se ve společnosti velryb. Prohlašovala, že takové potápění by mělo nejblíž k super bezprostřednímu blízkému setkání, jaké by člověk vůbec mohl zažít. To bylo před několika lety, před tím, než Maria zemřela, Atticus si však byl jistý, že dcera v sobě ten pocit stále ještě chová. Pohled na její tvář to potvrzoval.

„V té oblasti se ukázala spousta keporkaků. Teď se stěhují na sever.“

Joana ho políbila na tvář. „Já tě miluju, táto!“

„Najednou jsme ti nejlepší přátelé,“ poznamenal Atticus uštěpačně. Rád dělal věci, ze kterých měla dcera radost. Doufal, že mu to vydrží i v Ann Arboru. Budou rodina, a on nebude tak často pryč. Oceán mu bude určitě chybět, ale už nyní cítil, jak se jeho život mění k lepšímu.

„Poslyš, já vím, že se umíš dobře potápět,“ řekl, „ale s velrybami ses ještě nikdy nepotápěla. Jsou to ušlechtilí, ale přece jen pořád ještě volně žijící tvorové. Občas dokážou být nevyzpytatelní. A oceán vůbec je nevyzpytatelný, nemůžeš předpovídat, co se stane. Budeme používat celoobličejové masky se zabudovanými sluchátky, takže spolu budeme moci mluvit a vidět jeden druhému do obličeje. Hlavně dělej přesně, co ti řeknu, jo?“

„Tvoje slovo je mi rozkazem.“

„Fajn.“ Atticus se usmál. Byl stejně nadšený jako dcera. S velrybami už plaval mnohokrát, ale příjemné vzrušení a napětí, které k tomu patřilo, zůstávalo stále stejné. Joana má pravdu. Byl to super bezprostřední zážitek. „Tak, a teď jdeme hledat nějaké velryby.“

7

POBŘEŽNÍ TERASA JEFFREY’S LEDGE, MAINSKÝ ZÁLIV

Atticus vypnul oba dieselové motory jachty. Naslouchal, jak voda pleskavě olizuje laminátový trup, vnímal jemné pohupování, jak se oceán pod lodí zvedal a zase klesal. Zhluboka se nadechl slaného mořského vzduchu. Je doma… ještě jeden den. To, že opouští moře, ho trápilo, důležitější ovšem bylo, že tím odchodem posiluje a upevňuje svůj vztah k dceři. V dobách, kdy celé měsíce bez přerušení trávil mimo domov, něco takového nebylo možné.

Loď, zapůjčená přítelem, který mu dlužil laskavost, byla elegantně štíhlá a luxusní. Joana nemohla dlouho uvěřit, že tuhle loď, dlouhou jedenadvacet metrů a širokou pět a půl metru, mají celou jen pro sebe. Bugaboo byla postavená pro sportovní rybaření provozované ve velkém měřítku, sloužila rovněž pro vyjížďky a v jejich případě jako základna, z níž budou podnikat své výpravy. Bělostný trup, bílá tečka na modrém oceánu, se v odpoledním slunci zářivě leskl.

Atticus se v duchu vrátil k úvahám o oceánu. Cestou k Jeffrey’s Ledge viděli několik dechových sloupců – oblaky par, gejzíry mlhy – vydechovaných velrybami. Pokušení dostihnout je a skočit za nimi do vody bylo silné, Atticus však věděl, že v hluboké vodě se velryby budou pohybovat rychle a že by bylo nemožné udržet s nimi tempo. U Jeffrey’s Ledge, pobřežní terasy vzniklé z glaciální usazeniny, jež vytvářela vzestupné proudy, voda oplývala planktonem, sledi, treskami a mořskými obry – velrybami, které se jimi živí. A zvlášť hojně se tam vyskytují keporkakové.

Atticus se zvedl z pohodlné měkké sedačky na klimatizovaném kapitánském můstku a zamířil na zadní palubu. Když otevřel dveře, uvítal ho vzduch teplý třicet stupňů Celsia. Uviděl Joanu, v plné výstroji a dychtivou vlézt do vody. Vhodila obloukem do vody potápěčskou bóji a s rozzářeným obličejem se k němu otočila. „Tati, no tak, nač čekáš? Jdeme!“

Bez otálení se vsoukal do neoprenu, připevnil si k tělu zátěžový opasek, oblékl si vyvažovací vestu a upevnil tlakové láhve. Než si nasadil celoobličejovou masku, ještě důkladně zkontroloval Joaninu výstroj a potom svou. O příslušnících jednotek SEAL bylo známo, že vstupují do těch nejnebezpečnějších prostředí na planetě, že však jsou vždycky především důkladně připraveni. Proto se jen tak málo z nich vrátilo domů ve vaku. Když měl Atticus dojem, že jsou připravení na všecko, ukázal Joaně vztyčený palec. Její tvář stále zářila štěstím.

„Ještě tohle, a jsme hotovi,“ řekl. Otevřel přihrádku a vyndal dva fotografické přístroje ve vodotěsných pouzdrech. „Napadlo mě, že tohleto by bylo něco pro Kodak. Ty dostaneš fotoaparát. Blesk stačí do vzdálenosti patnácti metrů. Svítí jak čert, tak nedělej žádné snímky sama sebe. Já beru videokameru. Všechno zaznamenám na pásku…“ usmál se. „Třeba to někdy budeš moct ukazovat svým dětem.“

Joana na to neměla odpověď, jen si fotoaparát vzala a stále se široce usmívala.

Po dvou minutách skočili do vody. Atticus byl sice mistr v přístrojovém potápění, ale ani Joana nebyla žádným nováčkem. Počkali, až se jim vyrovná tlak v uších, potom v klidu sestoupili do patnácti metrů. Ze všech stran je obklopovala nekonečná, temně modrá voda. Jako kdyby se vznášeli kdesi mimo všechno ostatní, v beztížném prostoru, ani horkém, ani studeném, kde nástrahy světa jak dobrého, tak zlého, vypadají bezvýznamně. Kdepak, žádný prostor mimo svět, žádné předpeklí, pomyslel si Atticus. Nebe.

Potom vody promluvily. Melodií jakoby vykazovanou duchy. Vodou se nesl táhlý, smutný tón, minul oba malé potápěče a pokračoval dál tisíce mil. V odpověď se ozval další. „Kde jsou?“ Joanin hlas zněl v Attikusových uších jako pouhý šepot.

„Blíží se.“

„A odkud?“

Ve skutečnosti Atticus neměl vůbec tušení, kde jsou. Podle volání, zpěvavých zvuků, dokázal určit, že to jsou keporkakové, nejhravější a podle jeho názoru i nejhezčí ze všech velryb. Byli blízko. Víc však nevěděl.

Přerušil ticho. „Víš, že tenhle velrybí zpěv se řídí pravidly hudební skladby?“ V jeho hlase zazníval obdiv, ani nečekal, až mu Joana odpoví. „Tu píseň se učí od svých rodičů… od své rodiny, a předávají si ji dál z generace na generaci, pracují na ní… vylepšují ji.“ Na okamžik se odmlčel a naslouchal. „Doufám, že… to samé chci udělat pro tebe, Jo. Chci ti být dobrým tátou, naučit tě věcem, které možná budou stát za to, abys je předala zase svým dětem. Proto –“

Vodou všude kolem nich zabouřila hlasitá píseň, tak hlasitá, že Atticus by toho tvora už měl určitě také vidět. Točil se v kruhu, rozhlížel se na všechny strany. Voda pod ním se začala rozjasňovat. Pohlédl tam a uviděl oblouk břicha mohutného keporkaka.

„Páni!“ Joana ho uviděla také.

Potom se ukázaly i ostatní velryby, jedna po druhé, celá družina keporkaků. Plavali líně, otáčeli se kolem své osy a radovali se z volnosti oceánu. Pohybovali se pomalu, zjevně zvědaví, co to je za malé lidské tvory, kteří s nimi drží krok. Přestali plavat dopředu a začali kroužit, potápět se, všelijak vířit vodu, vyplouvali k hladině a až na hladinu, aby se nadechli. K Joaně se přiblížilo zvědavé mládě. Natáhla ruku, aby si na ně sáhla.

Attikuse to znepokojilo. Kdyby matka vycítila nějaké nebezpečí, pro něj i pro Joanu by to nemuselo dobře skončit. Jeho obavy však byly zbytečné, matka své mládě jenom jemným šťouchnutím postrčila k hladině, připomněla mu tak, že se musí nadechnout. Joana také zadržela dech, a Atticus nyní ve sluchátkách slyšel, jak ztěžka dýchá.

„Dýchej pravidelně,“ řekl. „Snaž se zachovat klid.“

„Viděls to?“ zeptala se. Ve svém nadšení si znepokojeného tónu v otcově hlasu nevšímala. „Bylo přímo tady! Skoro jsem se ho dotkla!“

Kolem nich líně proplul ohromný samec. Tihle drobní tvorové ho zcela určitě nemohli připravit o klid, věděl, že představují jen nepatrnou hrozbu. Když Atticus s Joanou k patnáctimetrové velrybě připlavali, jen se na ně podívala a plavala dál. Dobré znamení. Atticus připlaval blíž, takže se ocitl přímo nad jejím hřbetem. Natáhl ruku a třel hladkou kůži, hned za hřbetní ploutví. Joana ho následovala. Velryba vydala jemný basový zvuk, ta pozornost jí zjevně působila potěšení.

„Tati?“

„No, copak?“

„Děkuju.“

Než Atticus stačil odpovědět, klidem, panujícím ve vodním světě, otřásl pronikavý, hlasitý jekot. Nepocházel však od téhle skupiny velryb. Atticus s jistotou rozpoznal, že přichází od jiného hejna, nedaleko odtud. Reagoval okamžitě – zamířil ke hladině, dál od samce. „Joano! Pryč od té velryby!“ Věděl, co bude následovat.

Do vody bušily velrybí ocasní ploutve, moře divoce vřelo. Atticus cítil, jak ho ze všech stran ovíjejí vodní proudy a roztáčejí ho jako dětského vlčka. Velryby vyrazily všechny současně pryč. Ten jekot znamenal varování. Cosi je vyděsilo.

Když se k nim oběma doneslo další varovné volání, Atticus pochopil, že začíná být zle. Velryby se stahovaly k místu, kde se oba právě nacházeli. Ty obry cosi hnalo před sebou. Atticus naprázdno polkl – on i Joana jsou přímo v cestě rozjetého nákladního vlaku bez strojvůdce.

8

JEFFREY’S LEDGE – ATLANTSKÝ OCEÁN

Atticus se snažil zjistit směr, odkud se keporkakové ženou, a bojoval s pokušením co nejrychleji i s Joanou vystoupit na hladinu. Byli však příliš hluboko, a kdyby vyrazili k hladině moc rychle, riskovali by, že dostanou dekompresní nemoc. Dá se jí předejít zcela snadno, řešením v takovéto situaci je prostě vynořovat se pomalu, rychlostí pěti metrů za minutu, a v hloubce čtyř a půl metru pod hladinou nějakou dobu vyčkat. Příčina vzniku dekompresní nemoci je rovněž prostá. Při potopení tělo přijímá velké množství dusíku, protože potápěč dýchá vzduch, který má vyšší tlak, než jaký má na hladině. Takovýto přebytek dusíku v těle není nebezpečný, dokud potápěč setrvává v hloubce. Když zamíří k hladině, tlak klesá a dusík se vylučuje z těla plícemi. Když však potápěč stoupá k hladině příliš rychle, dusík se nestačí vylučovat a ve všech tkáních se v krvi vytvářejí bublinky jako v právě otevřené láhvi sodovky. Běžnými příznaky jsou bolest hlavy, závrať a únava, ale v těžších případech se dostavuje bezvědomí a někdy nastává i smrt.

Dekompresní nemoc ohrožuje hlavně nezkušené potápěče nebo ty, kteří pod vodou zpanikaří. Nepodlehnout panice však bylo pro Attikuse naprosto přirozené. A v tomto okamžiku mu instinkt radil, aby zůstal na místě. Za prvé – výstup na hladinu by nemuseli stihnout včas. Za druhé – než by se na hladinu dostali, mohli by v důsledku dekompresní nemoci omdlít. Ne, musí čelit všemu, co je tu může potkat.

Potom je spatřil – deset velryb, řítících se vodou obrovskou rychlostí. Neměl tušení, že takovou rychlost vůbec dokážou vyvinout. A mířily přímo na něj a na Joanu.

„Tati…“

Hlas se jí třásl.

„Připrav se, otevřeš pomocný ventil. Vypustíš vzduch z láhve.“

„Hned teď?“

„Ne. Když to uděláme moc brzo, velryby poznají, že je to jen vzduch, a nezastaví se. Musí to pro ně být překvapivé.“

Velryby byly od nich padesát metrů a rychle se blížily. Vedl je ohromný samec.

Třicet…

Dvacet…

„Teď!“

Kolem nich vytryskly dva sloupce bublin a velryby za ním se jim ztratily z očí. Jedinou Attikusovou jistotou, že se jeho záměr vydařil, bylo, že jsou oba ještě naživu. Ta velryba v čele určitě uhnula prudce stranou, a ostatní ji následovaly. Atticus se za nimi otočil. Jeho domněnku potvrdily bílé záblesky, mizející v dálce – velrybí ocasy bušící do vody a divoce mávající nahoru a dolů.

„Tati!“ Joana mu škubla paží tak silně, že ho zabolelo rameno. Znovu se prudce otočil a v tom okamžiku zahlédl oblak stříbřitých záblesků, řítících se jako záplava směrem k nim. Atticus ve vteřině rozeznal, že ti malí tvorové jsou sledi. Tyhle splašené, čímsi vyděšené ryby však další výtrysk vzduchových bublin nezažene. Chovaly se jako zachvácené silnou panikou.

Už tu byly, hnaly se kolem a narážely i do nich. Připomínalo to údery pěstí. Něco tak absurdního Atticus nezažil od „pekelného týdne“ s mazáky během výcviku, posledního týdne těsně před zařazením do jednotky SEAL.

Ohnal se po každé z těch ryb, která se k němu blížila, vztekal se a současně se i děsil představy, že Joanu ty ryby otloukají stejně jako jej. Slyšel, jak křičí bolestí a hlasitě ho volá, viděl však jen vlnící se zrcadlově stříbrnou stěnu rybích těl.

„Joano!“ Vyhekl, když mu jeden sleď narazil do nechráněného břicha. „Musíš se schoulit do klubíčka! A napni svaly!“ Potom se podle své vlastní rady zařídil i on, přitáhl kolena k bradě a objal je pažemi. Videokameru pořád ještě svíral v ruce. Měkká místa na těle měl nyní chráněná, nikde žádné hrany, takže ryby se od něj spíš jen odrážely.

Od tohoto okamžiku až do chvíle, kdy ucítil poslední úder rybího těla, odpočítal plných patnáct vteřin. Pro jistotu ještě několik vteřin počkal, potom se napřímil, jako se narovná housenka, když pomine nebezpečí. Tělo ho bolelo; utržil sice pořádné modřiny, ale to přežije.

Viděl, že Joana, třicet metrů od něj, je pořád ještě schoulená do klubíčka. Hodná holka.

„Tak, děvče… už je po všem. Jsou pryč.“

Když povolila sevření paží kolem kolen a narovnala se, vydechl úlevou. To, co zde Joanu potkalo, ji kupodivu vyvedlo z míry jen málo. „Už jsi něco takového někdy viděl, tati?“

„Sledi se takhle ženou vždycky, akorát my jsme se jim tady ocitli v cestě.“

„To jo, ale copak se sledi jen tak běžně honí za velrybami?“

V tom okamžiku si Atticus uvědomil, že vlastně ještě nejsou ze všeho úplně venku. Velryby i sledě cosi vyděsilo. Doufal, že to byla třeba ponorka, nebo že je vyrušilo něco jiného, vyrobeného lidskou rukou – ale kdesi v nitru cítil, že to je jinak. Jeho mysl na něj křičela: Pryč odtud! Hned!

„Joano, jdeme nahoru. Pospěš si, ale ne zas nějak moc!“

„Jdeš taky?“

Z jejího hlasu rozpoznal, že se čehosi obává. Určitě ji napadlo totéž, co jej. Přijde ještě něco dalšího. „Hned za tebou.“

Díval se, jak Joana míří k hladině, v drobných kruzích, možná trochu moc rychle, ale přitom ne tak, aby se jí udělalo špatně. Byli od sebe ještě patnáct metrů, když se mu žaludek sevřel předzvěstí nevolnosti. Cítil, že nemít na sobě těsný neopren, zježily by se mu všechny chlupy na těle. Podobný pocit už jednou zažil, to když jeho pozornosti neunikla červená tečka na vlastní hlavě, když ji měl ostřelovač v zaměřovači. Ten pocit mu tenkrát zachránil život. Znovu mu uvěřil i nyní.

Ohlédl se za sebe, viděl však jen prázdné moře.

Obrátil se zpátky k Joaně. Temná předtucha se převtělila ve skutečnost. To těleso klouzalo vodou stejně snadno a hladce, jako kometa letí vesmírem. Jeho pohyb připomínal jízdu na jakési mamutí organické horské dráze, vlnilo se vodou nahoru a dolů. A Joana se v té chvíli vznášela ve vodě právě tam, kam směřovalo.

Následujících pět vteřin bylo jen rozplizlá šmouha, pohybující se mučivě pomalu. Stačil ještě vykřiknout začátek jejího jména. „Joa-!“

Rozevřela se tlama. Zableskly se zuby. A pak Joana zmizela, celá pohlcena tou ohromnou… jakoby tekutou, všeobjímající… věcí. Všechno se odehrálo jediným polknutím – zmizelo její tělo, tlaková láhev, fotoaparát. Po dceři nezůstala ani stopa.

Přízrak, který se jí zmocnil, se krouživým pohybem vnořil do tmy dole.

Oceán ztichl.

Joanu – jeho děťátko… jeho holčičku… mu vzala vzedmutá vlna násilí.

Atticus, nyní sám a opuštěný v hlubině, plakal žalem.

Potom jako smyslů zbavený vyrazil vzhůru k hladině, přímo jako šíp, a jak jen mohl nejrychleji.

9

JEFFREY’S LEDGE – ATLANTSKÝ OCEÁN

Atticus vyrazil z vody a vrhl se na záď Bugaboo, jako kdyby ho někdo vystřelil. Pohyboval se tak rychle, až se zdálo, že z oceánu, jeho dávné lásky, se stal nepřítel, který ho násilím zahnal. Maska, tlakové láhve a zátěžový opasek se válely na jedné hromadě na palubě.

Celý se chvěl jako v těžkých záchvatech křeče. Svět kolem něj jako by vířil v kruhu, v hlavě cítil palčivou, bodavou bolest. S námahou se pokoušel vstát, několikrát uklouzl, potom zamířil na můstek.

Ještě než došel ke dveřím, v záchvatu nevolnosti si pozvracel neopren. Vešel do čisťounké, ledově studené místnosti. Sliny plné žluči, kapající na naleštěnou podlahu a na hladká kožená sedadla, vůbec nevnímal. Zapnul CB vysílačku. Kajuta jako kdyby se s ním náhle roztočila. Takovou závrať, takový zmatek ještě nikdy nezažil.

Sevřelo se mu hrdlo. Potom přiložil vysílačku k ústům. „Panebože, pomozte mi někdo! Bože, prosím! Vzalo mi to moji holčičku! Odneslo ji to! Tak velké… nic takového jsem ještě neviděl… nikde o tom není ani zmínka… Bože, pomoz mi! Pomoc…“

Kajuta jako by se dala opět do pohybu, svírala se kolem něj, pohlcovala ho. Pomalu, uváženě formuloval slova. „Jeffrey’s Ledge.“ V následujícím okamžiku ležel v bezvědomí na podlaze kajuty. Znovu zvracel, ale vůbec si to neuvědomoval. A i kdyby ano, bylo by mu to jedno. Na ničem už nezáleželo. Na životě. Na smrti. Na celém světě.

Už v okamžiku, kdy ten tvor rozevřel svou mocnou tlamu a jeho dceru vsál do sebe, se z Attikuse stala jen prázdná skořápka, uvnitř nezůstalo nic, Atticus se změnil v prázdnotu, černou a dýchající smrtí, takovou, jaké jsou mořské hlubiny.

KDYŽ SE PROBUDIL, první, co vnímal, byl sterilizovaný vzduch, slabě vonící po jablkách. Shora zářilo modré světlo. Maria je mrtvá.

Ne.

Joana…

Rozhlédl se kolem. Je v nemocnici.

Pohled oknem mu pověděl, že je v oblastní portsmouthské nemocnici. Vzdálený tenký útržek, proužek modři, mu připomněl osud jeho dcery a potvrdil mu, že ohledně místa, kde je, se nemýlí. Nedokázal si vzpomenout, jak se sem dostal, ani kdo ho sem dopravil. Nedokázal si vzpomenout na nic z toho, co se událo od chvíle, kdy se vynořil na hladinu.

Zavřel oči, ten oceán nechtěl vidět, jenže skrz zavřená víčka viděl rozevřené čelisti vroubené zuby velkými jako silniční kužely, které malé Joaně stavěl, když hrála kopanou.

„Tak už ses probral.“

Atticus ze sebe s výkřikem shodil přikrývku a vyletěl z postele. Se zaťatými pěstmi se otočil směrem, odkud ten hlas zazněl. Ocitl se tváří v tvář ženě vysoké asi stopětašedesát centimetrů, s vlnitými černými vlasy a tmavýma, čokoládově hnědýma očima. Stála klidně a nehnutě, zcela beze strachu z jeho prudkých pohybů a ze zaťatých pěstí.

Třikrát se zhluboka nadechl a ženu si prohlížel. Měla na sobě do tuha nažehlenou uniformu. Není to ale zdravotní sestra. Stála vzpřímeně jako proutek, v dokonalém postoji, výraz její tváře, i když vlídný, byl pevný a vážný. Jakmile pohnula prsty na rukou, svaly na pažích se jí zavlnily.

Atticus i přes svou zlost jako by vycítil cosi dobře známého. Ty oči. Když se na ně znovu zadíval, paměť se mu rozjasnila, jako když se protrhne závoj mlhy, a přenesla ho do doby před tím, než se stal příslušníkem SEAL. Andrea Vincentová. Jeho rodina každé léto odjížděla do severní části New Hampshiru, kde na soukromém tábořišti měla svůj srub. Andreina rodina dělala totéž a během pěti takovýchto letních dovolených, v období mezi jejich dvanácti a sedmnácti lety, byli on a Andrea nerozlučná dvojice. V šestnácti se dostavila romantická zamilovanost, a brzy přišli na to, že vlastně bydlí nedaleko od sebe, jen půl hodiny jízdy autem. Když Atticus dostal řidičský průkaz, každý týden za Andreou jezdil. Třebaže je od sebe odloučila univerzita, jejich vztah zůstal pevný, a do jejich pozdně nočních rozhovorů se vloudily i řeči o sňatku. Přesněji řečeno – dělo se tak až do doby, kdy se Atticus rozhodl vstoupit do armády. Telefonáty, ať jich bylo sebevíc, ovšem nemohly napravit to, co způsobila vzdálenost společně s odloučením a s nároky, kladenými novou životní situací. Žádný dramatický rozchod se však nekonal, žádné „Asi bychom měli být jen přáteli“. Prostě ztratili navzájem kontakt a jeden pro druhého se stal minulostí.

Teď tu však Andrea stála před ním. Poněkud povyrostla. Zesílila. Nosí delší vlasy a má hranatější obličej. Je úchvatnější, než jak ji pamatuje. Jeho pozornost však upoutala její uniforma. Přece se stavěla proti jeho úmyslu vstoupit do válečného námořnictva! Prý by tam ztratil svou duši.

„Ty ses dala k vojsku?“ zeptal se konečně. Ze všech sil se snažil dělat dojem, že se už vzpamatoval a že má situaci pevně v rukou. Až moc pevně, uvědomil si tváří v tvář dávné přítelkyni. Měl by naopak pevně obejmout a sevřít spíš ji.

„K Pobřežní stráži,“ opravila ho. Tváří jí prokmitlo zklamání. Čekala vřelejší setkání po takové době? Nebo ví, co se přihodilo jeho dceři? „Už se určitě cítíš líp, ne?“

Atticus si zatím ještě nedal dohromady představu o tom, do jakého stavu se vlastně dostal. Věděl, že byl v bezvědomí – jak dlouho, o tom neměl tušení. Zatočila se mu hlava, musel si sednout na postel. Do pokoje vešla ošetřovatelka, ve tváři starostlivý výraz. „Pane Youngu, tak už jste se probral… můžu něco –“

„Nic mi není!“ odbyl ji snad až příliš příkře. Ošetřovatelka pohodila hlavou a odešla. Atticus se necítil zrovna moc dobře kvůli tomu, že na ni byl hrubý. Ale Andrea je u Pobřežní stráže, a třeba se mu od ní dostane odpovědí, které potřebuje.

Andrea se posadila na židli na opačné straně postele, před okno. Podívala se ven. „Pěkný výhled.“

Atticus se tam znovu podíval. Stromy byly svěže zelené, oblohou plulo pár kumulů, v dálce se mihotavě třpytil oceán. „Teď už ne.“

Otočila se k němu, ve tváři se jí na okamžik usadil smutný výraz, ne však kvůli Attikusově hrubosti. Ten měl na mysli jen a jen věcnou stránku jejich shledání a bez ohledu na to, co oba měli za sebou, chtěl proniknout do záhadnosti všeho toho, co ho potkalo, a mluvit o tom, proč tu Andrea doopravdy je. „Pořád ještě tvou dceru hledáme.“

Sklopil oči. „Nenajdete ji.“

„Proč ne?“

„Je mrtvá.“

„Odneslo ji to?“

Attikusův zrak se setkal s jejím. Z jeho upřeného pohledu čišela nedůvěra a podezřívavost. „Přece proto jsi vyslal to tísňové volání, alespoň jak se z něj dalo vyrozumět. Řekl jsi ‚Odneslo ji to‘.“ Andrea se odmlčela, pak za okamžik dodala: „A co ji odneslo?“

„Prosím tě, řekni mi na rovinu, jestli z toho neděláš vyšetřování vraždy.“ Atticus to pronesl hlasem tvrdým jako kámen.

„To ne… ani nápad.“ Andrea však zůstala neoblomná. „Policie říkala, že jsi dneska dopoledne zachránil svou dceru před znásilněním. A zasloužil ses o to, že ti, co ji napadli, teď vědí, co je to bohabojnost.“

Přikývl.

„Nikdo tě z ničeho nepodezřívá. A já tím spíš ne.“

„Protože mě znáš?“

„Už je to skoro dvacet let. Zase tak dobře už tě neznám.“ Andrea se nadechla, podívala se oknem ven a upřela zrak na oceán. „Tak co ji odneslo?“

Atticus pomalu otáčel hlavu ze strany na stranu a vybavoval si v paměti ty rozmazané obrazy, které mu navždy utkví v paměti. „Nevím.“

„Nedaleko Beverly Harbor minulý týden zpozorovali pořádného pět a půl metru dlouhého žraloka bílého. Nemohl to být –“

„Nebylo to pořádně dlouhé bílé. A žádný žralok.“

„Takže velryba? Kosatka? Vorvaň? Třeba ji sebrala modrá, když lovila kril?“

Attikusův obličej zbrunátněl. „Víš, kdo já teď jsem? Co dělám? Podívala ses do nějakých papírů, než jsi sem za mnou šla?“

„Attikusi… jsi oceánolog. Pracuješ pro nezávislé firmy, někdy i pro armádu. Jsi bývalý příslušník jednotek SEAL, nositel vysokých vyznamenání. Napsal jsi Oceány v ohroženi. Mimochodem – je to vynikající kniha. Věděla jsem, kdo jsi, už hned jak jsem tě našla, když ses dusil vlastními zvratky.“

Atticus jen tiše seděl. V duchu si znovu přehrával celý ten útok, zpomalil si jej a soustředil se na podrobnosti. „Nebyl to žralok. A nebyla to ani velryba. Nic takového, jako byla ta věc tam dole, jsem nikdy neviděl ani já sám, ani nikdo jiný na planetě.“

Andrea se posadila vedle něj a položila mu ruce na ramena. Bylo to laskavé, uklidňující gesto laskavé ženy, gesto věnované muži, kterého postihlo neštěstí. „Já ano,“ řekla.

Atticus pomalu zvedl hlavu, pohlédl na Andreu a tázavě maličko zvedl obočí.

„Včera… vytahovali jsme z vody nějakou Francouzku…“

Atticus přikývl, ve zprávách viděl třicetivteřinový záběr. Jejího manžela nalezli také – utonul, když se jeho plavidlo potopilo.

„A cosi jsme uviděli. Bylo to obrovské, a tím myslím opravdu obrovské. Plavalo to přímo pod naším vrtulníkem. Ta Francouzka stihla udělat pár momentek.“

Atticus rozevřel doširoka oči. „Kde jsou?“

„Zabavili je. Nějací hoši od válečného námořnictva sebrali aparát i paměťovou kartu.“

Attikusovi poklesla ramena.

„Ale až potom, co jsem si ty snímky stáhla na vyměnitelný disk,“ utrousila Andrea s lehkým úsměškem. Hrábla do kapsy a zvedla do výše malé přenosné zařízení USB. „Dva snímky. Oba udělané seshora. Na jednom je ten stín, těsně pod hladinou. Na tom druhém je stopa, kterou to po sobě nechalo, když se to potopilo.“

„A musí to být pořádná stopa,“ poznamenal Atticus.

„Větší jsem nikdy neviděla.“

Atticus zavrtěl hlavou. „Já měl aparát… Joana taky. Když tamto… ještě ten fotoaparát měla. Já měl videokameru. Určitě jsem ji upustil, když jsem se dostal na hladinu,“ vyčítal si. Měl na ni dávat větší pozor. Přece všechno zaznamenával, možná toho tvora dostal do záběru. Mohlo by se to bývalo hodit.

„Když už mluvíme o výstupu na hladinu,“ podotkla Andrea, „měl jsi slabé příznaky dekompresní nemoci. To tě ale patrně nevyřídilo. Doktoři říkají, že tamto, dohromady se zvracením, byl šok. Možná ti bylo trochu špatně od žaludku nebo jsi měl bolesti hlavy –“

„Ty příznaky znám,“ skočil jí Atticus do řeči. „Cvičili mě, co v takovém případě dělat.“

„To je ale už dávno.“

„Lidé od jednotek SEAL nikdy nezapomínají.“

Andrea se na něj poprvé zadívala s podezřením. Pozná na něm, jestli si už nezačíná vymýšlet?

„A udělej mi tu laskavost a zůstaň zde přes noc. Policie postavila před dveře pokoje stráž,“ dodala.

„Já myslel, že nejsem podezřelý.“

„Není tam proto, aby tebe držela uvnitř,“ opáčila Andrea. Píchla palcem do vzduchu směrem k oknu. „Ale proto, aby udržela venku tamhlety.“

Atticus vstal a vyhlédl ven. Před nemocnicí se hemžil dav reportérů, stály tam zpravodajské vozy, dokonce i pár vrtulníků, všechny s logy zpravodajských stanic.

„To tvoje tísňové volání slyšel kdekdo. Už ses kvůli tomu neštěstí dneska dostal na titulní strany. Mimochodem, docela se ti to povedlo. Když se rozneslo, kdo to volal, médiím jako kdyby někdo zapálil pod zadkem věchet slámy. Někteří reportéři nám dokonce dali na frak – mají záběry, jak tě vynášejí z Jayhawku.“

Atticus si povzdechl. Je v pasti. Tohle se do médií nemělo dostat. Nepřál si, aby si o něm někdo ukládal nějaké informace a vedl ho tak v patrnosti. Nikdo by neměl vědět, k čemu se chystá… a hlavně Andrea ne, je u Pobřežní stráže a mohla by všechno překazit.

„Takže tu zůstaneš?“

„Nezdá se mi, že bych měl zrovna nějak moc na vybranou,“ poznamenal Atticus.

Andreina ruka mu spočinula na rameni, její upřímné oči neměly daleko k slzám. „Attikusi, mně je opravdu moc líto, že tě tohle potkalo. Když budeš potřebovat mou pomoc, kdykoli, při čemkoli, zavolej mi, prosím.“ Podala mu kousek papíru se svou adresou, číslem mobilu a pevné linky. Její naléhavý tón a přátelský stisk ramene ho zaskočily. Mohou dávní přátelé začít znovu tam, kde přestali?

„A proč?“ zeptal se.

„Spojuje nás něco, co máme společného.“

„Naše minulost.“

„Ne. Moje dcera, Abigail… Loni ji zabili. Opilý řidič. Po nehodě ujel. Bylo jí devět.“

„To… upřímnou soustrast. A tvůj manžel…?“

„Přítel. Nechal mě, když jsem otěhotněla.“ Andrea mu hleděla do očí, dobývala se do jeho vědomí – nebo do svědomí? „Chápu, jak se cítíš. Já vím, co chceš udělat. Prosím tě, zatím hlavně počkej.“

Věděla přesně, co se v něm odehrává. Možná proto, že ona sama prožila smrt vlastní dcery? Ale s tím se nedá nic dělat. Jeho úmysl se nedá změnit, je střela, která se chystá k odpálení. Chystá se zabíjet.

Andrea mu znovu stiskla rameno a zamířila ke dveřím. Zastavila se s rukou na klice. „A drž se, Atti.“ S těmi slovy vyšla ven.

Chvíli stál nehnutě, beze slova. Jediný člověk, který mu kdy řekl Atti, byla Maria. Potlačoval dojetí stoupající mu do hrdla; to však ničemu neprospěje.

Sevřel pěsti tak silně, až ho pálily dlaně. Ti chlapi, co napadli Joanu, z toho ještě vyvázli až moc lehce. V tom, aby je na místě zabil, mu zabránila jedině odpovědnost za dceru. Tuhle stránku, sklon k násilí, to, v čem byl vycvičen, v něm Maria a Joana umírnily. Dokonce se z něj stal pacifista. Schopnost mstít se v sobě vypěstoval a uplatňoval ji už v minulosti. Ostřelovači, jehož kulka minula jeho lebku, rozpáral břicho. Seržanta, instruktora pro výcvik, který Attikuse ztloukl, když prodělával základní výcvik, po pěti letech našli před hospodou šeredně zmláceného, měl zlomený nos, vykloubené rameno a několik vyražených zubů. Chlap, který kdysi chtěl Mariu políbit a přitáhl si ji k sobě rukou položenou na jejím zadku, měl zčistajasna zlomené čtyři prsty té ruky. Ale žena, kterou miloval, která mu porodila dceru a ze zabijáka udělala jemného, ohleduplného muže, jenž ani nedokáže rozmáčknout invazního živočicha, je nyní mrtvá, a mrtvá je i dcera.

Jeho minulost člověka chladného, s tvrdým srdcem, na něj začínala plíživě dorážet. Po zádech mu přeběhl mráz. Má toho spoustu na práci. Zabít něco stejně velkého jako letadlo jumbo jet bude pořádný úkol. V hloubi duše však byl přesvědčen, že ten tvor nemá šanci. Určitě ne proti němu.

10

KDESI V ATLANTSKÉM OCEÁNU

Nůž proťal červené maso, z něhož prýštily droboučké kapičky krve, potom narazil na kost. Vyklouzl tomu člověku z ruky a spadl na palubu.

„Ale, do pytle,“ zamumlal Trevor Manfred. Se svými tvrdými bílými vlasy – houštinou silně připomínající vlasy Andyho Warhola, a s vytáhlou postavou oblečenou do černých kožených kalhot a tmavošedého roláku nevypadal jako někdo, jehož potřebám ostatní vycházejí všemožně vstříc. Když však stříbrný nůž na steaky zůstal ležet a přestal poskakovat po zemi, Trevor neučinil ani nejmenší pokus zvednout jej, jen si povzdechl. Sluha, oblečený do bílého obleku od Armaniho, navíc přizdobeného zlatými manžetovými knoflíčky, se sehnul, nůž zvedl a místo, kam spadl, otřel jemným fialovým hedvábným ubrouskem. Pouhé vteřiny poté, co nůž spadl, byl obdivuhodný lesk dubové stolní desky obnoven a veškeré stopy drobné nehody zmizely. Podobně oblečený druhý sluha nabídl Trevorovi nový nůž. Předtím přejel čepelí po rukávu a rukojetí napřed k němu nůž postrčil.

Trevor pohlédl na napůl snědený krvavý, prorostlý steak s kostí, z něhož prýštily kapičky červené šťávy a po obvodu měl tlusté proužky tuku. Příloha, hluboce zmrazená kolečka cibule, a vysoká láhev tmavého ležáku byly v ostrém kontrastu s jinak opulentním prostředím.

„Odneste to všechno pryč, kromě piva. A příště ať to je svíčková. Od teďka jediné kosti, které chci vidět, budou ty ve sbírce. Je to jasné?“

Mlčenlivý sluha jen přikývl a vzdálil se i se servírovacím stolkem, s jídlem a příbory. Za ním šel druhý sluha, odnášel jen použitý hedvábný ubrousek a nůž, ten, který spadl na zem. Když oba opustili přední palubu, Trevor se zvedl z plyšem potaženého křesla a přešel k zábradlí v přední části paluby, jednou rukou se zábradlí pevně chytil a pustil se do piva, lil ho do sebe způsobem, jakým to dělávali jeho kámoši z univerzitního ragbyového mužstva. Prázdnou láhev pak poslal vysokým obloukem přes palubu do moře. Sledoval, jak se ta jeho hnědá střela v letu převrací ve vzduchu a po třech vteřinách letu dopadá se šplíchnutím do vody a mizí hluboko pod přídí jeho oceánského mobilního sídla.

Titan, loď dlouhá sto dvaapadesát a široká skoro třiadvacet metrů, byla megajachta, největší na světě – Trevorova megajachta. Její konstrukce udávala směr a tón konstrukci podobných plavidel. Jachta měla po celé své délce jakousi arkádu, jež spojovala kompletně vybavený salon s přepychovou jídelnou. Na zádi byla kruhová místnost s výhledem v úhlu tří set stupňů. V boxu, dole v nejspodnějším bodě jachty, v prostoru s přístupem přímo do moře, byla malá ponorka. Hned za bazénem stál na přistávací ploše v nejvyšším bodě jachty černý vrtulník Sikorski VH-3D, stejný, jaký slouží k přepravě prezidenta Spojených států.

Každý kus vnitřního vybavení a výzdoby zakoupil nebo jinak získal sám Trevor, a vše bylo instalováno na místě, které osobně určil. Zábradlí u schodů zdobily zlaté chrliče nebo nahé postavy žen – někdy obojí. Bazén na horní palubě Titanu měl tvar čínského draka, stočeného tak, že se ovíjel sám kolem sebe. Příď, podobně jako přídě plavidel z dávných dob, zdobila nádherně tvarovaná, spoře oděná žena držící trojzubec a štít, na hlavě s vikinskou helmou s rohy. Sochy, kořist získaná z dávných kultur mnoha národů, tu zdobily vše, od toalet až po velký sál s třiceti tisíci knihami. Ústředním bodem celé lodi však byla sbírka, Trevorova pýcha a potěšení. Krátce a jednoduše řečeno, byla to ohromná sbírka uměleckých předmětů, relikvií a různých přírodou vytvořených útvarů, nad nimiž by se sbíhaly sliny i samotnému Přírodovědnému muzeu. Celá loď, od přídě až po záď, byla obrazem vkusu člověka posedlého mytologií a dějinami starověku. Uspokojovat potřebu zkoumat neznámé, zkoušet na sobě nové myšlenky nebo pronikat do divů starověku však bylo Trevorovi málo.

Láhev se vynořila z vody a pohupovala se nahoru a dolů na metr a půl vysokých vlnách. Trevor se náhle vrátil do přítomnosti – on, pátý nejbohatší člověk na planetě, který má jako své působiště a hřiště celý oceán, aby se snad nakonec bavil tím, že pozoruje láhev plovoucí na hladině!

„Nudíte se, pane?“ Hlas zněl pevně, přitom však podlézavě, připomínal hlas pitbulla poštěkávajícího na svého pána.

Trevor se neotočil, jen se dál díval na nekonečnou modř, rozkládající se před ním. Na okamžik dokázal pochopit, proč lidstvo kdysi věřilo, že svět je plochý. Z vysoko položeného místa, kde se nacházel, to skutečně vypadalo, jako kdyby člověk mohl odtud prostě přepadnout přes okraj světa. Odbyl tu představu pokrčením ramen a otočil se. Za ním stál Remus, velitel jeho ochranky, oblečený, jako kdyby byl na výletní lodi – do krátkých kalhot barvy khaki a havajské košile. „Nudit se – tím bych se moc neodvděčil vší té dřině, ve kterou se moje existence proměnila… a vy děláte totéž vinou nedostatku představivosti, který prozrazuje vaše oblečení. Proboha, člověče!“

Remus se jen usmál, ten šťouchanec nechal být. „Ještě pořád je tu Šanghaj, pane,“ poznamenal.

Remusova narážka vyloudila Trevorovi ve tváři úsměv. Radovánky v Šanghaji byly vždycky lákavé, ale na víno a ženy teď Trevor neměl náladu. „Toužím po nějakém dobrodružství, Remusi.“

„Co třeba lov velryb?“

Trevor se zadíval na palubu, na zakrytý obdélníkový otvor široký devadesát a dlouhý sto osmdesát centimetrů. Pod nohama obou mužů se nacházelo velké harpunové dělo. Harpuna měla titanový hrot ostrý jako břitva, který dokázal prorazit ocelový plát. „To, jak takový lov skončí, se dá předpovědět. Před Titanem nedokáže obstát žádný tvor na světě.“

„Násilí snad ale není způsob, jak uspokojit vaše pozemské tužby?“ přidal se třetí, téměř melancholicky znějící hlas. Ten člověk k nim přistoupil blíž, v mladistvé tváři široký úsměv. Byl oblečený jako kněz, avšak jeho chůze byla sebejistou chůzí filmové hvězdy. Jeho světské šedé oči prozrazovaly, že se podílel na více hříších než průměrný kněz, a vrásčité čelo ukazovalo, že to břímě bude ještě muset předat Bohu nebo někomu jinému.

„Á, otče, čemu vděčíme za tu čest? Mše je až v sobotu, a – běda – dnes je teprve pondělí. Za mé minulé prohřešky jste mi udělil rozhřešení před pouhými dvěma dny,“ uvítal ho Trevor.

Remus pohrdlivě odfrkl. „To jste sem přišel strkat nám pod nos tu svou bibli takhle brzo, otče?“

„To stěží.“

„Hodláte nám teda předložit odpovědi na všecky životní problémy?“

„To by ve vašem případě trvalo příliš dlouho, co?“ Remusův vzteklý pohled nechal O’Shea bez povšimnutí a přistoupil k Trevorovi. Zvedl do výše počítačovou sjetinu způsobem, jako kdyby to byla vytoužená výhra. „Odpověď na vaše dilema, Trevore,“ řekl.

Otec O’Shea byl jediný z posádky Titanu, kdo se odvážil oslovit Manfreda křestním jménem, a z důvodů ostatní posádce neznámých byl i jediný, komu to Trevor dovolil.

„Umřel papež?“ utrousil s pohrdlivým uchechtnutím Remus.

„Remusi…“ V Trevorově hlase zazněl pouze slabý náznak nevole, nicméně Remus zmlkl a už zůstal zticha.

„Jeho Svatost je třeba ctít. Má schopnost očistit lidskou duši od veškeré poskvrny, a to je služba, kterou vy a já využíváme ke svému prospěchu víc než většina ostatních.“

„Ano, pane.“

Trevor si papír vzal, na špičku nosu si nasadil čtecí brýle s černými oválnými obroučkami a přejel zrakem po textu. Byl to článek z ranního online vydání listu The Portsmouth Herald. Přečetl titulek a v jeho očích se zračil čím dál větší údiv. Nakonec s rozšířenýma očima hltal celý článek.

DCERU OBYVATELE RYE SEŽRALA MOŘSKÁ OBLUDA

Atticus Young a jeho dcera Joana Youngová, oba obyvatelé Rye, s největší pravděpodobností včera pátrali při potápění u Jeffrey’s Ledge po velrybách.

Místo toho je potkalo neštěstí. Youngova dcera zmizela po události, které se říká „napadení zvířetem“, a má se za to, že je mrtvá.

Young, 41 let, je bývalý příslušník jednotek SEAL a významný oceánolog, autor knihy Oceány v ohrožení. Toho dne byl nejprve spatřen poté, co velmi drsným způsobem ztrestal dva muže, kteří napadli jeho dceru. Oděv těch mužů byl rozřezaný na proužky – zjevná Youngova snaha dát oběma za vyučenou tak, že je tímto způsobem poníží. Muže, který toho dne svou dceru tak dobře chránil, však ještě téhož dne potkalo hrůzné neštěstí.

V 15.45 přišlo z lodi, zakotvené u Jeffrey’s Ledge, mělké části Mainského zálivu, tísňové volání. V těchto místech, s vodou bohatou na živiny, se velryby shromažďují, a tam se také Young s dcerou potápěli. Přinášíme přepis tísňového volání:

„Panebože, pomozte mi někdo! Bože, prosím! Vzalo mi to moji holčičku! Odneslo ji to! Tak velké… nic takového jsem ještě neviděl… nikde o tom není ani zmínka… Bože, pomoz mi! Pomoc…“

Tísňové volání, zachycené více než stovkou lidi včetně členů Pobřežní stráže, která později Younga vyzvedla z jeho lodi, vyvolalo zvěsti o gigantickém mořském tvorovi, potloukajícím se v Mainském zálivu. Místní rybáři…

Článek pokračoval ještě na další stránce, Trevor však věděl, že to všechno jsou už jen spekulace. Vzhlédl, jeho rozšířené zelené oči nyní hleděly přes obroučky nízko spuštěných brýlí. „Remusi, řekněte tamtěm na můstku, ať zamíří k New Hampshiru. Chci tam být ještě před rozedněním.“

Remus přikývl.

„A sežeňte mi každou informaci o tomhletom Attikusu Youngovi z New Hampshiru. Chci i ty nejdůvěrnější podrobnosti, včetně záznamů z jeho služby u námořnictva.“

Remusovi nervózně zacukalo v koutku úst. Potom sebejistě prohlásil: „Jako by se už stalo,“ a rázným krokem se vydal k můstku.

Trevor se otočil k O’Sheaovi a napřáhl k němu ruku. O’Shea mu jí potřásl. „Možná jste boží člověk,“ řekl Trevor, „a o peníze dbáte jen málo, ale počítejte s tím, že váš letošní bonus bude dvojnásobný. I když se ukáže, že tohle všechno je jen nějaká bublina, vyléčil jste mě z mého smutného snění, i když třeba jen na pár dní – něco, co tahle všelijak splácaná posádka sotvakdy udělala bez toho, aby na to padly moje peníze. Jak je to možné? No?“

O’Shea se pousmál; na tuto rétorickou otázku měl odpověď. „Boží vůle je nevyzpytatelná.“

Trevor se chraptivě zasmál a plácl O’Shea po zádech. „To teda jo!“

11

NEMOCNICE V PORTSMOUTHU

Noc s sebou přinesla nehybné ticho a Atticus se jen stěží dokázal ubránit tomu, aby mu místo, na němž se ocitl, leccos nepřipomínalo. Na jeho paměť dorážela slabá vůně jablek a spolu s ní i vzpomínka na Mariu, ležící na lůžku. Na její poslední vydechnutí. Na pocit, jak se v něm uvnitř všechno sevřelo a roztřáslo strachem, když její tělo zachvátila křeč, a jak potom zůstalo bez pohybu ležet. Její pokoj tehdy byl blízko odsud… snad jen o poschodí výš. Nevěděl to s jistotou, ale zemřela zde, a tohle bylo to úplně poslední místo na zemi, kde chtěl být. A vlastně – existovalo naopak jediné místo, kde chtěl být, a to byl oceán, kde tu věc zničí.

Vystrčil hlavu z okna a zkoumal boční zeď budovy. Nemocnice, cihlová stavba, měla prostý tvar, rovné zdi, kolem oken však byly rýhy a výstupky. Budou to krásné chyty pro ruce i nohy. Potom tu byly cihlové parapety – zabíhající sice jen asi dvanáct centimetrů do hloubky, ale přesto dost široké, aby se na nich dalo stát. Nalevo od něj, asi čtyři a půl metru daleko, se táhla římsa dlouhá přibližně půl druhého metru, která pokračovala dál, kam nedohlédl. Jeho zrak zabloudil na vzdálený roh, kde cihly tvořily stupňovitý útvar, sestupující až dolů k zemi. Tenhle stavební prvek byl bídným vysvědčením architektova estetického cítění, ale byl užitečný pro toho, kdo by po té straně budovy chtěl slézt. Stupně končily půl druhého metru nad křovím, lemujícím parkoviště.

Attikuse napadlo, že ty cihlové stupně nevedou až dolů na zem proto, že nějaké dítě by po zhlédnutí Spidermana mohlo dostat nápad vylézt takhle po zdi. S tím, že by tudy z některého okna někdo lezl dolů, architekt, který nemocnici navrhoval, samozřejmě nepočítal.

Atticus vylezl na parapet, v okně se skrčil a odhadoval vzdálenost k dalšímu parapetu. Mezi ním a tím cihlovým žebříkem už nebylo žádné okno, bude tam muset skočit. Srdce mu začalo bít rychleji, svaly hořely návalem adrenalinu. Znovu se podíval dolů do hloubky pěti poschodí, potom zpátky na parapet. Bude muset skokem překonat vzdálenost něco přes půl metru, nijak daleko, ale úzký parapet mu nedovolí udělat při skoku nijak velkou chybu. Kdyby skočil mimo, odebral by se za svou rodinou do říše mrtvých. O tom, jaké by to bylo nebo co by přitom cítil, neměl nejmenší tušení, nikdy se ničím takovým v myšlenkách nezabýval, a to ani tehdy, když zemřela Maria. Ale teď… kde všichni jsou? Atticus sevřel zuby a podobné myšlenky vypudil z mysli. Se smrtí se může utkat, až bude hotov s tím tvorem.

Skočil.

Půlmetrovou mezeru překonal snadno, nejprve došlápl na sousední parapet levou nohou, potom pravou, a tělo přitiskl k okennímu sklu. Zhluboka se nadechl… pak uviděl v okně svůj odraz a usmál se.

Opravdový Spiderman.

Pokoj za oknem náhle zaplavilo světlo. U vzdálené stěny viděl pohybující se stín. Rychle se podíval za sebe a posuzoval vzdálenost k rohu budovy. Mohl by to dokázat. Jeho nohy se napjaly, připravené skočit.

Závěsy se prudce roztáhly.

Atticus zíral do tváře toho úplně posledního člověka, kterého by ve vedlejším pokoji čekal – do tváře Andrey Vincentové. Dívala se na něj doširoka rozevřenýma očima. Nejprve vypadala vyděšeně, avšak poté, co mu okamžik hleděla upřeně do očí, ze sebe dostala jen: „Attikusi?!“

Oni ho chytí.

V téhle chvíli, kdy byl Atticus myšlenkami někde naprosto jinde, přeslechl zvuk drolící se omítky. Cihla pod jeho pravou nohou povolila a vychýlila se. To náhlé škubnutí způsobilo, že Atticus ztratil oporu. Padal rovnou dolů.

Rukama se bolestivě udeřil o parapet, jak se ho ještě stačil zachytit. Projela jím bodavá bolest, ale držel se pevně. Houpal se na parapetu, pod sebou pět poschodí, a parapet neměl daleko k tomu, aby se rozpadl. Slyšel, jak se okno nad ním odsunulo, a slyšel zvuk nože rozřezávajícího kovovou síť v něm, ale soustředil se na to, co má pod nohama. Pomocí svých silných břišních svalů vytahoval nohy nahoru, prsty nohou přitom tiskl na zeď. Prsty rukou se jen s největším úsilím a námahou zatínaly do úzkého prostoru mezi parapetem a cihlami a hledaly něco, čeho by se mohly pevně zachytit.

„Attikusi?“ Hlas byl roztřesený, vystrašený. „Co to provádíš, sakra?“

Vzhlédl a uviděl Andreiny oči zavrtávající se do jeho. Tvář měla zkřivenou obavami. Atticus na ni jen mlčky zíral.

Musela vycítit, jak se jeho nohy napjaly. „Nedělej to!“

Atticus se ohlédl zpátky na roh budovy. Byl skoro dva metry daleko, ale ve stavu, v jakém Atticus byl – celý napjatý jako pružina – by pro člověka měřícího sto osmdesát devět centimetrů takový skok neměl být ničím, nač by nestačil.

„Můžu ti pomoct,“ pronesla Andrea. V jejím hlase bylo znát zoufalství.

„To nejlepší, co můžeš udělat, je jít mi z cesty.“

Andrea stiskla pevně rty. „Prosím tě…“

Potom se Atticus ocitl ve vzduchu, přenesl se nad hloubkou pěti poschodí jako nebojácná poletucha. A přesně tak, jako se poletucha doslova přilepí na strom, na který dosedne, Atticus sevřel roh budovy, levá ruka a levá noha nalezly oporu, potom Atticus zhoupnutím přesmykl tělo kolem rohu a nahmátl cihly, opory pro pravou ruku a pravou nohu. Ještě naposled pohlédl na Andreu. Její černé vlasy vlály ve větru, tančily kolem jejího obličeje plného obav.

Potom jako kdyby ho osvítil blesk.

„Jak to, že… kde ses tu vůbec vzala?“ zeptal se. Na okamžik zapomněl, že objímá roh budovy.

„Ten pokoj byl prázdný.“

„Cože?“

Andrea mlčela, do obličeje se jí nahrnula krev. Chtěla mu povědět pravdu – jak jí bylo vždycky líto, že ho ztratila, a že na něj nikdy nepřestala myslet, že si v duchu kladla otázky, jak se mu vyvedl život a jestli se spolu ještě někdy shledají. Jen však zírala do jeho očí, neschopná pronést jediné slovo.

Atticus se usmál. Andrea vždycky měla co říct, ale tady byla najednou jako němá. Nejdřív ho napadlo, že se nějak hluboce změnila, že se z jakési příčiny projevuje jako nesmělý člověk, ale ruměnec v jejím obličeji prozradil, že neví, co si počít s nevyslovenou odpovědí, která jemu naopak náhle připadala zřejmá. Tady se nahýbá z okna, vypadá jako nějaká vyděšená slečinka, a přitom se bojí, aby se mu něco nestalo – člověku, kterého neviděla celé roky. Nebo je za tím něco víc? Možná ji Pobřežní stráž pověřila, aby ho hlídala?

Dál na něj upírala zrak, její oči sdělovaly to, co ústa nedokázala vyslovit.

Tohle přece nemá vůbec nic společného s Pobřežní stráží.

Poryv větru donutil Attikuse přidržet se pevněji. Na okamžik se ho zmocnil strach, že spadne, musel od ní odvrátit zrak, ale udržel se na místě. Znovu na Andreu pohlédl a tentokrát jeho nevlídný výraz vyslal jeho vlastní nevyslovený vzkaz. Je mi líto.

Zahájil chvatný sestup. Ještě jednou se podíval nahoru. Andrea už v okně nebyla.

Slézal rychleji.

Andrea nečekala na výtah, vůbec se ho ani nepokoušela přivolat, hnala se dolů po schodišti, brala schody po dvou. Co to toho člověka napadlo? To se chce zabít?

Za necelých čtyřicet vteřina byla dole v hale, mnohem dřív, než by se podle jejího odhadu Atticus dokázal bezpečně dostat po té zdi dolů. Samozřejmě si uvědomila, že by mohl seskočit, ještě než bude na zemi, a tak před ní získat značný náskok. Taky už může být mrtvý.

Přehnala se kolem recepční, která jen ohromeně zírala. Z klimatizované nemocnice vyběhla do letního vzduchu plného vlhkosti, vonícího mořskou vodou a růžemi. Zabočila doleva, ani vteřinku nezaváhala a běžela dál. Pohlédla nahoru. Viděla dvě otevřená okna a zamířila tím směrem.

Sledovala zrakem dráhu od svého okna k rohu budovy, kudy se Atticus dostával dolů, ale žádnou siluetu člověka, slézajícího po cihlových stupních, nezahlédla. Před tím, než doběhla k místu, kde se měl dostat na zem, jí hradba vysokých šeříků zabránila ve výhledu. Utíkala dál, ale vzdalovala se přitom od budovy a neviděla na ni dobře.

Na okamžik se jí zdálo, že Attikuse spatřila, jak se drží zdi už docela nízko nad zemí, ale vzápětí se ztratil. Už už se ho chystala zavolat jménem, ale uvědomila si, že by tak upozornila média, proto mlčela, ale běžela rychleji.

Doběhla na místo, sotva popadala dech. Nikdo tu nebyl.

Jen kousek odtud stála černá nákladní dodávka. Motor neběžel, světla měla zhasnutá. Nejspíš vozidlo některé zpravodajské agentury, ale jinak tu neviděla žádné místo, kde by se Atticus mohl schovat. Pochybovala, že si dokázal sehnat někoho, kdo ho naloží a odveze… to by už odtud co nejrychleji ujížděli. Ale přesto…

Pomalu přistoupila k dodávce, vzala za kliku zadních dveří, stiskla pojistku a trhla dveřmi. Byly zamčené. Vůz obešla a zkusila i ostatní kliky. Všechny zamčené. Položila ruku na kapotu. Noční vzduch byl teplejší, dodávka tu tedy už nějakou dobu stojí.

Ještě naposledy se rozhlédla kolem. Atticus zmizel jako přízrak.

Ne, řekla si. Jako někdo z jednotky SEAL.

12

NEMOCNICE V PORTSMOUTHU

Atticus se díval, jak Andrea jde k dodávce.

Jen pár okamžiků předtím seskočil poslední tři metry na zem, udělal kotoul a naslouchal. Vzápětí ji slyšel přibíhat, slyšel její kroky i namáhavý dech. Na nějaké dohadování neměl náladu, ale také viděl, že nemá, kudy by se odtud dostal. Znenadání mu čísi ruka ucpala ústa a kolem pasu ho uchopily čísi paže – silná ruka a silné paže – a vtáhly ho do dodávky. Dobře promazané dveře se bezhlučně zavřely.

Slyšel, jak Andrea zkouší zadní dveře, jak vůz obchází a zkouší i ty ostatní.

Nebýt Andrea takhle blízko, tomu člověku, který se ho zmocnil, by ruku okamžitě zlomil, ale nechtěl se před ní prozradit. Ať už v té dodávce je kdokoli, o Andreu těm lidem zjevně nejde, mohli se už také snadno zmocnit i jí. Když odcházela a stále ještě zrakem propátrávala parkoviště, ruka, která mu ucpávala ústa, své sevření povolila.

„Jestli jste reportéři, tak tohle vás teda bude pěkně mrzet,“ pronesl Atticus nesmlouvavě.

Než se stačil do toho člověka doopravdy pustit, rozsvítila se světla.

„Ale no tak, doktore Youngu, přece byste neudeřil duchovního?“ pronesl usmívající se muž oblečený jako katolický kněz. Byl mladý, něco přes dvacet, a za daných okolností se jeho výraz dal považovat za co nejpřátelštější.

Člověk vedle něj vypadal jako obr se špatným vkusem – jeho havajská košile byla stejně ohyzdná jako jeho obličej. Uši měl znetvořené, pravděpodobně v důsledku kdoví kolika let rvaček a výtržností, stejně jako nos, mírně sražený do strany. Ale Attikusovi vzhled toho člověka nenaháněl strach. Ocitl se již v celé řadě bitek s muži rozhodnutými ho zabít, a jeho obličej zůstal netknutý. Nikomu se nikdy nepodařilo třeba se jej i dotknout. Těsný prostor dodávky sice tomu hromotlukovi poskytoval určitou výhodu, ale k tomu, aby Atticus srazil většinu útočníků, kteří ho kdy napadli, mu až dosud vždy stačil jediný úder. Lépe ale přece jen bylo nepokoušet štěstí.

Připravoval se na rvačku, k žádné však nedošlo. Kněz se naklonil dopředu, stále se usmíval a podával mu ruku.

Atticus ji nepřijal. „Máte třicet vteřin.“ Žádnou hrozbu nemusel připojovat, udělaly to za něj jeho oči.

Člověk v té příšerné havajské košili se pohrdlivě ušklíbl. Atticus na něj vrhl pohled a utrousil: „Vy taky dostanete svých třicet.“

Mužův úšklebek se vytratil.

„Doktore Youngu,“ promluvil kněz, „jsem otec O’Shea.“ Ukázal na druhého muže. „Tohle je můj společník, Remus. Náš zaměstnavatel nás poslal, abychom vás k němu přivedli.“

Atticus neřekl ani slovo, dokonce vůbec nedal najevo, že něco slyšel.

„Touží se s vámi setkat.“ Kněze se začínal zmocňovat neklid. „Chce vám pomoci.“

„A s čím?“ Atticus tu otázku zařval jako rozzuřený lev. „S pohřbem mý dcery? Udělat mi psychoanalýzu? Ukazovat mě v The Today Show a vymáčknout ze mě vyprávění, jak se to stalo?“

O’Shea trochu couvl. „Ne, nic takového. Chce vám pomoci tu věc zabít. Chce to zvíře najít… a chce, abyste ho zabil vy.“

Atticus se pokoušel vytvořit si o těch dvou nějaký obraz. Zcela určitě nejsou od armády. Ten Remus možná někdy v armádě byl, ale to by muselo být už pěkně dávno. Nedokázal přijít na to, jaký by mohli mít důvod lhát, ale rovněž nechápal, jak by mu někdo mohl něco takového, co viděl tam dole, pomoci zabít. „Jak se jmenuje?“

„Raději by zůstal v anonymitě.“

„Jeho jméno, nebo mizím.“

„Trevor Manfred.“

Tohle zvláštní jméno jako kdyby bylo Attikusovi povědomé. Kde ho už jenom slyšel?

„Je to pátý nejbohatší člověk na světě,“ dodal pyšně Remus.

Pak si Atticus vzpomněl. Před několika roky četl článek v Time. Ten člověk žije stranou od ostatních, na jakési superjachtě. Je rovněž známý tím, že financoval vědecké expedice, ale seznam jeho úspěchů vykazuje dost mezer. Vyzvednuto bylo jen málo artefaktů a učinilo se velmi málo vědeckých objevů. Lidé se většinou domnívali, že si Manfred nálezy nechává pro sebe, a výsledkem bylo, že celá řada zemí ho u svých břehů viděla jen velmi nerada.

„Víte, kde bydlím?“

Oba přikývli. Atticus si byl jistý, že tohle vědí.

„Tak mě vezměte domů.“

13

RYE, NEW HAMPSHIRE

Atticus nechal dodávku i s oběma muži stát na ulici a jako živá mrtvola zamířil k domovu. Každý krok mu připadal, jako když se staré i nové rány otvírají a podebírají současně, až se mu z toho dělalo zle. Nedošel ani na konec břidlicí dlážděného chodníčku, když pocítil, že nemůže dál; už jen pohled na viktoriánský dům s modrými žaluziemi jako kdyby ho připravoval o dech. Co by dokázal unést, až bude uvnitř? Fotografie. Vůně. Vzpomínky by na něj útočily hůř než jakákoli zbraň, kterou lidstvo bude muset teprve vynalézt. Atticus stál před domem a věděl, že uvnitř ho čekají muka horší, než jaká kdy zažil na bojišti.

Potom vykročil. Byl vycvičený v tom, jak vstoupit do pekla a zase z něj vyjít.

Schody mu vrzaly pod nohama, jako vždycky.

Dostavila se první vzpomínka. Joana se na těchhle schodech naučila číst, když jí byly tři roky, dlouho před tím, než to uměli její vrstevníci. Ohromila a zahanbila je, když se na těch schodech najednou dala do čtení dětské knihy pohádek před spaním. Ještě než jí bylo pět, četla knihu Roalda Dahla Jakub a obří broskev, a pak už to šlo bez přerušení dál.

Od chvíle, co byl Atticus naposled doma, uplynul jen jeden den, ale už nyní si při vstupu sem připadal, jako kdyby vkročil do cizího světa.

Nic nebylo tak, jak má být – třeba způsob, jak byly rozestaveny boty a sportovní obuv. V síni byly boty dvou různých velikostí, v kuchyni špinavé pánve, na kávovém stolku rozložené sudoku. S Joanou možná neměli poslední dva roky ty nejlepší vztahy, ale sudoku řešili, každý z nich zvlášť, a snažili se jeden druhého překonat. Byla to tichá hra, soutěžení mezi otcem a dcerou, která tu mezeru překlenovala.

A potom tu byly fotografie.

Zvykl si mít a vidět Mariiny fotografie po celém domě. Nesňal je, měl dojem, že je naprosto nepatřičné snažit se na ni zapomenout. Láska je láska. Nedá se vygumovat, zakrýt, ani zapomenout. Tak proč se o něco takového pokoušet?

Mohl bys, pomyslel si, pomstít se za ztracenou lásku… za ukradenou lásku.

Zastavoval se u jednotlivých fotografií. Každá z nich v něm zvedla bouři citů, připadala mu jako příčina extrémní alergické reakce, která vyvolává narůstající tlak hluboko v lebce, mezi očima. Probíral v paměti každou vzpomínku, každou příhodu, vracel se v čase k Joanině narození, ke své svatbě s Mariou. Poslední fotografie na zdi byl snímek celé rodiny, včetně jeho rodičů a bratra.

Bylo zvláštní, že tyhle snímky, obrazy dosud živých lidí, ho zasáhly nejhlouběji. Ještě jim nezavolal. Hlavou mu problesklo poznání, že oni možná ještě ani netuší, že Joana je pryč, pořád ještě počítají s tím, že je Atticus za dva dny s Joanou navštíví.

Pomalu vytočil třesoucí se rukou číslo.

„Haló?“ Byl to jemný hlas s nádechem laskavosti.

„Ma – mami?“ Attikusovi přeskočil hlas. Víc nemusel říkat.

„Oh, chlapče, to je neštěstí!“ Plakala. „Viděli jsme to ve zprávách. Nedokážu si vůbec představit… oh, chlapče!“

Atticus pohlédl na záznamník. Šestnáct vzkazů. Pokoušeli se s ním spojit. „Odpusťte, že jsem nezavolal dřív.“

„S tím se netrap.“ Matka začala potahovat nosem, očividně jej měla opuchlý od pláče. „Conner už je na cestě, bude tam každou chvíli.“

Atticus se zhluboka nadechl a zadržel dech. Nikoho by neviděl raději než bratra, neboť jen málo lidí na planetě mu rozumělo jako on, uvažovalo jako on. Ale času nebylo nazbyt, a ti dva, čekající venku, nechtěli přitahovat moc pozornosti ani na sebe, ani na svého zaměstnavatele. „Já tu ale nebudu,“ řekl.

„Proč… proč ne?“

„Mám… něco musím zařídit.“ Nemohl přijít na jiný způsob, jak by to řekl. Matce určitě nemůže vykládat, že jde někam, kde bude riskovat život – riskovat, že jí přichystá ještě víc toho, co prožívá už nyní. „Nechám dveře odemčené. Může se tu zdržet, zatímco budu pryč.“ Jeho mysl pádila jako o závod a hledala způsob, jak změnit předmět hovoru. „Je tam táta?“

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho. Atticus zatajil dech.

„Když se to objevilo ve zprávách… a když jsme zaslechli tvoje jméno… a viděli tě na nosítkách… dostal málem hysterický záchvat, křičel a blábolil nějaké nesmysly. A když potom hlásili, že Joana je… omdlel. Teď je v nemocnici na pozorování. Mají strach o jeho srdce. Ale už je mu dobře, poslal mě domů, pro případ, že bys volal. A dobře udělal.“

V Attikusově hlavě vířily protikladné pocity – obavy o otce a matku a touha vidět je v něm bojovaly s žízní po pomstě. K rozhodnutí ho nakonec přinutilo, když si vybavil obraz Joany, pohlcované tou nestvůrou. „Už musím jít, mami.“

Povzdechla si. „No, dobrá… a – chlapče?“

„Jo, mami…“

„Až tu věc najdeš, vpal do ní jednu kulku za mě.“

Atticus se nemohl ubránit úsměvu. Jeho matka je bojovnice. Vždycky jí byla, a většina těch, kdo jejich rodinu dobře znali, byla přesvědčena, že kdyby do jednotek SEAL válečného námořnictva mohly vstupovat ženy, ona by byla Attikusovým instruktorem pro výcvik. „Však mě znáš.“

„Otci nepovídej, že jsem ti tamto o něm řekla.“

„Buď tak hodná a zavolej mu místo mě, už nemám čas.“

„Samozřejmě. A… mám tě ráda.“

„Já tebe taky.“

Atticus zavěsil, a část toho břemene jako kdyby z něj spadla. Vědomí, že bude mít pro své činy oporu, zvlášť v někom, na kom mu záleží, zahnalo veškerou nerozhodnost, která mu rvala duši. Rozhodnost se mu vrátila, a s ní i odhodlání okamžitě jednat.

Vystoupal po schodech a zamířil rovnou do své ložnice. Vešel dovnitř. Žádný pocit se však nedostavil. Byl to jediný pokoj, který po Mariině smrti nějak pozměnil. Její fotografie tu stále byla, jenom celkové zařízení mnohem víc připomínalo mužského obyvatele, a to, co Mariu nějak připomínalo, její parfémy, šaty, šperky, to všechno bylo pryč. Než se tak stalo, nedokázal tu usnout.

Rychle si oblékl modré džíny a přiléhavé modré tričko, do kapsy si dal sluneční brýle s reflexními skly a klíče a vklouzl do sportovních bot s měkkou podrážkou.

Potom otevřel přístěnek se šatnou. Bylo v něm jen mužské oblečení, nikde ani známky toho, že jej ještě před dvěma roky sdílel s nějakou ženou. Sáhl na horní polici pro vak z hrubého plátna, otevřel jej a dvakrát zkontroloval vybavení, které tam měl – uniformu pro „černé“ speciální operace, lano s hákem, brýle pro noční vidění, světlice, potápěčský nůž používaný jednotkami SEAL, černou maskovací barvu a potápěčský oblek nejnovější technické konstrukce, před kterým by se jeho běžný neopren propadl hanbou. Nevěděl, co všechno bude potřebovat, vzal tedy všechno tak, jak to bylo.

Potom si uvnitř přístěnku klekl a oblečení, které tam viselo, odsunul stranou. Na dvou místech udeřil do stěny a uvolnil tak jakousi desku. Vysadil ji a odložil stranou. Uvnitř ve vzniklé dutině byly dvě bedničky, uzavřené visacími zámky. Vytáhl obě ven a odemkl je klíčkem, který měl na řetízku s ostatními klíči. Otevřel tu menší a vyndal revolver Smith & Wesson Model 60.357 Magnum. Byl z nerezové oceli, a bude to dokonalá zbraň pro akce, ve kterých dojde ke styku s vodou.

Šestiranný revolver, jinak přezdívaný kapesní dělostřelectvo, by sundal útočníka jediným zásahem do kterékoli části těla – zcela zaručeně. Mnozí mladší příslušníci jednotek SEAL dávali přednost kompaktnímu Sig Saueru 9226 na patnáct nábojů, ti zkušenější však věděli, že třistasedmapadesátky nemají sobě rovna. Atticus si připevnil na opasek pouzdro, potom revolver nabil šesti náboji a zasunul jej do pouzdra. Váha zbraně na boku mu dodala pocit trochu větší jistoty. Do otevřeného vaku hodil krabičku s náboji.

Ještě provedl pár úprav na svém oděvu, a měl všechno, co si asi tak bude potřebovat vzít s sebou. Neměl tušení, jestli ta zbraň bude proti tvorovi, kterého tehdy viděl, k něčemu dobrá, střely ráže devět milimetrů by pro to zvíře mohly znamenat nanejvýš něco jako bodnutí špendlíkem. Ale vydává se do neznámých vod, a s lidmi, kterým nedůvěřuje. Nikdy neškodí mít něco v záloze… pro všechny případy. Přehodil si vak přes rameno a vyšel z pokoje – připravený jít do války.

Na Joanin pokoj však připravený nebyl. Nahlédl do něj, od podlahy ke stropu plného plakátů hudebních skupin a s velkou tabulí s periodickou soustavou prvků. V Joaně se mísily dva světy, tolik protikladné, u ní však vytvořily dokonalý soulad. Chyběly mu její purpurové vlasy… nebo zelené… nebo jakou barvu by mohly mít příští týden. Upustil vak na zem a vešel dovnitř.

Pomerančová vůně a vůně pačuli byly silné… byly to její oblíbené. Černé šaty zůstaly přehozené přes postel, věci na poličce s kosmetikou všelijak poskládané, ale nikoliv chaoticky. Na stole měla učebnice a vědecké časopisy. Nahoře na nich viděl známý obal a titul, Oceány v ohrožení, napsal dr. Atticus Young. Nevzpomínal si, že by jí výtisk dával. Kniha vyšla před pěti lety, dlouho před tím, než se u ní projevil zájem o vědu. Knihu otevřel a s překvapením zjistil, že je na okrajích stránek plná krátkých poznámek, mezi nimi i „Táta je tak chytrý!“

Zaplavil ho nával citů. Kdyby se zhroutil, bylo by to natrvalo, to věděl. Neměl k tomu daleko. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a potom pomalu vydechl; připomínal si, jak zklidňoval mysl před přestřelkou.

Napětí v těle povolilo, oknem svítilo do ložnice vycházející slunce. Stočil tím směrem oči. Jeho pozornost zaujal nezvyklý předmět, blížící se pod sluneční koulí. Jeho dopravní prostředek. Směrem k domu si vzduchem razil cestu mohutný vrtulník. O’Shea ani Remus se o nějakém vrtulníku vůbec nezmiňovali, Atticus však věděl, že letí pro něj. Něco takového si může dovolit jen hodně bohatý člověk.

Za dvě minuty se vrtulník odpoutal od země. Atticus se díval dolů na svůj dům a říkal si, jestli jej ještě někdy uvidí. Potom ji spatřil, jak stojí na příjezdové vozovce – Andreu, s rukama v bok. Dívala se za ním, jak letí pryč. Znovu jí unikl. Vrtalo mu hlavou, proč jí na něm po tak dlouhé době vůbec ještě záleží, ale na okamžik byl docela rád, že tomu tak je.

ANDREA ZAKLELA tak hlasitě, že její hlas určitě vyburcoval Attikusovy sousedy, pokud to už neudělal rachot listů rotoru vrtulníku. Unikl jí jen o vteřiny. Se svým modrým volvem vjela na příjezdovou vozovku právě ve chvíli, kdy se ten neoznačený, honosně velký vrtulník vznesl z Attikusova téměř půlhektarového zadního dvorku.

Jeho adresu si našla v telefonním seznamu, a kdyby nemusela pětkrát zastavit a ptát se na cestu, dorazila by včas. Samozřejmě že by se mu pokoušela jeho úmysl rozmluvit, ale kdyby se jí to nepodařilo, mohla aspoň jít s ním.

Na těch osm roků, které spolu strávili, nedokázala zapomenout. Neustále si říkala, co by se asi dělo s jejich životy dál, kdyby se nerozešli. Pravděpodobně sňatek. A také děti. Vlastně ho nikdy nepřestala milovat, pouze vyznávala jiné hodnoty. To dělali oba, a protože byli umínění, ani jeden z nich neustoupil, svých hodnot se kvůli tomu druhému nevzdal. Když se mu tam v nemocnici zadívala do očí, dávno pohřbené city se prodraly na povrch, až se jí z toho poznání sevřel žaludek. Mohou se takové dávné city znovu rozhořet? O tom neměla tušení. Jednou věcí si však byla jistá – Atticus byl kdysi její přítel. Jeden z nejbližších. Svazek, udržovaný od dětství do rané dospělosti, dosud přetrvával.

A šťastná náhoda, nebo snad osud, je znovu svedly dohromady. Už ho podruhé neopustí, určitě ne teď, když potřebuje pomoc nejvíc. Tu mu chtěla poskytnout, i kdyby to mělo znamenat, že své osobní cíle a záměry odsune na nějakou dobu stranou. Nyní si uvědomovala, ovšem už příliš pozdě, že tohle měl jeden z nich udělat už tehdy, tak dávno.

Dívala se, jak vrtulník letí směrem k moři. Věděla, kde lze Attikuse najít, oceán je její území a ona má prostředky k tomu, jak ho tam vysledovat. Pro začátek – nebude nijak těžké nalézt loď tak velkou, že může nést takovýhle obrovský vrtulník.

Když se jí vrtulník ztratil z očí, zamířila k předním dveřím domu. Nebyly zamčené. Jestli má pochopit, jakým člověkem se Atticus stal, a proniknout do způsobu jeho uvažování a do jeho záměrů, musí nejprve pátrat trochu do hloubky. Tehdy dávno se navzájem navštěvovali bez problémů, oba měli dokonce klíč od domu toho druhého, ale teď se neubránila úvahám o tom, co by se stalo, kdyby ji teď v jeho domě někdo našel. Násilné vniknutí by u kapitánky Pobřežní stráže nevypadalo dobře. Ale tohle riziko byla ochotná podstoupit.

Vešla do domu a zavřela za sebou dveře. Přece jen si nebyla jistá, jak na ni zapůsobí to, co tam nalezne.

14

MAINSKÝ ZÁLIV

Atticus pozoroval oceán. Pětadvacet metrů pod ním se na vlnách zvedal a zase propadal stín vrtulníku… na vlnách, jež skrývají ohromného tvora, který by vrtulník dokázal sebrat rovnou ze vzduchu. V dobách, kdy byl příslušníkem jednotek SEAL, se účastnil celé řady leteckých výsadků, ale žádný z nich mu nyní nepřipadal tak nebezpečný jako akce, kterou co nevidět podnikne. A žádný také neměl význam týkající se tak úzce jeho osoby.

Ti dva, sedící naproti němu – kněz O’Shea a kriminálník Remus – se nijak moc nesnažili udělat něco, čím by ulevili jeho napjatým nervům. Byli ukázkou protikladu: kněz zcela jasně dokázal, že umí používat mozek, naprosto mu však chyběla fyzická zdatnost, ze které by se dalo usuzovat, že je zvyklý rázně řešit vzniklé situace. Koneckonců… je to kněz, ale ne každého kněze život postaví před řešení opravdových špinavostí. Potom tu byl Remus, nevyzpytatelný člověk, jehož úsměv připomínal spíš vyceněné šakalí zuby než úsměv poctivého člověka. Jeho neštovicemi poznamenaný obličej nijak nepřispíval ke zlepšení dojmu z jeho již i tak dost odpuzujícího zjevu, a klikatá jizva na čele byla jen posledním výkřikem zoufalství, vytrysknuvším z jeho otlemeného ksichtu. Jeho řvavě zbarvená havajská košile vypadala jako politováníhodný, nepovedený pokus, jímž se pokoušel odvrátit pozornost od svého obličeje, nicméně jeho neustálé řečnění o přijetí onoho padesátého státu do Unie prozrazovalo opravdovou vášeň pro kulturu té oblasti.

„Nač ta posedlost Havají?“ zeptal se O’Shea. Přerušil tak Remusovu minipřednášku o tom, jak pomalu tekoucí lávová pole ničí domy, silnice a úrodu. „Copak se z ní snad nestává past na turisty? A dočetl jsem se, že u spousty nových domů za milion dolarů se zvyšují daně z nemovitosti, a že dobře placená místa tam dostávají Američani z pevniny a domorodí Havajci i jejich kultura se málem násilně převádějí naopak na pevninu. Moc dlouho už to ráj nebude.“

Remus vrhl na O’Shea zlostný pohled. Tihle dva nejsou přátelé, pomyslel si Atticus. Toto poznání si uložil do paměti, a pak uslyšel Remusovu odpověď: „Ua mau ke ea o ka aina i ka pono.“

O’Shea i Atticus na něj nechápavě pohlédli. Remus si zhluboka povzdechl. Ten povzdech měl těm dvěma ukázat jejich méněcennost, aby si připadali jako hlupáci, když nevědí, co to úsloví znamená.

„Život země se stává věčným tím, že je spravedlivý,“ řekl Remus. „Když je země svatá, její podstatu nelze zničit.“

Ten člověk zřejmě nebyl v Jeruzalémě, pomyslel si Atticus. Jeruzalém stále ještě je působivý, svatá místa v tom městě však přesto mají daleko k tomu, čím bývala dřív. On a Maria navštívili Svatou zemi před tím, než se narodila Joana. Navštívit ta svatá místa byl Mariin nápad, nápad sice fascinující, ale jejich stav Attikuse přesvědčil, že historie se na oné zemi pořádně podepsala a vybrala si svou daň. Měl však pocit, že tamní lidé, Židé i muslimové, žijí v hluboké víře, která nalezla svůj význam už v samotné půdě té země. Do mysli se mu začaly vkrádat vzpomínky na noc, kterou v Jeruzalémě s Mariou strávili. Tam byla počata Joana.

„To zní přímo jako symbol, motto pro ten stát,“ poznamenal O’Shea uštěpačně.

Remusovi jeho sarkasmus ušel. Pyšně se usmál. „Taky že jo!“

Atticus jejich rozhovoru dychtivě naslouchal a zapojil se do něj, aby těm milým vzpomínkám unikl; za daných okolností by mu nijak neprospěly. „Kdysi jsem měl na Havaji nějakou práci,“ řekl. Byla to první slova, která pronesl od chvíle, kdy vrtulník vzlétl od jeho domu… „Označoval jsem velryby, keporkaky. Aby se daly sledovat trasy, po kterých putují, a jejich počty.“

Remus s úsměvem pokývl. „Symbol státu.“

Attikusovi vrtalo hlavou, jestli si Remus jednoduše nenastudoval encyklopedické heslo Havaj, aby mohl lidi ohromovat a dokazovat, že ví, o čem mluví.

„A jaký názor jste si utvořil?“ zeptal se Remus.

Atticus byl do hloubi duše přesvědčen, že by se měl s tímhle člověkem spřátelit. Je nebezpečný a nedá se mu věřit. Být s ním zadobře by mohlo být jedině ku prospěchu. Na tu otázku existovala spousta odpovědí a každá z nich by byla vyhovující. Jeho rychlá odpověď ho samotného překvapila. „Poněkud přehnané.“

Byla to poctivá odpověď, ale hluboce zapůsobila. Remus se zatvářil všelijak a kroutil očima jako holky ze sedmé třídy, když si z nich někdo utahuje.

Kněz se usmíval od ucha k uchu. „Pravda vyslovená málo slovy má velkou moc.“

Atticus získal aspoň jednoho přítele, třebaže pochyboval, že kněz mu bude nějak užitečný… pokud ho ovšem dokáže vyprostit z toho pekla… protože tam směřují, a tam se střetnou s ďáblem. Až na to, že to peklo není pod zemí, kde by vřelo jako žárem bublající láva, nýbrž je pod hladinou moře, studené, bez výčitek svědomí a stejně nemilosrdné.

Ve vrtulníku se opět rozhostilo ticho, bylo slyšet jen rytmické bušení otáčejících se dlouhých listů rotoru. Po deseti minutách ticha, které byly doslova požehnáním, Remus tu úlevnou, blahodárnou přestávku ukončil slovy pronesenými sevřeným hlasem: „Jsme na místě.“

Atticus vyhlédl okénkem. Takovou loď za všechny ty roky, co pracoval na moři nebo sloužil u námořnictva, ještě neviděl. Byla mohutná, velká jako americký torpédoborec, a její běloskvoucí trup zářil v ranním slunci. Bazén na horní palubě měl tvar čínského draka, příď zdobila galionová figura, ručně vyřezaná z tvrdého dřeva. Představovala krásnou, avšak nebezpečně vyhlížející vikinskou ženu. Z hlavní paluby se stupňovitě zvedaly další paluby, každá měla oválný tvar a po obvodu byla uzavřená tónovaným sklem. Ze střechy kapitánského můstku mířil do oblohy celý shluk antén a družicových parabol. Byla to loď očividně zkonstruovaná tak, aby se mohla zdržovat na moři dlouhou dobu, ne-li natrvalo.

Vrtulník jemně dosedl. „Pojďte za mnou,“ vyzval Attikuse Remus a otevřel boční dveře.

Attikuse udivilo, že ho nikdo nevyzval, aby odložil zbraň, kterou stále ještě měl v pouzdře na opasku, pouze dva bezvadně oblečení sluhové se nabídli, že mu odnesou do kajuty jeho vak. Atticus nabídku odmítl, své věci, nemluvě o svém arzenálu, chtěl mít raději u sebe. Když už byli venku z vrtulníku, O’Shea šel svou cestou, Remus odváděl Attikuse chodbou na další palubu. Nezamířili však na některou z horních palub, kde, jak se Atticus domníval, většina miliardářů tráví čas ze všeho nejraději, nýbrž sestupovali do nitra lodi. Jejich cesta vedla po třech křídlech schodiště, z nichž každé bylo pokryté kobercem kaštanové barvy, mělo sloupky ze slonoviny a zlaté zábradlí. Loď příjemně voněla čistotou, ne však takovou, které se dosahuje dezinfekcí jako v nemocnici. Od nejnižšího křídla schodiště se táhly dlouhé chodby, všechny vyzdobené sochami umělecky vytesanými z mramoru, z hrubého kamene, nebo vyřezané ze dřeva. Všechny pocházely z různých kultur. Schodiště na tomto čtvrtém dolním poschodí bylo prodloužené a z něj se otevřel pohled na strop – připomínal strop katedrály. Technická úroveň i nádhera toho všeho na Attikuse hluboce zapůsobily, jeho nervy to však nijak zvlášť neuklidnilo. Důvod jeho přítomnosti zde stále ještě zůstával nevyjasněný, snad ani nevěstil nic dobrého.

Na dolním konci schodiště, kde schody končily a přecházely v podlahu z mramoru, se Attikusovi naskytla ohromující podívaná. Uprostřed rozlehlého atria stála socha z Velikonočního ostrova. Atticus na tom ostrově nikdy nebyl, ale v dnešní době by tyto megality nepoznalo jen málo lidí. „Úchvatná replika,“ pronesl Atticus spíš jen sám k sobě než k Remusovi.

Ten ho však pohrdavě opravil: „Je pravá.“

Atticus položil na sochu dlaň a vnímal její chladný povrch, působící stejně bezútěšně jako ten kdysi kvetoucí a svěží ostrov, který býval soše domovem. Aby Trevor Manfred získal takovýto nádherný artefakt, musí buď mít vynikající styky, nebo být až nezvykle protřelý. Ať tak či tak, Atticus na to brzy přijde.

Remus otevřel dveře s vyřezaným nápisem „obývací pokoj“. Samotné označení působilo bezvýznamně, ale když Atticus vešel dovnitř, jako kdyby vstoupil do jiného světa.

„Teď už je všechno na vás,“ poznamenal Remus. „Snažte se neříct nějakou pitomost. Aloha.“

S těmi slovy zavřel dveře a zanechal Attikuse samotného. Atticus věděl, že poslední Remusovo slovo znamenalo varování. Aloha. Nezesměšňujte Trevora Manfreda tak, jako jste zesměšňoval mě.

Prohlížel si kruhovou místnost o průměru patnáct metrů. Klenutý strop kryla obdivuhodně realistická malba znázorňující život pod vodou; realismus tohoto uměleckého díla byl omračující. Stěny byly vymalovány podobně, byly na nich velryby, žraloci, tuleni a celá sbírka dalších tvorů. Atticus si v té místnosti připadal jako ve svém živlu, až na to, že se necítil volně, jako kdyby skutečně plaval, nýbrž stál na nohou. I podlaha vyvolávala podobnou iluzi, byla tmavomodrá, zcela jako hlubiny, do nichž se člověk dívá shora. Iluzi narušovala jedině dvě elegantní křesla – doslova trůny – čalouněná rudým sametem a s rámy ze zlata, a kávový stolek s nohami ze zlata a se skleněnou deskou.

„Pojďte dál,“ donesl se k němu z druhého konce místnosti zvučný, veselý hlas. „Přišel jste právě včas, zrovna se podává čaj.“

Atticus spatřil ruku, která ho máváním zvala ke křeslům. Položil vak na zem a vykročil přes místnost. Muž, který tam seděl, vypadal úplně jinak, než jak Atticus očekával. Oči mu zářily vzrušením, vlasy mu trčely do výše a do stran, bílé a neuspořádané, takové, jaké by se líbily Joaně. Byl celý v černém a jeho pleť byla téměř stejně bílá jako jeho vlasy, třebaže albín zcela nepochybně nebyl. Oči měl jasně zelené, plné života. „Doktore Youngu, vítejte na Titanu.“

Atticus v tomto okamžiku dospěl k závěru, že ten výstřední člověk, usazený uprostřed iluze mořské hlubiny, obklopený historickými artefakty a tajemstvími z celého světa, se mu zamlouvá. Hádanka zahalená do tajemství uvnitř enigmy – takový byl Attikusův závěr, když si připomněl, jak za druhé světové války Churchill charakterizoval Rusko. Ten člověk zde ho okamžitě zaujal stejně, jako Churchilla zaujala úloha Ruska ve válce. Atticus však vycítil, že ten drobný muž představuje daleko menší hrozbu než Stalinovy gulagy, a zcela určitě mnohem menší hrozbu, než se mu Remus pokoušel namluvit.

Právě se chystal k odpovědi, když koutkem oka zachytil jakýsi pohyb. Ta stěna… vnější stěna lodního trupu po jeho levici vůbec není malba! A hned za ní, tam venku, plave cosi velmi velkého a dívá se na ně.

15

RYE, NEW HAMPSHIRE

Ta fotografie byla připomínkou šťastnějších časů nyní již rozpadlé rodiny. Atticus sedí na písku a spolu s malou holčičkou, o které se Andrea mohla jen domnívat, že je to mrtvá Joana, stavějí hrad. Atticus má ruce propletené s jejíma ručkama. Holčička vypadá asi tak na sedm let, a oba pouštějí mezi prsty na hrad mokrý písek, z něhož kape voda. Písek vytvořil malé útvary, které vypadaly jako drobné napodobeniny kamenných věžiček, jaké zdobí Moabskou poušť. Kromě této zručnosti ve stavbě hradů z písku však Andreu zaujala žena po Attikusově boku.

Do vlasů jí fouká vítr, takže částečně zakrývají její i Attikusův obličej. Oči má ta žena jasné, plné života, a plnými, našpulenými rty líbá Attikuse na tvář. Fotografie zhmotňovala všechno, co v Andreiných představách ukazovalo rodinu takovou, jaká má být. Ten okamžik, kdy se otevřela závěrka aparátu, kdy jí prošlo světlo a dopadlo na film, zachytil scénu, obraz, na který by byl pyšný i sám malíř a ilustrátor Norman Rockwell. Mezi Rockwellovými malbami a touto fotografií byla jediná nesrovnalost – ta fotografie zobrazovala skutečnost. Rodinu plnou lásky, kdysi v rozpuku života, kterou však čas obrátil v trosky.

Andrea se s Attikusovou ženou ani s dcerou nikdy nesetkala, ale vědomí, že Atticus byl připraven o všechno to, co je na fotografii, vzbudilo v jejím srdci pohnutí. Takhle hluboce někoho milovat a dvěma zničujícími okamžiky o všechno přijít by dokázalo zdrtit každého muže… nebo ženu. To znala z vlastní zkušenosti.

Bezmyšlenkovitě, jen tak mimoděk, sňala zarámovanou fotografii ze stěny předsíně a odnesla ji do kuchyně. Rám rozebrala, fotografii formátu 10 x 15 centimetrů vyňala a obrátila ji. Na rubu byl nápis.

2001, pláž u Starého sadu, Atti, Maria a Jo

Rukopis byl hezký, čistě žensky úhledný, připomínka ženy, jejíž láskyplná tvář zdobila přední stranu fotografie. Andrea se na fotografii znovu zadívala; vůči té ženě, jež tiskla rty na tvář muže – její první opravdové lásky – necítila nenávist, dokonce ani žárlivost ne, spíš ji prostoupilo vědomí příbuznosti, sounáležitosti… nebo spoluodpovědnosti.

Představovala si Mariin hlas, nabádající ji: Postarejte se o něj. Ale namítala by proti tomu něco? Pověděl Atticus Marii někdy o jejich lásce z mládí? O svém zlomeném srdci… pokud něco takového vůbec pocítil? Andrea neměla kde se o tom ujistit, ale ta žena na fotografii by určitě byla vděčná, kdyby někdo o jejího manžela pečoval. „Postarám se o něj.“

„A podívejme,“ pronesl mužský přátelský hlas. „Já myslel, že tahle práce zůstane na mně.“

Andrea se za tím hlasem prudce otočila. Ve dveřích stál muž, jehož oči byly Attikusovy, ale baculaté tělo vypovídalo o životě uzpůsobeném k sezení u počítače, spíš než aby naznačovalo příbuznost s tělem bývalého příslušníka jednotky SEAL. Byl to jeho bratr, starší a nyní možná ještě kulatější, ale i tak ho poznala.

„No, to je dost, že ses zase ukázala, Andreo!“

„Ahoj, Connere!“

Usmál se, vešel do kuchyně a potřásl si s ní rukou. „Takže Pobřežní stráž, jo? Není tohleto ale trochu mimo tvou pravomoc?“ Ukázal na prázdný rám na stole, na nějakou odpověď však nečekal.

„Víš… nikdy kvůli tobě nepřestal doslova usychat touhou.“ Posadil se vedle ní a ukázal na fotografii, kterou stále ještě držela v ruce. „No teda… do té doby, kdy potkal ji. A to se stalo až poté, co odešel od námořnictva. Vždycky jsem si říkal, jestli se tě pokusí zase vyhledat, potom, co nás Maria opustila. Vypadá to, že se pokusil. Jak dlouho už tě před námi tají?“

Andrea na něj hleděla se směsicí zmatku a provinění v očích.

Conner zvedl v údivu obočí. „Jste přece spolu, ne?“

„Ne. A on… někoho má?“

„Kdepak. Aspoň o nikom takovém nevím. Já myslel, že přede mnou něco skrývá, nechává si něco pro sebe, ale když říkáš, že nejsi jeho přítelkyně, tak to zřejmě mluvil pravdu. Ale ne že by nějakou nepotřeboval, to měj na paměti… to místo je volné, jestli ho chceš.“

Andrea se usmála.

Connerův pohled se vrátil k fotografii v jejích rukou. Náhle stáhl koutky úst a jeho hlas ztratil vřelost. „Aparát jsem měl tenkrát v ruce já. Nejsem zrovna fotograf, ale tohleto je nejlepší snímek, jaký jsem kdy udělal. Stejný mám pověšený doma na stěně. Něco na něm je prostě zvláštní. On měl všecko, víš?“ Conner si povzdechl a pokračoval: „Mám rodinu. Miluju svou ženu. Děti jsou prima. Ale tohle,“ – ukázal na fotografii – „tohle jsem nikdy nezažil.“

Andrea cítila kdesi v hloubi duše svíravý pocit provinění. Podala fotografii Connerovi. „Chtěla jsem mu ji dát, až ho najdu.“

V tom okamžiku fotografie přestala Connera zajímat. „On tu není?“

„Ne.“

„A kde je?“

Andrea byla na rozpacích, nevěděla, jak odpovědět. Právě se vrátila do Attikusova života, a přitom vlastně netušila, jestli je vůbec vítaná. A nevěděla, jak by se Conner stavěl k tomu, kdyby vyzradila všechno, co ví – co se domýšlí. Ale Atticus je přece jeho bratr. Ve vzpomínkách se jí v souvislosti s Connerem vybavovalo, jak se ti dva spolu skoro pořád pošťuchovali a hádali. Ale jsou to bratři… a Conner přišel Attikusovi na pomoc. Než stačila vyslovit jedinou slabiku, promluvil Conner.

„Jde po něm,“ řekl. „Zatraceně!“

Nebyla to otázka. Conner to prostě ví, přesně tak, jako to ví ona.

„Jaks na to přišel?“

Conner jen zavrtěl hlavou. „S Attikusem to bylo vždycky nějaké divné. Lidé, kteří ho mají rádi, v něm můžou číst jako v knize.“

Andrea si připomněla nemocnici. Tehdy měla stejný pocit, poznala, že Atticus má v úmyslu po tom tvorovi jít.

„Ještě neznám žádné podrobnosti,“ dodala, „ale pokusím se ho najít. Dneska ráno ho vzal na palubu nějaký vrtulník. Zamířili na moře.“

„Ten to teda bere hopem. Bylo to válečné námořnictvo?“

Andrea zavrtěla hlavou. „Nebylo, ale zjistím, komu ten vrtulník patří.“

„Přivedeš ho zpátky?“

„Když to půjde…“

Conner jí fotografii vrátil. „Až ho najdeš, tak mu tohle dej.“

„Dám,“ odpověděla. Pak vstala, náhle ještě odhodlanější jít ho hledat, třeba hned teď. „Ty tu zůstaneš?“

Conner se znovu usmál, přinutil se opět k veselému tónu. „Nemám, kam jinam bych šel.“

Andrea s úsměvem zamířila ke dveřím. Connerův hlas ji ještě zarazil.

„Víš… jen málokterá žena by všeho nechala a pátrala na širém moři po bývalém příteli. I když má pátrání jako zaměstnání.“

Andrea cítila, jak jí hoří obličej, a cítila také narůstající rozpaky.

„Tvoje fotografie byla v novinách a ve zprávách,“ poznamenal Conner s úsměvem vyjadřujícím, jak je rád, že jí to může sdělit. „Díky, že se ho vydáš zachránit. A že jdeš už teď.“

Andrea jen pokývla hlavou. Laskavost v Connerově hlase ji udivila, on přece ví, kdo Andrea je – dávná přítelkyně, téměř něco víc než to, ale přesto ve skutečnosti je prostě jen žena, která dělala svou práci náhodou právě v době, kdy jeho bratr potřeboval pomoc. Spousta jiných lidí se k němu mohla dostat dřív. Co kdyby byla v té době třeba nachlazená. Dýchání z úst do úst poté, co v bezvědomí zvracel a dusil se vlastními zvratky, mu mohl provést někdo jiný. Věděla, že Atticus netuší, že ho resuscitovala ona, že vlastně zemřel, třebaže jen na okamžik. Říkala si, jestli by třeba vůbec stál o návrat do života. Jeho bratr to netuší také, ale přesto – je tady a chová se, jako kdyby Andrea byla…

„Andreo,“ dodal Conner a přerušil tak její úvahy, „vítej zpátky do rodiny.“

Těch několik slov jako kdyby Andreiny úvahy pročistilo. Osm let každý okamžik probuzení prožívala s myšlenkou na Attikuse, mnohé z těch okamžiků i s jeho rodinou. Společně jedli, hráli si, smáli se a prožívali dobrodružství. Nerozluční. Spříznění. Rodina. Ty vzpomínky vytvořily pouto, svazek, který jí nyní ukazoval další cestu, podněcoval k jeho obnovení, bez ohledu na jejich přerušenou společnou minulost nebo na pocity vyvolávající představy toho, co mohlo být. Jsou rodina. A to stačí.

16

MAINSKÝ ZÁLIV – NA PALUBĚ TITANU

Pilovité zuby se zahryzly do masa, rvaly šlachy a žíly, drtily kosti a dělaly přesně to, k čemu byly určeny – zabíjely.

Atticus fascinovaně přihlížel, jak přes oči velkého bílého žraloka, černé jako čedič, kloužou bílé blány, když se zakousl do tuňáka. Velké žraloky bílé i mnohé jiné už při požírání potravy viděl, ale nikdy… nikdy v Mainském zálivu. A neviděl ani takhle ohromného žraloka.

„Má nejmíň devět metrů!“ Atticus nyní stál u stěny. Již věděl, že to je skleněná tabule, umožňující nahlížet do vodního světa pod čarou ponoru.

„Vlastně osm a půl,“ podotkl Trevor. Nyní stál vedle Attikuse a také žraloka pozoroval.

„Vy ho krmíte?“ Atticus viděl, jak ten živý tuňák spadl do vody, omámený a znavený, proti největšímu predátorovi oceánu neměl nejmenší šanci. Druhému největšímu predátorovi, opravil se v duchu.

„Ano, ta potvůrka je něco jako domácí mazlíček.“ Trevor přiložil ruku ke sklu. V té chvíli žralok roztrhl tuňáka vejpůl a pohltil ho. „Hodná holka, Kalmičko.“

„Kalmičko?!“

Trevor se usmál. „Má jméno podle květiny, kalmie úzkolisté, takové ošklivé kytičky. Taky se jí říká zabíječka ovcí, je silně jedovatá a otráví spoustu pasoucích se ovcí. Kdyby ji snědl člověk – anebo, což je horší, kdyby snědl med pocházející z ní –, odnesl by to klidně i smrtí. Když přijde na věc, pro Kalmičku jsme my ovce na porážku,“ utrousil opovržlivě.

Atticus dál přihlížel, jak mohutný žralok tuňáka spořádal. Přikývl. „Opravdu příhodné jméno. Ale jak je tohle možné… a jak k tomu došlo?“

„Narazili jsme na ni před pěti lety v hlubokých vodách Pacifiku. Už tehdy byla velká, a jen tak pro zábavu jsme ji krmili. Jak asi vidíte, už tenkrát byla pěkně žravá. Připojila se k nám a všude nás následuje. Od té doby ji krmíme.“

„Ale nač ji…“

„Zabezpečení, milý doktore. Na téhle lodi je větší bohatství, než jaké má leckterá celá země, a je spousta lidí, kterým by nic neudělalo větší potěšení, než mi vyfouknout to, co mám. Kalmička je moc dobrá, vyřídila by každého, kdo by se pokusil proniknout sem pod vodou.“

„To si dovedu představit,“ řekl Atticus. V duchu si skutečně představoval, jak by mu asi bylo, kdyby na tohohle obra narazil pod vodou.

„A funguje to?“ zajímal se dál.

Trevor se široce usmál. „Párkrát už odmítla snídani. Můžu se jen domnívat, že si předtím v noci něco dala. Nedokážu říct, jestli sežrala nějakého chudáka nebo ne, ale je zvyklá na pomalu se pohybující maso. Zdravé ryby nikdy nepronásleduje, jak se něco pohybuje rychle, vůbec se tím neobtěžuje.“

Atticus si v duchu umínil, že nesmí spadnout do vody. Potom se znovu věnoval tomu, co říká Trevor. „A co pátého nejbohatšího člověka na světě zajímá na mořském biologovi?“

„Já myslel, že to bude naprosto jasné, doktore Youngu.“

„Klidně mi říkejte Atticus.“

„Fajn.“ Trevor ukázal na křesla. „Prosím, sedněte si.“ Posadili se. Křesla byla velmi pohodlná, měkká, Atticus se do toho svého zabořil a poprvé po několika dnech se jeho svaly uvolnily. Na téhle místnosti bylo cosi zvláštního – být pod vodou a přece ne pod vodou – a ten pocit ho nutil toto nezvyklé prostředí živě vnímat a současně mu dovoloval polevit v obezřetnosti.

Na kávovém stolku Atticus uviděl dva Sam Adamsy ve stříbrném chladicím kbelíku s ledem. Usmál se. Podle toho, jak ho Trevor pozval na „čaj“, podle jeho silného britského přízvuku a téměř ženských gest očekával, že tu uvidí soupravu z tenkostěnného růžového porcelánu, v ní čaj Earl Grey a k němu nadýchané chlebové placičky s máslem.

Trevor tyto myšlenky četl v jeho tváři. „Možná jsem Brit, ale americká kuchyně ve mně probouzí labužníka. Prosím, poslužte si.“

Atticus vytáhl z ledu láhev a korunku uzávěru odpáčil zuby.

Trevor se hlučně zasmál. „No, chlapák!“ Potom vytáhl z kapsy otvírák. „Tohle je mnohem civilizovanější způsob, co říkáte?“ Vzal si druhé pivo, s vyheknutím je otevřel a hltavě se napil rovnou z láhve.

Attikusovi nešlo na rozum, jak takový zjemnělý člověk může do sebe lít pivo jako člen nějakého studentského spolku při jakémsi obřadu. Trevor byl živoucí exemplář černé a bílé, dne a noci. Nějaké další zkoumání jeho povahy bude muset počkat, jsou tady důležitější věci. „Chtěl jste mi říct, proč tady jsem?“

Trevor postavil prázdnou láhev na stolek a povzdechl si. „Nojo, vidíte.“ Přehodil nohu přes nohu a dlaně elegantním pohybem položil na koleno. „No, abych byl upřímný… nudím se.“

Atticus jen tázavě zvedl obočí.

„Zrovna teď ovšem ne, chci tím říct, že jsem se nudil, dokud jsem se nedoslechl o tom neštěstí, co vás potkalo… v žádném případě tím nechci vaši tragickou ztrátu nějak zlehčovat, ale tenhle tvor ve mně vyvolal pocity, jaké jsem neměl od doby, co jsem ještě jako dítě poprvé spatřil oceán. Chci toho tvora najít, doktore Youngu. Najít a zabít.“

„Proč zabít?“

„Podívejte, vy zcela určitě máte své důvody… jenže ty moje – ty jsou asi mnohem sobečtější. Pojďte se mnou, prosím.“ Trevor se pousmál a vstal. „Abyste mé důvody plně pochopil, bude nejlíp, když si prohlédnete mou sbírku.“

Atticus dorazil své pivo, sebral vak a následoval Trevora ke dveřím. Trevor ho vedl kolem sochy z Velikonočního ostrova a dál chodbou, opisující táhlý oblouk. Chodba měla po pravé straně dveře, levou stranu tvořila jen holá stěna. Trevor šel vpředu a bzučel si sám pro sebe jakousi veselou melodii. Potom se chodba rozšířila do rozlehlého foyeru. Z paluby nahoře sem vedly dvoje schody, končící u tří soch žen tak krásných, že by člověka pronásledovaly i ve snech. Jejich postavy byly ve všech ohledech dokonalé, na sobě měly jen přiléhavé róby prozrazující, že pod nimi jsou pevná ňadra. Jejich maličko pootevřená ústa měla plné rty, nad nimi výrazné lícní kosti. Avšak jejich vlasy tvořili hadi, stočení do klubíčka a všelijak se vlnící. A pod pasem, kde by měly být nádherné dlouhé nohy, byly pevně svinuté smyčky hadích těl sahající až k podlaze. „Medusy,“ pronesl šeptem Atticus.

„Jen jedna z nich,“ podotkl Trevor. Univerzálním klíčem odemkl dvoukřídlé dveře. Další podivnůstka, uvědomil si Atticus. Většina zabezpečovacích systémů na lodi byla až dosud naprosto prvotřídní – aktivovaly se hlasovými kódy, snímáním obrazu sítnice, otisků prstů – a tady, v místnosti, které si ten člověk očividně nejvíc cení, to, co se v ní nachází, je chráněno obyčejným univerzálním klíčem. „Ty druhé dvě se jmenují Sthenó a Euryalé. Jsou opravdu atraktivní. Ty tu sbírku střeží.“

Když Trevor dveře otevřel, jeho výraz prozrazoval naprosté zanícení. Za dveřmi se nacházel rozlehlý sál, do hloubky měřil třicet metrů, vysoký byl jako čtyřpatrová budova. Nejpůsobivější na tom sále však nebyla jeho rozlehlost, nýbrž nezměrná krása, která jej zaplňovala.

Atticus již při vstupu hltal rozšířenýma očima každou jednotlivost. Na stěnách viděl obrazy od Moneta, van Gogha, Rembrandta, Leonarda da Vinci, Picassa – proslavené malby – ty, které visí v Louvru, a přesto… jsou i tady, vystavené, jako kdyby byly pravé. Opět se zdálo, že Trevor čte jeho myšlenky, ačkoliv Atticus byl přesvědčen, že každého by při pohledu na tu sbírku tak jako tak napadlo totéž.

„Ujišťuju vás, že jsou pravé,“ ozval se Trevor.

Atticus se zastavil před Leonardovou Poslední večeří, obrazem v každém směru nádherným, ještě působivějším než ten, který svět tak zbožňuje. Atticus si před tím obrazem, měřícím pětkrát devět metrů, připadal malý jako trpaslík. „Tamten druhý je falzifikát?“

„Ale co vás vede,“ opáčil Trevor, očividně polichocen tím, že může posloužit vysvětlením. „Oba jsou pravé, ale ten, který je vystavený v konventu Santa Maria delle Grazie, je pouhý náčrt, jakýsi nácvik na ten opravdový obraz – pozor… je to velmi podrobný náčrt, ale přece jen ne konečné dílo. Da Vinci si byl vědom, že tempera na gessu, pryskyřici nebo mastixu nebude držet. Tahle konečná verze je olej na plátně, mnohem trvanlivější… a člověka až vnitřně rozechvěje, co říkáte?“

Atticus přikývl; poněkud mu povolily čelisti. Viděl fotografie Poslední večeře, a nebývale na něj zapůsobila, ale tohle zde… tohle bylo opravdu mistrovské dílo.

Pustil se do prohlídky ostatních děl. Byly tu sochy – římských a řeckých bohů. Vedle obelisku s bohatou kamenickou výzdobou stála miniaturní verze sfingy, přesto však úplnější než její známá obdoba v egyptské poušti – tahle měla lví hlavu. V několika dlouhých skleněných vitrínách byla menší umělecká díla z celého světa, největší poklady, jaké kdy lidstvo vytvořilo. Celou jednu stěnu, ponurou, temnou napodobeninu stěny jeskyně, zdobily primitivní piktogramy. Atticus stál před nimi, pokoušel se přijít na to, co mají vlastně představovat, ale obrazy se mu v mysli všelijak zpřeházely a odhalit, jaký význam vlastně skrývají, nebylo možné.

Trevor se k němu připojil. „Je docela dobře možné, že to jsou jedny z nejstarších piktogramů na světě,“ poznamenal.

„A co představují?“

„Tady není z čeho vyjít,“ odpověděl Trevor s úsměvem. „Nikdo, kdo se na tohle podívá, neví, co si o tom myslet, bez ohledu na to, jaké má vzdělání. O’Shea si myslí, že vznikly v době, kdy se stavěla Babylónská věž. Bůh tehdy zmátl lidem řeč, a očividně i jejich umělecké projevy. Dovedete si představit, že každý, s kým byste mluvil, by hovořil tak nesrozumitelně, jak nesrozumitelně působí i tahle stěna, když se na ni díváte?“

Atticus jen v téhle místnosti viděl víc obdivuhodných, ohromujících věcí, než kolik jich většina lidí viděla za celý svůj život, a Trevor přesto řekl, že se nudí. Skutečně už mohl svůj zájem vyčerpat tím, co do nynějška nashromáždil? Atticus se na to neptal. Přešel doprostřed sálu, kde stála nejstarší, nejpůsobivější a nejneobvyklejší věc, tvořící jakýsi střed celého prostoru – kostry tyranosaura a triceratopse, zaklesnutých do sebe v boji. Scéna vypadala jako vystřižená z dětské knihy o dinosaurech, až na to, že tato zvířata bývala skutečná.

„Mezi tím, co tu vidíte, a tím, co najdete v některém muzeu v tom či onom místě, je třeba vidět dva rozdíly,“ podotkl Trevor. „Za prvé – tihle dva zde jsou skuteční. Obě kostry jsou zcela kompletní.“

Attikusova mysl horečně pracovala. Věděl, že na světě existuje několik exemplářů kostry T. rexe, ale o kompletních exemplářích neslyšel, i když měl vždycky za to, že existují.

„Většina koster, které vidíte v muzeích, jsou reprodukce několika málo kompletních exemplářů, uchovávaných v depozitářích a laboratořích chráněných před působením klimatu. Za druhé…“ Trevor přistoupil blíž k tyranosaurovi a položil ruku na jednu z jeho holenních kostí. „Attikusi, tady si na něj můžete sáhnout!“

Atticus obešel Trevora, jehož obličej se rozzářil úsměvem, přistoupil blíž ke kostře a položil ruku na chladnou fibulu, lýtkovou kost nejstrašnějšího a nejobávanějšího suchozemského predátora na světě. Po celém těle ho zamrazilo. Tenhle tvor kdysi žil, dýchal a nakonec na planetě Zemi vyhynul. Atticus pohlédl vzhůru na rozevřené čelisti. Pohled na velké špičaté zuby ho znovu utvrdil v přesvědčení, že i to, co spatřil v oceánu, to, co pozřelo jeho dceru, bylo skutečné. Stáhl ruku zpátky a upřeně se zadíval na Trevora. „Vy to chcete přidat do své sbírky?“

„Přesně tak.“

„Mrtvé?“

Trevor přikývl.

„A kde berete jistotu, že to dokážete?“

Trevor se usmál. „Dává mi ji tahle loď. Napohled je to pouhá výletní jachta, ale ujišťuji vás, že Titan v sobě skrývá palebnou sílu dost velkou, aby vyřídil třeba bitevní uskupení amerického námořnictva. A už vůbec nemluvím o tvorovi z masa a kostí. Budete toho mít k dispozici o moc víc než ten váš arzenálek, co jste si přibalil do vaku.“

Nyní byla řada na Attikusovi, aby se usmál. Trevor Manfred se mu zamlouval, navzdory tomu, co o něm šířila média, a představoval nejlepší šanci, kterou Atticus měl k tomu, aby vykonal svou pomstu. Zbývala jen jedna nezodpovězená otázka. „Proč taky já? Když máte všechno, co potřebujete k tomu, abyste toho tvora nalezl a zabil, nepotřebujete přece mě.“

„Právě v tomhle se mýlíte, Attikusi. Každý velký lov na moři potřebuje svého Achaba.“

„Takže já tu jsem proto, abych vám to celé zpestřil?“

„‚Zpestřil‘ je poněkud drsný výraz.“ Trevor na okamžik sešpulil zamyšleně rty. „Vy zvyšujete laťku a sázky. Vás se ta věc dotýká osobně. Vaše emoce jsou skutečné. Já jsem se bohužel asi příliš vzdálil od světa, než abych mohl mít s lidmi něco společného. Pocity ztráty, zoufalství nebo vzteku se mě zmocňují jenom zřídka… Berte celou věc jako morální lekci pro mě, něco, co prožiji zásluhou prostředníka, který v sobě nese hlubší přesvědčení, než jaké mám já.

A navíc je tu ještě jedna příznivá okolnost – jste odborník, oceánolog, s tím zvířetem jste se setkal a přece jste zůstal naživu… a už máte za sebou lecjaké… ne – jinak: jste si vědom toho, jak jste nebezpečný. Ale abych byl poctivý – nejsem si tak docela jistý, že bychom svého cíle dosáhli bez vás, i se všemi technickými prostředky, které máme k dispozici. Jediný člověk, hnaný stejnou posedlostí, jaká hnala kapitána Achaba, dokáže zvrátit běh událostí spolehlivěji, než jak to dokáže třeba řízená střela s plochou dráhou letu. A samozřejmě uděláme všechno pro to, aby vás nepotkal Achabův osud.“

17

NAD MAINSKÝM ZÁLIVEM

„Zatím nic,“ zakřičela Andrea do přilbové vysílačky.

„U mě to samé,“ odpověděl Reilly.

„Vpředu nada,“ přidal se Watsonův nezúčastněný hlas.

Andrea si už předtím promluvila s Gordonem Schrumzenem, svým velícím důstojníkem Pobřežní stráže. Třebaže sama dost důsledně lpěla na dodržování řádů, očekávala, že tenhle člověk, pro většinu lidí z Pobřežní stráže téměř něco jako otec, jí vyjde aspoň trochu vstříc. Její žádost, aby se na moři pátralo po nějakém jejím příteli, však rovnou zamítl. I kdyby Andreu vedlo přesvědčení, že onomu příteli hrozí nebezpečí, nebyl tu pro to žádný důkaz, žádné tísňové volání. Pobřežní stráž není policie – a všechno nasvědčovalo tomu, že ten člověk odešel z vlastní vůle.

Když Andrea na vysvětlenou dodala, že se jedná o doktora Attikuse Younga, jehož dceru sežralo jakési mořské zvíře, které zpozorovala i posádka Jayhawku, Gordon se zadíval do země. Na vysvětlenou dodal zase on, že válečné námořnictvo ty snímky zabavilo, oni že nemají kontaktovat tisk, a že „celá ta věc se nikdy nestala“. Potom jí však s úsměvem sdělil, že se všichni mají účastnit cvičení. Vyzval ji, aby sestavila jakýkoliv potřebný scénář. Když to Andrea oznámila posádce, všichni byli hned na palubě, plní chuti vyrazit. Nejenže budou mít možnost pokusit se tu obludu nalézt, ale také Andree pomohou při pátrání po člověku, který sám sobě stanovil úkol toho tvora najít, a nejspíš i zabít. Měli sice ohledně toho smíšené pocity, stejně jako ona sama, ale účast na tom „cvičení“ si nikdo nechtěl nechat ujít.

„Něco mám,“ ozval se ze sluchátek laskavě znějící hlas. Ve vzduchu byl i starý Chuck McCabe se svou C-130. „Je to velké… opravdu velké, a takových deset mil severně od vás.“

„Rozumím,“ odpověděl Watson. „Kapitánko, chcete si to ověřit?“

„Jistě,“ odpověděla Andrea. „Ale moc se k tomu nepřibližujte, jen se pohybujte souběžně s nimi, ať si nemyslí, že je špehujeme, až nás zpozorujou.“

„Jasně.“

Dalších deset minut Andrea držela hlídku. Netušila, co má očekávat, ani co asi tak může najít. Ostatní členové posádky zatím pozorovali moře a pátrali po tom tvorovi. Ti všichni hledali obludu, Andrea však pátrala po člověku… po příteli… možná i po něčem víc než příteli.

Jayhawk se náhle prudce stočil. Andreu ten manévr vytrhl ze zamyšlení.

„Omlouvám se,“ pronesl Watson, „ale dostali jsme se k nim pěkně rychle, zdá se, že prostě jen tak stojí na místě.“

Andrea vyhlédla bočním okénkem. V dálce, snad půldruhého kilometru od vrtulníku, uviděla bílou loď. Vzala si triedr. „Co ksakru…“

„Slyším vás,“ ozval se Reilly. Také on se na loď díval triedrem. „Tohle je ta největší a nejprapodivnější jachta, co jsem kdy viděl.“

„Jo,“ souhlasil Watson, „a je to taky ta nejprapodivnější a největší jachta, jakou kdy uvidíte. Je to největší jachta na světě, patří Trevoru Manfredovi.“

Andrea to jméno znala a byla přesvědčená, že je zná i většina ostatních lidí na celém světě, bylo známé stejně dobře jako jména Bill Gates, Steve Jobs nebo Walt Disney. Tenhle člověk byl úplná legenda. Výstřední, bohatý mogul byznysu, jehož zvyk shromažďovat předměty do svých sbírek z něj dělal člověka, kterého americká Pobřežní stráž nesmí pustit ze zřetele. Sice proti němu nebyly žádné konkrétní důkazy, leccos však ukazovalo na to, že se během posledních dvaceti let stal majitelem řady nedocenitelných artefaktů pocházejících z USA, včetně úplné kostry Tyranosaura rexe. Andrein tým na Manfreda sice zatím nikdy nenarazil, ale všichni si byli dobře vědomi, že je ho třeba držet pod dohledem.

Andrea se pozorně zadívala na horní paluby jachty. Zaujal ji velký černý vrtulník, usazený na přistávací ploše. Srdce se jí na okamžik zastavilo. Ten vrtulník naposledy viděla, když se z něj na ni díval Atticus. „Potřebuju sem nějakou loď… a fofrem!“

„Hmm… tohle je pořád ještě ‚cvičení‘, kapitánko,“ upozornil ji nezúčastněným tónem Watson. „A při něm se s žádnou lodí nepočítalo.“

„Cvičení končí, mládenci,“ prohlásila Andrea. „V Mainském zálivu je Trevor Manfred, a naší prací je zjistit proč. A teď sem teda nějakej zatracenej kutr přivolejte, hergot!“

Slyšela, jak se Watson zdušeně uchechtává. Ten chlap moc dobře ví, že Andrea si může přivolat loď, aby Trevora pozorovala. Jenom měl povyražení z toho, že může Andreu nějak „nadzvednout“. Bylo o ní všeobecně známo, že je vznětlivá, že dost lehce vzplane, a mnozí z její posádky ji taky často jen tak pro vlastní povyražení popichovali. A to jste ještě neviděli všechno, pomyslela si.

Zaslechla, jak se uchechtává i Reilly. „Copak je tu tak k smíchu?“

„Nejdřív mořská obluda – žádná krakatice obrovská nebo vorvaň, ale něco skutečného.“ Reillyho oči plály vzrušením. „A teď tu ke všemu ještě máme samotného Trevora Manfreda. Tak nevím, nevím, jestli toho na mě a na moje nervy už nezačíná být až moc!“

Samozřejmě žertoval, ale Andrea ho brala vážně. „Však na mě taky, hochu.“

Zapadající slunce zalévalo oceán oranžovým světlem. Jayhawk přistál na palubě osmdesátimetrového kutru Pobřežní stráže, který připlul z Kittery ve státě Maine. Směřovali k Titanu, Manfredovu zámku na moři, a střetnou se s jedním z nejmocnějších lidí na planetě. Andreu přepadl svíravý pocit v žaludku, nejistota a obavy, nikoli však ze setkání s Manfredem: s bohatými zhýčkanými muži si dovedla poradit. A co se týkalo Attikuse Younga – neměla ponětí, co mu má říct. Pravdu, přikázala sama sobě. Je tu kvůli němu a pro něho. A hotovo.

Stála u zábradlí na levoboku, hleděla na oceán a na brázdu za kutrem, unášejícím ji vstříc neznámému osudu. Stála tak se sevřenými zuby, pevně rozhodnutá. Neměla nejmenší pochybnosti o tom, co musí udělat: chránit Attikuse Younga nikoli před Trevorem Manfredem, nýbrž před ním samotným.

18

NA PALUBĚ TITANU

Noc přišla brzy a přinesla s sebou chladný větřík, vanoucí od vod zálivu. Atticus stál na přídi Titanu. Zachvěl se zimou. Pokusil se třes potlačit, avšak bez úspěchu. Svaly se mu napjaly, jeho ruce pevně sevřely zábradlí. Na černou vodu dole neviděl, slyšel však šplouchání vln, narážejících na ohromný trup.

Nedokázal usnout, odešel tedy ze své kajuty, extravagantnější a zařízené přepychověji než pokoj v nejlepším hotelu. Navíc se mu věnoval, obsluhoval ho, pečoval o něj a utěšoval ho ten nejlepší personál na Trevorově lodi. Žádná péče však nedokázala napravit to, co pociťovalo jeho zlomené srdce. Uvnitř jako kdyby ho něco drtilo, dokonce se musel v duchu nutit, aby neustával ve svém snažení, alespoň tak dlouho, než se pomstí. Chtěl být sám, ani se nezúčastnil společně s posádkou večeře; odebral se brzy do kajuty v naději, že svou bolest utopí v hlubokém spánku.

Ale nezamhouřil oka. Když jeho digitální hodinky ukazovaly tři hodiny, vstal z lůžka měkkého jako peří, jen tak přes sebe něco přehodil, vykradl se na hlavní palubu a tam se díval na hvězdy.

Tlumeně žhnuly nad jeho hlavou, stejně jako už předtím během nespočetných nocí nad mořem. Tato nebeská světla, která tak dobře znal, ho ve chvílích, kdy nějak trpěl, obvykle dokázala utěšit, prázdnotu v něm naplnila očekáváním toho, co přijde dál. Tuto noc však nikoli. Díval se na nebe bez hlesu, jeho krása na něj nijak nepůsobila. Stál tak jako stoická socha už půl hodiny, když tu se k němu nočním vzduchem donesl přívětivý, laskavý hlas. „Nedovedu v sobě vyvolat představu utrpení, které musíte prožívat, nikdy jsem nenavázal citový vztah k nějaké jiné živé bytosti… natožpak k dceři… nebo k manželce. Možná to ani nedokážu… nevím. Jedno ale přece jen vím: když někdo trpí, ať už je to přítel nebo ne, všechnu jeho bolest otupí, byť i jen na krátký čas, doušek brandy a teplá přikrývka.“

Trevor.

Atticus pocítil na okamžik trapné rozpaky nad tím, že ho ten člověk přistihl ve chvíli, kdy propadl takové slabosti… vlastně ne slabosti – spíš zoufalství. V Trevorových slovech však zaznívaly laskavost a pochopení, které u něho nečekal. Nabídl pomoc tím jediným způsobem, jaký znal. A nápad s brandy vypadal docela dobře.

Atticus se otočil a k siluetě Trevora Manfreda pronesl: „Pokud jde o tu brandy, jsem s vámi zajedno. A v kajutě mám přikrývek až dost.“

„To jistě,“ odtušil Trevor stále vlídným hlasem. „Tak pojďte, připravím vám to pití.“

Deset minut poté již Atticus obdivoval zlatavý odstín své už třetí brandy. Jeho nálada stoupala s tím, jak nápoj zaháněl démony v jeho duši. „Tohle je… řekl bych, že je to ta nejlepší brandy, jakou jsem kdy pil.“

Trevor zvedl svou sklenici a polkl doušek tekutiny barvy blond vlasů. „To je Courvoisier z Francie, Napoleonův oblíbený nápoj.“ Vstal z barové stoličky a nalil si další sklenici. „‚Klaret je nápoj pro chlapce, portské pro muže, ale ten, kdo si činí nárok na to, že bude hrdinou, musí pít brandy.‘ Tohle řekl Samuel Johnson, a já s ním náhodou zcela souhlasím.“

Atticus dopil svou sklenici a postavil ji dnem vzhůru na mahagonový barový stolek, stojící uprostřed plně zásobeného baru, podle vzhledu rovněž takového, jaký býval kdysi v Americe. Celá atmosféra zde vyvolávala podivný, zvláštní pocit. Atticus si byl plně vědom toho, že je na moři, mírné vzdouvání a klesání vln oceánu mu to každých pár vteřin připomínalo. Avšak výzdoba a vůbec dojem, který toto místo budilo, mu spíš naznačovaly, že kdyby z téhle místnosti vyšel ven, vkročil by rovnou do horké texaské noci. Kdyby stále ještě měl u pasu svůj revolver magnum, i ten by se do takové noci zcela hodil.

„Já nejsem žádný hrdina,“ pronesl.

„Sloužil jste přece své vlasti. Pamatujte – pravda, spravedlnost, americký způsob života a tak vůbec.“

„To byla moje práce.“

„A teď? Stále ještě bojujete. Stále ještě děláte to, co je v očích lidí, čelících nepřekonatelným protivenstvím, správné – jako novodobý Herkules.“

„I tak je to pořád moje práce.“

Trevor se právě chystal na něco se zeptat, ale neřekl nic. Co má na mysli, bylo dost zřejmé.

„A jsem i otec,“ dodal Atticus.

Trevor přikývl, pomalu, jako kdyby se ta slova pokoušel přeložit z nějakého cizího jazyka. „Chápu.“

Atticus, navzdory brandy stále s jasnou myslí, si Trevora zkoumavě prohlížel. Má na sobě pyžamo z černého hedvábí, bílé vlasy všelijak rozcuchané, polyká další brandy. Je tak jakousi karikaturou sama sebe. Atticus si vždycky myslel, že k tomuhle bohatému magnátovi nebude možné nějak se přiblížit, že bude chladně odmítavý nebo aspoň tak zvláštní, že nebude možné s ním normálně hovořit. A on přesto Attikusovi poskytl přesně to, co nyní potřeboval, aby byl zase sám sebou. Za to mu byl Atticus vděčný. Možná že se ten člověk stane i přítelem.

Trevor se opíral oběma lokty o stolek. „Opravdu si myslíte, že tu bestii dokážeme chytit?“ zeptal se.

„Dokážeme, a chytíme,“ odtušil Atticus. Jeho tón nepřipouštěl žádné pochyby.

„Tohle se mi na vás líbí, Attikusi. Máte silnou vůli. Já osobně o vašem odhodlání nepochybuji,“ prohlásil Trevor s úsměvem. „Ale když nebudete spát, moc toho asi nenaděláte, co?“

Zašel za bar, otevřel jakousi zásuvku, vyndal z ní lahvičku, vyklepl si z ní do dlaně modrou pilulku a nabídl ji Attikusovi. „Tohle vás uspí. Probudíte se naprosto svěží. Ujišťuju vás, že nemá žádné vedlejší účinky.“

Atticus si pilulku vzal a bez nějakých otázek ji bez zapití spolkl. „Díky.“

Trevor věc odbyl pokrčením ramen. „Vlastním firmu, která je vyrábí. Nic mě nestojí.“

Atticus se usmál. Neděkoval přece za peníze, které Trevor vydal za tu jedinou pilulku, věděl, že to s tím nemá co dělat. „Ne za tu pilulku, ale za vaši laskavost.“

Jeho slova vyloudila v Trevorově tváři úsměv. „Možná jste vůbec první, kdo mi za něco děkuje… a moje pohnutky jsou přitom vlastně dost sobecké. Nemůžu přece dopustit, aby můj Achab vypadl ze hry ještě před tím, než se vydáme na první hon, ne?“

Zdálo se, že Trevora zmínka o jeho laskavosti vyvedla silně z konceptu… nebo mu bylo takové gesto – něčí poděkování – do té míry cizí, že nevěděl, jak na ně reagovat? Trevor byl k němu laskavý i bez ohledu na své pohnutky. Atticus, i když mu alkohol již kalil mysl… si v duchu umínil, že na to nikdy nezapomene. A i pilulka na spaní mu už začínala tížit víčka. Jeho tělo ochabovalo. „Ta pilulka teda zabírá rychle.“

„No prima,“ poznamenal Trevor. „Tak, a teď šup do postele.“

Pomohl Attikusovi do jeho kajuty – spíš však pokoje – a omámeného ho uložil do postele. Atticus k němu vzhlédl. Jeho tělo se uvolnilo, úzkost se rozplynula v oparu vyvolaném lékem. „Trevore,“ pronesl k boháčovi, kradoucímu se potichu ke dveřím, „jste dobrý přítel.“

„Na to se ještě podíváme,“ odpověděl Trevor, než vykročil ze dveří. „Uvidíme…“

Atticus zavřel oči ještě dřív, než se zavřely dveře, a v několika vteřinách se pohroužil do blahodárného spánku. Netušil, že jeho nový „přítel“ vůbec nevyšel z místnosti.

19

KUTR POBŘEŽNÍ STRÁŽE – MAINSKÝ ZÁLIV

Vycházející slunce protrhávalo pavučiny Andreina spánku. Minulou noc spala neklidně, nikoli kvůli vzdouvajícím se vlnám nebo houpání lodi, nýbrž proto, že na její dřímající mysl zlobně dotíraly noční můry. Viděla svou vlastní verzi události, kterou jí před očima vyčarovaly její nejtemnější představy toho, co se s Attikusem dělo toho dne, kdy přišel o dceru. Ale při každém probuzení a opětném upadání do spánku se ten sen vytrvale měnil, až se z ní stal Atticus a z něj Joana.

Viděla, jak se z temných hlubin zvedá obrys temné masy s neuvěřitelně dlouhými a ostrými zuby, masy tak ohromné, že nic podobného se už nikde jinde nemohlo vyskytovat. Stále viděla, jak se mohutné čelisti rozevřely a vsály Attikuse do sebe. Stále ho viděla, jak kope nohama, brání se a jeho tělo přitom sklouzává do chřtánu té obludy.

Vzbudila se prudce, s pláčem. Bylo pět ráno. Už znovu neusnula, doufala, že východ slunce jí pomůže uklidnit rozbouřenou mysl. Když jí na tvář dopadlo sluneční světlo a odplavilo noční temnotu, cítila, že se dostává zpátky do normálního stavu – nebo do něčeho, co budilo zdání takového rozpoložení. Stále ještě ji čekalo setkání s Manfredem a pohovor s Attikusem, kterému potřebovala promluvit do duše, ale sny z předchozí noci zasely do její duše semínka pochybnosti. Uvažovala, jestli Atticus bude ochoten vůbec vyslechnout, co mu chce říct, nebo si aspoň poslechnout ten zvláštní návrh, který mu Andrea předloží, kdyby ochoten nebyl.

Když slunce vystoupilo výš nad obzor a zářilo příliš jasně, než aby se do něj dalo dívat, odvrátila se, a v té chvíli si uvědomila, jak brzy už k té konfrontaci dojde. Mohutná jachta, nesoucí jméno Titan, byla vzdálená necelou míli a jasně svítila v ranním slunci. Vypadala jako mořský domov nějakého boha nebo jako fantom z nějaké vzdálené doby – tajuplná a skrývající v sobe hrozbu.

„No, tak už vědí, že tu jsme, a neprchají,“ pronesl Reilly. Přicházel od schůdků vedoucích do podpalubí. „To je dobré znamení, ne?“

„U takového člověka, jako je Trevor Manfred, ne,“ opravila ho Andrea, vděčná za to vyrušení. „Ten spoléhá na svou moc tolik, že by tu svou loď klidně naložil třeba kokainem, a naše přítomnost by s ním vůbec nehnula.“

Reillyho tím poněkud zaskočila. „A vy myslíte, že tohle dělá?“

Andrea se uchechtla, už se maličko zbavovala napětí z neklidné noci. „Kdepak, ovšemže ne. Trevor Manfred je nejspíš všechno možné, ale pašerák drog není. Lidé tak bohatí jako on znají spoustu jiných způsobů, jak přijít k penězům.“

„Takže všechno s ním je legitimní?“ Reilly se stále tvářil zmateně.

„Otázkou není Manfredovo bohatství nebo to, jak k němu přišel, ale to, co s ním podniká. Jeho koníčky, jeho sbírky. Většina z toho, co si o něm myslíme, jsou buď spekulace nebo informace z druhé ruky, ale i tak je dost toho, proč jeho loď ve většině přístavů neradi vidí.“

Reilly si třel obličej, aby se důkladně probral. Manfred ani jeho pověst na něj očividně nijak nezapůsobili. „Kapitán říká, že je připravený se hnout, až vy budete připravená. Stačí jen říct.“

Andrea se zadívala Reillymu do očí. „Řekněte mu, ať tam s námi pluje, ale pomalu, ať je nevyplašíme. Ta loď je ohromná, ale mám takový dojem, že kdyby bylo třeba, dokázala by nám pláchnout.“

Reilly přikývl. Potlačil zívnutí a dodal: „Jasně, kapitánko.“ Zamířil ke kapitánskému můstku. Andrea osaměla se stoupajícím sluncem a s vracejícími se pochybnostmi. Musí všechno provést správně, jinak Attikuse znovu ztratí. Tentokrát by ale také mohla skončit v chřtánu té nejopravdovější mořské obludy.

„JSOU TO MAGOŘI,“ poznamenal Remus. Sledoval triedrem kutr Pobřežní stráže, blížící se k nim. Neplul tak rychle, aby budil dojem, že posádka má v úmyslu pokusit se o vstup na palubu, nepochybně šlo o náhodné setkání. „Nemají žádný rozumný důvod…“

Trevor si hověl na lehátku plovoucím uprostřed bazénu ve tvaru draka. Z vyhřívané vody stoupala do chladného ranního vzduchu pára, rozmazávala Trevorovy rysy a skrývala i všechny záchvěvy a hnutí v jeho obličeji. „Předpokládám, že americká Pobřežní stráž k nám jde na návštěvu?“

„Máme takových deset minut.“

„A náš host?“

„Ještě je mimo.“

„No dobrá, dobrá, tohle se snáz vyřídí bez něj, a my potřebujeme, aby se soustředil na svůj úkol. Jeho oddanost dceři je bezmezná, o tom není pochyb. Ale je to bývalý příslušník válečného námořnictva, takže nemůžeme vyloučit, že kdyby se ukázal někdo od americké vlády, aby nás zkontroloval, budeme z něj mít zase vojáka. Včera jste si při zjištění jejich polohy vedl dobře.“

„Díky, pane.“

„Bylo docela štěstí, že náš přítel měl potíže s usínáním. Zkoušet píchnout něco na spaní zrovna cvičenému zabijákovi by nebylo nejmoudřejší.“

„Byl bych to dokázal,“ prohlásil Remus hlasem plným sebedůvěry.

„Jistě, samozřejmě že byste to dokázal.“ Trevorův hlas zněl jako hlas člověka hovořícího se psem. „Ale on je náš host, a současně je naší nejlepší šancí, jak toho tvora najít a zabít, takže bych se k němu radši choval co nejslušněji.“

Remus přikývl. „Rozumím.“

„Fajn. A teď mi doneste ručník a nachystejte reproduktor. Chci jim sdělit nějaký důvod, proč by se neměli přibližovat víc, než je zdrávo.“

Subtilní Trevor vylezl z bazénu, vzal si ručník, který mu Remus podával, a těsně jej kolem sebe ovinul. „Panebože, to je zima!“ pronesl roztřeseným hlasem.

Remus se usmál. Jeden z nejmocnějších mužů na světě – a je také nejkřehčí. Trevor, následován Remusem, zamířil do chodby, kde bylo tepleji. Remus zavřel dveře.

„Našel jste v tom jeho vaku něco?“ zajímal se.

Trevor se zastavil a otočil se k němu. „Nic, co by naznačovalo něco jiného než to, že se poctivě vypravil pomstít se. Jeho zbraně ale nejsou jen tak něco ledajakého, a mně vrtá hlavou, proč si je vzal s sebou právě na nějakého mořského hada. Ale stejně pochybuju, že věci nějak zvlášť důkladně rozvažoval, když se k téhle své výpravě chystal.“

Vážný výraz v Trevorových očích Remuse překvapil, na něco takového nebyl připravený; zarazil se na místě. Trevor pokračoval: „Můžu o něm s klidem říct tohle: je zlomený. Dejte na mě – ještě nikdy jsem neviděl někoho v tak žalostném stavu. Pochybuju, že se z toho někdy vzpamatuje. Až to zvíře dostaneme a on se dočká své pomsty, vůbec bych se nedivil, kdyby si vzal život. Doslova nemá pro co žít.“

„Takže neočekáváte, že s ním bude nějaký problém?“

„Vůbec ne. Naopak, začínám si myslet, že by z něj mohl být cenný přírůstek, mít ho na palubě.“ Při pohledu na Remusovo nakrabacené čelo se Trevor usmál. „A táhli a táhli, ale řepu nevytáhli…“

„No, super.“

„Žádné strachy, můj dobrý Remusi. Na světě není nikdo, komu důvěřuji víc než vám. Vaše postavení je jisté.“ Trevor ho o tom ujistil povzbudivým poplácáním po rameni. „Ale jestli se nám podaří udělat z doktora Younga opravdového lovce nestvůr, člověka ochotného vysledovat… řekněme ‚zájmové objekty‘, potom by mohlo stát za to mít ho poblíž.“

Remusovi se zjevně ulevilo.

„No, tak Pobřežní stráž už máme skoro na zádech. Do zbraně! Do zbraně!“ Trevor se tím vším bavil, podobné situace měl rád. Konflikt. Rozplétání složitých problémů. Krutá zklamání. Až dosud se tohle dobrodružství vyvíjelo přesně tak, jak doufal. Dokonce i možný střet s Pobřežní stráží, který zvyšoval napětí ze hry, mu působil tím větší potěšení.

Času však nebylo nazbyt. Až se Pobřežní stráž spakuje a zmizí, bude třeba Attikuse vyburcovat ze spánku a připravit ho na první potyčku se zvířetem, po kterém Titan už tři hodiny pátrá.

KUTR SE BLÍŽIL k Manfredově lodi, a teprve nyní na Andreu zaútočil strach vyvolaný nesmírnými rozměry Titanu. Posádka kutru Pobřežní stráže jako kdyby se před tou velikostí ztrácela. Když kutr jachtu obeplouval, zcela mu zastínila slunce. Andrea jako dítě navštívila New York; při pohledu vzhůru na mrakodrapy, tyčící se do výše, se jí až zatočila hlava. Stejný pocit prožívala nyní, když ohromeně vzhlížela na ten div moderní techniky a vědy. Jen zírala s otevřenými ústy.

„Přesně jak jste říkala,“ poznamenal Reilly, když si povšiml její pokleslé čelisti, „na tohleto bychom se asi sotva dostali, kdybychom to měli v úmyslu.“

Reillyho nebylo zapotřebí jinde, takže přišel za Andreou na palubu, podle svých vlastních slov proto, aby jí poskytl morální podporu, ale ve skutečnosti prahl po tom, aby viděl, jak si s tou situací poradí. Nechápal jedině jak to, že Andrea je na palubě lodi. Nebylo to místo, kde se obvykle zdržovala, víc času trávila ve vzduchu a nejčastěji jej trávila vytahováním lidí z vody. Ona sama, když se ujala téhle záležitosti, z cvičení udělala „výjezd“ a přešla na palubu kutru, aby se vydala za Manfredem. Přepokládala, že v tom všem bude vystupovat jen jako přihlížející divák.

Mýlila se.

Její „cvičení“ je přivedlo až sem, a ona se rozhodla přivolat na pomoc kutr. Jeho kapitán, férový člověk, byl toho názoru, že když Andrea tolik dychtí po tom, aby Manfreda pronásledovala, ať si tedy užije jeho šarm z první ruky. Zjevně měl s tím bohatým magnátem co do činění už dřív a ani on, ani jeho posádka neměli chuť znovu s tím „bílým ďáblem“ měřit svůj důvtip. Andrea váhavě souhlasila. Nějak se tím prokouše.

Když nyní stála na přídi, kde jí mohl být něco platný jen Reilly, zvedla k ústům megafon a přichystala se k rozhovoru. Posádka Titanu byla o tom, že k němu kutr pluje, informována vysílačkou, a Andrea nyní viděla pár členů posádky a bělovlasého muže, o němž se mohla domnívat, že je to Manfred. Byl oblečený do černého, stál na hlavní palubě, o tři paluby výš, než byla ona. Dokonce rozeznala samolibý úsměv na jeho tváři. Ještě než však pronesla první slovo, vzduchem zabouřil hlas tak silný, že připomínal aerodynamický třesk při překonání zvukové bariéry.

„Ráno byl krásný východ slunce, že?“ Znělo to jako hlas šestnáctiletého Brita, už ne zrovna hlas dítěte, ale také ještě ne hlas muže. Zazníval v něm jakýsi poťouchlý spodní proud, podtón, který ji okamžitě popudil.

„Mohl byste ten svůj reproduktor ztišit?“ vyzvala ho Andrea. Její hlas, třebaže zesílený megafonem, ve srovnání s ozvučením, které používal Trevor, připomínal spíš pisklavý bzikot komára.

„Co jste říkala, drahoušku?“ Trevorův hlas jako kdyby jí bušil do lebky. „Nějak jsem vám nerozuměl!“

Andrea jen skřípala zuby a nastavila hlasitost megafonu na nejvyšší hodnotu. „Mohl byste stáhnout hlasitost svého reproduktoru?“ Na okamžik se odmlčela, a když nepřicházela žádná odpověď, dodala: „No tak!“

„Ale ano, jistěže, drahoušku.“ Následovala chvíle ticha. „Tak co, je to lepší?“ Hlas byl stále zbytečně silný, ale už snesitelný. Ničeho dalšího se Andrea asi nedočká. Nyní už věděla o Manfredovi dvě věci: za prvé – rád si s lidmi zahrává. Hlasitost by nebyla tak silná, kdyby k tomu sám nedal příkaz. Za druhé – nemá rád ženy, jejichž postavení jim poskytuje autoritu. To jeho „drahoušku“, které řekl dvakrát, nemělo nic společného s laskavostí, byl to šťouchanec, urážlivé připomenutí toho, že je žena.

Ani jedno z toho ji ale nepopudilo do té míry, aby dostala doopravdy zlost, brala to jen jako způsob chování zhýčkaného člověka, které vlastně očekávala. Často měla dojem, že když lidé mají peníze, nejenže se uzavírají před ostatním světem, ale rovněž se v té či oné chvíli chovají jako nezralí jedinci. Za peníze se koupí svoboda, a pro většinu těch, kdo se přestali cítit vázáni omezeními kladenými zákonem nebo společností, peníze znamenají návrat na nižší úroveň chování a k podřadnějším vlastnostem, kterými se lidstvo projevuje. Nebo, jako v Trevorově případě, znamenají návrat do puberty.

„Proč jste v Mainském zálivu?“ zeptala se.

„Jdete na to rovnou služebně? A opravdu byste si sem nechtěla zaskočit na kapku čaje?“ Viděla, jak na ni Trevor shlíží s rozzářeným obličejem, v jeho úsměvu byl ovšem znát úsměšek. Jen na něj beze slova upírala zrak.

„Takže někdy jindy? No, tak teda, drahoušku – jsme tu za sportem.“

„Vyjádřete se přesněji, prosím.“

„Rybaření, drahoušku.“

Andrea věděla, že jeho odpovědi jsou pouhé prázdné kecy, ale domáhat se něčeho dalšího nešlo. A k tomu, aby se přesvědčila, že tu jde o něco jiného, neměla oč se opřít. Zatlačil ji do kouta, ale přece jen ještě měla kartu, se kterou může hrát, a ani Reilly netušil, že na ni dojde.

„Mohu tedy mluvit s doktorem Attikusem Youngem?“ Odmlčela se. Viděla, že úsměv v Trevorově tváři maličko zvadl. Takže Atticus je na palubě té lodi. „Víme, že ho máte na lodi, a chtěli bychom se s ním o něčem poradit.“

Trevorův úsměv se v mžiku vrátil. „Lituji, drahoušku, ale bohužel nevím, o kom mluvíte. Mezi posádkou nikoho s takovým jménem nemám.“

Andrea se nevzdávala. „Není to nikdo z vaší posádky. Je na palubě jako host.“

„Drahoušku, prosím, neurážejte mě sdělováním, kdo je na mé lodi a kdo ne!“ Trevor dal své rozladění najevo hlasitě a zcela jednoznačně.

No tak teda dobrá, pomyslela si Andrea. Trevor jí snad může zabránit v rozhovoru s Attikusem, ale ona vyhrává psychologickou bitvu. Věděla, že ten člověk si už nestojí tak pevně, a aniž mu poskytla možnost vzpamatovat se, ukázala na můstek. Byl čas odplout.

„Po dobu, kdy se budete zdržovat při pobřeží Spojených států, se vaše činnost bude monitorovat,“ prohlásila autoritativním tónem; chtěla, aby její slova vyzněla pevněji a přesvědčivěji než Trevorova. „A sdělte, prosím, doktoru Youngovi, že Pobřežní stráž je v pohotovosti.“

Motory kutru zaburácely a v tom rámusu se utopil začátek Trevorovy odpovědi. Zatnuli tomu člověku tipec. Nyní měla Andrea proč se usmívat.

„To bylo vynikající,“ prohlásil Reilly. „Ale… kdo je ten Atticus Young?“

Andrea se rozzářila. V mysli jí vytanul Attikusův obraz. „Přítel.“

„On je tím pravým důvodem, proč tu jsme.“ Nebyla to otázka.

Mladíkova jasnozřivost Andreu úplně vyvedla z konceptu – vykoktala jen pár slov ve snaze najít nějakou patřičnou odpověď, potom to ale vzdala. „Ano.“

„Žádné strachy, drahoušku,“ usmál se Reilly široce. „Vaše tajemství je u mě zavřené na sedm zámků.“

Věděla, že Reilly ani jediné živé duši nic nepoví, ale ona bude muset spolknout každičkou posměšnou narážku, kterou ji Reilly počastuje. Jedinou útěchou jí bylo, že Reilly nezná ani polovinu pravdy.

20

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Atticus se probral v jediném okamžiku a vyskočil z postele. Lék, který mu Trevor v noci dal, v každém případě působil tak, jak sliboval. Takhle osvěžený se necítil už celé roky, nepociťoval žádné náznaky nějaké přetrvávající omámenosti. Rozhlížel se po apartmá pro důležité hosty a povzdechl si. Marii by se tady líbilo. Měl tu sám pro sebe dva pokoje a toaletu s koupelnou zařízenou v inckém duchu, jakou ještě nikdy neviděl. V ložnici byl na stěně naproti posteli televizor s plochou obrazovkou o úhlopříčce 102 centimetrů, stál tu plně zásobený miniaturní bar, a z ložnice byl nádherný výhled na oceán. V obývacím pokoji byl další televizor, také zavěšený na stěně, stopadesátilitrové akvárium s exotickými rybami, a nábytek nabízející nejen vynikající pohodlí. Byl ručně vyrobený z jednotlivých kusů dřeva, podle všeho sekvojového.

Nebýt svíravého pocitu zoufalství a opuštěnosti, který ho celého prostupoval, mohl by se cítit příjemně. Vešel do koupelny, a nad její výzdobou musel ohromeně potřást hlavou. Zrcadlo mělo rám z malých lebek – zřejmě opičích. Pod zrcadlem bylo umývadlo – vlastně prohlubenina vytesaná do horní plochy velkého balvanu, vypadala však jako nádrž přirozeně vzniklá tisíciletou erozí. Ukázkovým kusem však byla sprcha. Stěny sprchového koutu byly z kamenů úhledně nastavěných na sebe, ale na těch kamenech rostl mech a popínavé rostliny – skutečný mech a živé popínavé rostliny. Samotná sprcha byl vodopád tryskající z úst velké sochy Quetzalcoatla, inckého boha podobného hadovi. Atticus přejel rukou po křivkách a jednotlivých menších ploškách sochy. Už jen na dotek byla studená a těžká. Nepochyboval, že i ona je pravá, jako všechno ostatní zde na Titanu.

Pustil sprchu, shodil ze sebe oděv a nechal po sobě stékat kaskády teplé vody. Okamžitě jako kdyby byl přenesen do jiného světa – mech a popínavé rostliny naplnily prostor zemitou vůní, zvuk padající vody doprovázelo štěbetání ptáků a vzdálený křik opic, přicházející ze systému ozvučení spuštěného v okamžiku, kdy se dveře sprchového koutu zavřou. Attikusova mysl jako kdyby se odpoutala od přítomnosti a odpočívala. S potěšením vnímal až hmatatelný vjem jiného světa, který Titan nabízel. A s potěšením bral na vědomí i existenci kuriozity známé jako Trevor Manfred. Až tahle jeho výprava skončí, možná přijde na nějaký způsob, jak zůstat na palubě… snad.

Dosprchoval se a oblékl se do obyčejných šatů. Vojenský oděv, který si s sebou přinesl, zamítl. Stále ještě byl odhodlán splnit svůj záměr – zabít tu nestvůru –, ale připadal si hloupě, že si s sebou vzal vybavení, které při lovu na moři není k ničemu. Ze svého pokoje vyšel oblečený do krátkých kalhot barvy khaki a šedého trička s nápisem NAVY na prsou.

V tlumeném světle v chodbě byly vidět po obou jejích stranách troje dveře. Nahlédl do všech. Každé vedly do dalšího apartmá pro důležité hosty. Vydal se chodbou dál, aniž věděl přesně, kam jde, cítil však určité napětí z toho, že lodí prochází zcela sám, a z toho, co dalšího ho ještě očekává. Když míjel jedny dveře, uslyšel zpoza nich hlasitě znějící hudbu, opakující se rytmus… vyzývající k zapojení, ke spoluúčasti… a rytmus dobře známý.

Přitiskl ucho ke dveřím, a v tom okamžiku se přenesl do let, kdy byl ještě mladík. Bylo mu osmnáct, a byl s Andreou na koncertě Rolling Stones. Jedna z jejich písní vyburcovala jeho představivost a stala se jeho „osobní“ písní, když sloužil u jednotky SEAL – byla to píseň, o které si představoval, že ji jeho nepřátelé uslyší ještě před tím, než k nim on zavítá na návštěvu. Nyní mu připadalo až podivně patřičné, že tu píseň slyší znovu, a i po tak dlouhé době si stále ještě pamatoval každé slovo textu „Sympathy for the Devil“. V duchu si namlouval, že ta píseň je o něm samotném, a ďábel že je on. Nedožadoval se však „porozumění“… pouze pomsty.

Zaklepal na dveře. Z jakési příčiny měl dojem, že prostě musí zjistit, kdo tuhle hudbu poslouchá. Hudba vzápětí utichla a dveře se jen nepatrně pootevřely. Atticus překvapeně zíral do tváře kněze O’Shea, vykukujícího škvírou. Neubránil se úsměvu.

„V životě by mě nenapadlo, že někdy potkám kněze, který je fanouškem Rolling Stones,“ řekl.

O’Shea se také usmál. „Každý máme nějakou tu neřest.“ Otevřel dveře a pokynem pozval Attikuse dovnitř. „Vlastně jsem se právě s vámi chtěl vidět,“ dodal.

Vedl Attikuse do apartmá, jakéhosi křížence toho, jak by asi vypadaly pokoje obývané knězem: krucifix (třebaže velký tak, že mohl pocházet z nějakého kostela… a pravděpodobně také pocházel), stolek s biblí, pár listů papíru s poznámkami a k tomu minimální výzdoba. Naproti tomu tři pracoviště s laptopy na stole ve tvaru písmene U, stojícím uprostřed obývacího pokoje, ukazovala, že jde o člověka, který má možná blíž k moderní technice než k obcování s Bohem.

O’Shea si povšiml, že Attikusův zrak na nějakou chvíli spočinul na počítačích. „Poznání je síla, příteli, a spasení těch několika málo duší na téhle lodi, ochotných naslouchat, bude vyžadovat mnoho znalostí. Ti, kdo jsou ochotni naslouchat božímu slovu, by se dali spočítat na prstech jedné ruky.“

Atticus se usmál. „No, k té hrstce mě taky nepočítejte.“

„Ne? Považoval jsem vás za bohabojného člověka!“

Attikuse tenhle předmět hovoru náhle přivedl do tísnivých rozpaků. Hovořit o Bohu s knězem mohlo vést k hádce. A navíc, kdyby se Atticus po tom všem, čím prošel – a při tom, kam směřuje – měl v téhle chvíli zabývat ve svých úvahách Bohem, byl si vědom, že i kdyby v něj věřil, bude Boha spíš proklínat, než ho vzývat. Bude lépe se touto cestou nevydávat.

„Říkal jste, že jste se mnou chtěl mluvit?“

O’Shea náznak pochopil a změnil téma hovoru. „Ano… jistě. Trochu jsem se tím vaším zvířátkem zabýval a sháněl nějaké poznatky.“

„Za prvé – nebylo to žádné zvířátko. Za druhé – jak můžete zkoumat něco, co nikdo až doteď neviděl?“

„V tom se mýlíte. Od doby, kdy po roce šestnáct set začala kolonizace Spojených států, byl ten tvor spatřen už víc než dvěstěkrát.“ O’Shea usedl na černou koženou otáčecí židli u jednoho z počítačů, druhou takovou židli postrčil k Attikusovi. Pomocí touchpadů všechny tři laptopy zapnul. Na každém z nich se ukázalo několik prohlížečů Firefox, obsahujících řadu článků.

Attikuse hned zaujal jeden z titulků, očividně pocházející z nějakých starých novin.

MONSTRÓZNÍ MOŘSKÝ HAD

NEJVĚTŠÍ, JAKÝ KDY BYL V AMERICE SPATŘEN

PRÁVĚ SE UKÁZAL V PŘÍSTAVU V GLOUCESTERU,

CAPE ANN, 14. SRPNA ROKU 1817, A UVIDĚLYJEJ

STOVKY CTIHODNÝCH OBČANŮ

Další titulek, který zaujal jeho pozornost, byl zhruba stejný.

OPRAVDOVÝ MOŘSKÝ HAD,

KTERÝ VYLEZL NA BŘEH V OLD ORCHARD

VE STÁTĚ MAINE V ČERVNU ROKU 1905

~ NEJOBDIVUHODNĚJŠÍ SAVEC, JAKÝ KDY BYL STVOŘEN ~

Všechny ty články byly velmi podobné jeden druhému, v každém z nich se psalo o mohutném tvorovi, zpozorovaném ve vodách Mainského zálivu. Atticus zůstal jako ochromený, když do sebe jeho mysl nasávala vše, co se jevilo jako možnosti. Ten tvor se tu vyskytuje už po nespočet generací. Spatřily jej stovky svědků, a přesto jeho existenci věda nikdy nepotvrdila – natožpak aby se o něm zmiňoval někdo, kdo patří k Attikusově profesi. On sám strávil celý život na moři, převážně v Mainském zálivu, a nikdy o tom tvorovi neslyšel.

Povšiml si knihy ležící na stolku hned vedle jednoho z počítačů. Ilustrace na obálce zobrazovala mořského hada. Zjevně se jednalo o nějaký starý tisk. Attikusovi ta kniha jaksi tajuplně a záhadně připadala až důvěrně známá, ale jiné její rysy byly zase naprosto cizí. Vzal knihu do ruky a přečetl si titul: Velký mořský had v Nové Anglii. Knihu napsal J. P. O’Neill.

Musel přeslechnout, že O’Shea k němu hovoří, protože si náhle uvědomil, že kněz už poněkolikáté opakuje jeho jméno. „Attikusi? Haló, Attikusi!“

„Ano, promiňte. To jen tohle mi přišlo trochu nečekané.“

„To mi ani nemusíte říkat,“ poznamenal O’Shea. Vzal si knihu a zběžně prolistoval několik stránek. „Podívejte se na tohle,“ řekl a otevřenou knihu podržel tak, aby na ni Atticus viděl. „Tenhle tvor, což může být jedině ten váš, byl spatřen několiksetkrát všude po Mainském zálivu.“ Stránky, kterými O’Shea listoval, obsahovaly data, místa a jména zahrnující všechny případy, kdy byl tvor viděn. „A to jsou jen případy, kdy to někdo ohlásil!“

Atticus zaznamenal jména většiny z víc než stovky jmen měst: Gloucester, Lynn, Penobscot Bay, Nahant, Salem, Portland, Kennebunk, Boston Harbor, Rockport a Portsmouth. Všechno to jsou města ležící při pobřeží států Massachusetts, New Hampshire a Maine, jež vroubí celý Mainský záliv. Kromě toho ho udivil počet a profese svědků – v několika případech toho tvora viděly víc než dvě stovky lidí najednou. Hlášení o dalších případech přišla od rybářů, lovců humrů, kapitánů lodí – dokonce lodí Pobřežní stráže. Všichni to byli lidé přivyklí životu na moři. Kdyby jim ten tvor připadal jako něco nezvyklého, jako se to stalo Attikusovi, kdo by byl vhodnější k tomu, aby posoudil, zda jde o žraloka, velrybu nebo o něco úplně jiného?

„Proč o tom neví víc lidí? Proč jsem o tom nevěděl třeba já?“ zeptal se Atticus téměř šeptem.

O’Shea pokrčil rameny. „Nestvůra v Loch Ness se stala turistickou atrakcí, což bylo dobré pro místní komunitu. Tohle se tady prostě neujalo. Je možné, že atmosféra Nové Anglie není nakloněna nějakým nesmyslným povídačkám, takže ten tvor byl pro místní obyvatele příliš velké sousto, než aby tento jejich postoj dokázal překonat? Ostatní přece vědí, jak vy, lidé z Nové Anglie, dokážete být umínění a jak lpíte na svých zavedených způsobech jednání.“

Atticus se usmál. Věděl, že O’Shea se ho snaží přivést na méně tíživé myšlenky. Znovu listoval knihou, zastavoval se u obrázků toho hada a u popisů, jak je uváděli svědkové. Jako už předtím si znovu povšiml, že řada podrobností byla podána přesně, jiné zase byly nedostatečné a neúplné. Tvor byl přinejmenším 45 metrů dlouhý, na hřbetě černý, vespod bílý. Jeho hlava velikosti dvoupatrového autobusu měla tvar jako koňská hlava. Když had plaval, vlnil se nahoru a dolů, jako mytický mořský plaz, měl však velké ploutve jako velryba, dvě vpředu a dvě vzadu. A oči byly citronově žlutě zbarvené a protínaly je tmavé hadí úzké, svislé zornice. Atticus sebou při té vzpomínce škubl, jako kdyby dostal ránu. Náhle si připomněl další podrobnosti, a ty vzpomínky se mu zařezávaly do samotného nitra. Na okamžik se ho zmocnil pocit strachu z vody. Důkladně by si rozmyslel, než by se tomu tvorovi postavil tváří v tvář znovu.

Vtom se rozletěly dveře.

„Klepete vy vůbec někdy?“ obořil se O’Shea na křiklavě po havajsku oblečeného Remuse.

„Trevor chtěl, abych vás přivedl,“ řekl Remus Attikusovi. Kněze naprosto ignoroval. „Jsme tomu tvorovi na stopě a do hodiny ho máme.“

Sotva Remus dořekl poslední slova tohoto šokujícího sdělení, Atticus cítil, jak se Titan s trhnutím dává do pohybu. Nohy jako kdyby mu náhle vypověděly poslušnost, žaludek se mu nepříjemně sevřel. Vzpamatoval se však – přece nepodlehne strachu ani ochablosti nohou. Napřímil se, následoval Remuse a mysl připravoval na splnění svého úkolu. Byl čas čelit strachu.

Byl čas to zvíře zabít.

21

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

„Jak ho stopujete?“ zajímal se Atticus. Otázka zněla nevěřícně a trochu popuzeně. Vešel na můstek Titanu, Remus a O’Shea v patách za ním.

Trevor se k němu otočil se zářivým úsměvem. „Dobré jitro, Attikusi! Doufám, že jste spal dobře?“

Atticus jako kdyby Trevorovu zdvořilou konverzaci vůbec neslyšel. Rozhlížel se po můstku. Kapitánský můstek – zázrak techniky – zaplňovalo víc obrazovek a tlačítek, než kolik jich má raketoplán, vlastně vypadal jako cosi z vědeckofantastického filmu. Pětičlenná osádka, včetně kapitána, který nepronesl ani slovo, seděla po obvodu oválné místnosti a pracovala s počítačovými konzolemi, na uších sluchátka. Uprostřed místnosti s výhledem v úhlu 360 stupňů stál oválný stolek, vlastně ohromná doteková obrazovka plná digitálně zpracovaných map a různých schémat.

Trevorova další slova Attikuse znovu vyrušila, tentokrát však upoutala jeho pozornost: „Od vašeho prvního setkání ten tvor neodplaval nijak daleko.“

„Kde jsme teď?“

„Tam, kde jsme byli, když jste přišel na loď… u Jeffrey’s Ledge.“

Jejich pohledy se setkaly. „Jak ho stopujete?“ zeptal se Atticus podruhé. V jeho otázce zazněl rozhodný, naléhavý tón, který se dožadoval okamžité odpovědi.

„Aha… ano,“ pronesl Trevor. „Zatímco jste spal, přikázal jsem posádce, aby v Mainském zálivu rozmístila sonarové bóje.“

Atticus jen zvedl oči v sloup. Byla to směšná představa, Mainský záliv je prostě příliš velký na to, aby jej někdo mohl vykrýt sonarovými bójemi.

Trevor zaznamenal Attikusovo nevěřícné gesto a dodal: „Ovšem ne po celém zálivu, jen v místech nejvíc podobných těm, o kterých víme, že v nich ten tvor byl spatřen. Podle vašeho líčení pronásledoval hejno sleďů, takže jsme bóje instalovali na všech místech, kde se sledi vyskytují nejvíc, a to nebyla práce jen tak jako nic, to mějte na paměti.

Ale zdá se, že ten tvor nijak moc nespěchá, aby odtud zmizel. Pomalu sleduje hejno sleďů, domýšlím se, že chce zůstat poblíž své kořisti.“

Atticus přikývl. Je to určitě podivné chování, ale ten tvor je něco naprosto neznámého, bez souvislosti s čímkoliv, co Atticus až dosud studoval. Předpovědět jeho lovecké zvyky bude nemožné, ale jestli se drží za hejnem sleďů, nakonec je začne také požírat, o tom Atticus nepochyboval. „Když žere sledě, vystoupí k hladině.“

„Přesně to jsem si myslel,“ dodal Trevor se zábleskem vzrušení v očích. „A až to udělá, my už na něj budeme čekat. Ale než dojde k nějakému střetu, musím vás požádat o laskavost.“

Atticus vyčkával, ani nepřikývl, ani nepromluvil.

„Potřebuju vědět všechno, co o tom zvířeti víte vy sám, všechno, cokoliv, nač si dokážete vzpomenout, nám nesmírně pomůže. Abychom ho zabili, musíme ho nejdřív poznat.“

Atticus si vybavil obraz toho útoku – jeho paměť si stále ještě uchovávala jen útržkovité vzpomínky. Pomýšlel na to, že zvíře nakreslí, ale nebyl kreslíř, a nechtěl jeho velikost, schopnosti nebo rychlost pohybu reprodukovat nějak chybně. „Nevím, jak moc můžu být platný… nepamatuju se…“

„Nepamatujete se, nebo na to nechcete vzpomínat?“ zeptal se Trevor vlídným, uklidňujícím tónem, stejným jako minulé noci. Otázku dokončil pevným, povzbudivým stiskem Attikusova ramene.

Remus a O’Shea si vyměnili krátké pohledy. Oba dva jako kdyby ten dotek a klidný hlas považovali za cosi podivně nezvyklého.

„Obojí,“ odpověděl Atticus. „Každá informace, kterou sdělím, by mohla být nespolehlivá.“

Trevor si povzdechl a přestal naléhat. „Chápu. Ale přece jen musíme –“

„Počkejte!“ Attikusův výraz náhle ožil. „Kde teď jsme?“

„Už vám to řekl,“ vložil se do hovoru Remus. „Pobřežní terasa Jeffrey’s Ledge.“

Atticus na něj vrhl zlobný pohled. „Jeffrey’s Ledge není nějaké malé místečko. Kde přesně jsme?“

Trevor otálel, zadíval se na okamžik na podlahu. „Doufám, že vám to nějak moc nerozdrásá duši, příteli. Jsme na souřadnicích, které jste udal ve svém tísňovém volání. Jsme tu už od chvíle, kdy vaši loď odtud odvezli.“

Atticus se usmál, a to zase uklidnilo Trevora. „Perfektní.“

Nyní se Trevor zatvářil zmateně. „Co přesně tím myslíte?“

„Joana… moje dcera… a já jsme ten den s sebou měli vybavení pro fotografování pod vodou,“ odpověděl Atticus. Při těch slovech ho zamrazilo. Den, kdy přišel o dceru, mu připadal vzdálený, jako kdyby od té doby uplynul celý život, a přitom to byly pouhé dva dny. Tolik se toho změnilo. Pochopila by Joana, co on nyní dělá? A pochopila by to Maria? Než se však pocit viny stačil dočkat vykoupení, odsunul jej stranou. „Já jsem měl videokameru. Když jsem vystoupil na hladinu, upustil jsem ji, ale je možné, že všechno mám na pásce.“

Trevorovi zazářily oči. „Kde je to zvíře teď?“

Kapitán, který tu s největší pravděpodobností byl platný nejméně ze všech, protože loď se v případě potřeby mohla řídit sama, pohlédl na kruhovou obrazovku, na níž bylo několik různě velkých zelených beztvarých fleků. Atticus přistoupil k obrazovce blíž a okamžitě poznal, na co se dívá. Na obrazovce se ukazovala hejna ryb, velryb a dalších mořských živočichů rozdělených podle druhu, ale nejnápadnější byl hrozivě vypadající předmět pohybující se pomalu za jiným předmětem, jakoby mlhavě rozplizlým a menším.

„Je tři míle odtud, pořád ty ryby sleduje,“ odpověděl kapitán. „Pořád se pohybuje pomalu.“

Trevor pohlédl na Attikuse.

„Jdu na věc,“ pronesl Atticus.

Trevor si chvíli v zamyšlení kousal dolní ret. „Půjdeme spolu.“ Náhle jako kdyby vyrostl, stal se z něj usmívající se člověk plný energie. „Připravte ponorku! A harpunu! Napnout hlavní plachty! Uzavřít poklopy! Etcetera! Etcetera!“

Když Trevor domluvil, kapitán a s ním tři členové posádky se vyhrnuli z místnosti, dychtiví splnit Trevorovy příkazy.

Remus pokročil dopředu. „Snad vás nenapadlo doopravdy nastoupit do ponorky, když tam dole je ta věc?“

„Jen se nevzrušujte, Remusi. Budeme naprosto v bezpečí. A už kolem toho nechci slyšet žádné řeči.“

Tón Trevorových slov umlčel všechny další Remusovy námitky. „Tak mě aspoň nechte řídit,“ naléhal.

„Radši bych, kdybyste obsluhoval harpunové dělo. Jestli se dostaneme do nějakých potíží, vynoříme se a vy nás můžete bránit tak statečně, jak jen si budete přát.“

„A kdo bude tu ponorku řídit?“

„No, přece Atticus!“

Pro Attikuse byla ta slova zřejmě naprosto nečekaná. Nenadál se, že tu bude řídit nějakou ponorku, jeho zkušenosti s nimi nebyly zrovna něco, co by měl kdekdo vědět. Právě se chystal vyptat se na toto své pověření podrobněji, když Trevor věc objasnil.

„Atticus se účastnil přísně tajného programu použití útočné ponorky obsazené jedním člověkem. Příslušníci jednotek SEAL námořní pěchoty se mohli v ponorkách přiblížit k nepřátelským lodím, ponorkám, vrtným plošinám, kdečemu. A nikdo o tom neměl tušení, ponorky se pohybovaly tiše a rychle, ale ve všech ohledech se jevily jako něco, co patří do hlubin – měly tvar jako rejnok manta, žraloci, dokonce jako želvy. Říkalo se jim JNP, jednomístné nezjistitelné ponorky ‚stealth‘. Nebudu vám tu vykládat, jak se jmenovali piloti těch ponorek, ale řada příslušníků SEAL, kteří ponorky neřídili, se aspoň podílela na jejich zkouškách. Protože ty ponorky byly určené pro průměrné příslušníky SEAL, museli je zkoušet také průměrní příslušníci SEAL. Ne že by tadyhle Atticus byl něco menšího než hvězda, ale přesto jeho předchozí zkušenosti s kormidlem ponorky tenkrát vlastně jako by neexistovaly.“

Atticus na Trevora jen bez mrknutí oka zíral, ohromen jeho hlubokými znalostmi projektu, o kterém v samotném válečném námořnictvu vědělo jen málo lidí. Trevor se odvrátil od Remuse a pohlédl na Attikuse. „Naše ponorka se určitě nebude nijak výrazně lišit od těch, které jste pilotoval v rámci programu JNP, ovšem až na velikost.“

Atticus se usmál. Teď už mu bylo lhostejné, jak se Trevor k těm informacím dostal, a věděl, že Trevor si myslí totéž. Oba jsou nyní spojenci a mají společný cíl. Do chvíle, kdy bude jejich úkol splněn, půjdou pravidla a morální hlediska stranou. Trevor třeba měl nějakého informátora. Možná že se ten kněz naboural do databáze válečného námořnictva. Attikusovi to bylo jedno. Záleželo mu jen a jen na tom, aby ze dna oceánu dostali tu pásku a za pomoci záznamu na ní pak dostihli a zabili toho tvora. Všechno ostatní bylo vedlejší.

Teď už ano.

ANDREA PŘECHÁZELA sem a tam po palubě kutru Pobřežní stráže a pozorovala zářivě bílý trup Titanu v dálce.

Co mají za lubem?

Kde je Atticus?

Proč se nehýbají z místa?

Znovu a znovu probírala otázky, které jí trýznily mysl, a nedokázala přestat. Všechno tohle velké množství neznámých a přitom tak malé množství informací ji dohánělo málem k šílenství. A co horšího – svým velícím důstojníkům se se svými obavami o Attikuse nemohla svěřit, všem by hned bylo jasné, že tu není proto, aby pozorovala, co podniká Manfred, nýbrž že tady je kvůli něčemu – někomu – oficiálně daleko méně důležitému.

Ale také si byla zatraceně dobře vědoma, že s kutrem Pobřežní stráže nemůže Trevora Manfreda sledovat, když ten prostě jen tak trčí na jednom místě. Aby všechno bylo ještě horší, Trevor udělal přesně to, co si myslela, že udělá. Už hned po tom ranním střetu bylo na zádi Titanu vidět několik lidí, jak chytají ryby. Z kutru je pozorně sledovali, ale jejich poznatky jen potvrzovaly to, o čem je Trevor přesvědčoval – že tu je na rybářské výpravě. Ti lidé občas nějakou rybu chytili, a jednoho z nich cosi, co ulovil, div nestáhlo do vody. Zachránilo ho, že se mu přetrhl vlasec.

Andrea viděla, jak ti lidé vtáhli do lodi velkou rybu, dobrých padesát kilo, možná víc. Ty jejich vlasce musely být pevné. Co mohlo přetrhnout tamten vlasec? Něco ohromného, domýšlela se.

Něco ohromného. Proud jejích myšlenek se prudce zarazil, jako když auto zastaví tak, až mu zaskřípou brzdy. Teď už věděla, proč tu Trevor je i proč se k němu Atticus připojil. Spojili se, aby našli a zabili toho tvora. To, že Atticus dokázal toho mogula kontaktovat tak rychle, bylo nad možnosti jejího chápání, ale očividně se tak stalo. Atticus a Trevor Manfred vytvořili svazek.

Attikusi, nemáš tušení, do čeho se pouštíš, pomyslela si. Zavrtěla hlavou. A v té chvíli se pevně rozhodla, že se s Attikusem nějak spojí, ať tak či onak, i kdyby snad musela na Titan doplavat.

22

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Nebýt nekřesťansky obtížného záměru jeho akce, Atticus by možná pociťoval vzrušení, ale videopáska, kterou se chystali vyzvednout ze dna u Jeffrey’s Ledge, mu naháněla strach. Jeho vzpomínky, jakkoliv útržkovité a mlhavé, se projasní jako křišťál, až ho videokamera 3CCD a zpomalené záběry z ní přinutí opětně prožívat ten násilný konec života jeho dcery… znovu… a znovu.

Následoval Trevora hlouběji a hlouběji do nitra Titanu, dál, než kam se až dosud dostal. Vzduch byl stále chladnější a vlhčí. Extravagantní výzdoby ubývalo, zůstával jen světle šedý kov a podlaha pokrytá protiskluzovým pryžovým materiálem. Trevor mu vysvětlil, že když má mokré podrážky, snadno uklouzne, a gumová podlaha ho před tím uchrání, jinak by sebou bezmocně plácal jako ryba na suchu.

Došli k velkému kovovému poklopu opatřenému štítkem s nápisem „Rejnočí box“.

„Rejnočí box?“ zeptal se udiveně Atticus.

„Rejnok je naše ponorka,“ odpověděl pyšně Trevor. „No, není to zrovna nejvhodnější název, ale stejně si myslím, že vám bude vyhovovat.“

Trevor otočil pákou na poklopu. S dutě znějícím lupnutím povolila a poklop průlezu se bezhlučně otevřel. Ukázal se velký prostor pro uložení plavidla. V něm byl další průlez, zatím zavřený. Ten vedl do vody. Nejúchvatnější však byl pohled na to, co bylo zavěšené na čtyřech tlustých kovových lanech nad podlahou.

Ponorka byla černá jako smola, tvar měla jako radarem nezjistitelný stíhací letoun. Ne, pomyslel si Atticus, jako rejnok manta. „Rejnok…“

Obcházel ponorku kolem dokola a prohlížel si ji do všech podrobností. Byla čtyři a půl metru dlouhá, napříč měřila něco málo přes šest metrů. Přejel prstem po mírně klopené zádi – hladké, na dotek téměř měkké. Ze zádi vyčnívaly dvě velké výpustě tryskových čerpadel. Byl to vynikající konstrukční prvek. Atticus přešel k přední části. Tam, kde má rejnok oči, se z hladkého povrchu zvedaly dvě skleněné bubliny, pozorovací kopule pro pilota a druhého pilota. Z horní plochy plavidla umožňovaly výhled v úhlu 360 stupňů. Na každé straně trupu byla ještě tři malá okénka. Celé plavidlo mělo tak aerodynamický tvar, až se zdálo, že by dokázalo létat. „Nemá to žádná manipulační ramena?“

Trevor se k Attikusovi připojil před přídí. Nad hlavami, v úrovni očí, měli břicho ponorky, které zářilo bíle jako břicho opravdové manty. „Ramena se vysunou, když jsou potřeba,“ odpověděl Trevor a ukázal na čtyři malé poklopy, dva na každé straně. „Pod poklopy uprostřed jsou manipulační ramena, za těmi dvěma krajními jsou minitorpéda.“

Atticus nedokázal skrýt svůj údiv. Trevor promluvil ještě před tím, než se stačil ozvat on. „Nikdy nevíte, na co můžete narazit, když proplouváte hloubkami, co? Ačkoliv – pochybuju, že síla úderu, kterou tahle torpéda vyvinou, by na zabití toho našeho tvora stačila.“

Atticus byl ohromen. Verze ponorky, které mělo námořnictvo, byly o polovinu menší a zdaleka ne takhle dobře zkonstruované nebo vyzbrojené. To, co u námořnictva bylo teprve ve fázi návrhu a zkoušení, Trevor Manfred přivedl k dokonalosti pro svou vlastní potřebu.

„Jaká je maximální hloubka sestupu?“

„Devět set čtrnáct metrů.“ Trevor se zhoupl na patách, ruce měl sepjaté za zády. Attikusovi připadal jako dítě dychtící pochlubit se novou hračkou. A Trevor se mohl plným právem zalykat pýchou. Přes devět set metrů je hodně hluboko, a horní plocha pobřežní terasy Jeffrey’s Ledge leží v hloubce mezi třiceti a šedesáti metry, takže s tím nebude problém.

K Trevorovi přistoupil kapitán, který sem přišel z můstku. „Rejnok je připravený k vyplutí.“

Trevor jen netrpělivě mávl rukou a přikázal mu: „Zaplavte komoru a otevřete poklop.“

„Ano, pane.“ Kapitán odměřeně přikývl a zamířil k poklopu. Když odcházel, kolem něj se protlačil O’Shea a vešel dovnitř.

Trevorovo obočí vylétlo málem až k vlasům. „A vy, drahý otče – co chcete?“

„Doufal jsem, že bych mohl jít s vámi,“ vysvětloval O’Shea hlasem, jehož tón, jak si Atticus povšiml, zněl lehčeji, ne tak napjatě jako hlasy ostatních lidí z posádky. „Ještě nikdy jsem tam dole nebyl, a tak mě napadlo, že takováhle příležitost by se mohla dokonale hodit.“

„To jsem netušil, že vás hloubky zajímají,“ poznamenal Trevor.

„Hlubiny jsou jedna z věcí, které stvořil Bůh a kterou jsem dosud bez prostředníka nespatřil.“

„Aha, ano,“ řekl s úsměvem Trevor. Nato hovořil dál a svá slova doprovázel gesty, jako kdyby recitoval Shakespeara: „I řekl Bůh: ‚Hemžete se vody živočišnou havětí a létavci létejte nad zemí pod nebeskou klenbou.‘ I stvořil Bůh veliké netvory a rozmanité druhy všelijakých hbitých živočichů, jimiž se zahemžily vody, stvořil i rozmanité druhy všelijakých okřídlených létavců.“ Zvedl obě ruce do výše. „Viděl, že to je dobré.“

Uklonil se, jako kdyby přijímal hold za to, že dokáže tak plynně citovat bibli. Potom se napřímil, bílé vlasy měl divoce rozcuchané, v očích jiskřičky. Atticus ještě nikdy neviděl někoho, kdo se tak dobře dokáže bavit.

„A ujišťuji vás, otče, že je to dobré. Ale naše cesta je asi přece jen něco jiného,“ dodal Trevor, a jako kdyby si náhle na něco vzpomněl, sevřel si dvěma prsty nos. „Teď si ale uvědomuju, že jsem na něco zapomněl: je tu ještě nějaký jiný důvod, proč jste za námi přišel?“

O’Shea se usmál a přikývl. „Nechtěl jsem se o tom zmiňovat, ale zmeškal jste dnešní zpověď. Kdyby se něco stalo… něco pokazilo. Budete mě potřebovat, abych –“

„Aha, ano. Máte pravdu.“

Místností se rozlehly hlasité, tupé, kovově znějící údery. Trevorovy rozkazy byly vždycky splněny, a jen zřídkakdy opožděně. Skřípění převodů a tiché vrčení neviditelných motorů naznačovalo, že poklop se brzy otevře a prostor zaplaví voda. „Tak rychle, šup, šup!“

Trevor vlezl pod ponorku a stiskl několik tlačítek. Kód byl prostý, jen čtyři tlačítka. Atticus si je zapamatoval: 2009. Nejprve ho napadlo, že je to datum, rok 2009, potom však dospěl k závěru, že jde o náhodu, to číslo se však dalo lehce zapamatovat. Poklop se otevřel a vysunul se žebřík. Všichni tři po něm rychle vylezli do ponorky právě ve chvíli, kdy komoru začínala naplňovat studená mořská voda.

Vnitřek ponorky vypadal jako kapitánský můstek na lodi Enterprise – přepychový, pohodlný a ultramoderní. Atticus předpokládal, že ponorka se může v případě potřeby pilotovat sama, jako Titan. I ruční ovladače vypadaly až směšně jednoduše. Byla tu řídicí páka jako v proudové stíhačce, ale jen málo tlačítek, které by mohlo být nutné sledovat a hlídat, a skoro žádná měřicí zařízení nebo přístroje. Obrazovky před každým sedadlem napovídaly, že všechny systémy monitoruje a nastavuje počítač. Kajuta byla cítit kůží a teplem vydávaným elektronickými přístroji, vzduch byl chladivý a dobře dýchatelný. Ponorka, třebaže malá, nepůsobila dojmem stísněného prostoru. Trevor usadil Attikuse na sedadlo vpravo, pod jedním ze skleněných „očí“. Sám si sedl pod levé oko, O’Shea se usadil na jednom ze zadních sedadel, odkud viděl ven postranními okénky.

Když Atticus zaujal své místo, pohlédl nahoru. Pozorovací kopuli měl asi třicet centimetrů nad hlavou. „To tuhle věc zkonstruovali pro obry?“ zeptal se.

Trevor se usmál a sáhl na bok sedadla. Každé sedadlo mělo malý řídicí panel jako v autě. Trevor stiskl jakési tlačítko a sedadlo se s ním vysunulo nahoru, až se jeho rozcuchaná hlava ocitla uvnitř skleněné bubliny. Atticus udělal totéž a s potěšením zjistil, že řídicí páka, se zvedla spolu s ním.

„Chtěl jsem, aby se tu uvnitř taky dalo stát,“ podotkl Trevor, aniž přidal nějaké další vysvětlení. „Jestli vás neláká koukání na oceán tím okem, je tu skryté přední pozorovací okno.“

Atticus se zavrtěl ze strany na stranu. Pohyblivost a zorný úhel daleko předčily všechno, co kdy viděl v jiných ponorkách. „Kdepak – tohle je vynikající.“ Zatímco hovořil, od spodního okraje okna stoupala voda a rychle je zakryla celé. Vůbec si neuvědomil, že voda stoupá.

„Až povolí lana, ovladačů se nedotýkejte, dokud nebudeme na otevřeném moři. Ven nás vyvede počítač,“ upozorňoval ho Trevor.

Vzápětí plavidlo mírně pokleslo, nyní už neviselo na lanech. Jak Trevor říkal, ponorka ožila a sestoupila otevřenou podlahou do oceánu.

V té chvíli je uvítala dvojice mohutných čelistí vyzbrojených řadami zubů ostrých jako břitva. Atticus se na okamžik domníval, že má halucinace, vyvolané podvědomým strachem z toho, že se opět ocitl v oceánu, když se však bubliny a pěna rozplynuly, rozeznal trojúhelníkové žraločí zuby, zuby hodně velkého bílého žraloka – Kalmičky.

„Hrozí od ní ponorce nebezpečí?“ zeptal se.

„Vůbec ne,“ odpověděl Trevor a tlumeně se zasmál. „Přijde nás pozdravit pokaždé, když s Rejnokem vyplujeme. Řeknu vám – už pořádně vylekala hodně hostů!“

Žralok ponorku dvakrát obkroužil, potom líně odplaval pryč. „Vidíte,“ podotkl Trevor, „je to kamarádská holka, když chce.“ Atticus na něj pohlédl. Trevorův obličej zkreslovaly dvě skleněné bubliny, které je od sebe dělily. Sklo jeho obličej protahovalo a ohýbalo jeho kontury, takže Trevor vypadal spíš jako figurka trolla než jako multimiliardář. Když se na něj Trevor široce usmál, Atticus se nedokázal ubránit smíchu.

Jeho úsměv však vzápětí vymazala Trevorova slova: „Teď dolů, kapitáne Achabe! Dolů do hlubin, ať dostaneme záběry toho zvířete, ať se podíváme, co ho vede k tomu, co provádí, a objevíme mezeru v jeho brnění.“

Lehkomyslný tón tohohle Trevorova divadýlka na Attikuse nezapůsobil. Na to, že získá pásku s těmi záběry nebo že toho tvora zase spatří, se vůbec netěšil. Přesto se však tam dolů vydá. Nezastaví se, jako se nezastaví meteorit prolétávající galaxií, hnaný silami vymykajícími se jeho kontrole, dokud se nesetká se silou, která mu neustoupí, a nesrazí se s ní. Uchopil řídicí páku a posunul ji dopředu. Rejnok se rychle nořil do azurové hloubky.

23

NA PALUBÉ REJNOKA – POD VODOU V MAINSKÉM ZÁLIVU

Po Attikusově obličeji se rozléval úsměv, třebaže musel bojovat se svým žalem. Sevřel řídicí páku a hbitá ponorka se dostala do vývrtky, následovala prudká otáčka do opačného směru a přemet, ponorka zamířila vzhůru k modré hladině a pak zpátky do hlubin.

Atticus neměl v plánu jen tak nějakou divokou projížďku, když však viděl, jakou rychlost ponorka dokáže vyvinout a jak lehce se ovládá, dal se do zkoumání, kde až má hranice svých možností. Teprve je musí objevit. Chovala se jako proudový stíhací letoun – jako vynikající proudový stíhací letoun –, jenomže pod vodou.

Trevor řval smíchem. I on se bavil. Atticus začal manipulovat s ovladači mírněji a zpomalil, teprve když uslyšel, jak O’Shea na zadním sedadle hlasitě sténá. Nahrbil se, aby měl hlavu níž než spodní okraj bubliny, a pohlédl na něj. „Jak je vám tam vzadu?“

„Jak v pohádce…“ O’Shea byl celý zelený. „Hlavně zpomalte, ano? Chodit někam na kolotoč do zábavních parků mě nikdy nebavilo. A proč bych to taky dělal?“

Trevor té scéně přihlížel ze svého sedadla. „Ale no tak, otče, nechtějte mi tvrdit, že vám teď tohle nepřipomnělo, že žijete?“

„To, že žiji, mi připomíná Bůh,“ opáčil O’Shea s náznakem úsměvu.

„Ale jděte mi někam!“ Trevor celou věc odbyl mávnutím ruky. Oslovil Attikuse: „A vy – až tohle skončí, máte místo v mé posádce, kdybyste chtěl.“

Atticus nevěděl, co si má o té nabídce myslet. Bylo to pokušení plné vyhlídek na spoustu peněz a dobrodružství – po tom všem, co se už stalo a co se ještě může stát, mu to celé zpětně připadalo prázdné, bezobsažné. Možností takovéhle nabídky se v duchu už zaobíral a představoval si, že by ji přijal. Trevor se mu zamlouval, a jestli přežije střet s tím zvířetem, bude potřebovat udělat něco se svým životem, cokoliv, třeba i něco nevýznamného. V odpověď pokývl hlavou a napřímil se, aby dosáhl hlavou do své skleněné bubliny.

Zbytek sestupu proběhl v mlčení a už nikoli závratnou rychlostí. Když se přiblížili k mořskému dnu v hloubce asi šedesáti metrů, sluneční světlo, pronikající sem z hladiny, voda přefiltrovala na tak temně modrou, že dohlédli jen na několik málo metrů.

„Trevore,“ ozval se Atticus, „tahle věc má nějaká světla, ne? A až tu kameru najdeme, budete moci obsluhovat manipulační ramena?“

Viděl, že se na něj Trevor podíval; jeho obličej, oběma bublinami zkreslený do podoby trolla, vypadal, jako kdyby se Trevor hluboce zamyslel. Zdálo se, že nad něčím usilovně přemítá, potom se však usmál a zasalutoval. „Rozkaz, mon capitaine.“

Rozzářily se dvě vnější pětisetwattové halogenidové výbojky, okolní oceán se změnil v jasně modrou kouli a prostor kolem ponorky se rozsvětlil, jako kdyby tam panovalo téměř denní světlo. Ukázalo se dno, v tom světle dostalo tlumeně zlatohnědou barvu. Písčité dno bylo poseté oranžovými sasankami, hadicemi a sasankami vrtavými, jejichž ramena, připomínající gel, se všelijak pohupovala a povlávala, jak se jich zmocňovaly mořské proudy. Po písku se kolébavě pohybovalo několik malých krabů, prchajících před jasnými světly Rejnoka. Kolem ponorky se vířivě hemžily droboučké živé tečky, zooplankton. Pro něj ponorka jako kdyby vůbec neexistovala.

Podmořského života, od kterého by se obvykle nedokázal odpoutat, si Atticus nyní nevšímal, cele se věnoval úkolu, který ho tu čekal. „Dno budu prohledávat systematicky, jako kdyby bylo rozkreslené do mřížky. Bude to pracné, ale tu kameru bychom měli nalézt.“

Trevor přikývl na souhlas a Atticus vyrazil s ponorkou dopředu.

Po pětačtyřiceti minutách hledání se dočkali odměny za své úsilí – zákmit odraženého světla v dálce jim prozradil, že na písku tam cosi leží. Atticus neztrácel čas a neprodleně k tomu předmětu zamířil. Zatajil dech; kameru, uloženou v ochranném pouzdře, poznal okamžitě.

Když se k pouzdru blížili, ozval se Trevor: „Blížíme se ke hraně terasy, Attikusi. Dávejte pozor na vzestupné proudy!“

Atticus přikývl. Sílící proudy zaznamenal už předtím a ze všech sil vyrovnával jejich působení. „Hlavně seberte tu kameru.“

Neviděl Trevorovi na ruce, ale cítil, jak se kdesi uvnitř ponorky rozběhly motorky, a potom se z trupu Rejnoka vysunula dvě mechanická ramena. Trevor oběma manipulačními rameny uchopil držáky pouzdra kamery, když tu z písku vyrazil vylekaný platýz, který se tam ukrýval, a uháněl nad písečným dnem pryč. Ten pohyb odvedl Trevorovu pozornost od kamery. Díval se za prchající rybou.

Vtom pronikavě vykřikl.

Z hloubky za terasou se zvedl mohutný stín – vzhůru stoupal jakýsi tvor neurčitelné délky, tlamu doširoka rozevřenou.

„Pryč odtud!“ vykřikl Trevor. Hlas mu strachem přeskočil, málem vypískl. „To zvíře jde po nás!“

Atticus se rozesmál, byl vděčný za to, že něco rozptýlilo pocit, že se mu dojetím svírá hrdlo, jako kdyby mu v něm něco narůstalo, pocit, který se ho zmocnil ve chvíli, kdy kameru uviděl. „To je jenom žralok!“

Dvanáctimetrový žralok dál stoupal k hladině a přitom nasával do tlamy hejnka bezmocných klanonožek. Trevorův ustrašený dech se poněkud zklidnil. „Tak žralok. Pitomej žralok! Ale že teda je!“ pronesl. Nedokázal od něj odtrhnout zrak.

„Tohle je žralok veliký, druhý největší v oceánu. Předčí jej už jen žralok obrovský, jinak také žralokovec velrybí.“

„Tenhle je ale velký až moc.“

„Věřte mi – až poprvé uvidíte to, po čem jdeme, bude vám tenhle bezzubý obr připadat maličký a skoro ušlechtilý. A Kalmička je proti té obludě jen takové roztomilé štěňátko.“

Kabinou se rozlehl hlas přicházející vysílačkou z Titanu. „Pane Manfrede! Zrovna jsme zjistili něco ohromného na –“

Trevor si nasadil soupravu se sluchátky, zapnul ji a panikou rozrušený hlas přerušil. „Vy splašenče, to je žralok. A až někdy příště dopustíte, aby se něco tak velkého dostalo ke mně takhle blízko, budu chtít vaši hlavu! Rozuměno?“

„Ano. Ano, pane. Omlouvám se, pane.“

„Kde je ten tvor teď?“

„… ten žralok plave pryč.“

„Žádný žralok!“ rozkřikl se Trevor. „Ten… ten tvor. Ta obluda!“

„Aha… pořád ještě sleduje hejno sleďů. Je přibližně tři míle východně od vás, směřuje na sever.“

Trevor vypnul vysílačku a odložil ji. „Pitomci!“ ulevil si.

Atticus se ještě naposled podíval na žraloka velikého, který pomalu odplouval pryč a cestou stále hltal další klanonožky. V oceánu není všechno jen samá zlovolná obluda, uvažoval Atticus ve chvíli, kdy na povrch pronikl aspoň útržek jeho starého já. Věnoval se řízení, ale nezamířil přímo k hladině, pustil se za žralokem. Ten líně plaval dál. Atticus zastavil vedle jeho hlavy. V silném světle, dopadajícím na žraločí tělo, Atticus jasně rozeznával jeho hnědavé zabarvení, kuželovitý rypec a velké žaberní oblouky. Žralok veliký má daleko k tomu, aby vypadal přitažlivě, ale jeho velikost a hladký, ladný pohyb ve vodě skýtají nádherný pohled.

Mohutná tlama se náhle zavřela. Žralok se na okamžik zastavil a jen tak se vznášel na místě, potom se prudce otočil a prchal do hloubky za terasou rychlostí, o které se Atticus domníval, že je u tohoto druhu nemožná.

Vtom ztuhl. „Ale… krucinál!“

Trevor se na něj zadíval vytřeštěnýma očima. „Co je?“

Atticus ponorku stočil v ostrém úhlu a zrychlil, jak jen to šlo. Tentokrát se z vysílačky ozval křik. „Blíží se to k vám! Zrovna to změnilo směr! Panebože… ale že to uhání rychle!“

Trevor vysílačku vypnul a zakřičel na Attikuse: „Zmáčkněte ten žlutý knoflík na řídicí páce a namiřte si to pod Titan! Až budete šest metrů od něj, knoflík uvolněte, dovnitř nás zavede počítač!“

Atticus se na nic neptal, jen odklopil ochranný kryt a palcem spínač stiskl. Ve zlomku vteřiny, ještě než se něco začalo dít, ho napadlo, nač asi jsou všechny ty zelené, červené a modré knoflíky. Potom to přišlo. Připomnělo mu to rozjezd nějaké příšerné horské dráhy. Attikuse jako kdyby něco vrazilo do sedadla, a v několika vteřinách ponorka plula rychlostí padesáti uzlů. Slyšel, jak O’Shea vzadu zasténal, ale nezdálo se, že proto, že se mu udělalo špatně.

„Bože, tamhle to je!“ dostal ze sebe.

O’Shea měl výhled okénkem na levoboku. Atticus se podíval tím směrem, ale ve výhledu mu bránila Trevorova pozorovací kopule. Přesto uviděl ohromnou hmotu, sunoucí se vodou. Z té vzdálenosti rozeznával jen temný obrys, ale vlnivý pohyb nahoru a dolů se nedal s ničím zaměnit. Kdyby ten tvor nesměřoval stranou od nich, ke žralokovi, Atticus by se dopředu možná vůbec nepodíval – ale podíval se, a v tom okamžiku si uvědomil, že hrozí srážka s trupem Titanu.

Pustil ovladače a cítil, jak plavidlo změnilo směr, když řízení vzápětí převzal počítač. Z horní plochy Rejnoka vyrazil mohutný proud bublin jako při explozi. Trysky upravily úhel přiblížení a ponorku zpomalily, jinak by prudký manévr určitě skončil rychlou a násilnou smrtí posádky, pohyb ponorky se však v několika vteřinách jako zázrakem změnil v plynulé, klouzavé stoupání a Rejnok hladce vklouzl do boxu.

Když byli v bezpečí, Trevor spustil své sedadlo níž, Atticus rovněž, a zadíval se na něho. Trevor neměl daleko k slzám, pleť měl bledší než obvykle. „To byla nádhera,“ řekl a rukávem černé košile si otíral vláhu v očích. „Toho prostě musím mít!“

Zezadu se ozval O’Shea. Hlas se mu třásl strachem, Trevorovo nadšené vzrušení nesdílel ani v nejmenším. „Myslíte, že je to moudré? Tohle… tenhle tvor by mohl být i nad vaše možnosti.“

„Jo… ‚I když půjdu roklí šeré smrti…‘“ začal Trevor.

„‚… nebudu se bát ničeho zlého,‘“ dořekl Atticus.

O’Shea se nervózně usmál. „Kromě tamté věci.“

24

KUTR POBŘEŽNÍ STRÁŽE – MAINSKÝ ZÁLIV

Andrea stála na palubě kutru Pobřežní stráže a připadala si opuštěná jako ještě nikdy. Většina posádky ztratila zájem jak o Titan, tak o lidi, kteří na zádi obří lodi stále ještě – vytrvale, bez ustání – lovili ryby. Nedokázala se však hnout z místa, jako kdyby ji na palubě kutru cosi drželo. Přitom věděla, že posádka již pojala podezření, že za její posedlostí Titanem a Trevorem Manfredem vězí něco víc než to, co jim k tomu pověděla, ale na tomhle jejich postřehu nemohla nic změnit, leda že by posádce lhala. A navíc ten postřeh byl pravdivý.

Přiložila k očím triedr a znovu si Titan pozorně prohlížela. Kromě lidí, kteří chytali ze zádě ryby, se tam nic nehýbalo. Vůbec nic. Dívala se, jak muži na zádi nahazují do moře vlasce s návnadou, a pátrala po rozčepýřené bílé kštici. Nic. Trevor se po celý den vůbec neukázal.

Prohlašoval, že ti rybáři jsou jeho hosté. Když hosté, tak proč není s nimi? uvažovala. V té chvíli jeden z nich prudce trhl prutem. Prut se ohnul do oblouku. Tomu člověku něco visí na háčku, něco velkého. Když se však posadil a začal úlovek navijákem přitahovat, Andrea viděla, že to není nic zas tak moc velkého, aby si s tím neporadil. Jen další malý tuňák, pomyslela si. Už chytili dva.

Dívala se, jak muž s rybou zápasí. Z té dálky nebyl jeho obličej větší než milimetr, přesto však rozpoznala zablýsknutí zubů v úsměvu. Viděla, jak mu ostatní gratulují, jak poskakují, halekají a vůbec se náramně baví. Možná to přece jen jsou hosté? Možná že Trevor je nemocný, nebo je jen nezdvořilý hostitel?

Potom ti lidé náhle znehybněli, jako kdyby něčemu naslouchali. Ten, co držel v ruce prut, ho pustil. Prut proletěl vzduchem a spadl do vody. Všichni se řítili dovnitř do lodi a zadní paluba ve chvíli osiřela.

Co se to tam k čertu děje?

Z napjatého sledování Andreu vytrhlo tupé zazvonění kovu o kov, jak se dveře kapitánského můstku rozletěly a udeřily do stěny. Otočila se a viděla kapitána, pádícího z můstku k ní. Jeho zamračený výraz nevěstil nic dobrého. Takže na všechno přišli, přistihli ji. Nebo Reilly možná všechno vyklopil. Napřímila se, připravená na příval nepřívětivých slov, přesto však s vírou v to, co si usmyslila a zvolila, a v tajemství, která v sobě chovala.

Mlčela, dokud kapitán nedošel až k ní. „Pane, můžu to vysvětlit!“ vyhrkla.

„O tom teda vážně pochybuju,“ odsekl kapitán. Postavil se vedle ní a zadíval se na Titan.

Andrea byla z jeho chování zmatená. Takhle zblízka to vůbec nevypadalo, že kapitán má zlost, alespoň tedy ne na ni. Víc než ona ho zajímal Titan, stále na něj upíral zrak. Rozhodla se tedy, že si vysvětlování nechá pro sebe a počká, až kapitán začne sám.

Kapitán si povzdechl. Sundal si čepici a třel si spánky. „Podívejte, my všichni víme o tom, co jste vy a vaše posádka viděli. Slyšeli jsme o té záchranné akci i o tom tvorovi. Zvěsti se šíří rychle, to přece víte. Abych byl upřímný – není nás moc, kdo je bereme vážně. Dali jsme si dohromady, že proto je tady i Manfred. Ale nikdo z nás tomu doopravdy nevěřil. Dneska jsme to chtěli otočit a vrátit se. Někteří z posádky nejsou zrovna moc nadšení z toho, že tu jenom tak honí vítr v poli.“

Kam tímhle vším kapitán míří? Andrea už už otvírala ústa, aby se na to zeptala, ale nakonec si řekla, že pro tuto chvíli bude líp, když bude mlčet.

„Podívejte,“ začal za okamžik kapitán, „právě jsme zachytili nějaké vysílání.“

Andreu to začalo zajímat. Vyčkávavě nakrčila čelo. „Z Titanu?“

„Ano, ale odpověď přišla z…“ – kapitán ukázal prstem přes bok lodi přímo na oceán – „…odtamtud – zezdola.“

Andrea se zadívala na vlny, jako kdyby chtěla vidět skrz ně, představovala si, co by tam dole asi tak mohlo být.

„Zdá se, že tam měli dostaveníčko s tím vaším tvorem. Někdo musel sestoupit dolů v ponorce vypuštěné z Titanu. Přisámbohu, nechtěl jsem věřit, že je to skutečné, ale ten strach v hlasech těch lidí…“ Kapitán se odmlčel a pohlédl přes vodu na Titan. Vraštil obočí, jeho zrak těkal z místa na místo. „Co je s těmi, co tam chytali ryby?“

Andrein pohled se přenesl zpátky na Titan. Připomněla si, jak ti lidé měli najednou, úplně zčistajasna, naspěch. Spolu s tím, co se teď dozvěděla, si docela dobře vykreslila obrázek, jak tam posádka chvátá lodí, připravuje se k vyzvednutí ponorky a přitom rozbíjí svou krycí legendu.

Proč?

Vydechla. „Oni po tom tvorovi jdou!“

TREVOR VRAZIL na kapitánský můstek Titanu a hned začal vykřikovat rozkazy. Atticus a O’Shea stáli za ním. V místnosti se všechno dalo do pohybu, kapitán i posádka pobíhali z místa na místo a připravovali se co nejdřív vyrazit a toho tvora pronásledovat. Na můstku čekal i Remus a v očích měl výraz dávající najevo, že mu cosi není po chuti, řvavé barvy jeho pestrobarevné košile však ten výraz spláchly jako voda.

„Měl jsem tam být s vámi,“ řekl Trevorovi. Jeho výraz vyjadřoval opravdové obavy.

„Jen se neplašte, Remusi, Atticus tu ponorku ovládal jako opravdový profík.“ Trevor poklepal Remuse po rameni a přešel k přednímu oknu.

Remus vrhl na Attikuse nevlídný pohled, postavil se vedle Trevora a čekal na jeho rozkazy.

O’Shea se přitočil k Attikusovi a šeptem pronesl: „Na něj byste si měl dávat pozor.“ Ukázal na Remuse. „Nelíbí se mu, když se někdo jiný drží u Trevora moc blízko.“

„Dělá si zbytečné starosti,“ odtušil Atticus. „S tím člověkem jsem se sotva seznámil.“

„Oslovujete ho křestním jménem,“ podotkl O’Shea.

Atticus pokrčil rameny. „No a co?“

„Jeho křestní jméno mohou používat jen ti, kdo ho kritizují v televizi nebo v novinách. Oslovit Trevora křestním jménem projde na Titanu jenom mně, a to ještě jedině proto, že se bojí moci, kterou představuji a zastupuji.“

„Pochybuju, že se Trevor bojí Boha.“

„To ne, ale bojí se věčnosti. Z jakéhosi důvodu věří, že kněží mají moc vymazat hříchy a přinášet spásu duším. Já jsem jeho vstupenkou do požehnaného věčného života.“

„Jenomže ono to tak doopravdy nefunguje, co?“

O’Shea se usmál. „Vůbec ne, ale on tomu věří.“

„Tak proč tu tedy jste? Asi sotva je běžné, aby kněz dostával plat jen za to, že vyslechne něčí zpověď.“

„Tohle,“ podotkl O’Shea, „je vyprávění na někdy jindy.“

Do kabiny znovu pronikl Trevorův hlas. „Kde je to zvíře teď?“

„Vrátilo se zpátky k tomu hejnu sleďů,“ odpověděl kapitán, naklánějící se nad obrazovkou sonaru, na kterou stále přicházely signály od soustavy sonarových bójí.

„Ten tvor toho žraloka velikého určitě bral jako konkurenta, a tak ho ze svého teritoria vyhnal,“ řekl Atticus. Nedokázal odolat, aby činnost toho tvora neanalyzoval z hlediska oceánologa.

„Ono… ono to stoupá k hladině!“ ozval se kapitán. V jeho hlase znělo napětí. „Pronásleduje ty sledě.“

Atticus pocítil nával adrenalinu. Věděl, co bude následovat.

„Plnou rychlostí vpřed!“ křikl Trevor. „Chci ho mít pod přídí do deseti minut, jinak budou padat hlavy!“ Otočil se k Remusovi a vyrovnanějším hlasem dodal: „Připravte harpunu, ano?“

Remus přikývl. „Ano, pane!“ V mžiku byl pryč.

Trevor pak oslovil Attikuse. Oči se mu leskly vzrušením. „Jste připravený, Attikusi? Hra je v plném proudu. Melville tuhle část lovu nazval ‚Stíhání‘.“

„K tomu ale došlo až na konci té knihy,“ poznamenal O’Shea. Trevor se usmál. „Já jsem netrpělivý člověk.“

ZA ZÁDÍ Titanu vyrazil oblak bílé pěny, rozčeřil hladinu, loď sebou trhla, vyrazila dopředu a hnala se mořem, až se voda pod přídí vařila.

„Odplouvají!“ vykřikla Andrea.

Stála na můstku kutru hned vedle kapitána, takže křičet nebylo třeba, přitom to však bylo pochopitelné. Od okamžiku, kdy si na lodi uvědomili, co se děje, byla posádka ve stavu pohotovosti, připravená vyrazit.

„Nasaďte stejný kurz, jako mají oni,“ přikázal kapitán. „Zařaďte se vedle nich, ale udržujte bezpečnou vzdálenost!“

Andrea napjala svaly, aby byla připravená na náhlý pohyb lodi. Motory kutru se rozeřvaly, lodní šrouby se divoce zařezávaly do vody a hnaly kutr za Titanem. Kapitán i posádka nemysleli na nic jiného než na pronásledování a na možnost, že ta mořská nestvůra, o které všichni zatím jen žertovali, skutečně existuje. Andrea byla myšlenkami u člověka, který jí uniká již od chvíle, kdy ho vrátila zpátky do života. Věděla, že Atticus je na Titanu. Když se však dívala, jak se megajachta žene vodou, a když spatřila záblesk odražený od kovové věci zvedající se z přídě, uvědomila si, že na jeho záchranu už může být pozdě.

Jeho životu možná nehrozí žádné nebezpečí, dokud je na palubě Titanu, ale v tom svém zápase přestane být sám sebou. Bála se, že se z něj stane netvor, stejný jako je ten, kterého se snaží zabít.

Ucítila, jak jí čísi ruka stiskla rameno. Ten stisk jí měl dodat sebedůvěru. Otočila se. Byl to kapitán, díval se na fotografii, kterou držel v ruce. „Jsme tu kvůli tomuhle, viďte? Tohohle člověka jste vytáhli z vody. Je to ten, co přišel o dceru?“

Přikývla.

„On je na Titanu?“

Opět přikývla.

Znovu jí stiskl rameno. „Dostaneme ho zpátky.“

„Jak dlouho už tohle víte?“

„Jsem námořníkem už dost dlouho, abych věděl, jak vypadá žena, která čeká, až se nějaký muž vrátí z moře,“ odpověděl s úsměvem kapitán. „Stála jste tam na palubě a tu loď jste pozorovala se stejným výrazem v očích, jaký já vidím v očích své ženy pokaždé, když mě vítá v doku.“

Andrea se usmála. Věděla, že její pohnutky stejně budou nakonec odhaleny, ale kupodivu to zřejmě nijak nevadí. Kapitán je hodný člověk. Teprve nyní si uvědomila, že vlastně ani nezná jeho jméno. „Kapitáne, jak se jmenujete?“

„Jon Knecht.“

„Nu, kapitáne Knechte, děkuji vám.“

25

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Titan se pustil do stíhání, voda kolem jeho boků se vzpínala do výše a zase klesala, jak se loď prodírala dvouapůlmetrovými vlnami. Při plné rychlosti zanechávala za sebou ve vodě hlubokou brázdu. Atticus si vychutnával mírné vlnivé pohupování paluby pod nohama. Na moři se cítil víc doma než na pevné zemi.

Následoval Trevora k přední palubě, O’Shea v těsném sledu za ním. Atticus viděl, jak se z paluby v místě, kde minulou noc plakal pro dceru, zvedá cosi velikého. Naleštěný povrch té věci se blyštěl ve slunečním světle. Poznal okamžitě, co to je: harpunové dělo.

Remus promluvil hned, jak k němu dorazili. „Téměř hotovo, pane,“ sdělil Trevorovi.

Trevor přikývl. „Působivé, co?“ poznamenal k Attikusovi.

Tomu se zabíjení velryb ošklivilo. Přivádělo ho k zuřivosti, že několik japonských flotil stále ještě tyhle nádherné tvory zabíjí, prý „pro vědecký výzkum“. Tomu mohli uvěřit jen blázni, protože na japonských trzích se objevovalo velrybí maso, tuk i ploutve. A jako jediný důvod, proč má někdo na přídi harpunové dělo, Atticus viděl úmysl lovit velryby. Chtěl se zeptat, jestli tohle dělo už bylo proti velrybám použito, ale odpověď byla nasnadě. Samozřejmě že bylo. Atticus cítil, jak se v něm vzmáhá záchvat ošklivosti. Co se to se mnou děje, když se takový člověk jako Trevor Manfred může takhle rychle stát tak blízkým přítelem? Opravdu jsme si tolik podobní? Dokázal bych se přidat k jeho posádce a dívat se, jak tohle harpunové dělo zabíjí bezbrannou velrybu? A jak se od toho liší to, co teď zamýšlím udělat já sám?

Vypudil tu otázku z mysli. Jeho záměr nemá co dělat se sportem, a žádné potěšení mu nepřináší. Kdyby třeba na Floridě aligátor sežral dítě, byl by zabit. Kdyby medvěd napadl nějakou rodinu, byl by to jeho konec. Ovšem – takovéhle případy se od mého záměru nijak neliší, pomyslel si. Můj záměr je jen a jen přirozená reakce.

Není, zakřičel kdesi hluboko uvnitř jakýsi hlas. Když se lev zmocní mláděte ze stáda buvolů, ti neusilují o pomstu, lva za to nezabijí. Žalostně nad ztrátou toho mláděte bučí, truchlí, ale víc nic, a stádo táhne dál. Tohle je přirozená reakce!

No tak teda dobrá, uvažoval Atticus. U mě jde o reakci, která je přirozená u lidí, a s tím dokážu žít. Sám Atticus v minulosti zabíjel v zájmu své země. Dokáže zabít i pro dceru. Posílen tímto svým rozhodnutím se zájmem sledoval, jak probíhá příprava harpunového děla. Remus pečlivě uložil na palubu stočené tlusté lano, připevněné k hrozivě vyhlížející harpuně se čtyřmi hroty, trčící vpředu z děla. Vypadalo jako přerostlé futuristické laserové dělo.

„Krása, co?“ ozval se Trevor. „Každá součástka je z titanu. Ten několikanásobně překonává materiál, který normálně stačí k zabití kořisti, nikdy mě nezklame a nikdy se neztupí. To dělo mě sice stálo celé jmění, ale dobře mi tak. Ty čtyři roztahovací kleštiny, zpětné háky na vnější straně hrotu, jsou ostré jako břitva, takže harpuna se v těle zachytí, háky se rozevřou a pevně drží, a tohle…“ Trevor přejel rukou nad špicí harpuny, která měla mezi dvěma zpětnými háky otvor, uvnitř s jakýmsi anonymním válečkem, „…ta nálož práci dokončí. Většina lidí to neví, ale harpuny nesou hlavice s náloží, která po zásahu cíle exploduje. Způsobí smrtelné zranění, které to zvíře pomalu zabíjí.“

„A nadělá tam vevnitř ze všeho pořádnou fašírku,“ poznamenal Remus.

„To vím,“ procedil Atticus skrz sevřené zuby.

„Ovšemže to víte,“ dodal Trevor. „A nehledě na vaše přesvědčení ohledně použití takovéhle zbraně myslím, že v tomto případě budete souhlasit s tím, že pomalá smrt, způsobená tady tímhle mým Excaliburem, bude zasloužená.“

Atticus přikývl. V duchu se soustředil na úkol, který má před sebou, a snažil se nemyslet na velryby, zabité zařízením, které on sám zanedlouho uvede do chodu. „Nejsem si jistý, že tohle bude stačit. Ten tvor je větší než kterákoli velryba.“

„Jistě,“ souhlasil Trevor, „ale dali jsme tam dvojitou nálož. Tomu zvířeti může nějaký čas trvat, než vykrvácí, ale tolik bílých krvinek, které by ucpaly díru, kterou to do něj udělá, se hned tak nenajde.“

„Stranou od levoboku!“ Hlas přicházející z můstku málem přeskakoval. Atticus se podíval na vodu směrem, kterým ukazoval kapitánův prst, a těsně pod hladinou uviděl oblak mihotavě jiskřícího stříbra a pod ním zlověstný útvar stoupající z hlubiny.

„Je to připravené?“ zeptal se Trevora.

„Pusťte se do toho!“

Atticus si stoupl za harpunové dělo, oběma rukama uchopil rukojeť a rychle dělem několikrát otočil ze strany na stranu a nahoru a dolů, aby dostal do rukou cit pro to, jak dělo reaguje na ovládání. Reagovalo přímo kouzelně. „Plujte k tomu!“ Attikusův hlas přímo řinčel zlobou, žízeň po pomstě dosáhla vrcholu, jako crescendo. „Neminu ho.“

„No, snad jste slyšel, ne?“ řekl Trevor Remusovi. „Popadněte kormidlo a ukažte těm flákačům, jak se tahle loď řídí!“

„Ano, pane!“ Remus se rozzářil pýchou – zaujme místo, které jinak patří kapitánovi. Hnal se na můstek jako bouře a už cestou vykřikoval rozkazy.

Atticus pevně sevřel rukojeť děla a namířil je směrem k stříbřitému oblaku sleďů. Ti nyní divoce vířili vodu, vyděšení a jako smyslů zbavení, přesně tak jako… jako tenkrát, ten den. Loď se stočila na levobok a hnala se k nim. Atticus řval jako posedlý zlým duchem, plný vášnivého zaujetí pro lov a s vědomím, že nadešla chvíle pomsty.

Trevor stál vedle něj, oči rozšířené napětím, úsměv na sevřených rtech. Zcela jasně dychtil vidět to, k čemu se schyluje, přímo překypoval vzrušením. Vedle něj stál O’Shea, vše soustředěně sledoval a ani on nijak neskrýval vzrušení. Jeho oči přebíhaly od oceánu na Attikuse, svíral dlaně v napjatém očekávání příštích věcí.

Hejno sleďů bylo nyní přímo před nimi. Ryby vyrazily z vody jako vymrštěné výbuchem, jako kdyby se pokoušely vyplavat do oblohy. A bylo to tady – ten tvor stoupá k hladině a jeho kořist prchá.

Měls mě zabít taky, pomyslel si Atticus. Jeho ruka se chystala stisknout spoušť.

Voda pod hejnem sleďů se vzdula a potom jako kdyby explodovala, sledi létali vzduchem, jiní padali do mohutné rozevřené tlamy. Všichni tři lidé u harpunového děla zalapali po dechu. Tvor se zvedl z vody a klesl zpátky ladným pohybem, jako velryba, vynořující se, aby se nadechla. Než však z vody vystoupil první hrb a zase zmizel, hlava se opět ukázala nad vodou a hltala další ryby. Znovu se zvedla a klesala zpátky, a první hrb se stále ještě neponořil. Jak se ten tvor pohyboval dopředu, za jeho hlavou se nad hladinou ukazovala řada dalších hrbů.

„Panebože,“ vydechl Trevor, „to je mořský had. Opravdický mořský had!“

Než se objevil tupý konec ocasu, vodou se převalilo deset hrbů. Zvíře se sunulo dopředu, hrnulo ryby před sebou a polykalo je celé. Atticus věděl, že pod vodou se ten tvor takhle nepohybuje, jeho pohyb je plynulejší, ale přesto…

„Tak už vystřelte tu zatracenou harpunu!“ zahulákal Trevor. „Už se noří do vody!“

Atticus zvíře pozorně sledoval. Ponořilo hlavu, a ta se už neukázala. Za ní mizel v hlubině jeden hrb po druhém. Atticus namířil na ten největší, viděl jej v zaměřovači, a před stisknutím spouště zadržel dech. Nevěděl s určitostí, zda když přestane dýchat, bude to mít nějaký vliv na zamíření právě téhle zbraně, ale zadržet dech měl ve zvyku, osvojil si jej při nácviku střelby z ostřelovačské pušky.

Harpuna vyrazila z hlavně, vznesla se do výše a odmotávala z kotouče dlouhé lano. Atticus pohlédl na svůj cíl přes hlaveň děla a usmál se. Viděl, že mířil dobře.

„A už letí!“ řekl Trevor. Nahnul se přes zábradlí a sledoval harpunu, jak se nese vzduchem.

Celé Attikusovo tělo ztuhlo v očekávání. Harpuna se snášela na zvíře, a celý svět jako kdyby zpomalil svůj běh. Všechno se projasnilo a ožilo. Noční můra zanedlouho skončí. Harpuna udeřila s kovově znějícím klank do hřbetu toho tvora… a odrazila se od něj. Poskočila dopředu, narazila na další hrb a opět zazněl zvuk, jako když kov narazí na kov, odražená harpuna vylétla do vzduchu… a tam explodovala.

Atticus popadl kněze a Trevora a spíš instinktivně než z obav, že je pokropí střepiny z nálože, je strhl na zem.

Jak Titan plul dopředu, přes palubu se plazily jazyky dýmu z exploze. Trevor, zakrytý Attikusovým tělem, se řehtal. „Prima představem! Prima!“

Atticus se odkulil stranou, Trevor se posadil a zatleskal. „Bravo!“

„Vy z toho ještě máte radost?“ zavrčel Atticus. Stoupl si a pohlédl na oceán, neviděl však nic než modré moře před lodí. „Je pryč.“

„A my budeme pokračovat ve stíhání,“ odtušil Trevor s úsměvem. „Tohle je lepší, než jsem doufal. To zvíře je hrozné, hroznější, než jsem si myslel. Tohle je teda dobrodružství! Ale musím říct jedno – nemám rád, když mě někdo sundá jak při americkém fotbale.“

O’Shea pomohl Trevorovi vstát. Než oba odešli, Trevor ještě dodal: „Nebojte se, chrabrý Attikusi, své pomsty se dočkáte, to vám slibuju.“

Atticus se po odchodu těch dvou necítil nijak volně. Byl sám na palubě, sám na světě, a v tomto okamžiku si uvědomil, jak je svět pustý a prázdný. Oceán ztratil své kouzlo. Jeho rodina je pryč. A on zradil své etické zásady.

Zvuk vody, narážející do lodního trupu, tupé údery, které však nepocházely od Titanu, Attikuse upozornily, že vedle jachty brázdí moře jiná loď. Ohlédl se přes příď na levoboku. Voda bušila do svítivě bílého trupu s červenými pruhy. Loď, která plula vedle jachty, byl kutr Pobřežní stráže. Vedle Titanu vypadal maličký, ale Atticus i tak pocítil obdiv nad jeho silou a nad odvahou kapitána, že se k megajachtě přiblížil tak těsně.

Jeho pozornost zaujalo cosi zvláštního na přídi kutru. Na lodi, jež se s duněním a s houpáním nahoru a dolů prodírala vodou, uviděl ženu. Jejích černých vlasů se zmocnil vítr, takže jí zakrývaly obličej. Attikusovi poskočilo srdce náznakem čehosi povědomého.

Maria.

Když vítr změnil směr a odfoukl té ženě vlasy z obličeje, jeho oči se setkaly s jejíma – patřily ženě stejně krásné, zamračený výraz v její tváři však hovořil za vše.

Andrea.

Stála nehybně, se založenýma rukama, ramena maličko zdvižená. Patrně viděla, jak na toho tvora zaútočil, a nevyvolalo to v ní příznivý dojem. Maria by na věc nahlížela stejně.

26

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Atticus si nekladl otázku, proč je Pobřežní stráž sleduje, a ani ho to nijak příliš nezajímalo. Měl tak blízko k tomu, aby to zvíře zabil a aspoň trochu ulevil svému žalu, že mu na ničem jiném nezáleželo. A pokud šlo o Andreu, dospěl k závěru, že na celé věci jí od samého začátku záleží proto, že si od ní cosi slibuje.

Zapomeň na to, co bylo, říkal si. Ona už nemůže být tím, kým byla tehdy. Mou všeobecně známou tragédii vidí spíš jako způsob, jak se dostat k rychlým prachům. To motivuje většinu lidí. Stane-li se účastníkem dění, možná vydělá na pamětech nebo dostane smlouvu na film.

Ale jestli je to pravda, proč na ni pořád ještě myslím? uvažoval.

S výhrůžným výrazem, na který by byl pyšný každý fotbalový hráč zastrašující soupeře, si opřel nohy o sedadlo před sebou, založil si ruce a čekal, až v Trevorově soukromém kině začne film. On už svou filmovou roli má. Jsou to ty nejhrůznější záběry, jaké kdy vůbec vznikly, a je na nich smrt jeho dcery.

„Netvařte se tak naštvaně,“ řekl Trevor. Nahnul se přes opěradlo pohodlného lehátka a zadíval se přes uličku na Attikuse. Na přední stěně viselo čtyřapůlmetrové plátno, na svažující se podlaze stálo osm pohodlných kožených křesel oddělených od sebe středovou uličkou. Sál osvětlovaly napodobeniny svíček na stěnách a navíc pás malých svítidel po stranách středové uličky, a celému místu dodávaly tu pravou atmosféru. „Byl to jen náš první pokus, jak zdolat nejmocnější zvíře na téhle planetě. Neustaneme, dokud svého ušlechtilého cíle nedosáhneme.“

Trevorova povzbudivá řeč, třebaže dobře míněná, dokázala uklidnit Attikusovy nervy jen málo – nervy člověka, který zanedlouho uvidí, jak jeho dcera umírá… už podruhé ve čtyřech dnech. Nastalé ticho začínalo být tísnivé, ale přidal se k nim Remus, v ruce s dálkovým ovladačem, s coca-colou a kbelíčkem popcornu vydatně omaštěného máslem. Atticus se v mžiku rozzuřil.

„Zkurvenej šmejde! To si podívanou na ten film chcete ještě vylepšovat?“ rozkřikl se, vyskočil z křesla a postavil se jen pár centimetrů před Remuse; pod podrážkami drtil jeho popcorn. Ten náhlý výbuch vzteku Remuse ohromil tak, že zůstal zticha, ale vzápětí se rozzuřil také. Snažil se pohledem Attikuse zkrotit, ale když se jejich pohledy zkřížily, hned si uvědomil, že kdyby mělo dojít na pěsti, skončilo by to smrtí jednoho z nich, a on v té chvíli ještě neměl jasno v tom, čí smrt by to byla. „Tak co bude?“ rozkřikl se Atticus znovu.

Remus zamručel něco, co snad mělo blízko k omluvě, takové, jaká se od něj vůbec mohla očekávat, popcorn i colu položil na podlahu a bez jediného slova se posadil.

Atticus pohlédl na Trevora. Ten na tu scénu jen užasle zíral. Podíval se na Attikuse a zdvihl obočí v tichém ohromení nad tím, že Remus couvl. Otevřely se dveře vzadu a vešel zdánlivě netečný O’Shea. Měl na sobě modré džíny a tričko, a v tom běžném oblečení vypadal víc jako absolvent nějaké univerzity než jako kněz. Protáhl se kolem Attikuse a posadil se vedle něj. Jeho přítomnost ani oblečení nikdo nekomentoval.

„Tak to pusťte!“ přikázal Trevor.

Remus namířil ovladač přes rameno dozadu do místnosti a stiskl tlačítko. Kamera ukládala záběry přímo na DVD a ty se mohly rovnou přehrávat. Atticus nebyl vůbec nadšen vyhlídkou, že se bude dívat na tak velký formát obrazu, Trevor však nedal jinak – vyplatí se vidět jemnější podrobnosti, a proti tomu Atticus nemohl nic namítat. I kdyby ten tvor snad měl na svém těle jakékoli slabé místo, nějakou mezírku v tom svém pancíři, Atticus si byl jistý, že bude nekonečně malá.

Velké plátno se modře rozzářilo, potom zčernalo a film začal. Když ze všech výkonných reproduktorů prostorového ozvučení doslova zaduněl Joanin hlas, Atticus ztuhl. „Tati, no tak, nač čekáš? Jdeme!“ Při pohledu na Joanu, oblečenou do těsného neoprenu, s rudými vlasy vlajícími ve větru, ho málem přepadla nevolnost.

„Šikovná holka,“ poznamenal Remus.

„Mně se líbí ty vlasy,“ podotkl Trevor.

„Pusťte tam zrychlené přehrávání.“ Attikusův hlas byl sotva slyšitelný, pouhý šepot.

Remus nechal video běžet dál, dost dlouho, aby dal najevo, že se buď pokouší Attikuse trápit, nebo že je zaujat prohlížením jeho nyní mrtvé šestnáctileté dcery.

Trevor mu dal zezadu pohlavek. „Tak dělejte!“

Obraz na plátně se rozmazal. Atticus sledoval, jak Joana plave kolem něj, a záblesky minulosti, té vybledlé noční můry, se měnily ve skutečnost. Na plátně se objevila mírumilovná skupina velryb.

Video pokračovalo. Všichni se mlčky dívali, jak Atticus s Joanou plavou společně s velrybami, jak se dotýkají samce, a prožívali s nimi jejich poslední společné okamžiky. Z reproduktorů se hlasitě ozval první varovný signál. Atticus se začal potit.

Teď se to stane…

Obraz začal prudce uhýbat stranou, jak mohutné velrybí ocasy rozvířily vodu. Potom se z hloubky vynořila druhá skupina velryb. Atticus nyní slyšel sám sebe, jak Joaně radí, aby vypustila vzduch z tlakové láhve. Zde na plátně teprve pořádně viděl, jak blízko kolem nich ten vůdčí samec proplaval.

Trevor si povšiml, jak i ten gauner Remus uznale pokyvuje hlavou.

Na plátně se rozprskl stříbřitý mrak. Z reproduktorů zaznělo tupé bušení, jak popletené ryby ve zmatku narážely do Attikuse a do kamery. Jeden sleď dokonce na okamžik uvízl mezi objektivem kamery a Attikusovým tělem.

Obraz se ustálil a oceán opět získal svou ničím nenarušenou modrou barvu. To, co Atticus tehdy nemohl v té chvíli vidět, však citlivá videokamera zřetelně zaznamenala – v dálce se ukázala temná silueta onoho tvora. Vůbec nemířila k nim, ale potom se přední část siluety, její hlava, natočila k nim, jako kdyby obluda vycítila jejich přítomnost. Její tělo se náhle rozvlnilo rychleji a zvíře zamířilo přímo k Joaně, jako kdyby si vybralo právě ji.

Vynořilo se z temnoty, v rozevřených čelistech se blýskaly zuby. Potom znehybnělo. Diváci měli před sebou křišťálově jasný obraz přední poloviny těla toho tvora, s široce rozevřenou tlamou. Joana, s pažemi v hrůze napřaženými před sebe, vplula rovnou do chřtánu toho obra.

„Panebože…“ vydechl sotva slyšitelným šeptem O’Shea.

Trevor vstal. Úžasem nedokázal zavřít ústa. „Kronos,“ pronesl.

Remus tiše žvýkal svůj popcorn.

A Atticus… ten se smál.

Smích začal jako nehlučné uchechtnutí, které se změnilo v groteskní výsměšné chichotání a skončilo hrůzným řevem, do kterého se mísily slzy a pohled očí, v nichž divoce plálo bělmo. Potřásal hlavou. „Zabiju to. Zabiju to!“

Otočil se k Trevorovi. Ten uskočil dozadu. Atticus si neuvědomil, že všichni tři na něj beze slova upírají zrak; měli strach, že zešílel. Ztišil hlas, ale v jeho slovech zcela zřetelně zaznívala dravá, sžíravá nenávist. „Jakou další výzbroj ta ponorka ještě má?“

Trevor se chystal odpovědět.

„Ale poctivě!“ řekl Atticus. Bylo to zcela jasné varování, že nechce slyšet nic jiného než pravdu.

„Elektrické kabely, které dávají rány, vysoce výkonná torpéda a miniaturní nukleární střelu, něco jako šipku, schopnou potopit letadlovou loď…“

„Budu to potřebovat.“

Trevor přikývl. „Ráno. Až plně porozumíme tomu, s čím se chystáte střetnout, můžete se proti tomu tvorovi vypravit. Potom můžete Krona zabít.“

Atticus věděl, že Trevor má pravdu, ale vztek v něm se potřeboval nějak vybít. Dokázal by jej v sobě pohřbít – na dobu, kterou potřeboval k tomu, aby se o tom tvorovi něco dozvěděl –, ale jeho sebeovládání nevydrží dlouho, vztek, který v něm vře, při nějaké příležitosti vzkypí. A čekat až do rána by znamenalo pokoušet osud.

„Proč? Proč Kronos?“ zeptal se O’Shea roztřeseným hlasem. „Nebyl to vládce řeckých bohů?“

„Jistě,“ odpověděl Trevor. „To jméno se dokonale hodí, uvážíme-li Kronovu sílu jako nejmocnějšího mezi bohy i zde, mezi živoucími tvory. Já jsem ho tak ale nazval podle jeho vzhledu.“

„Kronosaurus,“ řekl Atticus.

„Přesně tak.“

„To ale není kronosaurus,“ dodal Atticus.

„Zajisté. Kronosaurus byl největší mořský plaz, nejdelší měřil něco přes třináct a půl metru. Tohle zvíře zde by klidně sluplo k obědu dinosaura. Ale tvar hlavy a spodní ploutvovité končetiny silně připomínají kronosaura. Možná jsou nějak příbuzní – nebo tohle je prostě exemplář vzniklý evolucí, druh, který přežil hromadné vyhynutí a dobře se uchytil v hlubokých vodách?“

„Podívejte,“ řekl Atticus, „dumat o jeho původu je možná zajímavé pro vás, ale mně to nijak nepomůže k tomu, abych ho zabil. Kde má životně důležité orgány, jak dýchá – to je třeba zjistit. Klíčem k jeho smrti je to, co ho udržuje při životě.“

27

KUTR POBŘEŽNÍ STRÁŽE – MAINSKÝ ZÁLIV

Slunce zapadalo a po východní obloze se rozprostírala tma. Na Andreu dopadaly poslední sluneční paprsky, jejich oranžové, růžové a žluté odstíny se prohnaly s mraky a s mlžnou vlhkostí v atmosféře. Byla to nádherná obloha, taková, při které milenecké dvojice omdlévají blahem, fotografové cvakají spouštěmi aparátů a nábožní lidé meditují a v myšlenkách se obracejí k Bohu. Ale živé barvy nerozptylovaly Andreino napětí, ani ji nezbavovaly strachu.

Její plán byl riskantní. Až konečně padne tma, ona vklouzne do té ebenově černé propasti a pod rouškou noci se dostane na palubu Titanu. Při plavání od kutru k jachtě jí vydatně pomohou technicky vyspělé plovací ploutve, jejichž konstrukce umožňuje maximální výtlak a minimalizuje odpor vody. To však byla jen chabá náplast na její obavy; obě plavidla byla od sebe vzdálená snad osm set metrů, a kdyby se Titan dal na útěk, ona by zůstala ve vodě a kutr by nemohl začít jachtu pronásledovat dřív, než by Andrea byla zpátky na jeho palubě.

Zachvěla se. Nedokázala si představit, jak se někdo, třeba právě Atticus, mohl něčím podobným živit. Jí se dělalo nevolno už jen z představy, že tajně, nepozorovaně vnikne na loď a tam bude někoho hledat, aniž by ji při tom dopadli. A nebyla si ani jistá, zda by ji Atticus neprozradil, kdyby se jí ho podařilo najít bez toho, aby ji na lodi objevili. Conner ji vřele uvítal, a podle jejího mínění se z Attikuse navzdory jeho vojenskému výcviku stal milující muž, nicméně ona už nemůže tvrdit, že ho stále ještě dobře zná.

„Určitě to chcete udělat?“ uslyšela hlas kapitána Knechta.

Andrea se vzpamatovala – udivilo ji, že tu stojí ve tmě. Byla tak pohroužená do svých úvah, že si nepovšimla, že se vytratily i poslední zbytky světla. Otočila se ke Knechtovi. „Musím.“

„A uvědomujete si, že kdyby se něco přihodilo – kdyby vás chytili –, my budeme muset zapřít, že jsme vás tam poslali?“ Knecht si povzdechl. „Jakmile budete z téhle lodi pryč, jste odkázaná sama na sebe.“

Andrea ztěžka polkla. „Já vím.“

„My se vzdálíme, poskytneme jim trochu času. Kdyby zamířili do mezinárodních vod.“

„Pořádně bych si zaplavala.“

Knecht se usmál. „To jo, proplavala byste se pěkně.“

Vydal se k můstku. „Tak si teda vezměte výstroj a jděte do vody. My vyplujeme v nula dvě hodiny v noci. Tamti ať si myslí, že se vracíme zpátky do přístavu.“ Ještě se zastavil, ohlédl se a jeho vážný pohled se setkal s jejíma očima. „Doufám, že za to stojí.“

S těmi slovy odešel a nechal Andreu jejím přípravám i pochybnostem. „To já doufám taky.“

ABSOLUTNÍ NEPŘÍTOMNOST NĚČEHO, co by při nočním potápění člověka obklopovalo, vyvolávala u Andrey úvahy o tom, jaké to asi je, když se člověk ocitne ve vesmíru. Zde byl oproti vesmíru jediný rozdíl – tlak okolní vody. Chlad a prázdnota, navíc bez viditelného světla, namáhaly zrak tak silně, že před očima jako kdyby jí vyskakovaly barevné mžitky. Hlubiny oceánu se v noci zdály ještě mnohem hrozivější, třebaže z toho, co onoho dne viděla ve světle čirém jako křišťál, ji mrazilo víc než temná voda. Pustý prostor, skrývající tam dole nebezpečí, v ní vyvolával pokušení všechno si znovu rozvážit, uvěřit svému strachu. Takové myšlenky však vypudila z mysli a plavala s tím větším úsilím. Představovala si samu sebe jako torpédo, bez rozmyslu hledající svůj cíl. Plavala dál a dál, ztratila pojem o čase. To, že překonala vzdálenost mezi oběma loďmi, si uvědomila, teprve když uslyšela pleskání vody, narážející na trup jachty.

Dokázala to.

Nahmatala rukou trup, jednu ruku tiskla k jeho hladkému povrchu a kopáním nohama se přemísťovala k zadní části lodi. Na palubu se dostane v místě, na kterém lidé z posádky hráli to své divadlo s lovem ryb. Napínala sluch, aby jí neušel ani jediný zvuk vydávaný mořem, naslouchala, jestli neuslyší hukot motorů. Když už se pustila do akce, strach a pochybnosti se rozplynuly a nahradil je nával adrenalinu, který jí dodával sílu a neústupnou rozhodnost. Měla pocit, že by dokázala plavat třeba celou noc, kdyby bylo třeba.

Náhle se trup hned vedle ní rozsvítil jako paprsek teleporteru UFO. Prchla z toho světla jako vyplašený noční brouk, přesvědčená, že ji objevili. Několikrát se zhluboka nadechla z regulátoru. Zklidnila se, uvědomila si, že světlo přichází z okna na boku trupu – z pozorovacího okna pod vodou. Pomalu odplavala několik metrů pryč od trupu, aby na ni nedopadalo tolik světla, a nahlédla dovnitř.

Něco takového, jako byla ta prostorná místnost za sklem, ještě v životě neviděla. Místnost vypadala téměř jako akvárium, avšak nehybnost tvorů, namalovaných na zakřivených stěnách, hovořila o něčem jiném. Uprostřed místnosti stála dvě extravagantní křesla, stolek s lahví brandy a na něm dvě sklenky. Ten pohled ji překvapil tak, až jí z náústku vyrazil oblak bublin – spatřila Attikuse a Trevora Manfreda, mířící ke křeslům.

Posadili se a nevzrušeně rozmlouvali. Pokoušela se odečítat jim ze rtů, ale rozpoznala jen pár slov „…zítra“, „…torpédo“, „…nukleární střela“? Byla přesvědčená, že to poslední slovo určitě odečetla chybně, protože to bylo něco naprosto absurdního, a ta slova vyšla z Attikusových úst. Připlavala blíž, dávala však pozor, aby se nedostala do jejich zorného pole, a pokoušela se odečítat jim ze rtů pečlivěji. Kdyby dokázala zjistit, kam Atticus odtud odejde, mohla by ho na téhle lodi, obrovské jako biblický behemot, nalézt snáz. Uvědomila si, že je moc blízko – to když se na skle ukázal její odraz. Pomalu odplavala stranou, dbala na to, aby to nebylo příliš rychle. Vtom místo, kde byla předtím, vyplnil jiný odraz.

Při pohledu na něj vykřikla – tak silně, že jí regulátor vyletěl z úst. Začala divoce mávat rukama a nohama.

BRANDY KLOUZALA Attikusovi do hrdla, hřála ho uvnitř a uklidňovala mu nervy. Usmál se, když mu Trevor naléval druhou sklenku. „Víte, vy ve mně ještě vypěstujete závislost na tomhle pití.“ Hodil do sebe druhou dávku. Alkohol a příjemná atmosféra v tomhle podvodním obývacím pokoji měly zamýšlený účinek, zklidnily rozjitřené nervy člověka, který se před chvílí díval, jak jeho dcera byla zaživa sežrána. Dívali se na to video znovu a znovu, ale neobjevili nic, co by jim pomohlo přijít na to, jak toho mořského hada zabít. Záběry jen přiživovaly Attikusův vztek.

„Na každém dobrém člověku se najde nějaká chyba,“ poznamenal Trevor s úsměvem a také vypil druhou dávku. „Povězte mi tedy, co můj chrabrý hrdina má v plánu na zítřek? No?“

„Budu potřebovat tu ponorku.“

Trevor si přehodil nohu přes nohu, ruce složil úhledně na kolenou. „Ano, o tom jste se už zmínil.“

„Jen já.“

Trevor zvedl jedno obočí. „Sdílím vaši touhu vidět Krona mrtvého, ale taky bych byl moc rád u toho, až se to stane.“

„Vyženu ho tou ponorkou na hladinu, a tam ho můžete zasáhnout jakýmikoli děly, co ukrýváte na palubě.“

Trevor se ušklíbl. „A když ho zbraně na ponorce nahoru nevyženou?“

„Tak on vyžene na hladinu mě.“

„To vypadá jako nějaký bláznivý podnik.“

„Ale vyjde.“

„A když ne?“

„Myslíte tím, když mě to začne žrát.“

Trevor jen chabě přikývl.

„Potom nás oba pošlu tou miniaturní nukleární střelou do pekel.“

„Aha… ano. Víte – ta střela je zkonstruovaná jako zbraň s dlouhým doletem, ale předpokládám, že bude fungovat i jako sebedestrukční mechanismus.“ Trevor si dlouze a zhluboka povzdechl. „A ovšemže mi prokážete tu samozřejmou laskavost, že než to jaderné zařízení odpálíte, budete mě varovat? Ano? Potřebovali bychom čas, abychom odpluli někam pryč. Je to sice malá nálož, ale exploze vodu pořádně rozbouří.“

„Počkám až do posledního dechu.“

Trevor se kousal do rtů, nato se uchechtl a plácl se do kolena. „Vy ale umíte zvedat laťku, co? No tak teda dobrá –“

Místností jako kdyby otřásl silný náraz. Trevor i Atticus byli v mžiku na nohou.

„To na nás někdo zaútočil?“ vyrazil ze sebe vyplašeně Trevor.

Když Atticus uviděl, co se děje, poznal, že se nemají čeho bát. Ukázal na okno, z něhož byl výhled do temné, nekonečné říše. Tam byla Kalmička, osmapůlmetrový bílý žralok, a cosi neurčitelného drtila čelistmi.

Trevor si urovnal rolák. „Kalmičko, ty ošklivá rybo, málem jsem se z tebe po-,“ pronesl.

Atticus přistoupil blíž k oknu a díval se, jak žralok hltá cosi, co se mu dostalo do čelistí. „Co to žere?“

„Nejspíš nějaké pozdní noční sousto. Člověk nikdy neví.“

28

POD TITANEM – MAINSKÝ ZÁLIV

Jak se Andrea zoufale snažila uhnout před žralokem, který se na ni řítil jako nákladní vlak, celým tělem jí projela bolest, při tom prudkém pohybu div že si nenatrhla svaly na nohou, rukou i hrudníku. Nejhorší však pro ni bylo, když žralok sevřel v zubech plovací ploutev na její pravé noze, trhl jí, a chybělo málo, aby jí přitom ukousl prsty. Trhnutí bylo tak silné, že Andree připadalo, že se jí svaly na noze napjaly až k prasknutí jako struny harfy.

Nebýt toho, že se žralok cele věnoval požírání gumové ploutve, uniknout by nebylo vůbec možné, a vyhlídky na útěk byly i tak chatrné. Andrea plavala dál k zadní části jachty, měla však jen jednu ploutev – a musela prchat před nejhorším mořským predátorem.

V hrudi ucítila palčivou bolest od toho, jak zadržovala dech. A nejen to – musela ještě dostat zpátky regulátor, který jí při výkřiku vypadl z úst. Sáhla po něm dozadu za sebe. Tělem jí opět projela bolest, svaly protestovaly, ale Andrea bolest přemohla. Hadici regulátoru nahmátla, visela z tlakové láhve. Nasadila si regulátor k ústům a zhluboka nabrala dech. Síly se jí vrátily, jenže k zádi Titanu to měla ještě hodně daleko. Kdyby ji žralok začal pronásledovat, nikdy by se tam nedostala.

Potopila se pod jachtu, aby se dostala ze žralokova zorného pole.

Nijak moc by to nepomohlo, ale nemínila stát se jen tak snadnou kořistí. Žraloci ovšem kořist ucítí díky tomu, že během vývoje se u nich vyvinulo víc smyslů než jen zrak. Kapku krve ucítí skoro na půl kilometru. A víc než to: Lorenziniho ampule, kanálky v hlavě a v rypci, vyplněné gelovitou látkou, zjistí elektrické pole vysílané živými tvory, zvlášť těmi, kteří zpanikaří a divoce se zmítají ve snaze uprchnout.

Andrea nepochybovala, že žralok její stopu neztratil, ale svůj záměr teď už musela jedině dokončit.

Když se dostala k nejspodnější části trupu, uviděla cosi, co ji naplnilo nadějí – tam dole zářilo další okno. Kdyby to bylo nějaké další pozorovací okno, byla by sežrána všem na očích. Byl to však otevřený průlez.

Plavala k němu ze všech sil. Jasná záře z okna vodu prosvěcovala, takže nad sebou zřetelně viděla vlnky čeřící hladinu.

Oblastí, kam světlo dosahovalo, jednou a potom podruhé proplavala v kruhu mohutná temná silueta, Andrea však plavala dál. Žralok si dával na čas, o Andreině cestě k útěku do bezpečí neměl tušení.

Zamířila k průlezu. Vtom za sebou ucítila pohyb vody, který ji tlačil dopředu. Žralok zaútočil zezadu. Andrea s vypětím všech sil natahovala paže k průlezu, nyní jen půl druhého metru od ní.

Poháněl ji strach, ale instinktivně se vytáhla nahoru do průlezu a tam se otočila tváří proti útočníkovi. Stačil jediný okamžik, a žraločí čelisti by ji připravily o nohy. Přece jen je však stačila stáhnout z dosahu těch čelistí a tím si je zachránila, ale rozevřenou tlamu útočícího žraloka měla nyní přímo před sebou. Vykopla nohama a uchopila jeho hlavu, takže ji úder zasáhl do břicha. Náraz jí vyrazil dech a regulátor jí opět vypadl z úst.

Svým tělem nyní objímala žralokův rypec, takže se jí nemohl dostat tlamou ke končetinám, přesto však cítila, jak rozevírá a zavírá čelisti, jak se pokouší zachytit její nohy, a jeho drsná kůže jí rozdírala neopren. Skončí jako žába, která se ocitla mezi noži mixéru.

Vykřikla, a přišla tak o poslední doušek vzduchu v plicích. Do vody vyrazil sloupec bublin. Vzápětí vrazila žralokovi palec do oka.

Žralok sebou prudce škubl dozadu a zmizel v temné vodě. Viděla, jak opět opsal oblouk. Plaval rychle, bylo znát, že se nemíní vzdát. Vrátí se… a brzy. Andrea pohlédla nahoru. Byla nyní přímo pod otevřeným průlezem, ale musela by umět létat, jinak jí průlez nebyl nic platný. Vynořila se na hladinu a v zoufalém úsilí se nadechla, chvatně odhodila tlakovou láhev, zátěžový opasek i regulátor a mohutnými tempy vyrazila k hraně volné vodní plochy ohraničené průlezem.

Přísahala by, že žraloka má znovu za sebou, ale znovu se otočit tváří proti té obludě se už neodvážila, síly ji opouštěly a věděla, že to by byl její konec. Tentokrát již neměla nejmenší chuť pohlédnout smrti do tváře.

Bolestivě se udeřila do ruky o kov – dostala se ke hraně průlezu. Natáhla přes ni paži a nahmátla mokrou, kluzkou podlahu. Zaťala do ní nehty a začala se vytahovat nahoru. Hekala námahou, odřený hrudník, zmučené svaly a plíce jako kdyby hořely, vzpíraly se jejímu úsilí a pokoušely se srazit ji zpátky do vody. Znovu se pevně chytila hrany průlezu a ohlédla se za sebe. Vzdálenost mezi ní a žralokem se zmenšovala, čelisti měl doširoka rozevřené, černé oči zakryté bílou mžurkou, kterou si je chrání před bránící se kořistí.

Andrea, zlomená na duchu, se pustila podlahy, připravená předstoupit před svého stvořitele. Než jí ruka klesla pod vodu a tělo sklouzlo do žraločích čelistí, ucítila drtivé sevření kolem pasu a cosi ji trhnutím vytáhlo ven z vody. Obloukem prolétla vzduchem a zhroutila se na kovovou podlahu.

Vzápětí se jí zmocnilo naprosté vyčerpání a současně se propadla do podivné otupělosti. Zorné pole se jí zúžilo na pouhou škvíru, tělo zcela ochablo. Pohlédla k vodní ploše, kde stál její zachránce. Vysoký, mohutně stavěný muž oblečený jako nějaká rozverná – anebo komická – postava.

Před očima se jí zatmělo. Slyšela mužovy kroky dutě znějící po kovové podlaze. Blížily se. Když promluvil, ovanul ji jeho horký dech, z něhož byl cítit popcorn. Vycházel z úst nacházejících se až nečekaně blízko jejího obličeje. „Nono, to se podívejme, co nám sem ta ryba přitáhla!“

Kdyby Andrea byla dostatečně při vědomí, natolik, aby vnímala mužovy chtivé oči, jeho škleb a hrubé masité ruce, sunoucí se k jejím bokům, věděla by, jak mylné byly její představy o něm. Kdyby věděla, že ten člověk má za sebou celou řadu násilností spáchaných na ženách, byla by vděčná za to, že ztratila vědomí.

Remus si Andreu přehodil přes rameno a vyšel z boxu pro Rejnoka. Cestou si hvízdal jakousi veselou havajskou melodii. Věděl, že té ženě nesmí ublížit před tím, než ji Trevor vyslechne, potom si s ní ale bude moci dělat, co bude chtít. To, že přežila setkání s Kalmičkou, ukazovalo, že je bojovnice. A ženy, které se jen tak nedají a kladou zuřivý odpor, měl Remus rád. Připomínaly mu jeho manželku.

Ať odpočívá v pokoji.

29

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Atticus se probudil, když mu třicet centimetrů dlouhé zuby probodly břicho a překously ho vejpůl. Od chvíle, kdy se tu noc odebral na lůžko, měl takový sen už třikrát. Při prvních dvou se probral, teprve když uviděl své vnitřnosti, jak se jich zmocňuje proud vody a unáší je pryč. Tentokrát byl sen milosrdný, Atticus se probudil, právě když se jeho obratle oddělovaly od plotének.

Probudil se zbrocený potem z hrůzy, kterou v něm ta noční můra vyvolala. Posadil se na lůžku. Musel zklidnit dech, snažil se odpoutat myšlenky od toho snu, od Krona i od střetu s ním, který ho čeká. Mysl mu zabloudila k Joaně, ale rána, kterou mu zasadila její smrt, byla příliš čerstvá, cítil, jak se ho zmocňuje narůstající pohnutí. Přenesl se v myšlenkách k Marii, a náhle jako kdyby ho začínal stravovat pocit provinění za všechno, co udělal. Ten pocit byl nakonec vystřídán smutkem nad tím, že se musí s Joaninou smrtí vyrovnat a čelit jí sám. Nevěděl, na co by se měl soustředit – zdálo se mu, že přišel o všechno, co měl rád –, když tu se mu vybavila zamračená tvář, hledící na něj z kutru Pobřežní stráže. Andrea.

V myšlenkách se vrátil k jejich prvnímu polibku. Ten altánek. Bylo jim teprve šestnáct, stáli v altánku, do jehož střechy bubnovaly krápance přívalového deště a jenž jim poskytoval pocit vzácného okamžiku soukromí. Stáli mlčky, nejprve rozpačitě, s tísnivými pocity, potom si však uvědomili, jak je jim spolu dobře. Na polibek došlo v následujícím okamžiku. Bylo to vzájemné. Ten dotek byl měkký a jemný. Skončil za pár chvil, když déšť ustal. Ani jeden z nich se o tom, co se stalo, pak celé týdny nezmínil. Byl to však začátek jejich milostného vztahu.

Usmál se, vybavoval si, jak se na něj Andrea z toho kutru mračila. Proč tam vůbec Pobřežní stráž byla? Dovedl si představit, že ji bude zajímat důvod Trevorovy přítomnosti, ale proč sledují tak důkladně i jeho? Než se předchozího rána probudil, měl dojem, že slyší Andrein hlas, který ho volá.

Ne, říkal si, je to jen shoda náhod. Ona slouží u Pobřežní stráže. Je to její práce. Přesto však si byl vědom, že Andrea si zaslouží vysvětlení, a umínil si, že si s ní ráno promluví.

Poněkud vyvedený z míry tou noční můrou cítil, jak mu víčka opět začíná tížit únava, a lehl si. Oči měl sice zavřené, ale přesto náhle zachytil v měsíčním světle jakýsi pohyb, pohyb, který se plíživě sunul okolními stíny. Naslouchal. Bylo slyšet šoupavé kroky na podlaze.

Někdo je v místnosti.

Slyšel čísi dech, rychlý a namáhavý. Nervózní, plný obav, napadlo ho.

Mysl mu zaplavily úvahy, kdo by ten návštěvník mohl být. Remus ne – ten možná dychtí po tom, aby ho zabil, ale je to profesionál, takhle pitomě by se nechoval. Být to Trevor, ten by jednoduše rozsvítil a svou přítomnost ohlásil. A kromě toho silueta člověka, blížícího se k němu, neměla tu divokou kštici na temeni hlavy. S úsměvem vzal na vědomí, kdo to tedy je, ale důvod pro takhle pozdní návštěvu zůstával zahalen tajemstvím.

„Attikusi,“ pronesl ten člověk, „Attikusi, jste tady?“

Atticus se prudce posadil a zašeptal: „Baf!“

Otec O’Shea zavrávoral zpátky až ke stěně. Narazil do ní, až to zadunělo. „Panebože!“

Atticus rozsvítil noční lampičku a na polekaného kněze se usmál. „Já myslel, že kněží neberou boží jméno nadarmo?“ Než O’Shea stačil něco říct, Atticus dodal: „Snad to není vaše další neřest?“

O’Shea měl na sobě jen volné kalhoty, takže bylo vidět hrudník prozrazující vynikající tělesnou konstituci. Knězova atletická postava Attikusovi připadla hodně zvláštní. Co to je za kněze, který kleje, poslouchá Rolling Stones a má postavu jako Bruce Lee? Napadlo ho, že se na tohle kněze vyptá, ale podobné úvahy si nakonec nechal pro sebe. Všechno na téhle lodi v sobě chová nějaké tajemství, a tenhle dobrý církevní otec je jen jedním z nich.

„Omlouvám se, že vás takhle tajně přepadám,“ začal O’Shea, „nicméně vy jste si to překvapení nejspíš vychutnal z nás dvou víc.“

Atticus si kněze měřil od hlavy k patě. O’Shea všelijak nervózně kroutil prsty a jeho oči těkaly po místnosti, byl zcela jasně znepokojený čímsi jiným, významnějším než jen tím, že se takhle vplížil dovnitř.

„Tak teda proč jste přišel?“ zeptal se Atticus.

„Musíte přísahat, že nikomu nepovíte, jak jste se to dozvěděl.“

Atticus přikývl na souhlas a založil si paže na svém stejně odhaleném, ještě svalnatějším hrudníku.

„Dneska jsem viděl nějakou ženu. Remus ji přistihl, když se pokusila dostat na loď.“ O’Shea si povzdechl. „Jen mě tak napadlo, že by vás to mohlo zajímat.“ Zhluboka se nadechl a nervózně si zalamoval prsty, až mu praskalo v kloubech. Bylo nabíledni, že se chystá sdělit něco, o čem ví, že by to sdělovat neměl.

Atticus se prudce napřímil. „Cože? A kdo to byl?“

„Nevím přesně kdo, ale je to žena z toho kutru. Dneska, když jste ještě spal, mluvila s Trevorem, žádala, aby s vámi mohla mluvit. Jen s vámi.“

Takže ten její hlas opravdu slyšel. „Proč mi o tom Trevor nic neřekl?“

„Důvod, proč ten člověk vůbec to či ono dělá, je pro mě tajemstvím.“

„A přesto jste tady.“

„Jsme tady.“

Atticus chvíli stál beze slova, v tichém zamyšlení. O’Shea pokračoval: „Šel jsem se projít, abych si pročistil hlavu. Z toho zatraceného zvířete mám noční můry.“

Nejsi jediný, pomyslel si Atticus.

„Zaslechl jsem, jak Remus říká několika lidem z posádky, že chytil nějakou ženskou. Popis se hodil na tu, co jsem viděl na kutru. Málem ji sežrala Kalmička, ale ona ten útok přežila.“

Attikusovi se mihla hlavou vzpomínka na to, jak žralok prudce narazil na okno obývacího pokoje. Jeho čelisti drtily na kousíčky jakýsi předmět. V duchu si nyní vybavil, co to bylo: plovací ploutev. Jak to, že mu tohle nedošlo dřív? To je tak zaslepený touhou po pomstě, že mu otupuje smysly?

„Kde je Trevor?“

O’Shea se k němu málem skokem vrhl. „Proč to chcete vědět?“

„Je to rozumný člověk. Když se dozví, že Remus zadržuje někoho od Pobřežní stráže – mou přítelkyni –, pustí ji.“

O’Shea zamířil ke dveřím, poháněla ho obava, aby ho tu nikdo nepřistihl. „Očividně Trevora moc dobře neznáte. Podívejte – může dělat, že o ní vůbec neví. Ale jestli vaši přítelkyni zajali, je v jejím nejlepším zájmu dostat se z lodi už dneska v noci. Říkal jsem si, že pro takový úkol byste byl nejlepší vy.“

„A proč mi tohle všechno říkáte? Už jen tím, že jste za mnou přišel, hodně riskujete.“

O’Shea se usmál. „Možná jsem špatný kněz, ale pořád ještě jsem dobrý člověk.“ S těmi slovy vyšel ven a tiše za sebou zavřel.

Atticus sebral svůj dosud nerozbalený vak s výzbrojí. Otevřel jej a usmál se. Od těch dob už uplynulo hodně času, pomyslel si.

Za deset minut byl ustrojený a vyzbrojený. Jestli ta žena, kterou chytili, je opravdu Andrea, uposlechne O’Sheaova varování a dostane ji pryč z Titanu dřív, než jí začne hrozit nějaké nebezpečí. A jestli je to někdo cizí a na lodi nemá co dělat, on si i tak dá pořádně záležet, aby Remusovi zabránil, aby s ní špatně zacházel. Po tom, co dal za vyučenou těm grázlům, kteří napadli Joanu, hrozilo, že pohár jeho trpělivosti s úchyláky přeteče.

Vklouzl do temné chodby, zahalený do své ebenově černé uniformy příslušníka Speciálních sil. Jediné, co prozrazovalo, že se skrývá ve stínech, byl tlumený odlesk světla na revolveru magnum, visícím mu u pasu. Možná ho nebude nutně potřebovat, ale neměl nejmenší pochyby, že Remus je zabiják. Líp je předem se pojistit.

30

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Titan byl na moři už měsíc, takže od chvíle, kdy si Remus užil v přístavu potěšení s nějakou ženou, uplynula stejně dlouhá doba. Když nyní procházel podpalubím hluboko v břiše lodi, svižná chůze prozrazovala, že jeho potřeba fyzického ukojení bude brzy uspokojena.

Trevora nijak zvlášť nepřekvapilo, když se ta žena na lodi objevila, a třebaže choval podezření, že mezi ní a Attikusem existuje nějaký vztah, nebylo možné jí dovolit, aby na lodi zůstala. Protože patřila k Pobřežní stráži Spojených států, a navíc to byla žena od rány, bude se s ní muset jednat ohleduplně. Proč se takovým způsobem dostávala na loď a co o lodi ví, nebylo nijak jasné, ale Trevor si nemohl dovolit chodit vládě Spojených států nějak moc na oči.

To, že setrvával u pobřeží Spojených států, a přitom nebyl vítaný, mu procházelo jedině proto, že obvinění proti němu nebylo možné nikdy prokázat. Kdyby se přišlo na nějaké důkazy týkající se uměleckých děl na jeho lodi, ani sám Trevor Manfred by neunikl spárům amerických zákonů. Ty by znamenaly jeho konec.

„Prohledal jste ostatní části lodi?“

Remus přikývl. „Na monitorech jsem nic neviděl, posádka zkontrolovala každou kajutu, podpalubí i všechny přístěnky a zákoutí. Přišla sem sama.“

Trevor cosi zamručel a zkřivil ústa. „Dávejte na ni dobrý pozor. A postarejte se, ať se k ničemu nedostane, nic nevidí, a ať se s nikým nestýká.“

„A když se o něco pokusí?“

„Prostě ji nějak zaměstnávejte. To určitě zvládnete, co?“

Remus přikývl.

Tím jejich rozhovor skončil a Remus zamířil na ošetřovnu. Tam sebral jehlu a injekční stříkačku s epinephrinem – což je něco jako tekutý adrenalin – a vydal se ke kajutě, kde Andreu drželi. Ta ženská možná bude po tom svém setkání s Kalmičkou vyčerpaná, po injekci adrenalinu bude ale pěkně vzhůru a bude bojovat jako pravá přebornice – přesně tak, jak se mu to líbí. Prostě ji nějak zaměstnávejte… hergot, to bych moh dělat celou noc.

Když sestoupil dolů do podpalubí a vkročil na podlahu pokrytou černou pryžovou vrstvou, měl dojem, že za sebou zaslechl nějaký zvuk. Prudce se otočil, připravený rušitele uškrtit svýma masitýma rukama. Nikdo tam však nebyl. Chvilku čekal a pozoroval temné schodiště, potom pokračoval v cestě.

Myšlenka na to, jak zkrotí ženu, která byla dopoledne tak drzá, v něm vřela už cestou, když procházel břidlicově šedou, vlhkou chodbou. Došel ke dveřím vězeňské kajuty a nahlédl dovnitř kulatým zaskleným okénkem. Žena byla ještě v bezvědomí, dosud na sobě měla těsně přiléhající neopren a stále byla celá rozpálená. Tohle bude prima rozptýlení.

Přitiskl palec na malou obrazovku s tekutými krystaly, napojenou na mechanismus zámku. Za okamžik se dveře odemkly a otevřely se. Remus vešel dovnitř, nezavřené dveře nechal tak, jak byly. Místnost měla asi 125 krychlových metrů – dost na to, aby se tam dala zavřít menší banda vzbouřenců – a ke třem stěnám byly připevněny široké lišty, sloužící jako lavice. Místnost zalévalo jasné bílé světlo osmi halogenových žárovek zapuštěných do stropu. Těm, kdo měli smůlu, že se tu ocitli, silné osvětlení značně znepříjemňovalo život, a právě tak jim jej znepříjemňovalo horko od žárovek.

Remus si otřel vlhké čelo a usmál se. Je čas na ten pravý pořádný pot.

Skrčil se vedle stále bezvědomé Andrey, ležící na lavici u zadní stěny. Přejel jí rukou po noze a dál na bok, potom nechal ruku na okamžik ležet na jejím plochém břiše, tam, kde se křivky boků sbíhaly do klínu. Zvedl oči k jejím ňadrům. Představoval si, že až se vysvobodí ze sevření neoprenu, budou mnohem větší. Remus, v zajetí ďábelských myšlenek, vytáhl z kapsy své havajské košile injekci s „adrenalinem“ a bez sebemenšího otálení vbodl jehlu do Andreiny hýždě, na místo, kde před okamžikem spočívala jeho ruka.

Mohl by ji svléknout hned teď, dokud je v bezvědomí. Byla by to docela legrace, vidět, jak nebude ve zmatku vědět kudy kam, až se probudí nahá, ale on si mnohem víc vychutná strhávání obleku z jejího vzpouzejícího se těla. Přesto však se jeho ruka sunula k jejím ňadrům ještě před tím, než droga začala působit.

Než jeho dlaň zakryla ňadro a prsty je mohly začít laskat, jeho zrak zachytil zákmit černi mířící mu na ruku. Než stačil na ten náhlý pohyb zareagovat, v malíku ucítil ostrou bolest, doprovázenou tlumeným prasknutím. Cosi ho za zlomený prst táhlo nahoru. Jeho tělo v mžiku reagovalo a instinktivně se napřímilo v naději, že se tím bolest zmírní. Ucítil sevření kolem hrdla, potom tlak a prudké postrčeni zezadu. Vrávoravě letěl dopředu a hlavou narazil na bílou kovovou stěnu. Záblesk bílé zčernal.

ANDREA SE PROBRALA. Se značným úsilím se nadechla a prudce se posadila, oči rozšířené, hruď se jí zdvíhala s každým nadechnutím, které jí přivádělo do těla adrenalin. Nejprve jako kdyby na ni zaútočilo jasné světlo, potom to byl pocit, že jí celé tělo těsně obepíná cosi mokrého. Rychle několikrát za sebou zamrkala ve snaze pochopit, co znamená to silné bílé světlo všude kolem. Myšlenky jí divoce vířily, přicházely a zase mizely, ještě než si stačila ujasnit, co vlastně sdělují.

Potom její pozornost upoutalo cosi, co se k ní blížilo. Černá plocha na bílém pozadí. Postava vznášející se nehybně nad ní. Muž, sklánějící se k ní. Obličej, v němž se ostře rýsoval starostlivý výraz.

„Už je ti dobře?“ zeptal se Atticus.

Před očima se jí rozjasnilo. Nyní Attikuse viděla, čelo měl zbrázděné vráskami obav a celé zalité potem. Dusivé vedro v ní vyvolávalo pocit, že na ní leží těžká elektrická přikrývka.

„Je mi horko,“ odpověděla a posadila se víc zpříma. Přitom ji píchlo v hrudníku, až zkřivila bolestí obličej. „Asi jsem si odřela žebra.“

Atticus ji vzal za ruku a pomohl jí vstát. Let jejích myšlenek se zpomalil a paměť se vrátila. Než s ním někam půjde, potřebuje se ho na něco zeptat. Ruku mu vytrhla. „Proč přede mnou pořád utíkáš?“ zeptala se.

„Na to teď není čas.“

„Teď, nebo nikdy. Nebo zkusím štěstí s tím Havajcem.“

Atticus si povzdechl. „Řekl bych… říkal jsem si, že bys mi to mohla rozmluvit.“

To nebyla odpověď, kterou očekávala. Jak by mohla někomu, pevně rozhodnutému pomstít smrt své dcery, rozmluvit něco, o čem si ten člověk myslí, že je třeba udělat? Její výraz změkl, uvědomila si, že Atticus mluví upřímně. „Jak by se to ale vůbec mohlo stát?“

„No… pamatuješ se na ty peněženky?“

Do Andreiny mysli vpadly vzpomínky na minulé doby, ohlašovaly se jedna po druhé, přicházely jako jednotlivé záblesky. Stalo se to první léto, co byli spolu. Atticus tehdy ukradl ze sklepení místního kostela bednu peněženek. Byly ošklivé, z umělé hmoty, červenohnědé a modré, s kytičkami. Zaručeně je vyrobila nějaká stará devadesátiletá paní. Atticus chodil s těmi peněženkami dům od domu, prodával je po dolaru, daleko dráž, než za kolik ty příšerné věci stály, ale tenhle podomní obchod byl současně dobrým skutkem. K večeru měl z prodeje peněženek, ukradených z kostela, čtrnáct dolarů.

Vyvrcholením jeho plánu bylo koupit za tyhle nedovoleným způsobem získané peníze hračky, Andrea však měla plno řečí, mluvila o provinění, připomínala mu morálku, vyšší princip, a nakonec ho umluvila, aby peníze vrátil kostelu, ale tak, aby z toho neměl malér. Tu letní noc šli na noční mši a v kostelní lavici přežili jakýsi hrozný koncert. Když došlo na sbírku, Atticus položil na podnos těch čtrnáct dolarů. Peněženky nikdo nepostrádal a kostel dostal víc peněz, než kdyby se někdo pokoušel ty věci prodat v církevním knihkupectví.

Andrea se usmála. „Jednu tu peněženku ještě mám.“

„Já taky,“ přiznal Atticus. Pravda byla taková, že se jich ještě spousta povalovala v rodinné chatě. „Tys vždycky věděla, jak mě přivést k tomu, abych se na věci díval z jiného úhlu. Však jsem se taky bál, že to pořád ještě dokážeš.“

„A tentokrát nejsem sama. Něco pro tebe mám.“ Rozepnula si vpředu zip neoprenu a vytáhla malé pouzdro. Byla v něm fotografie z pláže. Atticus si ji třesoucí se rukou vzal. „Díky – uff!“

Andree se před očima mihlo cosi pestrobarevného a zastínilo jí to pohled na Attikuse.

„Já tě zabiju!“

Andrea uviděla svého po havajsku oblečeného zachránce, jak Attikuse tluče. První dvě rány ho zasáhly, jedna do hlavy a druhá do ramene, před dalšími se Atticus už stačil krýt. Při pohledu na tu nečekanou násilnou scénu Andrea ztuhla – viděla, jak se Attikusův obličej změnil, výraz laskavého muže, kterému se stýská po rodině, přešel ve výraz cvičeného zabijáka.

Potom se to stalo. Atticus uchopil obě Remusovy ruce, vrhl se na zem, nohama napřed projel pod Remusovýma rozkročenýma nohama a potom mu zezadu lýtky sevřel krk. Prudkým trhnutím Remuse přiškrtil a mrštil jím dozadu.

Oba vyskočili na nohy. Remus vytáhl nůž s dvanácticentimetrovou čepelí a zlomyslně se ušklíbl. Atticus sáhl k pasu. Pouzdro bylo prázdné.

„Hledáš tohle?“ utrousil Remus a ukázal za sebe. Revolver magnum tam ležel na podlaze. Atticus se k revolveru nemohl žádným způsobem dostat, Remus by ho bodl do zad.

Remus pokročil dopředu, mával nožem před sebou a dozadu, naprosto nepředvídatelným způsobem, takže Atticus nedokázal rozpoznat, z kterého směru Remus zaútočí. Při každém mávnutí nožem Atticus uskočil dozadu. Nohama narazil na širokou lištu u stěny a padal na záda právě v okamžiku, kdy se nůž mihl ve výšce jeho očí a jen o centimetry je minul.

„Nechte toho!“ vykřikla Andrea, ale ani jeden z nich ji nevnímal. „Přestaňte, nebo střelím!“ Svá slova doprovodila cvaknutím natahovaného úderníku pistole SIG P229R-DAK ráže .40, která patřila do výzbroje Pobřežní stráže.

Remus znehybněl.

Atticus zaútočil.

Neuvěřitelnou rychlostí zkroutil Remusovi zápěstí. Nůž mu vypadl z ruky. Atticus jej zachytil a namířil jej proti Remusovu hrdlu.

„Ještě jednou mě zkus zabít, a já ti tu laskavost vrátím!“ zavrčel zlostně.

Remus upíral na Attikuse pohled přetékající nenávistí a chvěl se vztekem. Byl v pokušení něco udělat i s tím nožem u hrdla a s pistolí u hlavy. Vypadal jako zvíře v kůži člověka.

„Ale ale! No tak, to už by snad mohlo stačit!“ Do místnosti vklouzl s úsměvem ve tváři Trevor Manfred. „Už jste se pobavili dost, tak mi teď vysvětlete, co se tu k čertu děje!“

První se ozval Remus: „Pokoušel se mě –“

„Radši bych slyšel odpověď od někoho, komu to líp myslí,“ přerušil ho Trevor. „Je mi jasné, že jste našeho hosta zase urazil.“

„Tak moc těžké to s ním zase nebylo. Jak moucha – stačilo jen plácnout.“ Atticus oddálil nůž od Remusova hrdla a odstrčil ho. Remus se zachytil stěny, rozvzteklený a připravený pokračovat v boji.

Silná facka ho vzpamatovala, a v tom nečekaném šoku se jeho zlost v mžiku vytratila.

„Dej si pohov, pitomče!“ zařval na něj Trevor. Pak klidněji pokračoval: „Od Attikuse a jeho hosta se držte dál. Zarazím vám plat na jeden měsíc. A už mi nic takového nedělejte.“

Remus sklonil hlavu.

„A teď vypadněte.“

Remus vyšel ven, hlavu stále skloněnou, bál se podívat Trevorovi do očí.

Trevor se nyní věnoval Andree. Oči mu plály zlostí. „Na téhle lodi nemáte co dělat, a domáhal bych se obžaloby, kdybych si nemyslel, že vaše vláda bude kolem toho okolkovat. Zatím vás nechávám v Attikusově péči. Nejdřív ale musíte podepsat formulář o zachování mlčenlivosti.“

Trevor vyndal složený list papíru a pero. „Ještě štěstí, že jsem zrovna s tímhle sem měl cestu.“

Andrea nevěřila svým uším. „Cože?!“

„Aby nenastala mýlka – na téhle lodi jste bez dovolení. Když to nepodepíšete, když neprohlásíte, že uchováte v tajnosti všechno, co na téhle lodi uvidíte, uslyšíte a ucítíte, hodíme vás přes palubu.“

„To je směšné!“

„Na Titanu je spousta technických zařízení, kterých by se leckterá země chtěla zmocnit. Nemůžu dopustit, abyste vynesla nějaké informace.“

„To vypadá na nějaké národní poklady.“

Trevor se usmál. „Tak nějak, ale máte pravdu. Teď to podepište.“

Andrea pohlédla na Attikuse. Ten s kyselým výrazem přikývl na souhlas. „Veškeré svědectví, které bys mohla předložit ohledně toho, cos tu na palubě viděla, by bylo zamítnuto, protože jsi na loď pronikla vlastně násilím.“

„Vida, hlas rozumu!“ Trevor žertem plácl Attikuse po zádech. „Vás mám každým dnem radši!“

Andrea si vzala pero i papír a rychle se podepsala. Trevor si podepsaný papír vzal a strčil jej do kapsy. „No, ani to nebolelo, co, drahoušku?“ Než Andrea stačila říct, že slovo „drahoušku“ už od něj nechce slyšet, Trevor zamířil ke dveřím. „Vítejte na Titanu. A zkuste se dneska v noci prospat, ráno se jde na lov.“

„Počkejte!“ zarazila ho. „Mám tu nějaký pokoj?“

Trevor se široce usmál. „Můžete se ubytovat tam, kde nepochybně chcete být, s Attikusem. Nakonec – před každým rozhodným, konečným zápasem hrdina potřebuje být se ženou.“ Pohrozil jí žertovně prstem a vyšel ven.

Atticus se sehnul pro fotografii, sebral i revolver a zastrčil jej zpátky do pouzdra. „Tak pojď,“ vyzval Andreu. „Vypadneme odtud, je tu horko jak v pekle.“ Ohlédl se na ni a natáhl ruku. Ucítil, jak se po celém těle zachvěla. Myšlenka na to, že stráví noc s Attikusem, byla mučivě lákavá, ale přitom naprosto nemístná. Je to příliš brzy. Když Atticus promluvil, pochopila, že nemá proč dělat si starosti s tím, co a jak bude, ani se na něco těšit.

„Zítra bude perný den, potřebuju se vyspat.“

Andrea s ním vyšla ven, ráda, že je z toho žhavého pekla pryč, ale hrozila se toho, co může přinést příští den. Dvakrát viděla v Attikusových očích ten výraz zabijáka – poprvé když vystřelil harpunu na toho tvora, podruhé když se rval s Remusem. Když se proměnil v toho zabijáka, když jeho duši pohltil mrak nenávisti, bála se ho. Nyní však, když jeho vztek opadl a když ji vedl do svého pokoje, se cítila volně a bezpečně. Nebyla si jistá, jestli by dokázala znovu mít před očima tu temnou stránku jeho osobnosti, věděla však, že nakonec to přece jen dokáže.

31

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Těžké dvoukřídlé dveře se automaticky otevřely, takže Remus mohl vejít do své bohatě zařízené ložnice. Tiše se kradl tlumeně osvětlenou místností, vyhnul se přepychovému velkému loži, spočívajícímu na podstavci ze sloních klů, a prošel místností, aniž do něčeho vrazil. Za celé roky se tu nic nezměnilo, takže místa, kde co je, znal nazpaměť. Z ložnice přešel do malé knihovny plné stárnoucích prvních vydání knih, odtud pokračoval dál do velkého obývacího pokoje. Moderní zařízení silně kontrastovalo s předměty pocházejícími z dávných dob, jaké se nacházely i na spoustě jiných míst na lodi.

Měl tu televizor s plochou obrazovkou s úhlopříčkou 127 centimetrů a s dokonalým obrazem, výborně skryté reprobedny surroundového ozvučení a přepychovou koženou sedací soupravu, jaké bývají k vidění v obývacích pokojích boháčů a známých osobností. Vedle toho tu měl monitory bezpečnostního systému, zabírající celou jednu stěnu. Systém měl pod kontrolou každou místnost na Titanu a obrazy přenášel do monitorů pěkně ve všech barvách. Celá stěna jasně zářila a nabízela pohled do každého pokoje, do ložnic i toalet.

Když Remus vešel do místnosti, Trevor vzal jeho přítomnost na vědomí tím, že se naklonil a poklepal na jeden z monitorů označených písmenem ve tvaru kinžálu. Cela, nyní prázdná, zaplavila obrazovku bílým světlem jako o nějaké slavnosti.

„Máte štěstí, že jsem se zrovna díval,“ poznamenal Trevor. „A opravdu věřím, že by s vámi byl konec, kdybych býval nepřišel. A víte, jakou práci pro tohle moje chatrné tělo znamená tak rychle seběhnout po tolika schodech až tam dolů? Vypotil jsem přitom nejmíň celou denní dávku vody.“

„Byl bych ho dostal,“ zahučel nakvašeně Remus.

Trevor se k němu prudce otočil i se svou otáčecí židlí, černou jako smola. Jeho postava v černém oděvu jako kdyby s židlí splývala, takže obličej i rozházená kštice bílých vlasů, taková, jaké mívají antropomorfické loutky zvané „muppety“, jako by se vznášely v prostoru. Trevorův zjev tak připomínal rozmazaně se rýsující obraz nějaké planety. Ten podivný vzhled ještě zdůrazňovalo jeho nakloněné, jakoby pokřivené tělo. „O tom by se dalo ještě leccos říct. Byla by vás zdolala i ta ženská.“

„Zatracená čubka. Já –“

Trevor zahrozil Remusovi prstem u samého obličeje. „S tou ženou budete zacházet uctivě, a to po tu dobu, kdy ona a Atticus budou na palubě Titanu. Až Atticus odejde, dám vám dovolenou na pevnině, abyste mohl dokončit, co jste tam v cele začal.“ Trevor si povzdechl a pohlédl na prázdnou obrazovku bezpečnostní kamery. „Ale stejně je to škoda, docela jsem se na tu zábavnou podívanou těšil.“

Vstal a přešel k jedinému oknu v místnosti. Černou oblohou kmitavě probleskovaly hvězdy a bíle žhnula Mléčná dráha. „Povězte mi, Remusi, jaké chyby jste dneska v noci napáchal?“

Remus se napřímil. V jediném okamžiku ztuhl – věděl, že jeho odpovědi na otázky, které přijdou, budou mít za následek buď pochvalu, nebo trest. V duchu si zpětně vybavoval události té noci a všechno, co se nevyvedlo. „Měl jsem dveře té cely za sebou zamknout.“

„Správně. Činnosti, které nepatří mezi vaše pravidelné povinnosti, budete muset dělat utajenějším způsobem, dokud bude Atticus na palubě. Možná je to zabiják, ale má morální sílu světce. Jestli se rozhodne, že zůstane na lodi,“ Trevor provrtával Remuse pohledem, „očekávám, že ta změna bude trvalá.“

„Ano, pane.“

„No, a co dalšího?“

„Měl jsem poznat, že za mnou někdo jde.“

„Opět správně. Když si užíváte potěšení, dávejte si větší pozor na to, co se děje kolem vás. Atticus se umí pohybovat nepozorovaně jako snad nikdo jiný, vy ale na rozdíl od něj tuhle loď znáte. Odteďka se přestaňte držet vyšlapaných cestiček. A – dál?“

„Já… krucinál, neprohledal jsem ji, jestli nemá zbraň!“

„No vida! Tahle vaše hloupá chyba mohla být osudná vám, a příště by mohla být osudná mně. Takovou chybu už nikdy neudělejte, nebo vás bude stát víc než měsíční výplatu. Jasné?“

Remus se pod svou havajskou košilí začal potit. Trevorův nevzrušený výraz a jeho jakýs takýs úsměv ho nemohly zbavit nervozity a nejistoty, protože až příliš dobře věděl, že není záhodno Trevora doopravdy rozzlobit.

„No, a teď poslední otázka.“ Trevor sepnul ruce za zády a dlouhými kroky přešel k Remusovi, až stáli těsně proti sobě tváří v tvář. „Jaké dvě cenné informace jsme dneska v noci získali?“

První odpověď přišla mžikem. Remus pevně sevřel pěsti. „Někdo mu o té ženské pověděl.“

Trevor přikývl. „Budeme muset samozřejmě zjistit kdo, ale mám dojem, že svědomí může trápit kdekoho z naší posádky, takže tohle nebude k užitku, alespoň dokud neskončí ten lov. A ta druhá informace?“

Remuse se zmocnil neklid, nic se mu v mysli nevybavovalo. Nedokázal se soustředit. Odvrátil zrak od pronikavého pohledu Trevorových bleděmodrých očí. Zadíval se na jeden z monitorů. Usmál se: „Atticus má jednu slabost: na té ženské mu záleží.“

Trevor se usmál také. „Právě jste si vydobyl zpátky ztracenou výplatu a zachránil si varlata.“

Remus zbledl. Pohlédl dolů a uviděl pistoli s tlumičem, namířenou na svůj rozkrok. Dlouze vydechl. Trevor od něj odstoupil a pistoli odložil na stůl. Otočil se k monitorům. „No, a teď se koukneme na to, na co jste se díval vy.“

Monitor zaplnil obraz Andrey. Stála v Attikusově koupelně, zařízené v inckém stylu. Nejprve si sundala neopren, potom si svlékla přiléhavé modré tričko. Ukázala se bohatá ňadra, skrytá pouze sportovní podprsenkou. Za okamžik vešel do koupelny Atticus a přidřepl před ní.

„Ohohó! Ten na to jde rychle!“ pronesl Trevor. Pohodlně se zvrátil ve své otáčecí židli a opřel se, nohy položené na stolku s deskou ze zkamenělého dřeva, stojícím vedle židle. „Takže si dneska v noci přece jen užiju nějakou zábavu!“

Remus si přitáhl židli a také se pohodlně usadil. Zadíval se na monitor a zavrčel: „Tohle jsem měl bejt já.“

„Však jo,“ utrousil Trevor a poplácal hromotluka po paži. „Mužství vám pořád ještě zůstalo, tak buďte rád. A teď kušte a dívejte se.“

Remus si založil ruce na prsou a soustředil se na monitor. Atticus položil Andree ruce na břicho a napřimoval se. Remus se mlčky v duchu zapřisáhl – Trevor ať si klidně Attikuse oblíbil, jemu, Remusovi, za to, co se stalo, Atticus zaplatí. A i kdyby z Titanu odešel, před ním neunikne. Kdyby zůstal na lodi, Remus si dá na čas, vyčká a nastrojí nějakou nehodu. A až bude Atticus mrtvý, ta koroptvička od Pobřežní stráže bude jeho. Nechá si ji na lodi a bude ji držet naživu tak dlouho, než se jí nasytí. Potom si s ní už bude dělat, co bude chtít, Kalmička.

32

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Andrea vyhekla, když jí Atticus prsty prohmatával tělo. Při jeho prvním doteku celá podvědomě křečovitě ztuhla a její nervozita každou další vteřinou narůstala. Jen takhle v podprsence ji vidělo jenom hodně málo mužů. A ještě méně jich se jí dotýkalo takhle jemně.

„Au!“ odtáhla se, když jí Atticus přitlačil prsty na žebra. „To bolelo jak čert.“

Atticus se usmál a vstal. „Kdyby to bylo zlomené, to by teprve bolelo! Ale utržila jsi pár pěkných modřin. Máš štěstí, že jsi naživu.“

„To mi povídej.“

„Bolí tě něco ještě někde jinde?“

Pomýšlela na to, že mu poví, že ji bolí všecko, celé tělo – jen tak, čistě proto, aby viděla, jestli by i ostatním částem jejího těla věnoval stejně laskavou péči jako jejím žebrům, nakonec si to ale rozmyslela. Třebaže si kdysi byli velmi blízcí, Atticus toho o ní ještě hodně nevěděl, a Andrea si nepřála, aby na něj zapůsobila nepříznivým dojmem. Ale jaký je ten správný, příznivý dojem? Tím si s každou minutou, kterou s Attikusem strávila, byla stále méně jistá. „Ne, jenom žebra, ale jsem úplně na dně se silami.“

Sáhla po svém modrém tričku, že si je oblékne, Atticus ji však uchopil za zápěstí. „Nespěchej tak. Hned jsem zpátky.“ Odešel do ložnice. Neměla tušení, co tam dělá, a s veškerým úsilím se snažila nepředstavovat si to.

Za okamžik se vrátil s třemi kostkami ledu v ruce. Otevřel skříňku, která tu v koupelně stála, vytáhl tenkou žínku a led do ní zabalil. „Přidrž si to takových patnáct minut na žebrech, pomůže to s –“

„Já vím, k čemu to je,“ poznamenala Andrea. Dívala se za ním, sledovala, jak strhl z postele přikrývku a jde ke gauči v obývacím pokoji. Tím je to vyřešeno, pomyslela si.

Povzdechla si a pozornost věnovala úchvatné koupelně a všemu, co ji tu obklopovalo. Bylo to jako něco z jiného světa a ty věci zde nejspíš patřívaly zemím, jež vůbec netuší, že o ně přišly. Ještě jednou pohlédla do obývacího pokoje. Atticus měl zavřené oči. Už spal.

Nechala dveře otevřené, svlékla se celá a pustila si inckou sprchu. Voda stékala v kaskádách jako horský vodopád. Sotva na ni dopadly první kapky, vzduch naplnily tiché zvuky džungle, linoucí se z reproduktoru ve stropě. Cítila, jak se jí svaly uvolňují a jak napětí, které se v nich během několika posledních dní nahromadilo, odplývá. Když vstoupila pod proud teplé vody, její pohled se vrátil k otevřeným dveřím. Nechat dveře takhle otevřené byla mladicky nerozvážná výzva, věděla, že ráno si to bude stydlivě vytýkat, ale nedokázala se ubránit přání, aby za ní Atticus přišel, třeba jen proto, aby ji držel v náručí.

Místnost se začínala naplňovat parou. Andrea otázku otevřených dveří pustila z hlavy a nastavila teplé vodě obličej. Neměla tušení o mechanických očích, soustředících ze stropu nad ní svůj pohled na její tělo.

KE ZKLIDNĚNI ATTIKUSOVA STAVU, stavu člověka zmítaného chaotickými emocemi, měkká pohovka pomáhala jen málo. Tělo, v němž nyní opadal příval adrenalinu vyvolaný srážkou s Remusem, těžklo a prostupovalo je napětí. Z fotografie, kterou mu Andrea dala, pronikaly na povrch vzpomínky na šťastnější časy a hlasitým křikem na sebe upozorňovaly, dožadovaly se, aby si je připomínal. Na jeho mysl drásavě dorážely plány střetu s tvorem nazvaným Kronos, jako kdyby se s veškerou vervou domáhaly toho, aby je neztrácel ze zřetele. Joanina smrt, stále ještě v jeho živé paměti, byla jako podebírající se otevřená rána v duši. A k dovršení toho všeho si jeho pozornost bouřlivě přivlastňovala Andreina přítomnost v sousední místnosti.

Její přítomnost jako kdyby na jeho navzájem se svářící, protikladné myšlenky a city vrhala stín. Ležel, předstíral spánek a jeho mysl se dychtivě upínala na dávnou kamarádku, ze které je nyní žena. Stále cítil pod prsty její jemnou kůži, když prohmatával nejprve její žebra, zda nemá některé zlomené, potom břicho a boky, jestli někde nekrvácí. Příznaky ničeho z toho nenalezl. Nechal ruce ještě několik okamžiků spočívat na jejím těle. Její teplo mu vlévalo do žil novou energii a naději.

Podvědomě ucítil jakýsi pohyb. Otevřel oči a pohlédl na postel. Andrea se ještě nevrátila. Dveře do koupelny byly dokořán, slyšel zvuk sprchy, vodopádu dopadajícího na kamennou podlahu. Je ve sprše. A dveře nechala otevřené.

Věděl, že je ve sprše nahá, ale neviděl ji. Věděl, že k ní chová city, které opětně vyvolal její návrat do jeho života, a nepochyboval o tom, že přináší… cosi pro něj. Nakonec – přece je tu. Ale jsou ty otevřené dveře pouhým opomenutím po všech těch zkouškách, kterými musela v noci projít, nebo je to opravdu výzva – jak se to také jeví?

Posadil se a dlaněmi si mnul oči. Vstal a přecházel z místa na místo, k otevřeným dveřím koupelny, potom se zastavil u malé ledničky, vyklepl si do úst kostku ledu a vrátil se na pohovku.

Hlavu zabořil do podušky a zadíval se na fotografii, na níž je s Mariou a s Joanou na pláži. Fotografie stále ještě stála na kávovém stolku. Vzal ji do ruky a očima přebíhal po rysech svých dvou mrtvých děvčat.

Panebože, jak se mi po nich stýská!

Andrea riskovala život, aby mu tu fotografii přinesla. Věděla, že pohled na ten snímek by Attikusovi mohl pomoci ke zklidnění jeho duševního stavu, aby se snad nezbláznil. Očividně se zbláznila ona sama.

TREVOR ZOUFALE ZASTÉNAL – výhled do koupelny zamlžila pára a připravila ho tak o pohled na Andreino nádherné tělo. Podíval se na Remuse a jeho úsměv přešel v grimasu plnou zklamání. „Budeme muset snížit teplotu vody; tohle je na nic.“

Trevor našpulil rty, posadil se víc zpříma a naklonil se blíž k obrazovce, na níž byl vidět jen obraz koupelny plné páry. Po celou dobu nespustil z obrazovky oči. „Možná jsme se v tom, jaký je jeho vztah k té ženské, spletli.“

„Vsadím se, že je teplej,“ pronesl s opovržlivým odfrknutím Remus.

„Hmm. Ať tak či tak, je docela dobře možné, že k tomu, aby ji zachránil, ho vedlo jen jeho svědomí. Přísahám, že mně morálka dělá v mysli pěkný binec.“

„Ale v Boha věříte,“ opáčil Remus.

„To ano. Akorát že s ním nesouhlasím. A kromě toho je tady O’Shea, mám ho tu proto, aby mě očistil od hříchů. Vidíte – měli bychom pomýšlet na to, že půjdeme ke zpovědi.“

Remus se zasmál. „Kdepak, pěkně děkuju. Já se těším na peklo.“

„Princ mezi čerty, co?“ Trevor vstal a protáhl se. „No… tak, upalujte do postele. Zítra teda bude den! Nemá cenu trávit noc tím, že se budeme pokoušet vidět skrz páru.“ S těmi slovy vypnul spínač na stolku. Všechny obrazovky na stěně zčernaly.

Remus vstal a vrhl na prázdnou obrazovku zlostný pohled. Ještě před několika okamžiky tam před jejich očima stála nahá Andrea.

„Když člověk jednou takhle vidí takovou holku, dostane na ni tím větší chuť, co?“ poznamenal s úsměvem Trevor. V Remusově jednostranně zaměřené mysli četl jako v otevřené knize.

Remus jen přikývl.

Trevor mu několikrát přejel konejšivě rukou po zádech jako soucítící otec. „Všechno má svůj čas, drahý Remusi. Všechno má svůj čas.“

ANDREA SI právě spláchla z vlasů exotický šampon, když ji náhlý závan studeného vzduchu jako šlehnutí prutem vrátil z jihoamerické džungle zpátky na loď Trevora Manfreda. Prudce se otočila. U vchodu do sprchy uviděla za clonou páry postavu.

„Kdo je tam?“

Ulehčeně vydechla. Byl to Atticus.

Je to Atticus!

Když promluvila, třásl se jí hlas. Byla na vážkách, jestli má svou nahotu zakrýt nebo ne. „Já… já ne –“

„To tě za mnou poslala Pobřežní stráž? Nebo tu jsi kvůli tomu tvorovi? Abys mě zastavila, když…“

„Ne, Atti, jsem tu kvůli tobě!“

„Proč jsi přinesla tu fotografii?“

„Slíbila jsem to tvé ženě… Marii… Je to ode mě pitomost, ale slíbila jsem jí, že se o tebe postarám.“

„Ty ses mi vloupala do domu?“

„Nechal jsi ho odemčený. Tvůj bratr –“

„Ty jsi mluvila s Connerem? Co… co říkal?“

„Věděl, že se za tím tvorem vypravíš.“ Andreino srdce bušilo jako basový doprovod v nějakém heavymetalovém slavnostním hymnu. Další slova, která nedokázala zadržet, ji samotnou šokovala. „Říkal, že žena, která se všeho vzdá a pátrá po svém dávném příteli, si zaslouží úctu.“

Cítila, jak jí tělem projela horká vlna, když se k ní hradbou páry blížil stín. Když uviděla jen Attikusovu ruku držící ručník, vydechla úlevou a maličko i zklamáním. Ručník si vzala a vyšla ven, z dosahu kapek sprchy, a cestou si jej omotávala kolem těla.

„Víc nic?“ zeptal se Atticus.

„Ne.“ Cítila, jak v ní stoupá vlna citu s tím, jak se Atticus blíží. „Řekl: ‚Vítej zpátky do rodiny.‘“

Nyní již Atticus vystoupil z oblaku páry a stál před ní v boxerkách a tričku. Jeho přítomnost ji z jakési podivné příčiny zbavovala tísnivého pocitu.

„To všechno je už tak dávno…“ řekl Atticus.

„Já vím.“

„Tak jak to, že…“

„Přece tu jsem, ne?“

Atticus ji objal kolem pasu, dlaněmi jí hladil důlek v zádech nad pasem. Přitáhla ho blíž k sobě a oba vrávoravě zacouvali zpátky pod sprchu. Voda zmáčela ručník i oblečení, jejich těla se vpila do sebe a žlábkem mezi nimi, tam, kde se k sobě tiskla, stékala voda kaskádami jako údolím. Atticus přitiskl své rty na její, lehce přejížděl horním rtem po jejím dolním. Potom couvl a zadíval se jí do očí.

„Musím dokončit, co jsem tu začal.“

„Já vím.“

„Takže se mě nebudeš pokoušet zastavit?“

„Ne. Pomůžu ti.“

Padla mu do náruče, celá v zajetí citů, které se v tom jediném okamžiku vzedmuly, a poprvé v životě po dlouhé době cítila, že žije a že ji někdo miluje. Tohle za to riziko stálo, pomyslela si. V té chvíli si uvědomila, jak od chvíle, kdy přišla o svou Abigail, byl její život prázdný. Ale jakousi náhodou, kterou přivál osud – nebo se tak stalo z boží vůle – jeden druhého nalezli. Spíš však ona nalezla jeho – zemřelého – a přivedla ho zpátky do života. A on jí nyní to, čím se o něj zasloužila, vrací: přivádí zpátky do života ji.

33

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Attikuse vyburcovalo ze spánku hlasité, zlostné bouchání. Prudce se posadil a viděl, že Andreino lůžko je prázdné. Bouchání neutichalo a jemu vyvstala v mysli představa Remuse, jak tluče Andreu. Vyletěl z postele a dlouhými skoky se hnal do obývacího pokoje. Tam ji uviděl, právě natahovala ruku ke dveřím.

„No, jen zpomal,“ řekla a dveře otevřela.

Atticus skluzem zastavil za ní. Dveře se otevřely a za nimi se ukázal O’Shea, oblečený do černého kněžského oděvu. Při spatření Andrey, oblečené pouze do Attikusova námořnického trička, jen vytřeštil oči. Pod volným tričkem bylo zřetelně vidět, že Andrea má pod ním jen kalhotky.

„Svatý…“ pronesl šeptem O’Shea, ještě než Andrein hlas stačil rozmetat jeho vůbec ne kněžské představy jako třísky.

„A co jste to vůbec za kněze?“ zamumlala Andrea a chystala se zavřít mu dveře před nosem.

„Tak moment!“ zakročil Atticus. Ten měl na sobě jen boxerky. „Tohle není jen tak nějaký úplně obyčejný kněz, a ty taky nejsi zrovna oblečená jako jeptiška. A mimochodem – zachránil ti život.“

Andrea vrhla na Attikuse nechápavý pohled.

„Upozornil mě, že tě chytili.“

Andrea obdařila O’Shea nepatrným úsměvem. „Potom vám tedy dlužím svůj dík.“

„To pusťte z hlavy,“ odtušil O’Shea. „Jen mi prokažte laskavost a něco si na sebe vezměte. Možná jsem kněz, ale vykastrovaný nejsem.“

Andrea se usmála a zmizela v ložnici.

Sotva odešla, O’Shea žertovně uštědřil Attikusovi lehký direkt do ramene. „Vy ďáble! Hrdina jak z akčního filmu – v jediném dni rozlousknete složitý případ a získáte krásnou holku.“

„Nic nebylo,“ utrousil Atticus.

„Jistěže ne,“ poznamenal O’Shea s křivým úsměvem, jímž mu dával najevo, že neuvěří ničemu kromě toho, že Atticus a Andrea byli celou noc vzhůru a věnovali se hříšnému obcování.

Teprve potom si Atticus povšiml, že O’Shea je poněkud zadýchaný a že se potí. „Vy ale zřejmě máte nějaký důvod, proč jste přišel?“

„Ale… ano, jistě,“ odpověděl O’Shea. „Nejspíš zase nalezli Krona. Všechno je stejné jako včera – sleduje hejno ryb. Trevor si myslí, že tohle je ustálený způsob, jak se ten tvor živí, a že se znovu objeví na hladině přibližně ve stejnou dobu jako včera.“

Atticus se zamyslel. „Je to možné. Takovýhle ustálený denní pořádek je u mnoha živočichů běžný, ale chování mořských predátorů zpravidla závisí na náhodě, řídí se podle toho, jaká příležitost se naskytne, protože není vždycky jisté, kdy narazí na další potravu. Ovšem – opět: pochybuju, že tenhleten tvor má s hledáním potravy těžkosti, takže očekávat u něj určitou rutinu v krmení může mít smysl.“

Atticus domluvil, a v té chvíli si povšiml, že knězův obličej dostal podivný výraz – jeho oči neklidně těkaly z místa na místo a špulil ústa.

„Copak je?“ zeptal se.

„Očekával jsem, že se jako smyslů zbavený vyřítíte nahoru na můstek a vrhnete se po hlavě do Rejnoka, abyste se s tím zvířetem střetl a zabil je, a vy zatím pronášíte oceánografické hypotézy. Jak se zdá, k ‚zabití‘ toho zvířete stačí třeba jen krása.“

Po Attikusově boku se zčistajasna objevila Andrea, již oblečená do šortek a modrého trička. Byla bosá, na svou výpravu se vybavila jen plovacími ploutvemi. „Jestli to teda chceš udělat, tak se oblíkni a skončíme to.“ Vrazila Attikusovi do rukou jeho výstroj a chystala se protáhnout kolem O’Shea do chodby.

O’Shea se usmál. „No tak teda je to přece jen jinak.“

„Jak se jde na můstek?“ zeptala se Andrea.

„Nevím ale, jestli Trevor –“

Andrea se kolem něj bleskově prosmýkla.

O’Shea na Attikuse tázavě pohlédl. Atticus pokrčil rameny. „No – asi se opravdu zavázala k zachování mlčenlivosti,“ utrousil.

Andrea se nezdržovala čekáním. Atticus nemotorně zápolil s kalhotami, nedařilo se mu natáhnout si je na sebe. „Radši za ní běžte, ať nespadne do nějakého průšvihu,“ vyzval kněze.

O’Shea se chystal vyrazit za Andreou, ale ještě se zastavil. „A kam jdete vy?“

Lehký tón Attikusovy řeči zmizel. „Jdu to zabít.“

„Jdete rovnou do Rejnoka?“

Atticus přikývl. Chodbou se rozlehlo dupání Andreiných nohou po schodech. „Dejte na ni pozor, zatímco budu pryč.“

O’Shea přikývl a rozběhl se za Andreou. „Bůh vám pomáhej, Attikusi!“ zavolal ještě. Potom se také vydal nahoru po schodech.

Atticus, nyní v džínách, tričku a v botách s měkkou podrážkou, pádil chodbou opačným směrem. Pochyboval, že Bůh mu bude moci pomáhat. On sám se změní v ďábla, ve ztělesnění smrti a ničení. Když běžel ke schodišti, které ho dovede do nitra Titanu, tep se mu každým krokem zrychloval a jeho vztek narůstal. Zanedlouho se z něj stane stroj, nezadržitelně hnaný čirou nenávistí, jež bude živit jeho šílenou touhu zabít tvora, který setřásl titanovou harpunu stejně lehce, jako když člověk cvrnknutím odhodí zubní párátko. Být někdo na tom schodišti, když se po něm Atticus hnal dolů, považoval by ho za divoké zvíře, zuřivě vrčící a sledující kořist.

Nebyl by daleko od pravdy.

O’SHEA VRAZIL na můstek. Tam byla Andrea s Trevorem, smáli se, před sebou kávu. Trevor si povšiml starostlivého výrazu v knězově obličeji. „Přišel jste mě usměrňovat, otče?“

„Já jen…“

„Nic se nestrachujte, dobrý muži. Vůči půvabům ženy, která je hostem na palubě Titanu, nejsem imunní. Takhle, zbavená břemene služby vládě Spojených států, je to roztomilá společnice.“ Přiťukl si s Andreou a trochu upil.

Andrea na kněze krátce pohlédla a zvedla oči v sloup, dávala mu tak najevo, že tohle sblížení má daleko k vzájemnosti. O’Shea již ze zkušenosti věděl, že Trevorova přívětivá ujišťování o dobrých úmyslech jsou přetvářka, klam zaměřený na to, aby se s protivníkem spřátelil před tím, než vyrazí do útoku, aby ho zničil… někdy doslova. Už vyslechl dost zpovědí, aby v tomto ohledu neměl žádné pochybnosti.

„Pane!“ zvolal kapitán, „toho tvora sledujeme, ale teď tu máme něco jiného, něco menšího, ale –“

„Ano, ano,“ odpověděl Trevor. „Náš hrdina se vydal do boje, přesně tak, jak jsme věděli, že udělá.“

Andrea se napřímila. „Cože?!“ Pohlédla na kněze. „Kde je Atticus?“

O’Shea ukázal na zelenou obrazovku, nad níž kapitán stál. Na obrazovce bylo vidět několik malých teček – ryby nebo malí mořští tvorové. Byla na ní také vidět rozmazaná, jakoby rozpitá velká skvrna, za níž se pohybovala jakási ohromná masa, a k té směřovala malá oválná stopa. Trevor si stoupl vedle Andrey a na rychle se pohybující ovál ukázal prstem.

„Vidíte? Atticus se rozhodl jít na toho svého klienta přímo čelem.“ Prst vedl dál směrem, kterým se oválná stopa pohybovala, až skončil u té větší skvrny. Poklepal na ni. „Ten, kdo bojuje s netvorem, by si možná měl dát pozor, aby se přitom sám nestal netvorem. Když se dlouho díváte do propasti, propast se taky dívá do vás.“ Trevor se široce usmál a modrýma očima, v nichž měl málem extatický výraz, se zadíval na Andreu. „Dávejte si na Krona pozor, ten netvor teď pronásleduje vás!“

Andrea jen mlčky stála. Pocit, že je v bezpečí, se nyní vytratil kamsi daleko.

„Asi ráda uslyšíte,“ pokračoval Trevor, „že Attikusův útok, který provede sám, jsme plánovali předem.“ Zapnul spínač a zapojil panel s pěti monitory, nacházející se u zadní stěny kapitánského můstku. Čtyři z nich umožňovaly výhled z ponorky v úhlu 360 stupňů, pátý pak přenašel obraz vnitřku ponorky, kde seděl Atticus. Tvářil se urputně, v očích hrozivý výraz.

„Můžeme s ním mluvit?“ zeptala se Andrea. Snažila se, aby její hlas nezněl příliš dychtivě.

„Jistě, ale mluvit s ním nebudeme, abychom té rozjeté lokomotivě nenabourali tempo,“ odpověděl Trevor. „Atticus se setká se svým osudem tak, jak si přál – sám, a sám za sebe, na vlastní pěst –“

Na můstek vešel Remus, na sobě jasně oranžovou havajskou košili, ve tváři úšklebek. Sjel Andreu zlostným pohledem, potom se postavil na kapitánovo místo u kormidla.

„– jako to děláme my všichni,“ dopověděl Trevor. Upřel na Andreu oči, jež náhle dostaly vážný výraz. „Remusi, začneme s pronásledováním.“

O’Shea bojoval se záchvatem nevolnosti. Znal Trevora natolik dobře, aby si uvědomil, že Andrea nepřežije ani den, pokud ho nepřežije Atticus. Kdyby skutečně zahynul, on bude muset přijít na nějaký způsob, jak Andreu dostat z lodi pryč. Neměl tušení, jak se s takovým úkolem vypořádá. A tak se poprvé v životě modlil – nebyla to modlitba, kterou si během všech těch let sestavil a nachystal pro Trevora, nýbrž opravdová, poctivá modlitba k Bohu, stvořiteli vesmíru, ať už je jím kdokoli.

34

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

Rejnok se hnal šest metrů pod vodní hladinou. Atticus se upřeně díval před sebe. Někdo by o jeho duševním stavu mohl prohlásit, že Atticus byl vržen zpátky do dávných dob, kdy muži pronásledovali kořist a zabíjeli ji holýma rukama, neboť takový lov vyžadoval právě tuto soustředěnost. Většina lidí by ale měla za to, že dny, kdy muži divošsky zabíjeli pro potravu, jsou dávno pryč. Atticus však měl jiný názor. Byl svědkem divokosti mužů a tu a tam se stal i jejím ztělesněním.

Jako teď.

Rány, které jeho citový život utržil a které těch několik posledních dní v sobě skrýval, měly nyní příležitost znovu se otevřít a hnisat. Narůstalo v něm nepřátelství, vřelo a vzpínalo se jako hřibovitý mrak, vymýtilo v jeho nitru všechno, co v něm mohlo citově reagovat, a pohlcovalo vše, co třeba i jen připomínalo váhavost. Vztek soustředil samotné jádro jeho osobnosti do laserového paprsku pronikajícího oceánem a spalujícího jej.

Již dostihl svůj cíl. Do celého těla mu v předtuše boje na život a na smrt pronikl adrenalin. Pevně sevřel zuby, oči upíral do modré dálky před sebou. Potom to spatřil.

Vodou pod ním vlnivě projel stín.

Už je nad ním!

Aniž by uvažoval o možných následcích, strhl Rejnoka vývrtkou na záda do přemetu a zamířil do hloubky jako stíhačka ve střemhlavém letu. Jeho palce nedočkavě, nervózně čekaly nad tlačítkem, jímž odpálí torpéda. Věděl, že jedno samotné by nemuselo mít požadovaný účinek, ale Rejnok jich nesl deset, a jejich kumulativní účinek by stačit mohl.

Stín se vynořil z hloubi šedesáti metrů pod ním, jen necelých pět metrů ode dna šelfu. Atticus zhluboka nabral dech – pohled na tu věc byl jako úder kyjem, a div že ho nepřiměl, aby se svého úmyslu vzdal. Stín, který předtím viděl s Trevorem a s knězem z dálky, byl ve srovnání s tímhle něco úplně jiného. Atticus si nyní připadal jako krab, který útočí na velkého bílého žraloka. A právě tak jako by si velký bílý žralok nevšímal kraba, ani Kronos nevěnoval blížící se ponorce nijak moc pozornosti.

Atticus vedl ponorku dál do hloubky, záleželo mu na tom, aby každé torpédo zasáhlo cíl. Stočil se směrem k mohutné hlavě připomínající koňskou. Na okamžik ho zmátlo, jak mírně se to zvíře pohybuje. Rytmické vlnění nahoru a dolů pohánělo jeho tělo vpřed, směr udávaly dlouhé prsní a velmi malé postranní ploutve. Atticus si uvědomil, že Trevorovo přirovnání tohohle tvora ke kronosaurovi je docela přiléhavé. Jenom kdyby jeho trup byl o takových třicet metrů kratší. Tlamu měl pootevřenou, povislá čelist odhalovala hrozné zuby. A jeho oči… Atticus do těch očí zíral v zajetí strašidelné vzpomínky, která se mu tím pohledem vrátila.

Zuřivě vykřikl, prudce stiskl žluté tlačítko, a Rejnok vyrazil proti Kronovi rychlostí, která téměř nevyhnutelně hrozila srážkou. Potom Atticus pohybem palců odpálil deset torpéd, namířených přímo na Kronovu hlavu. Vzápětí si uvědomil, že Rejnok dosud zrychluje a torpéda předhání – pouhé vteřiny před tím, než explodují. Strhl Rejnoka dolů pod dráhu torpéd, a když se Kronovo tělo prohnulo do oblouku, prudce stočil ponorku do mezery mezi jeho tělem a dnem. Manévr dokončil těsně před tím, než se tělo prohnulo zpátky, a vyrazil do volného prostoru.

V příští vteřině jako by oceán zachvátila křeč, když jím projel výboj deseti explozí; po každé z nich následovala tlaková vlna, která vyrazila z místa, kde torpéda zasáhla cíl. Vlny se zmocnily Rejnoka a převracely jej jako v kotrmelcích. Atticus vypnul motory a ponorka se kolébavě snášela dolů, tak jako klesá mince vhozená do fontány, aby se člověku splnila jeho přání. Ponorka dosedla prudce na dno a zpod ní vyrazil do vody sloup písku.

Písek se snesl zpátky na trup Rejnoka. Atticus uslyšel dunivé zařvání, jehož ozvěna rozechvívala okolní vodu. Je to smrtelná křeč? Podařilo se mu to?

Kvílivý zvuk se změnil v řev, zuřivý a neslábnoucí. Torpéda zasáhla Krona hodně zblízka. Attikusovi se podařilo toho tvora pouze rozzuřit, poněkud ho ale přece jen uklidňovalo vědomí, že je jako skutečný rejnok ukrytý pod vrstvou písku. Boj však ještě ani zdaleka nekončil. Atticus palcem aktivoval kabely vysílající elektrické rány. Kabely působily podobným způsobem jako omračující pistole, ale na cíli se zachytily buď stejně jako průbojná střela na pancíři, nebo přísavkou, a potom jimi procházel elektrický proud. Byly izolované, aby se proud nevybíjel do vody. Na rozdíl od omračující pistole tenhle výboj stačil na to, aby třeba desetkrát za sebou usmrtil velrybu… nebo celou posádku kutru americké Pobřežní stráže.

Když se všechen písek usadil a obnovila se viditelnost, Atticus zjistil, že se ocitl v nezáviděníhodné situaci. Kronovo tělo se již nevlnilo, nýbrž pomalu klouzalo v uzavřeném kruhu kolem Rejnoka. Nyní je poháněly jen čtyři ploutve. Kronos Attikuse ihned objevil a očividně hledal nejlepší způsob, jak ho zabít. Atticus sledoval, jak ponorku míjí hlava v těsném sousedství ocasu, tělo zvířete nyní tvořilo mohutný prstenec. Na Attikuse se upřelo jedno ohromné oko. Byl si jistý, že Kronos ho uvnitř Rejnoka vidí.

„Možná proto musí ještě zaútočit?“ Jestli má ten tvor inteligenci stejnou jako třeba velryba nebo delfín, mohl by být zvědav, jak může nějaký tvor přežít v útrobách jiného tvora. Když Attikuse tělo zvířete znovu míjelo, postrkovaly je dopředu dlouhé prsní ploutve, při každém záběru drhly o dno a kolem hladkého těla s černým hřbetem a bílým břichem vířily písek.

Na okamžik Atticus viděl toho tvora takového, jaký doopravdy byl – žádný umíněný rozmar přírody nebo stroj na zabíjení, nýbrž její zázračný výtvor, v každém ohledu jedinečný.

Položil palec na spoušť kabelů a čekal, až ho bude zase míjet hlava – elektrický úder do otevřeného oka by měl vykonat své dílo. Zprava se ukázal čumák, potom oko, které ho stále pozorovalo. Počkal, až se hlava dostane na dosah, a připravil se, že vyrazí z písku a vypálí. Jako z první řady v divadle bude mít výhled na to, jak se ten tvor škvaří ve své vlastní kůži.

Zadržel dech, srdce jako kdyby mu tlouklo až v hlavě, hned za očima.

Při každém jeho úderu si představil tváře živých i mrtvých.

Joana.

Maria.

Andrea…

Zamrkal. Uvědomil si, že přišel čas. Vyrazil z písku a kolem Rejnoka se jako výbuchem rozvířil mrak nánosu. Většina obyvatel oceánu by se při pohledu na Rejnoka, zdvíhajícího se ze dna, dala na útěk, Kronos se však obrátil proti ponorce a rozevřel tlamu, připravený chňapnutím se zmocnit kořisti.

Atticus odpálil kabely a jako raketa vyrazil dopředu. Kabely byly zacílené spolehlivě, všechny mířily na Kronovy oči. Bude to smrtelný zásah. Ani takhle velký tvor nemůže přežít elektrický výboj, úder vedený přímo na mozek.

V posledním možném okamžiku však Kronos hlavu stočil, sevřel kabely čelistmi a v mžiku je překousl. Elektrický výboj, jenž měl zasáhnout pouze svůj cíl, šel do vody a zasáhl jak Rejnoka, tak Krona.

Atticus málem upadl do bezvědomí, když elektrický proud projel ponorkou. Vybil se však stejně rychle, jako vznikl. V elektronice Rejnoka způsobil zkrat a ponorka opět začala klesat na dno.

Atticus se vzpamatoval a uvědomil si, k čemu se schyluje – před očima měl nyní scénu stejnou, jako byla ta, kterou Joana ještě stačila naposled zahlédnout. Z hrdla se mu vydral výkřik. Kronova rozevřená temná tlama se rozchlípila ještě víc a vsála Rejnoka dovnitř. Velikost ponorky nedovolila, aby ji zvíře spolklo celou, Atticus však nepochyboval, že v těch čelistech je dost síly na to, aby Rejnoka snadno rozdrtily. Kabinou zazněly pronikavé skřípavé zvuky, jak Kronovy zuby drásaly sklo nad Attikusovou hlavou. Elektronické systémy Rejnoka začaly opět pracovat, rozsvítila se vnější světla a ozářila Kronovy čelisti. Atticus upíral zrak na zuby připomínající hroty kopí a nešlo mu do hlavy, co jim brání, aby sklo prorazily a dokončily svou práci.

Ať už je tím důvodem cokoli, on nepromešká svou poslední příležitost. Dal se do přípravy malé nukleární zbraně. Snažil se nedívat se přitom nahoru, každé rozptýlení pozornosti ho mohlo připravit o cenný čas, který potřeboval k zadání aktivačního kódu, který mu Trevor sdělil. Jeho prst namačkával na malé klávesnici, zasazené do loketní opěrky sedadla, patnácticiferné číslo. Když byl hotov, jeho ukazovák vyčkával nad poslední klávesou.

Potom pohlédl nahoru a zarazil se.

Jeho pozornosti ušel téměř neznatelný pohyb ponorky, a nezaznamenal ani lehký otřes, když jemně dosedla na písek. Nyní, když povolily rozpáčené čelisti, svírající trup ponorky, a do kabiny vniklo tlumené sluneční světlo přicházející shora od hladiny, si Atticus uvědomil, co Kronos udělal.

„Co to ksakru má být?“ Odtáhl ruku od klávesnice a zíral na Krona, který couval, pohled zabodnutý do jeho očí. Když byl od ponorky asi šest metrů, začal kolem ní znovu kroužit. Na cosi čeká… ale na co?

Atticus věděl, že takovéhle chování je v říši zvířat něco zcela nebývalého. Život tohoto tvora se ocitl v nebezpečí – byl na něho podniknut útok, a přesto ani nebojoval, ani se nedal na útěk. Bránil se, to ano, ale potom ustal, a snad dokonce projevil něco podobného slitování.

Při téhle poslední úvaze Atticus nevěřícně zakroutil hlavou. Vzpomněl si na Joanu a na to, jak rychle ji ten tvor pozřel. Tenhle tvor je inteligentní, sežral ji jakoby naschvál, a teď si pohrává s ním. Atticus znovu sáhl po klávesnici, ale ještě než pohyb dokončil, opět znehybněl. Zaujalo ho tělo toho tvora, nebo spíš cosi uvnitř.

Pozorně se zadíval na to, co mu připadlo tak nezvyklé.

Záblesk, přicházející zevnitř z toho těla. Možná se chystá vyslat ránu jako elektrický úhoř? Kdyby tomu tak bylo, sledi by bývali nemohli uprchnout, a jeho i Joanu by tehdy omráčil. Tak co se to tam k čertu děje?

Jakoby v odpověď na nevyslovenou otázku se Kronos přiblížil k Rejnoku na pouhé tři metry. Jeho tělo úplně zaplnilo výhled z ponorky. Atticus spíš instinktivně než z jiné příčiny vypnul vnější osvětlení a Kronův bok se změnil v temnou stěnu.

A potom to spatřil – záblesk z vnitřku, vycházející z přesně ohraničeného zdroje. Potom se záblesk náhle jasně rozzářil, začal blikat jako stroboskopické světlo a v centru světla se začal zhutňovat jakýsi obraz.

Silueta čehosi přímo ve zdroji toho světla.

Zřetelně vykreslený útvar.

Lidská postava.

Postava, kterou Atticus v mžiku poznal.

„Panebože, to snad ne…“ Naklonil se dopředu, až hlavou narazil na pozorovací kopuli ze skla lexan. Vůbec nevnímal, že se uhodil.

Tu postavu poznal, jakkoli to, co viděl, bylo něco zhola nemožného. Zmocnil se ho smutek, potom zlost, až se celý roztřásl. To zvíře ho mučí!

Než stačil aktivovat termonukleární nálož a zničit sebe i toho tvora, nemožné se stalo skutečností. Silueta uvnitř se při stále se opakujících záblescích pohnula. Viděl její paže. Viděl, jak přitáhla kolena k bradě.

Živá silueta.

Joana je naživu – uvnitř Krona!

Z očí se mu vyřinuly horké slzy dojetí. Tiskl se na skleněnou kopuli, silou vůle se pokoušel prorazit si cestu ven do oceánu, aby Krona rozerval a svou dosud živou dceru z té propasti vysvobodil.

„Dítě, jsem tady!“ vykřikl. „Joano! Jsem tady! Dostanu tě ven! Neopustím tě, Joano!“

Bušil do skla pěstmi, tu hrůzu prožíval již podruhé v pěti dnech. Záblesky ustaly a Joanu skryla Kronova černá kůže. Kronos pomalu couval, jeho tělo klouzalo zpátky, mohutná hlava byla přitom obrácená k Rejnoku. Atticus znovu přímo cítil inteligenci v těch ohromných očích, a nyní si ji uvědomoval ještě zřetelněji. Ty oči vysílaly vzkaz – bylo v nich ohromení, nesouhlas.

Atticus se zhroutil do sedadla. Jak je tohle možné? Mysl na něj neustále křičela Není to možné!

Je mrtvá!

Joana je přece mrtvá!

Zatraceně, není – je naživu!

Atticus živě vnímal vzkaz, přicházející od toho zvířete – ty jeho žluté oči, předtím nahánějící strach, měly nyní smířlivý výraz. Ten tvor mu nemá nic za zlé. A potom ze sebe vyrazil jakési volání, zvuk znějící tak mírumilovně, že Attikuse navzdory hrůzyplné situaci zaplavil pocit úlevy, dokonce útěchy. V tom jediném okamžiku pochopil, že ten tvor neměl v úmyslu Joanu skutečně pozřít. Ona leží v něm uvnitř, a přece je i po pěti dnech živá, nestrávená.

Do Attikusovy mysli se vrývala jediná myšlenka: Co je tohleto za tvora?

CESTA VZHŮRU

35

KRONOS – MAINSKÝ ZÁLIV

Maso – hmota, na níž spočívala – bylo měkké jako vodní matrace, pohodlná a jakoby přítulná. Joanu však přesto ve spánku pronásledovaly obrazy oblud. Vlasy měla vlhké, přilepené k obličeji a k té hladké tkáni pod svým tělem. Neopren udržoval skoro celé její tělo v suchu, jen obličej, již dlouhou dobu vystavovaný působení vlhkého ovzduší, zbledl a zvrásčitěl.

Její dech, předtím v hlubokém spánku klidný a vyrovnaný, začal být přerývaný a zrychloval se. Když konečně otevřela oči, připadalo jí, že noční můra, která ji právě trápila, přetrvává dál i ve skutečnosti.

Obklopovala ji všepohlcující temnota. Světlo neexistovalo. Její tělo neexistovalo. Zatímco se pokoušela pochopit, kde se ta absolutní tma vzala, do nosu se jí dral hutný zápach nadmutých rozkládajících se těl ryb a hnijícího tuku. Začala dávit, chtělo se jí zvracet, ale neměla co. Dýchala ústy, to však byla chyba, ten puch se proměnil v chuťový vjem. Přepadl ji další záchvat dávení, tentokrát si ale uvědomila, že slyší jakýsi hluk, přicházející jakoby odkudsi z hloubky, znovu a znovu. Odvedl její pozornost od toho zápachu.

Opakovaně se ozývaly hlubokým tónem znějící rytmické dvojice úderů, připomínající jakýsi vzdálený, neúnavně pracující stroj. Okamžitý nápad jí vnukl uklidňující představu, že se jakýmsi záhadným způsobem ocitla v továrně na zpracování ryb. Tím by se vysvětloval ten puch i ty zvuky, jenže…

Opřela se rukama o své „lůžko“. Zavlnilo se pod ní jako některé z těch masážních lehátek, která v prodejním středisku tak ráda zkoušela. To, co měla pod nohama, se náhle pohnulo. Zakymácela se a narazila na jakousi stěnu. I ta byla na dotek měkká a hladká jako hedvábí. Okamžik se držela na nohou, ale hlavou přitom narazila na nízký strop a ten se při doteku její hlavy poddal tlaku. Byla lapena v nějakém gigantickém balonu nebo kokonu.

Zmocňovala se jí narůstající panika. Šouravým krokem obcházela stěny, které ji obklopovaly, dotýkala se jich rukama. Na pohmat byly měkké. Protože nenacházela žádný východ, zoufale se rozvzlykala.

Je v pasti.

„Tati?“ opakovala mezi jednotlivými návaly pláče. „Tati!“

Její hlas však pohlcovala temnota kolem, odnikud se nevracela žádná ozvěna. Ven nepronikl jediný zvuk, stěny, připomínající maso, v sobě všechno zadržovaly.

Maso…

Joaniny myšlenky se odpoutaly od přítomné chvíle a mysl jí zaplavily vše prostupující vzpomínky. Na její nervy působily jako přetížení, pod tou tíhou začínala zrychleně dýchat. Zápach již přestala vnímat. Z hloubky vystoupil jediný obraz, zmocnil se celé její mysli – obraz rozevřených čelistí s ostrými zuby, které ji vtáhly do sebe. Plně si uvědomila, v jaké situaci se ocitla, a to poznání na ni zapůsobilo jako nečekaný úder. Chtěla vykřiknout, ale nedostala ze sebe ani hlásek. V té chvíli se její tělo odpoutalo od „podlahy“ a prudkou silou narazilo do stropu.

Potom dopadla zpátky. Následovaly další údery rychle za sebou, narážela na stěny, které ji ze všech stran otloukaly. Opouštělo ji vědomí a téměř nemohla dýchat. Měkké stěny jejího vězení, připomínající maso, však její všelijak zmítané a divoce natřásané tělo ochránily. Potom žhavá bolest proměnila okolní tmu v bílou záři – do hlavy ji udeřilo cosi tvrdého. Vědomí se jí v několika vteřinách jako mrknutím oka vrátilo, ona sama však netušila, jak dlouho byla bez sebe, protože temnota jejího bezvědomí byla stejně hluboká jako temnota světa, do kterého se nyní vracela. Jen bolest v lebce jí sdělovala, že ten úder byl skutečný.

Důležité však bylo jedině to, že už bylo po všem. Sáhla si na hlavu. Cítila v ní tepavou bolest, pod vlasy nahmátla cosi teplého a lepkavě vlhkého. Tržná rána, způsobená předmětem, který ji udeřil do hlavy, opuchla, krev, která se z rány řinula, se srazila a kousky sraženiny jí uvázly ve vlasech. Napadlo ji, jak by při pohledu na ni většina kamarádů a kamarádek asi utekla zděšeně pryč, ale aspoň že to krvácení přestalo. Potom si vzpomněla na hodinky. Otec jí je dal k posledním narozeninám – potápěčské hodinky Luminox od jednotky SEAL válečného námořnictva, stejné, jaké měl on sám. Stiskla tlačítko na hodinkách a ciferník se žlutě rozsvítil. Jejím očím to světélko připadalo jako bodový reflektor. Několik okamžiků mhouřila oči, než světélku přivykly.

Hodinky sice ukázaly čas, půl desáté dopoledne, ale o tom, kde se Joana nachází, toho ovšem prozradily jen hodně málo. Potom si povšimla data, a zděšení ji málem připravilo o dech – už jsou to čtyři dny… čtyři dny od chvíle, kdy se s otcem potápěli! Oči se jí opět začaly zalévat slzami, když tu si všimla slaboučkého světelného odrazu od čehosi na podlaze. Přiblížila k tomu předmětu světélko hodinek a uviděla svůj fotoaparát, nyní bez vodotěsného pouzdra. Zatuchle páchnoucí těsný prostor se nyní téměř nepohnul, jen se nepatrně zvedal a zase klesal. Popolezla k fotoaparátu, zvedla jej, nahmátla spínač a zapnula jej. Displej se rozzářil. Její oči opět musely chvilku přivykat světlu. Samotný displej sice žhnul jasně, okolí však nestačil dostatečně osvítit, protože objektiv zachycoval jen světlo odražené od okolních stěn, které vlastně nebylo téměř žádné.

Joana znovu stiskla tlačítko hodinek a přidržela je tak, aby ciferník byl před objektivem. Objektiv světlo hodinek zesílil a displej se rozjasnil tak, že Joana na sebe poprvé viděla. Potom světlo hodinek zhaslo a tma se vrátila. Joana potřebovala víc světla. Nahmatala ve tmě korpus fotoaparátu, když tu si uvědomila, že v rukou vlastně drží zdroj jasného světla. Pár momentek všechno objasní.

Zvedla fotoaparát a jen tak, aniž jej na něco zaměřila, udělala několik snímků. Ve stísněném prostoru působil zážeh blesku jako výbuch atomové pumy. Joaniným očím s naplno rozšířenými zornicemi ten jas způsobil bodavou bolest, až zasténala. V nastalé tmě jí před očima tancovaly purpurové tečky a temné stíny. Snížila intenzitu bleskového světla a aparát nastavila na sekvenci snímků, doufala, že slabší světlo jejím očím umožní, aby se adaptovaly.

Blesk se třikrát rozsvítil. Joana podržela spoušť a vysílala do okolního prostoru stroboskopické záblesky. Po každé sérii záblesků se její oči postupně adaptovaly. Potom spoušť znovu podržela stisknutou; blesk se rozsvěcel dvakrát za vteřinu po dobu třiceti vteřin.

Pozorně si prohlížela prostor kolem. Pod růžovým masem nahoře nad ní, dole pod jejíma nohama i všude kolem ní tepaly modré cévy. Na vzdáleném konci dutiny, ve které se nacházela, vystoupil ze tmy velký shluk tuhé, napjaté svalové tkáně nepravidelného tvaru, připomínající gigantický svěrač. Uvědomila si, že tudy se sem dostala.

Když ten malý prostor takhle poprvé spatřila, tíha situace, v níž se ocitla, na její vědomí dolehla plnou silou. Pochopila, že je lapená v jakési bohem opuštěné části chřtánu nějaké mořské nestvůry. Buď tu umře hladem, nebo ji ten netvor zaživa stráví. Po zádech jí přeběhl mráz. Přitáhla si kolena k hrudi a opřela se zády o jednu z těch měkkých stěn. Už toho viděla dost, takže fotoaparát upustila a toužebně si přála, aby se vrátilo požehnané bezvědomí, do něhož by před tím vším unikla.

Nechtěla být při smyslech, až nestvůra začne trávit potravu.

36

TITAN – MAINSKÝ ZÁLIV

„Zatraceně!“ vykřikl Trevor z plných plic. Nedokázal odtrhnout zrak od obrazu přenášeného z Rejnoka na kapitánský můstek jachty.

Viděl všechno. Viděl ji stejně zřetelně jako každého zde na můstku. V jasném světle kůží toho leviatana pronikl obrys postavy mladé dívky právě ve chvíli, kdy se zdálo, že se Atticus chystá se vším skoncovat. Ta dívka dosud žije. Attikusova dcera ještě žije – v břiše toho netvora. „Tohle přece nemůže být pravda!“

Andrea překryla rukou obraz Attikuse, když ten položil dlaň na skleněnou pozorovací kopuli ponorky. „Ona žije!“ Po tvářích se jí kutálely slzy a hledaly si cestu vráskami, které jí v obličeji vyhloubil její široký úsměv.

I O’Shea byl zaražen tím, co viděl. Odstoupil od obrazovek, hluboce zamyšlen, čelo mu křížem krážem pokryly vrásky. „Zázrak!“

Trevor se pozorně zadíval na Attikusův obličej, přihlížel, jak výraz zoufalství v něm přechází ve výraz plný naděje. Ze všech proklatých možností a okolností, které mohly nastat, došlo k téhle, nejméně pravděpodobné, a rovněž ovšem té nejhorší. Z jeho válečníka, z jeho chrabrého hrdiny, se stal blábolivý otec – ve třiceti vteřinách, během kterých stačil rozpoznat uvnitř v Kronovi živou postavu své dcery.

„Udělejte to, Attikusi!“ zahulákal. „Dorazte to zvíře! Zmáčkněte ten kód! No tak, dělejte, člověče!“

„Ale to snad ne!“ vyhrkl vzápětí a zprudka odstoupil od obrazovky. Tím, co ukazovala, ho jen dráždila. Atticus nic nepodnikne. Má to zvíře bezpečně na mořském dně. Mohl by je oddělat, aniž by přitom nějak ohrozil jachtu.

Kéž by ta jeho dcera byla mrtvá!

Trevor se vrátil ke scéně odehrávající se tam dole, a zamrazilo ho. Z centrálního monitoru se na něj upíraly dvě žluté oči, zavrtávaly se mu až do duše.

Kronos.

To zvíře si z něj dělá legraci. Napíná jeho trpělivost.

Zatracená potvora. A čert aby vzal Attikuse!

Trevor se přitočil k Remusovi; ostatní zatím jen mlčky zírali na obrazovku, dívali se, jak Atticus i Kronos jen tak trčí na místě a pitomě na sebe koukají. „Jsme přímo nad nimi?“

Remus odtrhl zrak od obrazovek. Nepatrně zavrtěl hlavou, pak se však vzpamatoval z ohromení a přikývl. Jako kdyby četl Trevorovy myšlenky, pochopil, co má na mysli, a po obličeji se mu rozlil úsměv.

„Shodíte hlubinné nálože, donutíte to zvíře vystoupit k hladině. A ať vzlétne vrtulník plně naložený torpédy – těmi silnými. Posádka ať připraví protiponorkové střely s minometnými granáty… a naložte taky třistapětašedesátky.“ Trevor zlostně pohlédl na monitory. Atticus se pořád ještě nehnul z místa. „Teď půjde všechno po mém.“

Remus přivolal kapitána a další dva členy posádky a potichu jim sdělil Trevorovy rozkazy. Všichni tři rychle přikývli a duševně se připravovali na nastávající úkoly. Trevor přihlížel a nedokázal se ubránit úsměvu. Posádka byla vycvičená jak v leštění mosazi na lodi, tak ve válečném umění. Na takovýhle okamžik se jeho lidé připravovali již celé roky, poznal to podle toho, jak jim všem jiskřily oči, jak byli připravení a dychtiví jít do akce.

Trevor si přesto přál, aby tohle všechno nebylo nutné, jenomže jeho hrdina je všechny zradil. Samozřejmě, za to, že se „všechno podělalo“, obviňoval sebe. Sice v žádném případě nemohl předvídat, že Joana je ještě naživu, ale i tak nebylo moudré pouštět Attikuse do Rejnoka samotného. Ten člověk mu ale připadal jako schopný a odhodlaný zabiják, takže Trevorovi vůbec nepřišlo na mysl, že by mohly nastat nějaké okolnosti, které povedou k tomu, že Atticus změní své úmysly.

Ale stalo se.

No, to nic, říkal si. Cenu pro vítěze už má na dosah a nikdo, ať jakkoli oblíbený, nebude stát mezi Trevorem Manfredem a jeho záměrem. Kdyby hlubinné nálože to zvíře nezabily, donutí je aspoň vystoupit k hladině. Trevor potom spustí ze vzduchu a z hladiny celou palebnou přehradu torpéd. Po nich budou následovat střely s protiponorkovými granáty, a když mu bude zvlášť přát štěstí, naskytne se možnost přímého výstřelu z velkého děla a z čtrnáctipalcového kanónu, ukořistěného z bitevní lodi z druhé světové války, který Trevor upravil pro použití na Titanu. Dělo, ukryté pod palubami, mělo jednu hlaveň namísto tří, ale pořád ještě by dokázalo potopit a zničit skoro všechno, co se v oceánu vyskytne.

Remus se opět přitočil k Trevorovi. „Torpéda budou ve vzduchu do pěti minut. Střely se připravují k odpálení a kanón…“ Remus se usmál, „s tím to vyřídíme odsud.“

ANDREA SEBOU TRHLA leknutím. Remus a Trevor spolu hovořili tlumenými hlasy, ale přesto je slyšela. Do její mysli plné starostí a obav proniklo jako kapka vody jediné slovo, to ji však vytrhlo z otupělosti. Otočila se k nim. „Říkali jste kanón?“

Svraštila rozzlobeně obočí. Samozřejmě věděla, že to řekli. Když se k nim oběma nenápadně blížila, v mysli jí vytanuly i ostatní části jejich rozhovoru, které slyšela již předtím, ale nevěnovala jim pozornost.

„Atticus je ještě tam dole. A jeho – jeho dcera je naživu!“

Trevor se ušklíbl. „Bohužel –“ poškrábal se v houštině svých bílých vlasů, „– nevím, jak bych to… no, asi tak, že to stejně nebude trvat dlouho.“

Andrea nedokázala uvěřit tomu, co slyší. Věděla, že Trevor je zloduch. Z toho člověka doslova čiší pach temných úmyslů, ale nenapadlo ji, že by byl schopen tohohle, stejně jako jí nikdy ani nepřišlo na mysl věřit, že Titan je pouhá zábavní jachta, největší na světě. Naopak, je to nejpřepychovější bitevní loď na světě! „Ty par –“ vyrazila ze sebe.

Remus ji udeřil hřbetem ruky přes tvář, div jí nezlomil čelist. Úder byl tak silný, že Andrea přeletěla přes celou místnost můstku, upadla na židli a skácela se na zem. Ještě nikdy v životě ji nikdo takhle neuhodil. Nebolelo to tak, jak čekala, ale přesto zůstala jako omráčená.

Zvedla se, z úst jí kapala krev. Remus se uchechtl, a to ji rozzuřilo.

Než se však na něj stačila vrhnout, zezadu jí podpažím proklouzla dvojice silných rukou, jejich dlaně se jí spojily v týle a pevně ji sevřely. Vyhekla a pokoušela se vysvobodit, ale bezúspěšně. Když ten člověk promluvil, celá ohromená poznala, čí to je hlas: byl to O’Shea. „Držím ji!“

„Nechte si to, o žádnou pomoc se vás neprosím,“ zavrčel Remus a pokročil dopředu.

„Čas už vypršel!“ vykřikl O’Shea. „Viděl jsem oči ďábla; musí být zničen!“

Remus nejspíš vůbec nevnímal, co kněz říká, šel dál, rozhodnut záležitost s Andreou skoncovat, Trevor mu však lehce sevřel paži a Remus se zarazil na místě. „Náš dobrý otec má pravdu, Remusi. Čas už vypršel.“

Remusův obličej se zkřivil vztekem. „No… tak teda až pak.“

„Do zbraně! Do zbraně!“ vykřikoval Trevor. Jeho horečka před lovem se vrátila.

Společně s Remusem se věnoval řídicím přístrojům. Andrea pronesla ke knězi šeptem: „Mizero!“

„Neměl jsem na vybranou,“ odpověděl O’Shea rovněž šeptem a táhl ji ke dveřím.

„Lháři!“

„Byli by vás zabili!“

„Mohl jste proti tomu něco udělat.“

O’Shea si povzdechl. „Slíbil jsem Attikusovi, že vás dostanu pryč z Titanu, kdyby se něco pokazilo. A že se to teda kazí pořádně!“

Při zmínce o Attikusovi se Andrea celá zachvěla. „A co on?“

„Na mě působí dojmem člověka, který se o sebe dokáže postarat.“

Andrea věděla, že O’Shea má pravdu. Oni dva nemohou dělat nic, čím by Attikusovi pomohli, stojí proti převaze lidí i zbraní. Už jen dostat se z Titanu bude složité.

O’Shea povolil sevření dlaní, které jí zezadu tiskl na týl hlavy. V následujícím okamžiku ucítila, jak se jí cosi tvrdého zabořilo do zad. Pistole.

„Hněte sebou!“ pronesl O’Shea nesmlouvavým tónem a pistolí ji dloubl do zad.

„Nechte si to!“ vykřikla zlostně a vykročila ke dveřím. Hlava se jí náhle zvrátila dozadu, jak ji kněz hrubě uchopil za vlasy. Vykřikla bolestí.

O’Shea pronesl hlasem plným zlosti: „O nic se nepokoušejte, nebo –“

„Tak kampak, kampak?“ zeptal se Trevor. Pomalu se k nim obrátil, ve tváři pobavený výraz.

„Do cely. Tady nemá co dělat,“ odpověděl O’Shea.

„Ale právě naopak!“ prohlásil Trevor. „Její přítomnost zde zvyšuje cenu emočních sázek. Musí tu zůstat a dívat se. Bude to o moc… no – bude to takový všestrannější zážitek.“ Zadíval se upřeně na Andreu. „Nemám pravdu, drahoušku?“

„Usmažte se v pekle!“ vykřikla Andrea.

„Ha!“ Trevor zaklonil hlavu a rozchechtal se. „Jenomže náš dobrý kněz mě od tohohle osudu uchránil. Ale… tak si myslím, že po tom, co dneska budeme provádět, budu ráno jeho služby možná potřebovat.“ Pohlédl zpátky na kněze. „Vezměte ji k oknu, ať všechno dobře vidí.“

O’Shea chvatně zašeptal: „Tak bohužel,“ a vedl ji k oknu v přední části místnosti. Viděla, jak se o dvě paluby níž vztyčuje ohromný šedý kanón, jeho hrozivá čtrnáctipalcová hlaveň připravená.

Pohlédla za sebe na obraz přenášený videem. Atticus i Kronos dosud setrvávali bez hnutí, v klidu, a upírali jeden na druhého zrak. Pohni se, Atti, pohni se! vyzývala ho silou vůle, Atticus však z Krona nespouštěl oči. Ať už kvůli upřenému pohledu toho tvora, nebo díky poznání, že jeho dcera je naživu, Atticus setrvával bez hnutí, jako vrostlý do země, jako přikovaný ke stezce, na níž se šílenec stává obětí svých vlastních zkázonosných představ.

„Vrtulník je ve vzduchu,“ hlásil Remus, „a ježek je připravený svrhnout hlubinné nálože.“

„Všechny nás zabijete,“ uťala mu Andrea řeč.

Trevor se široce usmál. „Zbabělec uhne, ale statečný člověk si zvolí nebezpečí.“

37

REJNOK – POBŘEŽNÍ TERASA JEFFREY’S LEDGE

Na mořské dno pod Rejnokem i pod Kronem padlo přítmí. To šedesát metrů nad nimi trup Titanu zastínil záři dopoledního slunce. Kronos se pohnul, ve spěchu, málem ve zmatku se zvedl ode dna a nabíral rychlost. Dával se na útěk. Proč ale? Od Titanu mu přece nehrozí žádné nebezpečí.

Potom je Atticus spatřil, zachytilo je světlo reflektorů Rejnoka – žluté válce, připomínající přehnaně velké plechovky s kávou. Všelijak se ve vodě převracely a snášely se ke dnu. Prudce se otočil v sedadle, viděl je všude kolem. „Co to hergot…“

Poznání přišlo jako blesk z čistého nebe – okamžik před tím, než udeřila tlaková vlna.

První hlubinná nálož explodovala patnáct metrů od zádě ponorky. Kovová skořápka, vržená dopředu, tlumeně zaskřípěla, nos ponorky se zabořil do písku. Druhá nálož explodovala o tři metry blíž, tentokrát na levoboku, a málem vyrazila Attikuse ze sedadla. Myslí se mu honily všemožné úvahy, zápolil s ovladači, aby ponorku uvolnil ze zajetí písku.

„Co to ksakru provádíte, Trevore?“ Attikusovy oči spočinuly na rozzářeném, přitom však rozhodném výrazu obličeje jeho hostitele. Copak Trevor zešílel?

Potom pochopil, jaká je pravda. Stal se přebytečným, pouhou překážkou na Trevorově cestě za jeho cílem.

Posunul plynovou páku dopředu až na doraz, řídicí páku přitáhl k sobě. Nos Rejnoka se vyprostil z písku a přitom jej s sebou zvedl ode dna celou hromadu, a všechna ta váha navíc zavinila, že Rejnok ztratil stabilitu a nedokázal udržet směr ani rychlost. Ponorkou otřásly dvě další exploze, jedna na levoboku, druhá přímo před ní. Tlaková vlna od druhé, mnohem bližší exploze zvedla nos Rejnoka vzhůru směrem k hladině. Písek se z nosu ponorky svezl po jejím hladkém trupu dozadu a zakryl pozorovací kopuli. Viditelnost teď byla nulová, ale plynová páka byla dosud v poloze na doraz, takže Rejnok se odpoutal ode dna a vyrazil směrem k hladině. Přitom ze sebe všechen písek setřásl.

Atticus pohlédl nahoru, tam, kde vysoko nad ním byl trup Titanu – pás černi, vroubený stuhou třpytící se modré mořské vody. Jeho pozornost upoutal pohyb napravo od něho. Prudce se nadechl – to Kronos stoupal vzhůru společně s ním. Exploze, stále bušící do mořského dna, toho tvora vylekaly.

Začal se pohybovat zmateně, jeho tělo se vlnilo do stran, nahoru a dolů, očividně se pokoušel těmi pohyby uniknout před explozemi dole pod sebou. Nyní byl třicet metrů nade dnem a stále ještě stoupal k hladině, jeho pětačtyřicet metrů dlouhé tělo pořád bylo příliš blízko dna. Tak rychlý pohyb, jakého byl Kronos schopen, Atticus ještě nezaznamenal u žádného mořského živočicha, ale při ohromných rozměrech tvora si nabírání takové rychlosti přece jen vyžadovalo nějaký čas.

Ponorce překáželo v manévrování Kronovo tělo, pohybující se souběžně s ní, Atticus tedy nasměroval Rejnoka tak, že tvora obkroužil, takže se dráhy jich obou nahoru a dolů i do stran několik vteřin proplétaly jako při synchronizovaném letu dvou stíhaček. Další blízká exploze srazila Attikuse do strany, Rejnok se ostře stočil pryč od Krona a oba nyní každý po své vlastní dráze stoupali k hladině – Kronos vzhůru a stranou od Titanu, Atticus nahoru a přímo směrem k jeho přídi.

Hlubinné nálože nyní explodovaly blíž a blíž k hladině, otřásaly ponorkou a jen čirou náhodou ji ještě žádná nezasáhla. Atticus vypozoroval, že nálože jsou shazovány na určitém poloměru tak, aby Krona donutily vystoupit k hladině. Trevor ví, že takhle obludu zabít nedokážou – ale co má v úmyslu udělat, až bude Kronos na hladině? Jakou zbraň má Titan na palubě?

Jako odpověď na jeho otázku mu před očima proletěl projektil, potom ještě čtyři další. Atticus je poznal – byla to lehká, vysoce výkonná torpéda MK-54. Ale jejich pohyb byl jiný, než jaký Atticus znal – hrot každého z nich vyvrhoval do vody kapsy vzduchových bublin.

Kavitují! pomyslel si Atticus.

Když se jako příslušník jednotek SEAL účastnil přísně tajných projektů válečného námořnictva, viděl neúspěšné zkoušky kavitujících torpéd. Měl za úkol vyhodnotit jejich ničivé účinky a proměřit veškeré údaje o tom, v jakém rozsahu různé faktory, vyvolané explozemi bojových hlavic, působí na životní prostředí. Kavitující torpédo od sebe svými pulzy odpuzuje vodu, vzduchové kapsy usnadňují průlet vodou, snižují tření a umožňují dosahovat neuvěřitelné rychlosti. Je to jakási podvodní řízená střela. Torpéda, která Atticus tehdy viděl, sice takto fungovala, ale vysoké rychlosti měly vliv na jejich dráhu – trajektorie nebyly spolehlivé, torpéda se někdy odchýlila od cíle. Dokud se technika navádění nevyrovná s vyšší rychlostí, chování torpéd bude přinejmenším těžko předvídatelné, zde ovšem přesnost navádění dosvědčovala, že Trevor ten technický zádrhel spolehlivě vyřešil.

Kronos se blížil k hladině stále vyšší rychlostí, torpéda ho však snadno doháněla. Po první explozi se oceánem rozlehl kvílivý zvuk. Všechna torpéda nacházela svůj cíl a zvíře zraňovala.

A Joana…

Attikusův zrak utkvěl na přídi Titanu. Tohle musí skončit. Musí svou holčičku zachránit. Než by však ponorku zaparkoval v boxu v jachtě a proběhl všemi těmi nespočetnými palubami, byl by tak unavený, že by s nikým nic nepořídil a hon by s největší pravděpodobností do té doby stejně skončil. Věděl, že Trevor se neústupně drží svých záměrů, nedá se od nich odvrátit, ale přitom se také projevil jako citlivý člověk – nebo je velmi dobrý herec. Přesto… možná se s ním ještě dá vyjednávat.

K hladině Attikusovi zbývalo ještě patnáct metrů. Viděl jen jedinou možnost, jak se k Trevorovi dostat včas. Navedl Rejnoka v úhlu pětačtyřiceti stupňů přímo na příď Titanu, potom stiskl žlutý knoflík a uvedl do chodu přídavné trysky. Jestli má Rejnok tak aerodynamický tvar, jak se domnívá, jeho záměr by mohl vyjít. A jestli ne, potom na jinak dosud nedotčeném trupu jachty bude první kaz. Rychlost ponorky se zvýšila daleko víc, než jak tomu bylo, když Atticus ten knoflík stiskl poprvé… na okamžik spatřil, jak z přídě ponorky vytryskl oblak vzduchových bublin.

Rejnok dokáže kavitovat!

Než stačil rychlost snížit, bubliny z předku ponorky již vyrazily do vzduchu nad hladinou. Ponorka se jím nesla výš a výš a před ní se tyčil bílý trup Titanu. Dál nabírala výšku a řítila se proti galionové figuře, křičící vikinské ženě, třímající meč a štít, jako kdyby hrozila, že tomuto prvnímu letu Rejnoka vzduchem učiní rychlý konec. Podařilo se jí však jen škrábnout bílé břicho ponorky.

Let Rejnoka se vyrovnal a Atticus měl přímý výhled na Titan. Nejdřív ze všeho spatřil ohromný kanón, namířený na moře. Kde se tam vzal? Potom se ukázal kapitánský můstek a Atticus s hrůzou viděl, že Rejnok míří jako kometa přímo do něj. Ještě si stačil utáhnout bezpečnostní pás a očekával čelní náraz, který ukončí jeho život a zachrání život jeho dcery.

38

TITAN

Když stroj chrlící do vody záplavu hlubinných náloží, nazývaný ježek, vyplivl poslední, skupina lidí na můstku Titanu se vrátila k obrazovkám. Záběry, vysílané několika kamerami na Rejnoku, dávaly dokonalý přehled o tom, k čemu v nejbližší době dojde.

Viděli, že Atticus i zvíře zaznamenali, že se vodou snášejí hlubinné nálože, ale ani jeden z nich nereagoval tak rychle, aby uprchl před bouří, která následovala. Voda kolem Rejnoka se změnila v ohromný kotel bublin všelijak zmítaných rozdivočelými silami explozí. Skupina na můstku jako u vytržení přihlížela, jak se Atticus pevněji usadil v sedadle a jak se mu podařilo zvednout Rejnoka ze dna moře využitím explozí, k nimž docházelo tak blízko ponorky, že ji málem převrátily.

Trevor, uchvácený tou podívanou, zatleskal. „To je ono, Attikusi! Pusťte se za ním! Ukažte nám, co ve vás je!“

A Atticus to ukázal.

Trevorovy oči ho sledovaly nehnutě a bez mrknutí, hltaly každou podrobnost Attikusovy cesty vzhůru k hladině po dráze prolínající se s pohybem zvířete. Nepřátelé na život a na smrt, ještě před několika okamžiky do sebe zaklínění v boji, nyní prchali společně, pohybovali se ve dvojici jako v choreograficky dobře pojatém tanci.

Trevora napadlo, že ti dva patří k témuž druhu – každý z nich je prvotřídní predátor. Na okamžik se mu z té podívané udělalo nevolno, nebyl si jistý, zda tak razantní útok byl moudrý. Atticus je stále ještě nebezpečný a začalo se zřetelně ukazovat, že by mohl z napadení hlubinnými náložemi vyváznout živý. Pochopil by Atticus důvod, který k tomu napadení vedl? Z vojenského hlediska snad ano. Ale jinak o tom Trevor pochyboval, zvlášť když Atticus ví, že jeho dcera je dosud naživu v útrobách Krona. Nicméně potom Trevor sám sobě připomněl, kdo je, a že jeho Bohem daným právem je dělat, co se mu zachce.

Jeho strach přešel ve vzrušení, když si po kdovíjak dlouhé době poprvé uvědomil, že strach opravdu cítí a prožívá. Celá jeho tvář se rozzářila úsměvem, když se Atticus blížil k hladině a odpoutal se od toho tvora.

„Teď odpalte čtyři torpéda,“ přikázal Remusovi. „A zaměřte kanón. Hned jak to půjde a jak se Kronos ukáže na hladině, vystřelte na něj.“

Remus předal rozkaz k odpálení jednoho torpéda po druhém, potom se posadil ke konzoli se zaměřovacím monitorem, který měl ve svém středu nitkový kříž. Doby, kdy se takový kanón zaměřoval pomocí souřadnic, dávno minuly, Trevor si obstaral systém Sat-Optics Hawkeye, takže Remus mohl kanón zaměřit na cíl opticky přímo na monitoru při stonásobném zvětšení a tak zaručit přesné zamíření. Nebo se mohl napojit na družici a cíl zvolit jediným kliknutím myší jako ve videohře. Když byl cíl v dostřelu, kanón mohl nastavit prvky střelby a vypálit. V této chvíli se Remus přiklonil k optické variantě a dával pozor, až se na hladině ukážou nějaké známky, že se Kronovo tělo vynořuje.

„Torpéda jsou ve vodě,“ hlásil. Trevor stál hned za ním, díval se mu přes rameno na obrazovku a čekal, až torpéda Krona vyřídí. Voda, zdvíhající se do výše jako horský hřbet, mu prozradila, že první torpédo našlo svůj cíl.

Když Andrea uslyšela explozi, k níž došlo blízko pod hladinou, začala se rvát a vykřikovala sprosté nadávky, avšak Trevora, zcela zaujatého sledováním podívané na monitoru, nic nedokázalo vyrušit.

„Už je to jen tak tak, můj drahý Remusi,“ povzbuzoval ho šeptem Trevor, „brzy nastane čas k činu.“

Když explodovalo druhé torpédo, z hladiny vyrazil další gejzír vody. Nato se voda vzedmula a zdola stoupalo k hladině mohutné těleso. Remus se přichystal k zasazení smrtelného úderu.

„Doprdele! On se snad zbláznil!“ Byl to hlas O’Shea. Upoutal Trevorovu pozornost a Remusovi překazil zaměřování. Trevor se ke knězi bleskem otočil. O’Shea zíral na monitory od kamer, Trevor na ně pohlédl také. Tři ze čtyř ukazovaly jen modrou oblohu, na čtvrtém bylo vidět vzdalující se oceán, mizející z dohledu. A na pátém byl Atticus, obličej nehybný a pohled soustředěný. Jeho prst stále tiskl spouštěč přídavného motoru Rejnoka. Ten člověk vylétl s Rejnokem ven z moře!

Remus pohlédl na obrazovku a zaklel.

Oči všech se upíraly na ten nevídaný obraz – Atticus letěl vzduchem. Vzápětí všichni vytřeštili oči hrůzou – to když se let Rejnoka srovnal a oni na monitoru kamery umístěné v ponorce uviděli kapitánský můstek Titanu. Trevor se prudce otočil a na vlastní oči viděl, že je to pravda – Atticus nejenže se dostal s ponorkou do vzduchu, ponorka míří přímo na můstek. Ten člověk se kvůli tomu, jak Trevor projevil naprosté pohrdání jeho životem i životem jeho dcery, rozvzteklil tak, že se zřejmě rozhodl řešit celou věc jako kamikadze.

Trevor přešlápl, už už se chystal dát se na útěk, když tu si povšiml monitoru sloužícího k zaměření kanónu. Z vody se zvedal ohromný hrb blyštícího se, temného masa. Kronos se zvedl k hladině. „Palte, Remusi! Palte!“ zaječel Trevor.

Remus pohlédl na monitor. Stačil mu zlomek vteřiny, aby se přesvědčil, že cíl má zaměřený, a vypálil. Zákluz otřásl kapitánským můstkem, lidé si ucpávali dlaněmi uši. Granát explodoval dřív, než jej oči stačily sledovat. Proletěl těsně pod břichem letící ponorky. Jediným důkazem, který Trevor měl pro to, že granát z kanónu přinesl nějaký výsledek, byl jasně rudý sloup vody.

Krev.

Podařilo se!

Vzápětí si ale připamatoval svou hrozivou situaci, přestal se zajímat o obrazovku a v očekávání náhlé smrti se zadíval ven oknem. Uklidnilo a potěšilo ho však, když viděl, jak letícího Rejnoka vítr tlačí dolů. Ponorka se přenesla přes kanón a zřítila se na palubu pod kapitánským můstkem. Ozval se hromový úder.

Trevor opět pohlédl na zaměřovací monitor kanónu. Na místě, kde předtím byl Kronos, uviděl rudou skvrnu. Zvíře dostalo zásah a jeho pancíř je proražený. K obloze vyrazil gejzír vody a současně explodovalo druhé a třetí torpédo, když obě zasáhla cíl. Trevor pln očekávání pozoroval hladinu, čekal, až se Kronos znovu vynoří, toužil vyrvat tomu zvířeti z těla další kus masa.

Zvíře však zůstávalo pod hladinou.

„Plave pryč,“ hlásil Remus, který sledoval obrazovku sonaru, na níž byla vidět stopa zaznamenávaná sítí sonarových bójí, které rozmístili v zálivu. „Ale nijak rychle,“ dodal. Pohlédl na Trevora. „Dostal to, je zraněný.“

Trevor se právě chystal přikázat, aby vrtulník obludu pronásledoval. V té chvíli se odpálila ještě čtyři torpéda a na ježku přibyla další dávka hlubinných náloží. Trevor se zarazil, protože zaslechl sérii menších explozí.

Výstřely z pistole.

Atticus.

KANÓN VYPÁLIL právě v okamžiku, kdy nad ním Rejnok prolétal. Exploze při výstřelu byla tak silná, až Attikusovi cvakly čelisti takovou silou, že se mu ulomil kousek stoličky. Ale na to, aby se staral o zlomený zub, nebyl čas. Nos ponorky se přizvedl, zčásti to způsobila tlaková vlna při výstřelu kanónu. Potom se ponorka střemhlav řítila do paluby přímo pod kapitánským můstkem.

Atticus se v očekávání nárazu vzepřel nohama právě v okamžiku, kdy Rejnok dopadl na palubu Titanu. Náraz, třebaže tvrdý, přece jen nebyl tak silný, jak Atticus očekával, takže zůstal při vědomí. Rejnok klouzal po palubě, setrvačnost, ženoucí ponorku dopředu, byla mnohem větší než setrvačnost při pádu, a ponorka se s pronikavým skřípěním zastavovala. O Trevorovu palubu, dosud bez jediného škrábance, drhla takovou silou, že do ní vydřela rýhy.

Ještě naposled sebou trhla, zakymácela se a zůstala stát. Atticus neztrácel čas, vyskočil ze sedadla a chtěl povolit uzávěr průlezu. Zacloumal jím, zatlačil páku dolů, ale dvířka průlezu nepovolovala, byla zaklíněná vahou Rejnoka spočívajícího na pevné palubě.

Atticus byl v pasti.

Zlobně pro sebe cosi vrčel, přecházel v tom uzavřeném prostoru sem a tam jako zoufalý lev v kleci. Zrak mu padl na pozorovací kopule, Rejnokovy oči, místa, odkud měl pilot výhled. Jeho ruka nahmátla u pasu magnum.

Sevřel zbraň v pěsti, vytáhl ji z pouzdra a přešel k jedné kopuli. Věděl, že polykarbonátová pryskyřice, z níž byly kopule vyrobeny, odolá kulkám, dokonce i střelám takové ráže, jakou má magnum. Doufal však, že příchytky kopule jsou konstruované spíš tak, aby odolávaly mohutným tlakům vody zvenčí než síle nárazu střely z ruční zbraně někoho, kdo se pokouší dostat se ven.

Bylo tu jiné nebezpečí – Attikuse mohla zasáhnout některá odražená kulka, ale jediná jiná možnost, která by mu ještě zbývala, byla počkat, až ho vysvobodí Trevor. A to se nestane, dokud Kronos nebude zabit – což je přesně to, čemu se Atticus chystá zabránit.

Přikrčil se za sedadlem, zamířil a šestkrát rychle za sebou vypálil. Od ohlušujících výstřelů mu zalehlo v uších. Zatřásl hlavou, aby se toho pocitu zbavil, vstal a pohlédl na kopuli. Zůstala na svém místě.

Už chtěl proklínat Boha i vše živé, když tu si povšiml tenkého půlměsíce modré oblohy, prosvítající mezi spodní hranou kopule a stropem kabiny. Vyskočil na sedadlo a na kopuli zatlačil. Pomalu povolovala, potom náhle odletěla a s rachotem dopadla na palubu jachty.

Atticus se protáhl vzniklým otvorem, sklouzl dolů na dřevěnou palubu, tam vytáhl z pochvy potápěčský nůž, který měl z dob, kdy sloužil u SEAL, a rozběhl se ke kapitánskému můstku. Věděl, že nožem toho moc nepořídí, zvlášť kdyby můstek byl dobře střežen, ale jako příslušník jednotek SEAL si jím už poradil s mnoha nepřáteli, s tolika, aby si mohl být jistý, že by teď aspoň nezemřel sám.

V mysli mu vyvstávaly obrazy temné Joaniny siluety v břiše toho zvířete a dodávaly mu sílu, rozhodnost a utvrzovaly ho v odhodlání uskutečnit to, čeho chce dosáhnout. Cestou po schůdcích na kapitánský můstek se krátce pomodlil k Bohu, kterého ještě před chviličkou chtěl proklínat.

„Dej mi sílu.“

Vrazil do dveří a švihem zápěstí vyslal nůž vzduchem na cíl.

39

TITAN

Když Trevor uslyšel střelbu z Rejnoka, nyní spočívajícího na palubě Titanu, uvědomil si dvě věci: že Atticus přijde… a že bude pořádně naštvaný. Vyhlížel předním oknem můstku, odkud na ponorku viděl. Viděl Attikuse, jak se protahuje otvorem po kopuli, jak se svezl dolů na palubu jachty a sahá do pouzdra u pasu pro dlouhý nůž.

„Zatraceně,“ pronesl šeptem.

O tom, co by Atticus dokázal i s jedinou takovouhle zbraní, si nedělal falešné iluze. A věděl, že ten smrtící nástroj si vybere jej jako prvního, jestli útok na Krona bude pokračovat – přece to on dal rozkaz k útoku, zatímco Atticus byl v nebezpečné zóně, a jeho dcera…

Trevorovou jedinou myšlenkou nyní bylo Ano, jde si pro mě.

Remus také vyhlédl oknem a neprodleně jednal. Vytáhl berettu, neurvale popadl Andreu za vlasy a odvlekl ji doprostřed místnosti. Andrea vyjekla bolestí, ale Remus s ní zacházel tak surově, že ze sebe nedokázala dostat ani slovo a sotva mohla dýchat.

Bylo slyšet dupání, jak se Atticus hnal po schodech nahoru na můstek. V tom okamžiku Remus zvedl pistoli a namířil ji na Andreinu hlavu. Trevor dostal záchvat inspirace – představoval si, že třeba Mozart nebo van Gogh určitě občas cítili něco podobného: čas se jakoby zastaví a všechno dostane jasné obrysy. Dveře můstku se otevřely a jeho oči se na zlomek vteřiny setkaly s Attikusovýma. Bylo to, jako když se člověk dívá do očí tygrovi před tím, než ho tygr sežere. V tom nekonečném okamžiku Trevor cítil blízkost smrti, vzápětí však začal jednat podle nápadu, který se v té chvíli v jeho fantazii vylíhl.

Nic v jeho tváři neprozrazovalo, že Attikuse po celou dobu sledoval – naopak, jako mžikem oka se v ní objevil výraz překvapení. Prudce se otočil k Remusovi, zvedl ruce a vykřikl: „Remusi, ne!“

Tím výkřikem, zamáváním pažemi a náhlou změnou ve výrazu obličeje odvedl Attikusovu pozornost od sebe na Remuse. Dokonce ani nestačil zahlédnout, jak z ruky bývalého příslušníka SEAL vylétl nůž, a neslyšel náraz kovu na kov, když nůž vyrazil Remusovi pistoli z ruky.

Remus zaklel, zlostně vykřikl a povolil stisk, kterým držel Andreu za vlasy. Andrea se mrštně vrhla na zem, a než se Remus stačil vzpamatovat – pistole ještě ani nedopadla na zem –, byl Atticus ve vzduchu, jeho noha jako píst zasáhla drtivým úderem Remusovu hrudní kost a křiklavě oblečený kolohnát odlétl na konzoli s kontrolními přístroji a tam se svezl v bezvědomí na zem.

Trevor zbledl; to, jak snadno Atticus toho hromotluka vyřídil, ho vyděsilo. Zvedl obě ruce nad hlavu, zachoval však klid a rozvahu. „Takovému člověku, jako jste vy, ode mě přece nic nehrozí, vážený pane!“

Atticus se k němu bleskurychle otočil a upřel na něj oči jako gorila horská, chystající se zničit soupeře. Jejich obličeje byly jen několik centimetrů od sebe.

„Dal jste příkaz k útoku. Proč?“

Trevor přikývl, věděl, že Atticus by každou jeho lež prohlédl a výsledkem by byla nějaká trpká zkušenost.

„Abych to zvíře zabil. Proto tu přece jsme, ne? Vy sám jste se ale toho záměru a úkolu očividně vzdal.“ Trevor se nadechl. Ulevilo se mu – Atticus ho ani neškrtí, ani mu nezasadil ránu do žaludku. „Přece víte, co bylo v sázce – když jste sestoupil tam dolů, byl jste připravený i zemřít, jestli si dobře vzpomí –“

Attikusova ruka se vymrštila, pevně sevřela Trevorovu černou hedvábnou košili, a Atticus si ho trhnutím přitáhl k sobě. Trevor cítil jeho horký dech, který mu ovanul obličej. „Moje dcera žije!“

„Attikusi, prosím…“ Trevorův hlas se třásl, tentokrát však zněl upřímně. „Uvažujte teď chvilku logicky: vaše dcera je v břiše mořského živočicha – predátora, který má ohromné rozměry. Je tam už několik dní, a není přece možné, aby byla ještě naživu!“

„Ale já jsem viděl –“

„Ano – viděl jste to, co jste chtěl vidět. Viděl jste jen nějaký útvar… obrys. Ten útvar docela dobře mohl být mrtvé tělo vaší dcery, které se pohybovalo v břiše toho tvora. Já bych samozřejmě věřil tomuhle spíš než absurdní představě, že vaše dcera stále ještě žije – že ještě dýchá uvnitř Krona. Prosím vás, věřte mi, jednal jsem v domnění, že vaším přáním bylo… to zvíře zabít, nebo přitom sám zemřít. Já –“

Do řeči mu skočil kvákavý hlas z vysílačky. „Cíl v dostřelu. Máme povolení k palbě?“

Při těch slovech, pronesených pilotem vrtulníku, Trevor ztuhl. Kronos je zraněný, krvácí do vody. Torpéda by svůj cíl našla a bylo docela dobře možné, že by dokázala využít trhliny v Kronově ochranném krunýři, rány, kterou před chvílí utržil. Kdyby Trevor ten rozkaz vydal, boj by skončil vítězně. Cena pro vítěze již o sobě dávala naléhavě a důrazně vědět.

Jenomže sílící stisk pěsti, svírající jeho košili, mu pověděl, že Atticus se vší své naděje musí přece jen teprve vzdát. Jak to provést? Trevor zatím pouze zasel semínko pochyb, jenomže ten výjev na obrazovce viděl i on sám. I on věděl, že Attikusova dcera ještě žije, ať takovou pravdu cokoli zdánlivě vyvrací. A Atticus se své naděje nevzdá. Kdyby Trevor nyní dal příkaz k palbě, ta slova by mohla být jeho poslední.

Atticus vrhl krátký pohled na zaměřovací monitor. Zkrvavené Kronovo tělo proplouvalo vlnami, ukazovalo se na hladině a zase se nořilo do vody. Kolem něj se šířila krvavá skvrna, ale zvíře se vytrvale vzdalovalo. Potom se obraz na monitoru přesunul, po obrazovce přebíhal záběr oblohy, až se zaměřovací nitkový kříž ustálil na vrtulníku, vyzbrojeném čtyřmi torpédy. Trevor se podíval, kdo zaměřovač obsluhuje. U řídicího panelu seděla Andrea, prst na tlačítku. „Řekněte jim, ať nic nepodnikají, jinak se o to postarám místo vás,“ varovala ho.

Trevora by vůbec netrápilo, kdyby měl na svědomí smrt posádky vrtulníku, pramálo mu záleželo i na ceně samotného stroje, nicméně si byl vědom, že cokoli kromě příkazu nic nepodnikat by skončilo katastrofou.

Přikývl.

Atticus ho pustil, vzal vysílací soupravu a podal mu ji. „Nic nepodnikejte,“ řekl Trevor do mikrofonu. „Nestřílejte. Opakuju – nestřílejte. Vraťte se na Titan, akce končí.“

Pilot bez prodlení a bez ptaní uposlechl se slovy „Ano, pane,“ a Trevor vysílačku odložil.

„No, a teď…“ pronesl a znovu se otočil k Attikusovi, „útok na to zvíře neobnovím, jestli opravdu věříte, že v těch záběrech, co jsme viděli, je něco, co dosvědčuje jejich pravdivost. Jestli je vaše dcera dosud naživu, přijdeme na nějaký způsob, jak ji dostat zpátky. A jestli ne… vyzvednu si svou výhru.“

Nebyl si jistý, zda hovořit takto sebevědomě mu nějak zvlášť prospěje, ale koneckonců on je Trevor Manfred, a tohle je jeho loď. V téhle chvíli snad dělá kompromis, aby si zachránil život, dál mu už ale nikdo nic přikazovat nebude. Věděl, co Atticus chce, tak mu to tedy pro tuto chvíli poskytne. Nestrpí však, aby se dočkal takového ponížení, že mu někdo bude nakazovat, co má dělat.

„Joana je naživu, tím jsem si jistý. Když mi dopomůžete k tomu, aby se mi vrátila, přísahám vám, že až bude v bezpečí, Krona vám zabiju.“

Trevor jeho nabídku všelijak obracel v mysli. Zdálo se, že Atticus uvažuje střízlivě, přestože mu teď bezpochyby koluje v žilách adrenalin. Jeho nabídka zněla rozumně – ale až bude jeho dcera volná, dodrží to, k čemu se tu zavazuje? Anebo jinak: jak tu dívku dostanou z Kronova břicha, aniž by předtím museli buď zabít jeho, nebo přijít o život sami? Otázky až jindy, řekl si. O tom, co se udělá později, opravdu rozhodne on, ale nejdřív je třeba umírnit Attikuse a vyhovět mu. „Souhlasím,“ řekl a svůj souhlas doprovodil úsměvem. „Zase se vám podařilo zvýšit sázky. Prima!“

Atticus ustoupil o krok, byl s výsledkem spokojen. „Ty jsi v pořádku?“ oslovil Andreu.

„Jo, je mi bezva,“ odtušila Andrea. Prsty si třela hlavu tam, kde ji Remus surově držel za vlasy. „Běžný den na Lodi lásky.“

Remus se pohnul. Trevor v tom viděl příležitost, jak celou záležitost uzavřít. „Myslím, že nejlepší bude, když se teď všichni sebereme a na zbytek dne půjdeme do svých kajut. Když se nějakou dobu neuvidíme, pročistí nám to hlavu a bude možné sestavit plány, jak dál. Promluvíme si zítra ráno.“

Atticus se chystal něco namítat, ale jeho námitky zarazila ruka, lehce položená na jeho rameno. „Má pravdu, Attikusi. Dneska se už nic užitečného nedá udělat. Všichni jsme… nu, celí otřesení. Zvlášť vy.“ O’Shea ukázal na obrazovku s údaji sonarů. Velká zelená skvrna, ohromná masa Kronova těla, sestoupila do hloubky – mimo jejich dosah. „A na Krona teď stejně nemůžeme.“

Trevor ještě nikdy nebyl tak rád, že má kněze na palubě, jako právě nyní. Ten člověk se projevil jako nedocenitelný tím, jak dokázal ulamovat ostří tam, kde došlo k nějakému sporu. Remusovy způsoby byly spíš silácké předvádění se před diváky, zatímco v situacích, které mohly skončit kdovíjak, měl O’Sheaův jemný zákrok daleko hlubší účinek. Kněz si zaslouží další prémii.

Atticus přikývl na znamení, že se podvoluje, a vykročil k Remusovi. Ten si třel hlavu a omámené se rozhlížel kolem. Atticus se sehnul a sebral nůž a berettu. Pistoli přidržel Remusovi před očima. „Díky za dárek.“

„Jděte do hajzlu,“ zavrčel Remus. Zakašlal, zkřivil bolestí obličej a ohmatával si žebra.

„Promluvíme si tedy zítra,“ řekl Atticus Trevorovi. „Když se mi nebude zamlouvat, s čím přijdete, balíte to a plujete odtud.“

A bylo to tu. Další příkaz. Vyslovený tak chladně a klidně, s takovým sebevědomím, že někdo menší než Trevor by jednoduše přikývl, a při tom by zůstalo. Jenomže Trevor není někdo menší. Všechno v něm začalo vřít zlostí. Atticus se v Trevorových očích změnil z obdivovaného bojovníka v nestydatě drzého zmetka, a to hodně nebezpečného, to si Trevor neopomněl připomenout.

„Užijte si noc…“ utrousil s křečovitým úsměvem, když O’Shea odváděl Attikuse a Andreu z můstku.

Bude vaše poslední.

40

TITAN

Atticus přecházel sem a tam před dlouhým oknem, táhnoucím se podél celé stěny obývacího pokoje, rozrušený a dychtivý něco podniknout. Pokaždé, když se někde od hladiny oceánu odrazil záblesk světla, vzhlédl v naději, že spatří Krona, jak se vztyčuje z vody a padá zpátky – živý. Tvor, se kterým tak vášnivě bojoval a toužil ho zabít, může žít beze strachu ze smrti, která by měla přijít z Attikusových rukou; ten naopak udělá všechno, co je v jeho moci, aby měl jistotu, že Kronos zůstane naživu. Slíbil Trevorovi, že Krona zabije, jakmile bude jisté, že Joana je v bezpečí, ale nyní poznal, že by to nedokázal udělat. Jeho žízeň po pomstě, po níž teď zůstala jen jakási rozplizlá vzpomínka, vystřídaly obavy o dceru a nově probuzená snaha a zájem chránit život v oceánu – a vrchol tohoto života představuje právě Kronos.

Tajemství moderní doby. Neznámý druh. Prapůvodní, a přesto inteligentní. Jaké má úmysly? Proč Joanu spolkl, aniž by ji strávil? A jak vůbec Joana může zůstávat naživu?

Na tyto otázky neexistovaly odpovědi, odsunul je tedy kamsi hluboko, a třebaže se mu neustále halasně připomínaly, ignoroval je. Ale tam, kde nebyly otázky, nastoupil proud emocí. Trpce si vyčítal, že zničil ponorku, a tím sobě i každému jinému znemožnil vypravit se znovu do hlubin. Ty výčitky mu doslova drásaly nervy. Úleva z vědomí, že Kronos i Joana útok přežili, mu dodalo naději, ale v útrobách se mu přesto usadil svíravý pocit. Joana sedí sama uvnitř obrovského mořského tvora. Potřebuje otce víc než kdy jindy, a on se k ní nemůže dostat. A navíc ho mučil strach, ten nejmocnější z citů, a přiživoval jeho pochybnosti. Joana byla možná naživu před nějakou dobou, ale nyní je třeba už mrtvá. Mohl ji zasáhnout granát vypálený z toho velkého kanónu. Kronos ji mohl někde hluboko pod vodou vyvrhnout. Mohly ji nakonec přece jenom zahubit trávicí šťávy. A nedostatek kyslíku… Počet způsobů, jakými Joana mohla v břiše toho zvířete zemřít, narůstal do takové výše, že hrozil, že Attikuse pod sebou pohřbí.

Představoval si svou holčičku, jak sedí vyděšená v Kronově břiše a ví, že nakonec tam opuštěná zemře. Jeho vnitřní zrak mu vykresloval obrazy toho, jak kdy během svého života plakala: ve třech letech, když jí kdosi ukradl hračku. V šesti, když si ukopla palec. V deseti, když spadla z kola. Vždycky ho trápilo, když ji viděl plakat. Joanin obličej dokázal vypadat tak zvláštně smutně, a její výraz vyjadřoval zoufalou touhu, aby ji někdo konejšil. Vzpomínky na Joaninu tvář ho pronásledovaly a odváděly od otázek, které nyní čekaly na odpověď.

Co teď podniknu?

Pohled plný naděje, který vrhl na vzdálenou vlnu kdesi na obzoru, zachytil jen obraz zapadajícího slunce. Zanedlouho nastane noc, potom přijde ráno. Do té doby bude potřebovat plán, který nejenže mu umožní získat zpátky Joanu, ale také přesvědčí Trevora, aby uvěřil, že Kronos brzy poté zemře. Spolu s představou návratu živé dcery se k Attikusovi vrátily i hodnoty, které předtím vyznával. S tímto nově získaným morálním poznáním se dostavilo vědomí viny. Kvůli aktu msty se zpronevěřil všemu, co mu bylo drahé. Zabíjení kdysi tvořilo součást jeho života, ale Maria to změnila. Nedokázal se zbavit pocitu, že by se za něj styděla.

Jediný pohled na Andreu, když vešla z ložnice do obývacího pokoje, mu pověděl, že se mýlí – Andrea mu odpustila, a Maria by mu odpustila také. Atticus, zabraný do svého vnitřního monologu, si nepovšiml, že mu Andrea hodila láhev s vodou a křikla: „Chytej!“

Láhev ho zasáhla ze strany do hlavy, odrazila se a spadla na podlahu.

Atticus, který nebyl na něco takového vůbec připravený, zavrávoral a málem upadl. Když se vzpamatoval, pohlédl na podlahu, aby zjistil, co ho to trefilo, a pak uviděl Andreu. Zakrývala si ústa dlaněmi, ale Atticus nedokázal říct, jestli z úleku, že mu snad ublížila, nebo proto, aby nepoznal, že se směje.

Přemohl se, aby se také nerozesmál „Ty se mě pokoušíš oddělat?“

„Řekla jsem ‚chytej‘,“ prohlásila důrazně Andrea. Přestala se bránit svému nakažlivému chichotání, přistoupila k Attikusovi a zkoumala otisk, který mu láhev zanechala na kůži. „To se spraví.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na čelo. „Vidíš? Už je to lepší.“

„Díky. Byla by z tebe vynikající maminka.“

Andrein úsměv se vytratil. Atticus si uvědomil, co to plácl, a v duchu si vynadal. „Promiň.“

„Za to ty přece nemůžeš.“ Úsměv se jí vrátil. „A jen tak mimochodem – já jsem ale byla vynikající maminka.“

Atticus jí pohlédl do očí. Přistoupili blíž k sobě. Attikuse jako kdyby k ní pomalu unášel vír, připadal si jako loď, kterou uchvátil a která v něm uvízla. Nedokázal se zastavit. V tomhle jediném okamžiku všechny jeho strachy a sebemučení zmizely. „Třeba jí budeš zase?“

Andrea se usmála ještě víc. Právě se chystala k odpovědi, když se ozvalo několikeré rychlé zaklepání na dveře. Attikusova ruka sjela k třistapětasedmdesátce, již zase nabité. S Trevorem možná uzavřeli jakous takous dohodu, ale s Remusem budou znovu potíže. Jeho ego už dostalo příliš mnoho ran, než aby se mu netmělo zlostí před očima, a navíc je moc pitomý, aby poznal, kdy dát pokoj.

Atticus pomalu přešel po hladké podlaze z tvrdého dřeva ke dveřím a vyhlédl ven kukátkem. Ruka sahající pro magnum se zastavila, když uviděl, že za dveřmi stojí O’Shea, oblečený do černého oděvu, a nervózně se rozhlíží.

Atticus otevřel a s pousmáním kněze pozdravil. „Pojďte dál, otče.“

O’Shea se nepohnul. Atticus se zamračil. „Tak co je?“

„Ve všech místnostech tady jsou skryté kamery,“ odpověděl tiše kněz. „Trevor je teď na kapitánském můstku, takže v téhle chvíli se na monitory nikdo nedívá, ale zaručuji vám, že se všechno zaznamenává.“

Atticus se nepozastavoval nad tím, že Trevor má na lodi bezpečnostní zařízení, ale poněkud ho zarazilo, že O’Shea nechce, aby ho tu někdo viděl. „A co je v tom za problém?“

„Vysvětlím vám to u sebe,“ odpověděl O’Shea a o krok ustoupil.

Atticus věděl, kdy je čas sklapnout a bez řečí někoho následovat. Vykročil do chodby, Andrea za ním.

„Vás nikdo nesleduje?“ zeptal se kněze cestou.

„Trevor mi důvěřuje jako snad nikomu jinému, ale stejně – to jako kdybyste říkal, že byste radši, kdyby se vám děťátko vykakalo na přikrývku, než aby se vám pes vykadil na koberec. Vyjde to nastejno, obojí je pořád hovno.“ O’Shea se s úsměvem ohlédl přes rameno. „Takhle to říkával můj táta.“

„Moudrý člověk,“ poznamenala Andrea. V jejím hlase byl znát sarkasmus.

„Chci tím říct,“ pokračoval O’Shea, „že Trevor mi sice důvěřuje, ale ve skutečnosti nedůvěřuje nikomu. Můj pokoj má pod dohledem už od chvíle, co jsem přišel na loď.“

„Tak proč ale –“

„Proč jdeme ke mně?“ dopověděl O’Shea. „Záznam kamery ve svém pokoji jsem nastavil tak, že teď se přehrávají staré smyčky z mého pokoje, které časově odpovídají téhle denní době. Když nedělám nic… řekněme nic ošemetného, nechám kameru, ať se klidně dívá. Ale když potřebuju, můžu smyčku synchronizovat a dělám si, co se mi zlíbí, a Trevor anebo ta jeho havajská gorila nevědí co.“

„A při čem by asi tak kněze nikdo neměl vidět?“ zeptal se Atticus s rostoucím zájmem.

„Abych se poctivě přiznal – zpočátku jsem si jen prohlížel pornografii, ale v poslední době prodávám firemní tajemství.“

O’Shea se odmlčel, viděl, jak Andrea i Atticus ztuhli a snažili se zachovat nic neříkající výraz. „No, tak jdem,“ řekl pak. „Nemůžeme potřebovat, aby se o nás dozvěděli.“

Odemkl dveře svého pokoje, dokořán je otevřel a pokynem oba vyzval, aby šli dál. Vycítili v knězově chování naléhavost a už bez dalšího vyptávání vešli dovnitř. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Andrea se zadívala na masivní kříž visící na stěně. Byl zavěšený nad stolem ve tvaru písmene U, na němž stály tři laptopy. Světlo jejich monitorů naplňovalo ztemnělou místnost tlumenou září. „Takže vy jste takový trojjediný kněz, co se vyzná v počítačích, miluje porno a prodává firemní tajemství?“

„Ne všichni muži v sutaně jsou čistí, paní Vincentová,“ zasmál se O’Shea. „Samozřejmě, abych mohl nosit sutanu, musel bych také být knězem. Ale tím, má dobrá paní, nejsem.“

41

TITAN

„Tak z toho jsem teda úplně vedle,“ poznamenala poněkud přezíravě Andrea. „Takže vy jste kněz asi tak, jako já jsem matka Tereza.“

O’Shea se usmál. Posadil se do černé kožené otáčecí židle, sepnul si prsty rukou v týle a pohodlně se opřel. „Nicméně – jsem zde a jsem zpovědník jednoho z nejhříšnějších lidí na světě.“

Atticus, třebaže na něj knězův vynalézavý převlek zapůsobil, nasadil neutrální výraz, jímž nedával najevo žádné překvapení. Knězovo chování zbaštil i s navijákem, měl ho za výstředního duchovního, nikoliv jen tak za nějakého švindlíře, a teď prostě nechtěl, aby na něm bylo znát, že byl tak prostomyslně důvěřivý a naletěl. Jakým asi dalším lžím ještě uvěřil, když ho zaslepovala žízeň po pomstě? „A proč nám tohle všechno vyzrazujete?“ zeptal se.

„Ze dvou důvodů,“ odtušil O’Shea. „Za prvé – potřebuju vaši pomoc, abych se dostal pryč z Titanu. Začíná, to tu být až moc nebezpečné, Trevor je v nebezpečném stadiu paranoie studené války a je jen otázkou času, kdy mě odhalí. Teď se zrovna třeba těším Trevorově přízni, budiž, ale kdyby se to mělo změnit, Remus by si to se mnou nejspíš vyřídil po svém a byl bych další odpolední svačinou po Kalmičku.“

O’Shea se znovu opřel, jeho úsměv se však vytrácel. Chvíli se kousal do dolního rtu a potom pokračoval: „Možná že tomu jen těžko uvěříte. Hergot, já sám tomu jen těžko věřím. Jsem… tedy – byl jsem podvodník. Trevora jsem už připravil o miliony dolarů a přitom předstírám, že zachraňuju jeho duši před zatracením. Většina lidí by mi nejspíš gratulovala k tomu, že okrádám takového člověka, jako je Trevor.“

Andrea zvedla ruku a přikývla na souhlas.

„…dál už to ale dělat nemůžu. Chtělo by se mi říct, že za celou tu dobu, kdy jsem předstíral, že jsem kněz, jsem si v sobě vypěstoval jakési morální cítění, které mi je na obtíž. Sakra – studoval jsem bibli, a docela důkladně. Zdá se ale, že to celé přišlo vniveč, jako zašlý, odřený nátěr, a kromě toho… prostě se tu už necítím bezpečně. Ať už Trevor věří či nevěří, že pomáhám zachránit jeho věčnou duši, dřív nebo později se na mě začne dívat jako na něco, co mu není ku prospěchu. A nechci být na palubě, až k tomu dojde.“

Atticus se usmál. To, co O’Shea provedl, si vyžadovalo rovným dílem mozek i kuráž. Trevor má to nejlepší bezpečnostní zajištění, jaké si za své peníze může koupit, a přitom jediný člověk, přestrojený za kněze, ho i tak připravil o miliony. Attikusovi by vůbec nevadilo, kdyby O’Shea Trevorovi ukradl třeba miliardu, Titan je tak jako tak pokladnice ukrývající spousty ukradených uměleckých děl. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.

„Já vás z Titanu dostanu,“ prohlásil.

O’Shea se opět usmál.

„Ale nejdřív potřebuju vaši pomoc já.“

O’Shea přikývl, jako kdyby věděl, že nějaká taková vzájemná ůsluha a výměna pozorností bude nutná. „Už jsem s tím začal.“

Atticus svraštil obočí. Nevěděl, čím by mu O’Shea mohl takhle sám od sebe pomoci, i když právě předvedl, jak je prohnaný, a dosud se těší Trevorově přízni. Ale zdálo se, že O’Shea už má nějaké nápady.

Někdejší „kněz“ přejel se svou židlí ke stolu. Tři monitory o úhlopříčce 43 centimetrů se rozzářily a Atticus na nich uviděl mnohé z článků o „mořském hadovi v Nové Anglii“, které už četl. Andrea se naklonila blíž a prohlížela si jeden z nákresů, ukazující zvlášť mnoho podrobností. „Panebože… tak tohle je ono!“

O’Shea přikývl.

„Kolik lidí tohleto vidělo?“ zeptal se Atticus.

„Od roku 1600 je hlášeno přes dvě stě případů, kdy ho někdo viděl,“ odpověděl O’Shea. „Ve většině těch případů je obecný popis správný. Způsob, jak to plave – vlnění těla ve svislém směru. Tvar hlavy. Tmavý hřbet a světlé břicho. Ale podrobnosti týkající se jemnějších detailů, jako očí, ploutví a zubů, se už trochu liší. Docela dobře si dovedu představit, že každý, kdo to viděl, si jen těžko vybavil podrobnosti, protože rozrušení z takového pohledu může vadit zapamatování.“

„V tom máte pravdu,“ souhlasil Atticus. Připomněl si neurčité, jen mlhavé vzpomínky, které on sám má z prvního setkání s Kronem.

„I odhady velikosti jsou sporné, délka se udává v rozmezí od patnácti metrů do pětačtyřiceti. Ten vyšší údaj je nejpravděpodobnější, protože když se Kronos pohybuje u hladiny, větší část jeho těla stejně zůstává skrytá pod vodou. A při způsobu, jakým plave, vlastně ani nelze vidět ho na hladině vcelku. Nejprve jsem si říkal, že se jedná o nový druh –“

„Není možné, aby Kronos byl první svého druhu, a pochybuji o tom, že je poslední,“ podotkl Atticus. „V Mainském zálivu se pravděpodobně vytírá, a tím by se dalo vysvětlit, proč byl viděn tak často, zvlášť jestli se tenhle druh rozmnožuje spíš v několikaletých cyklech než v ročních.“

„To jsem si zpočátku myslel taky,“ prohlásil O’Shea, „ale kdyby existovala celá populace tohohle druhu, dejme tomu tisíc jedinců – dost na to, aby se takový druh uchoval –, ukazovali by se neustále. Tvorové tak velcí jako Kronos, a zvlášť takoví, kteří dýchají vzduch, se nemohou trvale skrývat.“

Atticus se právě chystal zeptat se O’Shea, jak ví, že Kronos dýchá vzduch, ale neudělal to – kněz má pravdu, Kronos nemá žábry. Pokud ten tvor nezískává kyslík z vody nějakým jiným způsobem, dýchá vzduch jako velryba. Měl chuť dát si pár facek za to, že ho to nenapadlo dřív. Pěkný oceánolog – nechá si odvést pozornost tak, že si nepovšimne něčeho tak očividného.

„Ale já mám novou teorii,“ pokračoval O’Shea. „Co když Kronos je skutečně jediný svého druhu?“

„Vyloučeno,“ namítl Atticus. „Tvorové se složitým organismem prostě nevznikají jen tak z ničeho, a Kronos je snad ten nejsložitější organismus.“

„Za to vám ručím,“ poznamenal O’Shea, „ale nesouhlasil bych s tím ‚vzniknutím z ničeho‘. Něco vzniklé z ničeho je celý vesmír, ať už věříte v Boha nebo ve velký třesk. Předtím, ještě než vznikl čas, tu nebylo nic, a pak najednou puf, a bylo tu všechno.“

„A pak najednou puf, a byl tu pětačtyřicetimetrový mořský had,“ poznamenala se smíchem Andrea. „Já nejsem oceánolog ani kvantový fyzik, ale vím, že tohle prostě není možné. Copak netrvalo miliony let, než se na Zemi objevily první jednobuněčné organismy?“

„Stovky milionů let,“ dodal Atticus.

„Já nechci tvrdit, že Kronos se objevil z nějakého pravěkého výronu v mořském dně. Ale myslím si, že příroda si dokáže hrát na genetického inženýra, když chce… když je potřeba vyplnit nějaký volný prostor.“

Atticus jen pochybovačně zvedl obočí.

O’Shea udělal gesto, jímž naznačoval, že na věci netrvá. „Však já vím, v tomhle jste odborník vy. Ale poslechněte si, co vám chci říct.“ Na jednom z laptopů načetl obraz ptakopyska. „Vezměte si třeba ptakopyska: je to savec, který klade vejce. Má prodlouženou tlamu, vypadá jako kachní zobák. K vysledování kořisti využívá elektropercepci. Je jedovatý jako had, ale svůj jed vystřikuje, nepoužívá k tomu zuby. A už vůbec nechtějte vědět, jaké má pohlavní chromozomy. Je příbuzný s jediným jiným tvorem na Zemi – s ježurou –, ale jedině ptakopysk přijímá potravu pod vodou, má plovací blány a zobák. Důležité je, že v živočišné říši je jediný svého druhu. I jeho nejbližší příbuzný vypadá, živí se a chová se jinak než ptakopysk. Jeho populace se udržuje generace po generaci, přesto ale určitě představuje genetickou aberaci.“

„Takže tenhleten jedinečný druh, tahle jedinečná mutace čehosi, co existovalo předtím, řekněme, že opravdu mutace kronosaura, žije už tak dlouho?“ zeptal se Atticus. Založil si paže na prsou a čekal na odpověď.

O’Shea jasně viděl, že Atticus nebere vážně ani slovo z jeho předchozího výkladu, přesto mu však odpověděl. „Dejme tomu, že máte pravdu, že Kronos má svůj počátek v dávném kronosaurovi… ale žil dost dlouho, aby stačil zmutovat a přizpůsobit se životu v novém prostředí. Má se za to, že kronosaurus vyhynul během křídy, která skončila před pětašedesáti miliony let. Ale už taky víme, že řadě druhů, o kterých se myslelo, že vyhynuly, jako třeba latimérie podivná – o té jsme se domnívali, že vyhynula už před šedesáti miliony let – se docela dobře vede dodnes. Tím neříkám, že Kronos existuje pětašedesát milionů let, ale dá se rozumně tvrdit, že kronosaurus vyhynul před řekněme jen čtyřmi tisíci lety.

Než vyslovíte to, co je zřejmé – že žádný tvor nemůže žít čtyři tisíce let, v období mezi ‚tenkrát‘ a ‚nyní‘ –, musíme si nejprve uvědomit, že hovoříme o totální genetické aberaci. Nechci se vydávat za genetika, takže mi odpusťte to prosté vysvětlení: všechno živé nese v sobě cosi, čemu se říká telomery. Jejich délka je určující pro délku života, kromě případů, kdy do vývoje zasáhne nějaká katastrofa nebo smrtelná choroba. Ukázalo se, že prodlužování telomer může prodloužit délku života. Dva léky, které telomery prodlužují, nyní vyvíjí farmaceutická firma Gernetrix.“

„Kde jenom jsem už o téhle firmě slyšela?“ rozpomínala se Andrea.

„Je to jedna z Trevorových. A… vkládá do toho celého hodně prostředků. Chce se stát nesmrtelným jako antičtí bohové. Můj názor je, že kdyby v Kronových genech došlo k něčemu zásadnímu, zasahujícímu až do oblasti DNA, neexistuje důvod, proč by nemohl mít buď extrémně dlouhé telomery… nebo se ty jeho prostě věkem nezkracují tak jako u každého jiného živého tvora na planetě. A nedá se zcela vyloučit, že Kronos je jedinečný svého druhu, s neuvěřitelně dlouhou délkou života. Vlastně jsem si jistý, že je starý přinejmenším tři a půl tisíce let.“

„A kam tímhle vším míříte?“ zeptal se pochybovačně Atticus.

O’Shea si povzdechl. Nakonec co… pořád je jen obyčejný podfukář. Atticus si však musel přiznat, že O’Shea je ten nejbystřejší podvodník, s jakým se kdy setkal – a na moc takových nenarazil –, ale nabyl dojmu, že většina z nich se stejně úrovní svého myšlení nemůže O’Sheaovi rovnat. „Případy, kdy byl Kronos spatřen, se předávaly po celé generace ústním podáním. První takový písemně zaznamenaný případ se datuje do roku čtrnáct set před naším letopočtem.“

O’Shea sáhl za jeden z laptopů na stole a vyndal starou, v kůži vázanou bibli.

„Vy myslíte, že o Kronovi se píše v bibli?“ zeptal se Atticus.

O’Shea přikývl a listoval biblí. „Nejprve jsem si myslel, že Kronos by mohl být Leviatan, což v hebrejštině znamená ‚zkroucený‘ nebo ‚svinutý‘.“ Přestal obracet stránky bible a pomocí touchpadu si načetl obrázek Leviatana.

Obrazovku zaplnila temná, ponuře vyhlížející rytina. Na hřebenech černých vln spočívá zkroucený plaz připomínající křížence plaza a draka. Na obloze nad tím tvorem letí anděl třímající meč. Atticus si přečetl název: Zničení Leviatana, Gustave Doré. Podobnost mezi tvorem zobrazeným na rytině a Kronem byla udivující, třebaže ne zcela úplná.

O’Shea opět zalisoval v bibli. „Kdyby Kronos byl Leviatan, obecně by to přineslo spoustu problémů. V některých rabínských spisech stojí, že Bůh zahubil ženskou obdobu Leviatana krátce poté, co ji stvořil, takže se Leviatan nemohl rozmnožovat. Kdyby se Leviatanům dovolilo rozhojňovat se, svět by před nimi neobstál. A v bibli se velmi podrobně píše o tom, jak Leviatan odolává napadení, a to všechno je v souladu s mými teoriemi o Kronovi.“

„Ale Kronos přece není Leviatan?“ namítl Atticus.

O’Shea opět přestal obracet stránky. „Nedával jsem si nic do souvislostí až do chvíle, kdy jste vy a my ostatní viděli vaši dceru živou v břiše toho tvora.“ O’Shea položil prst na jeden verš v bibli. „Poslouchejte: ‚Hospodin však nastrojil velikou rybu, aby Jonáše pohltila. Jonáš byl v útrobách ryby tři dny a tři noci.‘“

„Jonáš? Vy myslíte, že tu věc tam v moři stvořil Bůh, že jakýmsi způsobem přežila do dnešní doby a že spolkla mou dceru?“ zeptal se pochybovačně Atticus.

„Neříkám, že tomuhle věřím. Jen se ptám ‚Co kdyby?‘ a zůstávám přístupný jiným možnostem. Jestli mám v úmyslu považovat Krona za genetickou aberaci dovedenou do krajnosti, připadá mi jen a jen spravedlivé brát v úvahu možnost, že Krona stvořil Bůh. Většina lidí na téhle planetě věří, že Bůh stvořil všechno, co existuje. Co na tom změní jeden další tvor?“

„Ale copak Jonáše nespolkla velryba, nějaká ryba, nebo něco takového?“ zeptala se Andrea. Attikusovi její postoj nepřipadal jako nevěřícný, spíš v něm viděl zájem. Uvědomil si, že pořád ještě ví málo o tom, v jakého člověka se Andrea proměnila. Neměl tušení, jaké je její náboženské přesvědčení, a rozhodl se krotit ve svých reakcích – pro všechny případy.

„Tohle si většina lidí myslí,“ potvrdil O’Shea, „ale jestli už tehdy existovala Jonášova ‚velryba‘, potom je to cosi, co vyhynulo během posledních několika tisíc let a teprve čeká na objevení. Byly provedeny studie velkých bílých žraloků, žralokovců velrybích a všemožných druhů velryb dost velkých, aby někoho dokázaly spolknout celého, a těch je hodně málo, to mějte na paměti. Je prostě nemožné, aby někdo mohl být v břiše dejme tomu modré velryby, a zůstal přitom naživu.

Ale verš, zmiňující se o tom tvorovi, odhaluje něco víc než to, co se považuje za normální. Přečtěte si ten verš pomalu. Co je na něm zvláštní?“

Atticus jen stěží odolával nutkání vyhodit bibli oknem a O’Sheaovy absurdní teorie poslat k čertu, Andrea se však postavila vedle něj a začala verš číst, takže se uklidnil. Zdálo se, že Andrea bere knězova slova vážně, verš si tedy přečetl také. Potom ještě jednou. Při třetím čtení ho přímo udeřilo do očí jedno slovo.

„Nastrojil,“ četla Andrea. Viděla to také. „Hospodin však nastrojil velikou rybu.“

„Správně!“ řekl O’Shea a vítězně píchl prstem do vzduchu. „Bůh stvořil cosi zvlášť uzpůsobeného k polykání lidských bytostí vcelku tak, aby zůstaly naživu i celé dny. Z té další části víme, že Jonášovi nebylo v útrobách velryby nijak dobře, ale víme, že přežil. Neumím vysvětlit, jak Kronos dokáže uchovat uvnitř sebe lidskou bytost, tak jak jsme to viděli, ale co když Bůh měl v úmyslu právě takovým ho udělat?

Podívejte se na to nejzákladnější: říkám, že Kronos tu existuje tisíce let, a ať už posloužil jako inspirace pro mýtus o Jonášovi, nebo jestli ho doopravdy stvořil Bůh, určitě má svůj modus operandi.“

Andrea se usmála. „Ty spolknuté lidi vyplivuje.“

„Přesně tak,“ souhlasil O’Shea také s úsměvem.

„To, že Kronos před tisíci lety někoho sežral a pak ho zase vyplivl, ještě neznamená, že to někdy udělá znova!“ Atticus měl co dělat, aby nevybuchl.

O’Shea zvedl ruce jako na obranu. „Netvrdím přece, že Joana je po Jonášovi první. Myslím, že Kronos tohle za posledních několik tisíc let provedl opakovaně, a ať už vystupuje a jedná jako výraz boží vůle a moci nebo ne, změnil lidské životy, navedl je na nové stezky.

V dějinách se vyskytují – nejsou však příliš často zmiňované – příběhy lidí, kteří se ztratili na moři a po řadě dní se našli vyplavení na břeh. V tehdejší době ušla pozornosti jedna věc, určitá událost, ta se však zřetelně a významně projevila až později, když si lidé připomněli, co jí předcházelo: ta událost život každého takového člověka naprosto změnila, většinou způsobem, který měl něco společného s duchovnem. Někteří celou takovou příhodu odbyli jako halucinaci vyvolanou stresem, já si ale myslím, že většina ji spíš viděla jako ukázku zázračné události, která by pro většinu lidí znamenala něco, co může mít původ jedině u Boha.“

O’Shea hovořil dál, přitom obsluhoval oba další laptopy současně, každý jednou rukou – pravý obouruký počítačový kejklíř. „Například v roce 1638 kazatel jménem John Wheelwright zmizel, když mířil s veslici k čekající galeoně. Mělo se za to, že se utopil, ale po dvou dnech ho moře vyplavilo na břeh v New Hampshiru. Krátce poté, namísto toho, aby se vrátil do Anglie, založil město Exeter.“

Atticus pohlédl na Andreu, povšiml si, že zbledla. „Copak, je ti něco?“ zeptal se šeptem.

„Ne, nic,“ odpověděla nepřítomným tónem. Chabě se usmála a pohlédla na obrazovku. Na první z nich byl dokument nadepsaný „Dohoda osadníků z Exeteru, New Hampshire, 1639“. Jeden rok po tom, co se Wheelwright na moři ztratil.

O’Shea načetl na druhém laptopu samostatný obraz. Na monitoru se ukázala fotografie stránky starého, rukou psaného deníku. Byl stěží čitelný, ale O’Shea už věděl, co v něm je. „Tohle je vyprávění anglického cestovatele ze sedmnáctého století Johna Jossellyna. Zaznamenal první případ, kdy byl Kronos spatřen v moderní době. Stalo se to u mysu Cape Ann, který vy pravděpodobně znáte jako Gloucester a Rockport ve státě Massachusetts, severně od Bostonu. Důležité je, že Kronos byl spatřen v roce 1638, témž, kdy Wheelwright zmizel. A abyste se z přístavu Boston Harbor dostal na pobřeží New Hampshiru, musíte kolem Cape Ann.“

Atticus zakroutil hlavou. Nedokázal uvěřit tomu, co slyší. Chtěl by uvěřit, ale celá ta věc se vymykala veškeré logice.

O’Shea se rozzářil. „Attikusi, poslouchejte: copak nevidíte, co to znamená? Nemyslím, že vaše dcera zemře, určitě tedy ne ve spojitosti s Kronem. Tenhle tvor z jakéhosi důvodu, snad v důsledku nějaké symbiotické potřeby, pohlcuje lidi, udržuje je při životě a pak je vyplivne, jako třeba kočka vyvrhuje chomáč chlupů.“

Attikusův odpor povoloval jako zeď, která se drolí, a začínala se mu vracet naděje. Joana dosud uvnitř Krona žije, to byl fakt, a sám o sobě mu dával důvod k tomu, aby do svých úvah zařazoval i nemožné. Jeho obavy a strach ustupovaly náporu úlevného pocitu, který hrozil, že zvítězí nad rozumovým uvažováním. Potom si však Atticus připomněl poslední knězova slova. „Co jste myslel tím ‚určitě tedy ne ve spojitosti s Kronem‘? Tím naznačujete, že jí pořád ještě hrozí smrt.“

Knězův úsměv se vytratil. „To, jestli se tak stane nebo ne, už nejspíš záleží na nás.“ Pohlédl Attikusovi do očí. „Pochopte, prosím, tohle: kromě toho, že znám způsoby chování Trevora Manfreda, už nic dalšího nevím. Ale neexistuje nic, co by ho zastavilo a odradilo od jeho úmyslu Krona zabít. Když tenhle člověk něco začne, taky to dokončí. On Krona zabije, a pochybuju, že má v úmyslu vynaložit vůbec nějaké úsilí, aby předtím vaši dceru vysvobodil.“

„Tohle si s ním vyjasníme,“ vložila se do hovoru Andrea. „Vyslechne nás. Musí.“

O’Shea pokrčil rameny. „No, dělejte, jak myslíte.“

Atticus zaměřil pohled na digitalizovaný obraz Leviatana a své úvahy soustředil na to, jak Joanu zachránit. Když žíznil po pomstě, představoval nezadržitelnou sílu, a ani Bůh ho teď nedokáže odradit od úmyslu dceru zachránit. A jestli je O’Sheaova teorie o Jonášovi pravdivá, pak Bůh bude stát na jeho straně.

42

TITAN

Když se Atticus rozhodl, co a jak udělá dál, on i Andrea se vkradli zpátky do svého pokoje a na knězovo doporučení si jen tak nezávazně popovídali o tom, jak krásná je noční obloha nad mořem, aby měli omluvu, proč z pokoje odešli. Také mluvili o Joaně a o tom, jak doufají, že jim Trevor pomůže. O Trevorovi nepadlo jediné špatné slovo, jejich hovor byl bezstarostný, plný naděje… a hraný, vedený s cílem Trevora přesvědčit, že nemají žádné vzbouřenecké úmysly.

Na Mainský záliv padla tma a Atticus ztlumil světla v pokoji, aby zůstala jen ta nejslabší záře. Slabé světlo jim pomohlo uvolnit se. V temnotě, jež měla velmi blízko ke tmě černé jako smola, by je nemohla vidět ani ta nejlepší kamera. Podle knězových slov kamery zde na lodi nejsou zkonstruované pro noční vidění nebo pro práci v infračerveném světle, takže se oba mohli pohybovat po pokoji, aniž by je někdo pozoroval. Ale aby je nebylo slyšet, bylo nutné šeptat – nebo si obstarat nějaké hlukové pozadí.

Z přehrávače cédéček vedle lůžka se rozlehla balada pro saxofon od Kennyho G. Předtím ladili různé rozhlasové stanice, ale zde, takhle daleko na moři, se žádná nedala chytit, a tak Kenny byl to nejlepší cédéčko, které v příšerné sbírce nosičů ve stolku vedle postele našli.

Atticus pomýšlel na to, že si O’Sheaovi řekne o jeho cédéčko s Rolling Stones, ale nakonec usoudil, že ten nepravý kněz a počítačový technokejklíř bude spíš než pořádná cédéčka mít pevný disk plný stažených MP3. Než hudba přešla ke klidnější melodii, vzduchem zabouřil příval džezu upraveného pro saxofon.

„Panebože, prosím tě, už mě zabij,“ zaprosil Atticus. Byl přesvědčený, že se mu z té hrůzy rozskočí hlava.

„Není to zas tak špatné,“ prohlásila Andrea, když složila své unavené tělo pod přikrývku. Přes noc si při hrané konverzaci také navzájem ošetřovali svá zranění – přikládali si na ně led, gázu, a to vše doprovázeli jemnými doteky, ale nikoli nad rámec obyčejného vztahu lékaře a pacienta. S největší pravděpodobností je pozorují, a zcela určitě všechno nahrávají.

Když však Atticus zhasl všechna světla a nechal pouze tlumené světlo v koupelně, ulehli v očekávání, že se brzy dostaví spánek. Místo toho však rozmlouvali dál, nejprve o Joaně, potom o Abigail. Když Andrea začala plakat, Atticus pustil hudbu. Kenny nebyl pro danou chvíli zrovna to nejvhodnější, ale současně ani neumožňoval žádnému prachsprostému darebákovi, aby se bavil jejím žalem.

Atticus držel Andreu v náručí; vyprávěla mu o Abigail – o tom, jak krásně hrála na piano, jak byla legrační, když tancovala, a jak ráda hrála košíkovou. Byly si blízké. Svobodná matka a její dcera, které si společně razí cestu životem – jako tým. Ale před rokem se nějaký blb napil přes míru a rozhodl se, že si vyrazí na projížďku. Ignoroval značku STOP, ometl tři auta, potom vyletěl na chodník a tam Abigail přejel. Brzdy se ani nedotkl a jel dál. Ukázalo se, že auto bylo kradené, a řidiče nikdy nenašli.

Attikusovi bylo Andrey kvůli její ztrátě líto, ale současně se ho zmocňoval hluboký stud, který navíc stále narůstal. Andrea přece nese stejné břímě jako on, a přesto žije dál. On je připravený pro svou pomstu zemřít, ona truchlila nad svou ztrátou a přitom skákala z vrtulníku, aby druhým zachránila život.

Konejšivé doteky Attikusových prstů, laskajících ji ve vlasech, Andreu uklidnily. Schoulila se v jeho objetí. Setrvali tak beze slova několik minut, jen poslouchali Kennyho balady pro saxofon. Potom to Atticus už nevydržel.

Přerušil mlčení, měl dojem, že Andrea je konečně posílená na duchu. Nechala ho nahlédnout do nejtemnějších okamžiků svého života, a zpověď její zmučené duše jen tím víc posílila jejich dávné vzájemné pouto. Atticus zprvu jen těžko dokázal uvěřit, že by se jeho láska k Andree mohla vrátit tak rychle. Obával se, že tyto jeho city probudil pocit zoufalství, které prožívá nad svou životní ztrátou, nyní ale věděl, že Joana žije, a s touto nadějí se dostavila i žhavá touha už s Andreou zůstat.

„Víš,“ začala Andrea, „když jsem tě poprvé našla…“

„Na Titanu.“

Andrea si povzdechla. „Když jsi byl… když jsem tě zachránila na té jachtě.“

„Nojo, ta loď.“ Atticus netušil, kam Andrea míří, ale zvedl hlavu z polštáře a podepřel si ji rukou, aby dal najevo, že poslouchá. Zatímco hovořila, hladil jí paži.

„Když jsem tě našla, byl jsi mrtvý.“

Atticus cítil, jak mu v hrdle náhle narůstá knedlík jako rakovinný nádor.

„Když jsem tě obrátila na záda a zase viděla tvůj obličej, cosi jako kdyby se ve mně změnilo. Všechny ty zdi, které jsem po smrti Abigail kolem sebe nastavěla, se zhroutily. Oživovala jsem tě snad celou minutu, než jsi přišel k sobě. Nejdřív jsem si opravdu myslela, že mě možná budeš nenávidět za to, že jsem tě zachránila. Slyšela jsem ve tvém hlase úzkost. Bolest. To, že jsem tě vrátila do života, znamenalo, že budeš muset s tím žalem žít až do smrti. Proto jsem se ti až dosud s ničím nesvěřovala. Ale teď – prostě jsem si myslela, že bys to měl vědět, ale nechci, abys ztra –“

Atticus se naklonil a vtiskl jí na rty polibek. Jak se k ní skláněl a objímal ji, píchlo ho v zádech, až bolestí vyhekl.

„Tobě něco je?“ zeptala se. Chtěla ho k sobě přivinout, ale vycítila, že ho opravdu něco bolí.

„To jen moje záda.“

„Otoč se, já ti je pěkně namasíruju.“

Atticus se otočil na břicho, a sotva se pořádně uložil, Andrea už mu seděla na zadku. „Kde to bolí?“

„No, málem všude,“ prohlásil Atticus s úsměvem.

Andrea mu zabořila prsty do zad, masírovala jeden sval po druhém, rozmasírovávala jednotlivá místa, ztuhlá do uzlin. Atticus cítil, jak napětí ustupuje zčásti díky tomu fyzickému působení, ale také díky lásce, která se mu s každým Andreiným stiskem vlévala do žil. Po několika minutách se Atticus prohnul a záda si protáhl.

Andrea jeho pohyb zaznamenala. „Povedlo se mi rozmasírovat všechny ty bolavé, ztuhlé svaly?“

Atticus se obrátil na záda. Andrea mu nyní seděla pod pasem, přesně tam, kde ji chtěl mít. Potutelně se ve tmě usmál. Pochyboval, že to uvidí v jeho výrazu, ale určitě to pozná z intonace jeho hlasu. „Až na jeden.“

Nahnula se, políbila ho a tutéž službu jako jeho zádům poskytla i jeho hrudníku. Potom se posadila zpříma a začala si přetahovat košili přes hlavu. Vtom Atticus koutkem oka zachytil jakýsi pohyb. V mžiku znehybněl, Andrea také.

„Co je?“ zašeptala.

Světlo, přicházející z koupelny, náhle zastínily tři siluety.

Atticus se pod Andreou prudce otočil a hmátl na noční stolek pro magnum. Ostrá bolest z bodnutí do ramene a Andreino zalapání po dechu mu pověděly, že k revolveru se už nedostane. Ruka mu sklouzla po stolku a bezvládně dopadla na kraj lůžka. Vědomí ho opouštělo, ale ještě zaslechl jediné slovo, které se mu bude vracet do každé noční můry, jež ho bude trápit po dobu, kdy bude v bezvědomí.

„Aloha.“

PROBRAL SE. Hlava mu třeštila, světlo bylo tak pronikavé, že sotva dokázal otevřít oči. Srdce mu divoce bušilo, každý jeho úder doprovázela oslepující bolest. Znovu oči otevřel, světlo však na ně zaútočilo tak prudce, že se bolestí prohnul, padl na tvrdou podlahu, oční víčka křečovitě sevřená. K bolesti hlavy se přidružila závrať a žaludeční nevolnost. Nejprve se pokoušel vyrovnat dech, zklidnit se, a potom ostatními smysly zkoumal, kde se vlastně ocitl. Cítil pach kovu a nátěru na něm. Bylo mu horko a tělo měl celé lepkavé potem.

S hlavou stále ještě jen kousek nad podlahou otevřel oči, při spatření zářivě bílé podlahy pod sebou je však zase pevně zavřel. Kobka. Do běla rozpálená cela na Titanu, ze které není úniku. Proklínal se, že polevil v ostražitosti. Neměl Trevorovi důvěřovat.

Andrea!

Znovu otevřel oči. Přemáhal bolest, rozhlížel se po místnosti a uviděl Andreu bezvládně ležet na jedné z dřevěných lavic stojících podél stěny. Nezdálo se, že je nějak zraněná, ani že jí někdo ubližoval. Doplazil se k ní a přitiskl jí dva prsty na zápěstí. Pulz pod kůží byl dobře znatelný. Remus je mohl oba docela snadno zabít, ale neudělal to. Atticus se nechtěl mýlit, ale myslel si, že Remus spíš chce, aby byli při vědomí, než s nimi skoncuje. Ještě pár hodin toho smažení tady, a jemu už nezbude moc sil na to, aby s někým bojoval.

43

KRONOS

Neproniknutelná tma, která Joanu obklopovala, jí otupovala smysly. Žluklý puch rozkládajícího se masa a hluboce znějící údery obrova srdce způsobily, že se jí myšlenky rozbíhaly do mlhava, a to všechno jí bránilo soustředit je tak, aby se její úvahy ustálily na něčem užitečném.

Vědomí, že ji obluda dříve či později začne trávit, ji připravilo o ty nejlepší myšlenky, které jí mohly vnuknout nápady, jak by se mohla bránit tomu, aby její duch propadl beznaději. Seděla se zkříženýma nohama na vlnící se podlaze a kývala se dopředu a dozadu jako opuštěné dítě, na které kdosi zapomněl. Nikdo si pro ni nepřijde.

Před několika hodinami ji potkal nejhrůznější zážitek, který překonal všechno, co se až dosud odehrálo – dokonce i okamžik, kdy ji ten tvor zaživa pozřel. Tenhle… tahle věc, jíž zanedlouho poslouží jako potrava, se změnila ve vulkán otřásající se erupcemi, a to jen pár minut poté, co poprvé rozsvítila světélko displeje fotoaparátu a kdy také poprvé spatřila, na jakém odporném místě skončila.

Nejprve ji napadlo, že toho tvora vylekal blesk fotoaparátu, když však do jejího vězení začal pronikat zvuk dunivých explozí, zdušený stěnami tvořenými masem toho zvířete, a přesto tak hlasitý, že rval uši, pochopila, že zvíře někdo napadl. V jednom okamžiku se domnívala, že jí kyne naděje na záchranu. Když ale jedna nálož minula cíl tak těsně, že náraz tlakové vlny pocítila v celém těle, uvědomila si, že kdyby ten tvor zahynul pod vodou, ona se utopí stejně tak, jako se společně se svou lodí utopí zlým osudem postižený námořní kapitán.

Zvíře zdivočelo a začalo se pohybovat rychle a zmateně. Joana se domýšlela, že utrpělo vážné zranění a teď se zmítá ve smrtelném zápase. Tloukla do masitých stěn a přitom pevně svírala fotoaparát v ruce. Kdyby jej upustila, mohl by ji znovu uhodit, ale také o něj nechtěla přijít, byl to její jediný zdroj světla. Pohyby zvířete, které jí pohazovaly sem a tam, ještě zesílily, a Joany se začaly zmocňovat obavy, že si snad zláme vaz, avšak mohutné svaly, skryté za žilami protkaným masem stěn, které ji obklopovaly, se stáhly a sevřely prostor, v němž se nacházela. Kdyby se tak stalo jen o něco rychleji, byly by ji doslova zlomily v pase. Ještě však stačila srovnat tělo tak, že ji stěny jen neškodně obemkly. Připadala si jako Luke Skywalker v lisu na odpadky, ale protože žádný R2-D2 stahující se stěny nezadržoval, jen se zhluboka nadechla a očekávala, že ji co nevidět rozmačkají.

Vzápětí, jakmile jí stěny jejího vězení znemožnily jakýkoliv pohyb, tlak zvenčí ustal, jako kdyby jej cosi zablokovalo, a ze všech stran ji pevně svíraly stěny z masa. Joaniny plíce do sebe nedokázaly naplno nabírat vzduch, dech se jí zrychlil, ochabující mysl si začala uvědomovat, že hrozí nebezpečí asfyxie. Joanu zachvátila panika, před očima jí tančila rudá kola a konečky prstů ji bodavě brněly. Vzduchem uvnitř otřásl jako úder hromu řev tak hlasitý, že se jí rozechvěly zuby. To zvíře je zraněné. Na okamžik s ním pocítila soucit. Potom se trnutí v rukou přeneslo až do hlavy.

Uplynul zdánlivě jen okamžik, pak Joana ucítila, že drtivé sevření povoluje. Znovu upadla do bezvědomí. Když přišla k sobě, seděla a třásla se. Nikoli zimou, protože uvnitř zvířete bylo docela teplo, nýbrž strachem. Aniž si to plně uvědomovala, vstoupila do cizího světa, ve kterém se logika a lidské smysly staly zbytečnými.

Joana již ztratila poslední zbytky sil, byla naprosto schvácená. Dál seděla se zkříženýma nohama, ale její tělo se kolébalo pomaleji. Posunula se dozadu a zády se opřela o poddajnou stěnu za sebou. Pod tlakem jejích zad maso poněkud ustoupilo a přitom k nim těsně přilehlo jako měkce čalouněná pohovka. Zavřela oči – stejně jí tu nebyly k ničemu – a pokoušela se myslet na něco hezkého.

Vyrušil ji jakýsi pocit v týle. Stěna masa za jejími zády se zavlnila nahoru a dolů. Pohyb to nebyl prudký, jen se pravidelně opakoval. Každý takový výkyv jako kdyby jí dodával další a další energii.

Uvědomila si, že se jí myšlenky vybavují snáz, jako by se vynořovala z nějakého snu. Zjistila, že ty rytmické, pravidelně se opakující pohyby za její hlavou způsobuje mohutná tepna, dopravující krev ze srdce do jakéhosi jiného orgánu.

Joanina mysl se usilovně snažila alespoň trochu pochopit tyhle nové okolnosti. Rozum začínal nabývat vrchu a strach opadával jako voda. Před tím, než ji zvíře pozřelo, bývala bystrá – což je slabý výraz –, bystrostí dokonce vynikala, ale od chvíle, kdy se ocitla zde, se přeměnila v bezduchou kořist. Toužila stát se zase tím, čím bývala.

Na povrch jejího vědomí pronikla zvídavost. Otočila se a přiložila na tepnu ruku. Tepna měla průměr pětadvacet centimetrů, a jak se Joana domnívala, vedla po celé délce stěn jejího vězení. Joana o tom ve své jakoby znovuzrozené mysli přemítala. Vzpomněla si, že některé části krevního řečiště – tepny – slouží nejen k přepravě bílých a červených krvinek, ale i k přenosu kyslíku. Naklonila se těsně k pulzující tepně. Ten rytmický pohyb cítila při každém úderu srdce. Zhluboka se nadechla. Vzduch dostával v ústech kovovou pachuť a byl cítit rybinou, ale prudký příliv energie, která do Joany nyní vstupovala, ukazoval na to, že proces, umožňující, aby kyslík pronikal stěnou gigantické tepny dovnitř k ní, je osmóza. Byl to systém, který ji udržuje při životě. Bez něj by už dávno zemřela.

Ale jak dlouho bude ještě moci zůstat naživu? Nemá vodu, nemá jídlo, a její tělo už začíná nepřítomnost těchto dvou věcí dávat na vědomí. V lebce jí vytrvale jako kladivo bušila bolest, v břiše cítila mučivé svírání, a to znamenalo, že smrt už nemůže být daleko. Před vyhladověním ji nezachrání ani všechen kyslík světa.

Potom ji zčistajasna napadlo cosi přímo fantasmagorického: co když to zvíře chce, aby zůstala naživu? Určitě tomu vše nasvědčuje. Prazvláštní je už i jen to, že tenhle prostor, jakási komora, vůbec existuje. A ten tvor ji v tom prostoru také ochránil v době, kdy byl napaden. Nebylo to sice zrovna nic příjemného, takže upadla na dlouhou dobu do bezvědomí, přesto však si uvědomovala, že nebýt toho, jak se stěny kolem ní pevně semkly, takže jí znemožnily jakýkoli pohyb, byla by na kaši. A nyní objevila způsob, jímž dostává kyslík.

Rozsvítila ciferník hodinek. Sebrala odvahu a vydala se k obrovskému svěrači. Při pomyšlení na to, co se chystá udělat, odporem krčila nos. Zhasla světélko hodinek a do kruhového, spirále podobného svalu několikrát udeřila. „Pusť mě ven!“

Na povrch se prodrala duševní hnutí, o kterých se Joana domýšlela, že jsou již dávno pohřbená. Oběma pěstmi bušila do svalu a pronikavě křičela. „Pusť mě ven! Pusť mě ven!“

Z očí jí proudem vytryskly slzy.

„Bože, prosím tě, pusť mě ven!“

Rozvzlykala se, rozevřela pěsti a dlaněmi si zakryla obličej. Vzlyky přešly do tichého fňukání. Povzdechla si: „Aspoň mi dej něco jíst!“

Nepatrná změna směru pohybu zvířete ji přinutila poodstoupit od spirály svalů. Zvíře mířilo nahoru. Podle intenzity, jíž se stěny vlnily, také poznala, že zvíře plave stále rychleji.

Než si mohla začít lámat hlavu nad tím, co se stane dál, svěrač se prudce rozevřel a dovnitř vpadl proud studeného, slaného čerstvého vzduchu a srazil Joanu dozadu. Když se jí vrátila rovnováha, uvědomila si, že vidí. Shora dopadala dovnitř chladná bílá záře. Vyhlédla tím otvorem ven a za obrysy zubů podobných dýkám uviděla něco, o čem už nedoufala, že ještě někdy uvidí – měsíc.

V následujícím okamžiku byly měsíc i jeho světlo pryč. V otvoru se ozval hromový rámus a současně se dovnitř přihnal příval vody a přirazil Joanu k těstovitě měkké zadní stěně. Prostor se plnil vodou, dosahovala jí až k hlavě. Připomněla si ten chladný vzduch a zářící měsíc. Pokud to bylo to poslední, co spatřila před tím, než se utopí, zvíře jí alespoň dopřálo tohle poslední potěšení.

Voda náhle opadla, takže dívka měla obličej nad hladinou. Hluboce se nadechla, nabrala do plic doušek vzduchu. V několika okamžicích jí vystoupila z vody i celá hlava, potom trup, stehna a kolena. Voda dál proudila pryč jakýmsi skrytým odtokem. Joana znovu rozsvítila světélko hodinek. Podlaha komory, pokrytá vodou, se chvěla, jako kdyby ožila jakýmsi pohybem, a Joana cítila, jak jí do nohou ťukají jakási drobná tělíska. Malou komoru naplňoval hukot vody, v Joaniných uších zněl jako neustávající jednotvárný sykot. Div že nezkameněla strachem, přesto však sebrala odvahu, zamířila objektiv aparátu dolů a udělala snímek. Stiskla pevně víčka, její oči však přesto vnímaly záblesk jako růžovou záři. Zamrkala, oči otevřela a pohlédla na monitor aparátu. To, co spatřila, jí málem vyrazilo dech. Snímek byl silně přesvětlený odrazem světla blesku od vody, ale přece jen na něm byla vidět vrstva stříbřitých těl sleďů.

Ryby!

Jídlo! rozkřičela se Joanina mysl.

Joana upustila fotoaparát a klesla na kolena. Úplně zapomněla, že nerada suši, a začala rybky chytat do rukou. Dravost, s níž se nyní zakousla do masa a rvala je, už dávno předtím zkrotila civilizace, jenomže hlad otevřel té dravosti stavidla. Joana polykala kusy masa, nedbala, jestli šťáva, stékající jí po bradě, je krev nebo třeba žluč. Jedla tak několik minut, dokud se nenasytila, potom se zhroutila u tepny dodávající kyslík.

Dýchá.

Najedla se.

Žije.

„Díky,“ zamumlala, ale komu to vlastně říká, o tom neměla tušení.

44

TITAN

Atticus jemně popleskal Andreu po tváři. Probrala se, vyhekla, a když na její oči zaútočilo jasné světlo, musela zamrkat, aby mu přivykly. Okamžitě poznala, kde jsou. „No to snad zase ne!“

„Vítej zpátky, ospalče,“ pronesl s nuceným úsměvem Atticus. Věděl, že úsměv nebude moc platný, Andrea tak jako tak brzy pochopí, v jak hrozivé situaci se ocitli. On sám byl vzhůru už hodinu, třikrát se ji pokoušel probudit, ale droga, kterou dostala, měla na její drobné tělo silnější účinek.

Seděl, střežil Andreu v jejím spánku podobném bezvědomí a pokoušel se přijít na jiné myšlenky vzpomínáním na rodinu. Máma. Táta a Conner. Je táta pořád ještě v nemocnici? Čeká Conner pořád ještě u nich doma, až se Atticus vrátí? Vzpomínky ale byly neuspořádané a roztěkané, přicházely a zase se rozplývaly jako v mlze. Pokoušel se přijít na nějaký způsob jak uprchnout, jeho mysl se však nedokázala náležitě soustředit.

Nyní, když byla Andrea vzhůru, se jeho myšlenky uspořádaly alespoň zčásti, ale k nějakému užitečnému plánu nebyl o nic blíž. Postavil se na vratké nohy, přešel k dřevěné lavici a schlíple se posadil vedle Andrey. „Pěkně blbý první rande,“ poznamenal.

„Druhé,“ opravila ho Andrea. „Při prvním jsi skákal z nemocničního okna a slézal dolů po zdi jako Spiderman.“

Do Attikusovy tváře se vloudil lehký úsměv. Nedokázal si představit, že vůbec někdy měl na to, aby svedl právě takový husarský kousek. „Já mám k nějakému superhrdinovi daleko.“

Andrea mu položila hlavu na rameno a prsty si třela spánek, aby zahnala bolest hlavy. Třeštila jí stejně jako Attikusovi. Ani jemu ještě nepřestalo bušit v hlavě. „No, ale jsi můj hrdina.“

„Až se otevřou dveře a já se na tvou obranu zmůžu akorát na sprosté nadávky, už si to myslet nebudeš.“

Ovinula mu ruku kolem pasu a jemně ho pleskla. „Tamti mají na starosti jiné, důležitější věci… musí jít lovit do jiného rybníka – a mnohem větší kořist. Na nás určitě zapomněli.“

Ozvalo se hlasité, kovově znějící cvaknutí. Kdosi odemykal dveře cely.

„Už zas…“ Andrea si jen s námahou stoupla. Atticus viděl, že se nemíní jen tak vzdát. A on ať se smaží v pekle, jestli ji v tom nechá samotnou. Vstal také, ale málem hned upadl – všechno kolem něj se na okamžik rozprsklo do černých teček. Vidění se mu vrátilo, právě když se dveře otevřely a v nich se ukázal černý přízrak.

„O’Shea?“ pronesl Atticus. Nedokázal uvěřit svým očím.

O’Shea se uklonil. „K vašim službám.“ Ve spěchu jim podal láhve s vodou. Oba v mžiku odšroubovali uzávěry a hltali chladnou tekutinu.

Když dopili, O’Shea podal Attikusovi jeho potápěčský nůž a magnum. „Tohle se mi podařilo sebrat, ale vaši ostatní výzbroj buď dali někam pod zámek, nebo si ji posádka rozebrala.“

Atticus třistapětasedmdesátku zkontroloval. Bylo v ní šest nábojů, vůbec ne dost pro boj s celou posádkou Titanu, kdyby k něčemu takovému mělo dojít, ale když bude mířit přesně, šest výstřelů postačí k vyřízení šesti lidí – definitivně –, a to bude krásně stačit k zastrašení ostatních. A nůž by ani nestačil oschnout. Při akcích u jednotky SEAL ten nůž ukončil život většího počtu nepřátel než každá jiná zbraň, kterou Atticus použil. Příslušníci SEAL se uchylovali především k tichému, nezjistitelnému a skrytému způsobu boje, a žádná zbraň se nedokázala vyhnout prozrazení tak dobře jako čepel nože. Atticus zasunul magnum za opasek a právě se chystal strčit nůž do kapsy, když tu O’Shea náhle zbledl.

„Co tu děláte, otče?“ Ten hlas Atticus neznal, musel patřit některému z mnoha členů posádky, s nimiž se teprve bude muset seznámit.

„Jen se chci přesvědčit, že o naše vězně je dobře postaráno,“ odpověděl O’Shea. Ze všech sil se snažil, aby jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, beze známek nějakého rozrušení.

„Opravdu?“ O’Shea zavrávoral, jak ho kdosi zezadu postrčil dovnitř do cely. Za ním vešel vysoký, vychrtlý muž ozbrojený samopalem H&K UMP. Kůži měl dohněda opálenou, na tvářích neudržované strniště. Připomínal šestnáctiletého výrostka, který zkouší nechat si narůst svůj první plnovous. Ale nepříčetně vzteklý výraz v jeho zapadlých hnědozelených očích Attikusovi napověděl, že nevinnost toho člověka už dávno odešla na věčnost. Už dřív ho napadlo, že téměř každý z posádky Titanu byl zločincem už před tím, než byl přijat na loď, a pokud snad ne, stal se jím potom.

Muž se postavil za kněze a stále mu tlačil samopal do zad. Z téhle vzdálenosti by dávka střel ráže .45 prošla knězovým tělem a ještě by pokropila celu. Ten člověk se dobře zajišťoval.

Šikula, pomyslel si Atticus. Poté, co se napil vody, se mu začaly vracet síly. Stoupl si stranou, aby nebylo vidět na jeho pravou ruku a pravý bok. Vysunul čepel nože, ostrou jako břitva, a nyní ji držel mezi prsty. Náhle si však uvědomil, že v důsledku dehydratace se mu ruce dosud třesou.

„Ukažte, co máte v rukou,“ vyzval Attikuse a Andreu strážný. Oba zvedli do výše prázdné láhve.

„Bez napití by tu už zemřeli,“ poznamenal O’Shea. Snažil se vložit do svého hlasu co nejvíc lidskosti.

„O to tu možná právě šlo,“ opáčil strážný.

„Jenže až se Remus vrátí, určitě je chce najít živé,“ prohlásil věcným tónem O’Shea.

Strážný se nad jeho slovy zamyslel. O’Shea využil té chvíle k tomu, aby si protáhl krk; svaly mu už začínaly ze všeho toho napětí a obav tuhnout. V té chvíli Atticus začal vnímat čas jako něco, co plyne zpomaleně. Doby, kdy připravil jiného člověka o život, už měl dávno za sebou, ale nyní neviděl jinou možnost, jak toho člověka odzbrojit tak, aby ten přitom kněze nezastřelil. Také věděl, že Trevor brzy přijde na to, že ho O’Shea zradil, a z cely se stane střelnice, v níž nebude kde se ukrýt. Attikusův zrak se zaostřil, vnímal jen kněze a strážného.

Jak si O’Shea protahoval krk, naklonil hlavu na jednu stranu, potom na druhou. Strážný konečně pronesl slova, na která Atticus s nadějí čekal: „Chci vidět obě ruce!“

Atticus zvedl ruku s nožem tak, že její hřbet směřoval ke strážnému, čepel skrýval dlaní a zápěstím. Potom dlaň natočil ke strážnému a přitom švihl zápěstím. Nůž se mihl vzduchem takovou rychlostí, že nebyl vůbec vidět, ozval se jen zvuk, jako když nůžky střihnou do tlusté látky, a po něm následovalo podivně vlhce znějící lupnutí – to nůž prošel mužovým mozkem. O’Shea ztuhl uprostřed pohybu, uvědomil si, co se právě stalo – muž za ním se zhroutil na podlahu.

Prudce se otočil, pohlédl k zemi a uskočil dozadu. „Páni!“ vydechl sotva slyšitelně.

„Je mi líto,“ poznamenal Atticus. „Ale jinak to bohužel nešlo.“

O’Shea se rázem probral z ohromení a s úsměvem poznamenal: „Zapomínáte, že nejsem kněz. A ten člověk byl vrah. Byl by nás všechny pozabíjel.“

Attikusovi se díky O’Sheaovu postoji k celé záležitosti ulevilo. Z toho, že připravil o život dalšího člověka, neměl vůbec radost, pocit viny však mírnilo vědomí, že žádnou jinou možnost neviděl. Jenomže pochyboval, že smrt tohohle člověka je poslední, k níž dojde jeho rukama před tím, než se všichni tři z Titanu dostanou. Sázky se znovu zvýšily, a Trevorovi se jejich výše sotva bude zamlouvat tolik jako výše těch, které stanovil on sám.

Atticus se sklonil k mrtvému a prohledal ho. Zvedl samopal a sebral ještě dva rezervní zásobníky. V každém bylo pětadvacet nábojů. Zbraň tak zlepšovala jejich vyhlídky.

Atticus rychlým pohybem vytáhl nůž z mužova oka a otřel jej o jeho nohavici. Zastrčil nůž do kapsy a vzal Andreu za rameno. „No – haló!“

Pohlédla mu do očí.

Sloužila sice v amerických ozbrojených silách, ale sloužila v nich proto, aby bojovala o zachování života ostatních, ne proto, aby někoho o život připravila. Během své služby ovšem možná vytáhla z vody i pár mrtvých, ale docela určitě nikdy nebyla při tom, když byl někdo zabit. Zadívala se na mužovu hlavu. V jeho hluboce zapadlém očním důlku stála kalužinka krve.

„Nedívej se na něj,“ řekl Atticus. „Když se mu na ten jeho obličej nebudeš koukat, noční můry zmizí rychleji.“ To znal z vlastní zkušenosti. Sám, když si bral samopal a nůž, se na obličej mrtvého nepodíval ani jednou.

Andrea jen chabě přikývla. Atticus jí podal magnum; váha zbraně v ruce ji plně vrátila do skutečnosti. „Má pořádný zpětný ráz, tak po každém výstřelu znova namiř. Máme šest nábojů, tak ať každý udělá své.“

Toho, že Andrea bude odsuzovat, co udělal, se neobával. Šok z pohledu na násilnou smrt ji sice zastihl nepřipravenou, ale – patří přece k Pobřežní stráži Spojených států a bezpochyby uznává nutnost bojovat a zabíjet, není-li jiná možnost. Andrea si zbraň vzala a pevně ji sevřela v ruce. „Dobrá.“

„Musíme odtud zmizet,“ ozval se O’Shea. „Trevor vyhlásil na celé lodi poplach, každý člen posádky má zbraň, a nebude trvat dlouho, než se někdo začne po tomhletom shánět,“ pokývl směrem k mrtvému. „Zapracoval jsem na bezpečnostních kamerách, každá běží s patnáctiminutovou smyčkou, a vyřadil jsem bezpečnostní systémy zámků, takže je odemkne kdokoli, půjde to bez snímání otisků prstů nebo obrazu sítnice. Až se ale systém resetuje, všechno se vrátí k normálu, takže jestli si něčeho všimnou, jsme v kaši. Bude s námi konec.“

Atticus vykročil ke dveřím, rozhlédl se na obě strany a se samopalem v ruce vyšel první. Chodba byla prázdná. „Musíme se někde schovat. Někde, kde nás bez Trevora nikdo nenajde.“

Ozval se O’Shea. „Přesně takové místo znám,“ řekl s vychytralým, vědoucím úsměvem.

45

TITAN

Atticus pozorně sledoval přepychové schodiště vedoucí k dvoukřídlým dveřím sálu, v němž byly uloženy sbírky. Andrea s úžasem pohlédla na tři sochy Gorgon, střežící místnost, a potom zkontrolovala chodbu. Zatím nenarazili na žádnou další hlídku a nespustilo se žádné poplašné zařízení. Atticus si byl jistý, že Trevor i jeho posádka nejspíš veškeré své úsilí věnují otázce, jak najít a zabít Krona, neboť mají za to, že zajatci jsou bezpečně zavření v horkem rozpálené kobce. Oni ovšem potřebují čas na to, aby dali dohromady nějaký plán dalšího postupu, ať už to bude plán jak uprchnout, nebo jak zaútočit. O tom bude Atticus muset teprve rozhodnout.

O’Shea si klekl u dveří sálu se sbírkami a jakýmsi malým nástrojem pracoval na univerzálním zámku. Byl už na něco takového patřičně vybavený.

„Jste si jistý, že se vám to povede?“ zeptala se Andrea.

„Než jsem se stal mistrem podfukářem, kradl jsem peníze pomocí konvenčnějších prostředků,“ poznamenal O’Shea. V zámku to cvaklo a otevřel se. Jenomže po tichém cvaknutí následovalo další, a pak ještě jedno. „K zemi!“

O’Shea se vrhl na zem, Andrea vzápětí po něm. Samotný Atticus se už dávno přesvědčil o tom, že když někdo zařve „k zemi!“, ty, kdo varování nechají bez povšimnutí, potká jistá smrt. Proto reagoval první a na zemi byl ještě dřív než O’Shea. Kdyby byl některý z nich zaváhal, déšť šipek z úst Gorgon by je všechny srazil na zem. Šipky zasypaly stěny, schodiště i dveře jako sprcha.

Atticus vstal, samopal připravený pro případ, že by přišel další útok. Jejich útěku z cely si možná zatím nikdo nepovšiml, ale nakonec na ně někdo z té vrahounské posádky pravděpodobně stejně narazí. „Posbírejte ty šipky,“ řekl, „ale nepíchněte se o ně, nejspíš jsou napuštěné jedem.“

Vykročil k otevřeným dveřím. „Je odtud nějaký východ?“

O’Shea zůstal stát s otevřenými ústy. „No… není.“

Špatné, pomyslel si Atticus. Uvíznout ve slepé uličce, na „mrtvém bodě“, má při přestřelce přesně takový výsledek: stane se z něj skutečný mrtvý bod.

„Jenomže,“ pokračoval O’Shea s nadějí v hlase, „ti lidé se neodváží vypálit v téhle místnosti jediný výstřel. Trevor by jim dal useknout hlavu.“

Tohle je tedy zase dobré.

„Tak jdeme,“ řekl Atticus. Následoval Andreu do rozlehlého sálu. „Zamkněte za sebou,“ dodal. Vešel dovnitř a své šipky položil na podlahu.

O’Shea zavřel dveře a obklopila je tma.

„Co je tohle za sál?“ zeptala se Andrea. Akustika při jejích slovech potvrdila, že sál je hodně velký. Vtom se rozsvítila světla, tak nečekaně, že to vypadalo, jako kdyby dovnitř doslova vztekle vpadla. Atticus, připravený na nějakou léčku, přejížděl hlavní samopalu do všech stran a pátral po cílech.

„Pohov, vojíne,“ zažertoval O’Shea a odstoupil od vypínače.

Atticus ho sjel naštvaným pohledem.

„Omlouvám se,“ řekl O’Shea. „Když jsem nervózní, tak dělám vtipného.“

Andrea si téhle výměny názorů nevšímala, s očima rozšířenýma úžasem a s otevřenými ústy se rozhlížela po sále. „No, tak to bychom měli. Ať už jsem podepsala jakýkoliv kus papíru, ten člověk to má spočítané.“

„Ta prohlášení o zachování mlčenlivosti obstojí u každého soudu,“ poznamenal O’Shea. „Stejný papír jsem já podepsal už dávno.“

„Ticho, oba dva! A zhasněte ta světla!“ přikázal Atticus. K tomuhle příkazu nebylo co říct ani se proti němu nedalo nic namítat.

O’Shea neprodleně vykročil k vypínači. Andrea se na Attikuse obořila: „Tohle přece nemůžeš nechat jen tak! Musíme přijít na něco, jak tohle všechno… jak to ochránit!“ Divoce mávala pažemi, její gesta platila sbírkám pokladů, přivezených sem z celého světa.

„Tak za prvé,“ pronesl Atticus důrazně, přesto však tiše, „já žádný papír o nějaké mlčenlivosti nepodepsal. A za druhé – když se zlobíš, zrudne ti nos. Je to docela pěkný pohled.“

„Panebože.“ S těmi slovy O’Shea světla zhasl.

„Tys žádný takový papír nepodepsal?“ zeptala se Attikuse šeptem Andrea.

„Ne, nikdy to po mně nechtěl. Pravděpodobně byl už myšlenkami na lovu.“

„Teď si teda připadám pěkně hloupě.“

Atticus nalezl ve tmě její ruku a stiskl ji. „Neměla jsi na vybranou. Já bych to podepsal taky, kdyby mě požádal.“ Z opačné strany sálu zaslechl zdušené ťuknutí. Napjal sluch. „O’Sheo,“ zašeptal, „kde jste?“

Odpověď nedostal. Zmocnil se ho neklid, ale O’Shea se tu zřejmě vyznal. Atticus se o tom přesvědčil, když na vzdáleném konci sálu zahlédl tlumené světélko. „Tady,“ odpověděl O’Shea hlasitým šeptem, který dolehl až k Attikusovi.

Oba se za pomoci O’Sheaova světélka vydali dál kolem egyptského obelisku, minuli kostru Tyranosaura rexe a prošli podél řady skleněných vitrín, v nichž byly menší artefakty, nyní skryté ve stínu. Když došli k O’Sheaovi, seděl na podlaze u malého baru. Světélko vycházelo z miniaturní ledničky. Uvnitř byly čtyři láhve balené vody a karton se šesti Samuely Adamsy. O’Shea už jedno pivo načal.

Andrea jen zakroutila hlavou. „Ten zatracenej chlap ze sebe teda opravdu chce dělat Američana,“ poznamenala.

„Neřekl bych, že chce dělat Američana,“ namítl O’Shea. „Lidí, kteří mimo Ameriku chtějí zůstat Američany, není nijak moc. Jemu se jenom líbí americká kuchyně.“

Atticus vytáhl z ledničky dvě láhve vody a jednu podal Andree. Voda, kterou jim přinesl O’Shea, oběma udělala dobře, ale vůbec nedoplnila množství tekutiny, které tam v cele ztratili. Oba hltavě pili, potom se chystali vzít si ještě zbývající dvě.

„Na tohle si dejte pozor, nebo se vám začne chtít čurat, zrovna když za nějakou chvíli budete utíkat, až vám půjde o život,“ varoval s úsměvem O’Shea.

„Tak teda ještě pár piv, a pak ty láhve Trevorovi znova naplním, než odtud zmizíme,“ poznamenal Atticus.

O’Shea jen stěží zadržoval smích.

Andrea pleskla Attikuse po rameni. „Ale no tak, takhle ošklivě nemluv!“

V následujícím okamžiku smích ustal, a jako kdyby se domluvili, všichni tři zvážněli. „Mně se to jeví tak,“ začal Atticus, „že nás čeká nějaká práce.“

„Dostat se pryč z Titanu,“ vpadl mu nedočkavě do řeči O’Shea.

Atticus přikývl a zvedl jeden prst.

„Zachránit Joanu,“ dodala Andrea.

Atticus zvedl druhý prst. „A zabránit Trevorovi zabít Krona.“ Zvedl třetí prst. „Budeme potřebovat pomoc. Jediný způsob a možnost, jak kontaktovat svět tam venku, nalezneme nejspíš na kapitánském můstku.“

„Tam bychom se nikdy nedostali,“ namítl O’Shea. „Ale já mám ze svého pokoje přístup k internetu přes družici. Můžu posílat elektronickou poštu a navázat dvoustrannou textovou komunikaci v reálném čase.“

„Dostanu se ke svému účtu Pobřežní stráže?“ zajímala se Andrea.

„Jistě.“

„Pošlu e-mail, a na ten by mi měla přijít odpověď.“

O’Shea ale zavrtěl zamítavě hlavou. „Oba společně se tam nedostaneme, měl bych jít sám. Zatím pořád ještě nevědí, že vám pomáhám.“

„Ani nápad,“ řekla Andrea. „Zachránil jste nám život, budiž, ale já vám pořád ještě nedůvěřuju. Přes můj účet byste se dostal k citlivým materiálům.“

„No, kdybyste mi to neřekla, tak by mě to teda vůbec nenapadlo,“ odsekl dotčeně O’Shea.

„Andrea má pravdu,“ zastal se jí Atticus. „Jděte do toho pokoje oba dva, dostaňte zprávu k Pobřežní stráži a ke každému dalšímu, kdo by ji mohl zachytit, a najděte nějaký způsob, jak nás z Titanu dostat.“ Atticus nechtěl mít u sebe ani jednoho z nich, protože ať se oni rozhodnou pro cokoliv, on půjde rovnou na můstek a tam to vyřídí rázným zásahem, přímým střetem. O’Shea by s největší pravděpodobností jen překážel a Andreu Atticus nechtěl mít poblíž nikde, kde půjde do tuhého.

„Ale co když spadneme do nějakého maléru?“ zeptal se O’Shea.

„Myslím, že posádka nemůže… že bude mít dost svých starostí.“

Andrea vrhla na Attikuse pohled plný obav. Nemusela ani nic říkat, aby poznal, co si myslí.

„Však já vím,“ poznamenal. „Ale Joana ještě žije. A já je musím zastavit. Musím se o to pokusit.“

Andrea jen přikývla. Nic jiného jí nezbývalo.

Attikusovu pozornost upoutaly zdušeně znějící hlasy za dvoukřídlými dveřmi. Otočil se tím směrem. Měl na dveře výhled mezi nohama tyranosaura. Za proužky světla kolem hran dveří se pohybovaly stíny. Atticus nedokázal říct, kolik lidí tam je, ale na tom teď nezáleželo. Už zjistili, co se stalo, a ostatní členové posádky nebudou nijak daleko od těchhle.

Přichystal si samopal a namířil jím do mezery mezi nohama tyranosaura. Andrea ho uchopila za rameno. „Tady přece nemůžeš střílet! Ty exponáty…“

Atticus sevřel pevně zuby. Myslí se mu míhala možná řešení, potom se napřímil. „Kde máš ty šipky?“

„Jsou u dveří, tam, kam jsi je dal i ty.“

Attikusova naděje se zhroutila. Své šipky skutečně také nechal u dveří.

„Moje jsou na baru,“ ozval se O’Shea.

Ano! Atticus vstal a po hmatu prohledával bar. Zasténal. „Dvě šipky?! Vy jste sebral jen dvě?“

„Koukněte, já jsem akorát nepravý kněz, ne nějaký tvrďas.“

Atticus si povzdechl. Budou tedy muset stačit ty dvě. Ale jestli nejsou napuštěné jedem, jediné, co s nimi svede, je, že ty lidi naštve, a oni z něj potom udělají řešeto. „Zavři tu ledničku,“ vyzval Andreu, potom jí podal samopal a zmizel ve tmě. „Drž se při zemi a buď připravená utíkat, až dám znamení.“

Jako zhmotnělý duch procházel tmou, která nastala, když se dvířka ledničky zavřela. Byl stále ještě bos – od předchozí noci, kdy ho vyburcovali ze spánku – takže se po studené podlaze z tvrdého dřeva pohyboval tiše.

Když se dveře otevřely, doprostřed sálu dopadl široký pruh světla. Dosáhl až do poloviny místnosti a v něm se ukázali tyranosaurus a triceratops, zakousnutí jeden do druhého. Vypadali jako herci na osvětleném jevišti. Atticus se přitiskl k obelisku z obsidiánu a opatrně vyhlédl.

Dveře zaplnily siluety tří strážných. Dva měli samopaly, třetí držel u úst vysílačku. „Myslím, že jsou v sále se sbírkami,“ hlásil.

Mezi statickými výboji Atticus rozpoznal odpověď, která přišla do vysílačky. „Máte povolení zasáhnout.“

Remus.

Ale jak to, že těm lidem dovoluje v tomhle sále střílet? To jsou tak dobří střelci, nebo za tím vězí něco jiného? Děje se snad něco důležitějšího? Atticus dostal odpověď, když napjal smysly a uvědomil si, jakým způsobem se jachta pohybuje. Zvykl si na pohyb lodí na moři tak, že změnu rychlosti, náklonu nebo směru plavby často ani nevnímal, jeho tělo se pohybu lodi jednoduše přizpůsobilo, aniž to vůbec zaznamenal. Ten zvyk se stal jeho druhou přirozeností, jako dýchání.

Nyní však, když se soustředil, vnímal bublavé dunění motorů i to, jak se příď v rychlém sledu zvedá a zase klesá s tím, jak se Titan prodírá oceánem. Pluje vysokou rychlostí. Stíhání začalo znovu.

Atticus neměl času nazbyt. Vyskočil zpoza obelisku a jednu po druhé vrhl obě šipky. První zásah byl dokonalý, šipka se zabodla jednomu z mužů do krku. Svalil se jako zasažený kulkou.

Šipky jsou určitě napuštěné jedem.

Další trefila druhého strážného do stehna, jenomže jed nezačal působit okamžitě. Muž vyhekl, rozhlížel se a hledal nějaký cíl, když tu se na něj Atticus vrhl. Zaútočil hned poté, co hodil obě šipky, útok vedl ze strany, na které stál strážný s vysílačkou.

Muž ho zahlédl a přikrčil se. Atticus vyskočil vysoko do vzduchu a kopem ho zasáhl ze strany do hlavy. Nebyl si jistý, jestli ho zabil kop patou do spánku, jestli jeho smrt způsobilo prasknutí krční páteře nebo jed šipky, jisté bylo, že na zem se zhroutil už mrtvý.

Než strážný s vysílačkou stačil namířit pistoli, Atticus po něm skočil, sevřel mu nohama krk a trhl jeho tělem do vzduchu tak, aby dopadl na hlavu. Když oba přistáli na zemi, cítil, jak mu mužův krk mezi koleny praskl. Srážka se všemi třemi trvala necelých patnáct vteřin.

Nyní Atticus spěchal. Sebral strážným jejich zbraně a munici a vzal i vysílačku. Dohromady tak měl dva další samopaly se čtyřmi rezervními zásobníky a k tomu nabitou pistoli Glock, nyní už dost na to, aby po sobě zanechal třeba i pořádnou spoušť. Se svými nově získanými zbraněmi vyšel do chodby, zkontroloval všechna místa, odkud se sem dalo vniknout, a vrátil se do sálu se sbírkami.

Rozsvítil, protože teď už bylo zbytečné se skrývat. Mávnutím k sobě přivolal Andreu i O’Shea, každému z nich podal samopal, pistoli Glock vyměnil za magnum. K tomu, aby vedli válku, nebyli zrovna vybavení, ale tohle bylo pro začátek.

„Kolik lidí má posádka?“ zeptal se.

„Padesát,“ odpověděl O’Shea. „Čtyřicet šest, když odečtete ty čtyři, co jste zabil, nebo čtyřicet osm, když přidáte Remuse a Trevora.“

Osmačtyřicet proti jednomu… proti tak propastné nevýhodě Atticus ještě nikdy v žádné přestřelce nestál. V jednotce SEAL měl podporu své čety, k tomu zpravodajské informace, družicové sledování a často i leteckou podporu, bylo-li potřeba. Tady má podvodníka a záchranářku od Pobřežní stráže proti šestačtyřiceti ozbrojeným zabijákům, jednomu maniakovi a jednomu bohatému excentrikovi, který může být ze všech nejnebezpečnější. Ale on by kvůli dceři zabil každého z nich, kdyby musel.

„Připraveni?“ zeptal se.

Andrea i O’Shea přikývli. Atticus Andreu políbil a dodal: „Pošlete ven zprávu a potom se nějak dostaňte z Titanu. Já vás někde dostihnu.“ Vycítil, že Andrea má chuť něco namítat, ale na nějaké zdržování nebyl čas. Ještě dodal k O’Sheaovi: „Vyhýbejte se místům, kde může jít o ústa. Snažte se nedostat do nějakého střetu.“

Po těch slovech se dlouhými skoky rozehnal po schodech nahoru na můstek, bral je po třech. Na prvním odpočívadle se zastavil, zkontroloval samopal a potom pokračoval v cestě – voják pověřený úkolem, na němž záleží víc, než záleželo vůbec kdykoli předtím.

46

KRONOS

Z prudkého vlnění měkké „podlahy“ Joana poznala, že tvor plave rychleji, možná prchá před dalším napadením. Při každém takovém náhlém poskočení se schoulila v očekávání, že se stěny kolem ní opět začnou stahovat a znovu ji sevřou. Nyní, když se najedla a přišla na to, že má držet hlavu při tepně, která ji zásobuje kyslíkem, se jí myšlenky projasnily, ale současně se dostavila skleslost a zoufalství, když si znovu připomněla, že jejím osudem je pomalu umírat v útrobách mořské obludy.

A také si uvědomila, co to zvíře vlastně je – opravdová, poctivá mořská obluda. O její velikosti neměla představu, jediné, co z ní tehdy viděla, byly rozevřené čelisti před tím, než ji vtáhly do sebe, a později, před pouhými několika hodinami, pohled z druhé strany, zevnitř. Kromě toho, jak jsou ohromné, si z těch čelistí dokázala vybavit jen zuby, nestvůrně veliké a ostré jako jehly.

Ať je to mořská obluda nebo ne, nedokáže odolat tak úplně všemu. Při tom předešlém útoku utržila zranění. Joana se nedokázala dobrat toho, kdo obludu mohl na otevřeném moři napadnout nebo kdo ji dokázal najít. Ale kdosi se pokusil to zvíře zabít, a ať je to kdokoli, nemíní se pronásledování vzdát. Potvrdil jí to neustávající pohyb obludy. Ale dřív nebo později ten tvor zpomalí a bitva začne znovu, tím si byla jistá. Ať se stane, co chce, zdálo se, že smrt ji pronásleduje jako obtěžovatel žen, čeká jen na vhodný okamžik, kdy udeří. Kdyby to zvíře zemřelo, ona zemře společně s ním. Kdyby zůstalo naživu, buď ji nakonec stráví, nebo Joana bude ještě nějakou dobu žít v téhle uzavřené kapse – ale přece tak nebude moci žít věčně!

Lepší je zemřít, než zaživa zešílet uvnitř téhle věci, říkala si.

Povzdechla si a opřela si hlavu o mohutnou tepající artérii. Tkáň měkce povolila, jemné pulzování artérie a kyslík – to vše Joaně přineslo úlevu a její vnitřní napětí povolilo. Zavřela oči a snažila se, seč mohla, nevnímat zápach. Basově dunivé údery srdce jí zklidnily mysl i tělo. Její představivost nalezla místo, kde se mohla zachytit jako horolezec na stupu, a nyní zaujala v jejích úvahách přední místo.

Nechat myšlenky bloudit podle chuti byla metoda, k níž se často uchylovala, když potřebovala nalézt tvůrčí řešení problémů, které před ní vyvstaly. Ať se jednalo o problémy studijní, umělecké nebo citové, každé pročištění mysli a následné uvolnění představivosti často přinesly vynalézavější, důmyslnější odpovědi, než k jakým se dokázal dopracovat její intelekt. Když její mysl začala pracovat aktivněji, namísto temnoty se začaly vynořovat téměř trojrozměrné obrazy světa, v němž až dosud žila. Nejprve byla zpátky doma, ve svém pokoji. Potom na pláži, stavěla s rodiči hrady z písku. Potom se s otcem potápěla.

Pulz se jí zrychlil, když si vybavovala okolnosti toho útoku. Nejdřív velryby, pak sledi, a potom to, vynořující se z ponuré temnoty. Zpomalila sled těch obrazů, znovu a znovu si je přivolávala zpátky a pokaždé je vnímala zřetelněji. Tělo to mělo mohutné a vlnilo se nahoru a dolů, nikoli do stran. To nyní dávalo smysl. Vypadalo jako tělo plaza – jako mořský ještěr, ale mělo ploutve a hladkou tmavou kůži jako kosatka. Joana zadržela dech a soustředila se, aby si vybavila oči toho tvora. V protikladu k tomu divokému útoku, ostrým zubům a vůbec celkovému zjevu pocházejícímu jakoby z jiného světa, jí ty oči připadaly poněkud jiné, než jaké měli všichni podobní tvorové, které kdy viděla. Vypadaly jako hadí, ale bylo v nich cosi víc… Inteligence. Vzápětí pochopila, v čem ta zvláštnost spočívala: ne v samotných očích, nýbrž v čele nad nimi. Na rozdíl od velryb, žraloků nebo plazů tahle obluda měla cosi jako výrazný obličej. Ovšem nic podobného obličeji lidskému nebo třeba psímu či tulenímu, ale ten zvláštní rys rozpoznávala. Výraz v těch očích, okamžik před tím, než ji tvor pozřel, nebyl výrazem hladového predátora. Vypadaly téměř něžně.

Logika se proti těmto Joaniným úvahám bouřila a všechny je popírala. Obrazy se potom tříštily a prchaly. Bylo směšné si myslet, že tenhle predátor – predátor stojící v této kategorii na nejvyšším stupni – v ní viděl něco jiného než potravu. A přesto: ona je tu, po pěti dnech stále živá, a zamýšlí se nad svým osudem. Ale jaký jiný účel tedy mělo, že ji spolkl? Není třeba možné, že se mu prostě jen připletla do cesty, když pronásledoval sledě? Nebo je tu ještě něco jiného, co jí ušlo?

Je to tvor jediný svého druhu, nic jemu podobného nikdo předtím neviděl, nebo, pokud byl spatřen, nebyl uloven a biologicky určen. V opačném případě by lidé o jeho existenci věděli, i její otec by o ní věděl. Už slyšela o nahobřichovi, rybě, která dorostla do nesmírné délky a o které se hovoří jako o mořském hadovi, ale je naprosto vyloučeno, aby byl takhle veliký, a přitom aby ho nikdo nikdy nezpozoroval. A kromě toho nahobřich má tělo stříbřité.

Věděla však také, že tenhle tvor nemůže být skutečně jediný svého druhu. To prostě není možné – třeba je starý, to ano, ale ne jedinečný. Musí existovat celé hejno takovýchto tvorů, aby se mohli rozmnožovat bez genetických vad – potom ale jak to, že je nikdo neviděl už dřív? Kdyby se oceánem potloukala třeba jen hrstka takovýchhle obrů, lidé by je viděli každou chvíli.

Ale ostatně – jak může něco být jedinečné? Jak vůbec může takovýhle tvor v oceánu vzniknout?

Možná je to zmutovaný potomek nějaké velryby.

Tahle úvaha ale vypadala stejně nesmyslně jako druhá možnost, která ji trápila a která se neodbytně domáhala uznání. Ignorovala ji už dlouho, a třebaže s ní naprosto nesouhlasila, nastal čas, aby se zabývala otázkou, jestli ten tvor byl nebo nebyl vytvořen jako jedinečný. Ale kým? Nějakým vědcem? To těžko. Takže – kdo jiný by dokázal stvořit živého tvora? Bůh?

Joana zavrtěla hlavou. Nic jiného však nedávalo smysl.

Problém s touto teorií byl ten, že Joana prostě v Boha nevěřila. S lidmi, kteří v něho věří, ale žádné problémy neměla, a k ateismu se neuchýlila. Rovněž nebyla agnostik. Jednoduše se existencí Boha nijak příliš nezabývala, její myšlenky se zaměřovaly jiným směrem, a je třeba přiznat, že matčina smrt tento směr poněkud narušila. Joana na přemýšlení o Bohu prostě neměla čas.

Tak teda nevím, uzavřela své úvahy.

Nevěděla, odkud při formování svých myšlenek vlastně začít. Mluvila nahlas, oslovovala Boha, jako kdyby od něj očekávala odpověď, třebaže věděla, že jí neodpoví. „Tak když jsi stvořil tohohle… tuhle věc, proč tedy? Proč stvořit něco unikátního? Proč stvořit živočicha, který se nemůže rozmnožovat?

Připusťme aspoň na okamžik, že jsi ho skutečně stvořil – že všechno, čím je ta věc podivná, slouží nějakému účelu. Jakému? Mně připadá, že jediné, k čemu by takovýhle tvor mohl být dobrý, kromě toho, že požírá spousty ryb jako každý jiný predátor, by bylo požírat… a udržovat při životě…“

Joanin hlas se postupně ztišoval s tím, jak si uvědomovala pravdu: tou pravdou je tenhle prostor zde, jakási komora, ve které se nachází – dokonale uzpůsobená k tomu, aby v ní lidská bytost mohla přežívat. Přísun kyslíku tepnou. Potrava, kterou ten tvor poskytuje. A dokonce i ty stěny, co se stahují a které jí zachránily život, když hrozilo, že ji prudké pohyby toho tvora utlučou. Ale proč má Joana zůstat naživu v útrobách té obludy? Jaký důvod to může mít?

Joana dál rozmlouvala s Bohem a nakonec se zoufalým gestem paží pronesla: „Aspoň mi nějakou odpověď naznač!“

Joana.

Ztuhla.

Opravdu zaslechla nějaký hlas?

Natáhla krk a napjatě naslouchala. Možná že otce ten tvor pozřel také a on je uzavřený v jiné takovéhle komoře a hlasitě pronáší její jméno? Věděla, že to není pravda. To jméno zaznělo sotva o něco hlasitěji, než kdyby bylo proneseno šeptem, ale ona vlastně sluchem žádný hlas nezachytila, ten hlas přišel zevnitř, připomínal spíš myšlenku, ale myšlenku křišťálově jasnou.

Přesto však slovo, které slyšela, vnímala chybně, znělo zkomoleně, ale přitom i tak dávalo smysl, aby je vnímala jako své jméno. Jenomže to jméno nepatřilo jí… patřilo někomu jinému.

Jonáš.

47

TITAN

Atticus toho zatím neviděl z Titanu tolik, aby se tu dokázal vyznat, ale díky vynikajícímu orientačnímu smyslu a tomu, že věděl, kterým směrem leží příď, neomylně zamířil k můstku. Využíval každou možnost k postupu vpřed a nahoru, vybíhal po schodech a plížil se chodbami, až se nakonec ocitl ve slepé uličce.

V cestě mu stály těžké dubové dveře. Příliš těžké, zřejmě ručně vyřezávané, s postavami nahých žen a se scénami z mytologie. Attikusovi připadaly ty dveře nové, nejspíš upravené tak, aby se hodily přesně k tomuhle místu. Většina pokladů na Titanu pocházela z jiných kultur, ale vzhled těch dveří odhaloval způsob myšlení člověka za nimi – Trevora. Chlípný Mínótaurus, lidé-škorpióni a Kyklópové pronásledující a lapající nahé ženy, které před nimi ve strachu prchají. Attikusovi to připomnělo obraz, který kdysi viděl – Únos Sabinek, ale tohle zde bylo mnohem grotesknější.

Místnost zcela zřejmě sloužila některým Trevorovým osobním potřebám, a mohla být rovněž vhodným místem pro hledání zbraní a získávání dalších informací. Snímač sítnice a čtečka otisků prstů po straně dveří ho na okamžik zarazily, potom si však vzpomněl, že O’Shea systémy zámků na Titanu vyřadil. Malé otvory ve stropě mu připomněly, že si má dávat pozor na další otrávené šipky, ale nyní už to nemohl vzdát a couvnout. Přistoupil ke snímači sítnice. Doufal, že je-li tam nastražena nějaká past, neúspěšný pokus dveře otevřít ji nespustí. To, co O’Shea provedl se zámky, už ovšem mohli docela dobře opravit.

Přiložil oko ke snímači. Přeběhla mu přes ně tam a zpět světelná čára. Ve snímači to píplo a ukázalo se zelené světélko, které se vzápětí změnilo na červené. Atticus uskočil dozadu, očekával, že ho zasáhne a srazí nějaká nástraha. Když se nic nedělo, poněkud se uvolnil; povšiml si, že světélko nad čtečkou otisků prstů také svítí červeně.

Kousl se do rtu. Vrátil se k systému zámků, ale tentokrát zkusil uvést v činnost současně snímač sítnice a čtečku otisků. Systém se znovu aktivoval, červené světlo mu přejelo přes oko, zelené blikalo na jeho dlani. Na obou čidlech se rozsvítila zelená světla a dveře se automaticky otevřely.

Atticus vešel pomalu dovnitř, samopal připravený. Místnost nebyla o nic výstřednější než většina ostatních na lodi, a vlastně tu ani nebylo nijak moc toho, co by se dalo srovnávat – výstřední až do krajnosti byly všechny. Stěna naproti dveřím, jediná skleněná tabule, tvořila hladký, plynulý oblouk spojující obě boční strany místnosti. Místnost měla klínovitý tvar a sklo nyní rámovalo výhled na vycházející slunce. V klenutém stropě byly dva světlíky, z jednoho dopadal na podlahu z tvrdého dřeva čtverec světla, druhý osvětloval širokou postel s kostrou ze sloních klů. Jinak v místnosti žádné další vybavení ani zařízení nebylo. Atticus se domýšlel, že zásuvky jsou buď důmyslně zabudované do stěn, nebo Trevorovi každý den přinášejí oděv sluhové. Podle toho, jak Trevora poznal, byl tohle nejpravděpodobnější scénář.

Cestou z ložnice do knihovny si Atticus uvědomil, že ohledně místností, které Trevor obývá, se mýlil. Jsou hodně odlišné od ostatních. Výzdoba těch ostatních je ukázkou velikášství, Trevorovy pokoje jsou spíš odrazem osobnosti Trevora Manfreda. Knihy na policích zahrnovaly témata od dějin a mytologie až po vědu a techniku. Na stolku vedle plyšem potažené pohovky ležel ohmataný výtisk Bílé velryby.

I stránky byly ohmatané, měly zohýbané rohy, zřejmě se jednalo o první vydání. Na knize ležely čtecí brýle. Atticus tu nenalezl nic, co by ho opravdu zajímalo, takže tímto nijak odlišným, třebaže bohatě a draze zařízeným obývacím pokojem postupoval obezřele dál do další místnosti. Tam se zastavil.

Byla to jakási kancelář, vybavená běžným kancelářským nábytkem – stolem, židlemi, lampami a malými stolky s rámy ze zkamenělého dřeva –, celou zadní stěnu však zabíraly barevné obrazovky bezpečnostních kamer. Připomínalo to obchod s elektronikou, provozovaný umanutým, přemrštěně zaníceným prodejním týmem. Jenže na všech těchto obrazovkách neběžel stejný film v jen maličko se lišících barevných odstínech; obrazovky ukazovaly jednotlivé místnosti na Titanu. Atticus strnul, když viděl svou ložnici a hned vedle i koupelnu.

„Zvrhlík,“ zamumlal.

Vtom obrazovky všechny současně sotva znatelně blikly, načež se všechno vrátilo k původnímu stavu. Atticus si vzpomněl, že to bliknutí znamená začátek smyčky patnáctiminutového odstavení, které zařídil O’Shea. Kdyby někdo náhodou v tom správném okamžiku procházel okolo obrazovek tak, jako právě nyní Atticus, věděl by, že systém je třeba restartovat. Atticus začal uvažovat o tom, jak nejlíp všechny ty obrazovky vyřadit, aniž by si toho někdo povšiml, když tu se mu do mysli vloudila otázka, na kterou v té chvíli nenacházel odpověď: Jak to, že když posádka ví, že on a Andrea uprchli, nikdo ty obrazovky nesleduje?

Než si stačil plně uvědomit, že se těmito zdlouhavými úvahami dopouští chyby, dostal zezadu silnou ránu, která ho srazila na zem. Samopal mu vypadl z rukou, klouzavě poskakoval po hladké podlaze a zarazil se až o těžký kancelářský stůl, stojící přímo před stěnou s obrazovkami.

Atticus se vzpamatoval okamžik před tím, než přestala působit setrvačnost jeho pádu. Přetočil se na bok, překulil se a skončil ve skrčené poloze, připravený buď prudce vyrazit do útoku, nebo se vrhnout stranou. Neudělal ani jedno ani druhé. Před ním stáli tři muži obřího vzrůstu, všichni v černém, vlasy ostříhané nakrátko jako vojáci. Na černých tričkách měli logo – bezpečnostní agentura Cerberus Security.

Krása, pomyslel si Atticus, ochranka složená ze specialistů. Ale třebaže byli určitě ve svém oboru hodně dobří, už jenom do této chvíle se dopustili dvou chyb.

V rukou nedrželi zbraně, tiskli k bokům sevřené pěsti. Bylo zřejmé, že ho buď viděli v akci, nebo se přinejmenším doslechli, že na lodi je příslušník SEAL. Zuřivost v jejich očích prozrazovala, že jsou rozhodnutí utlouct ho k smrti: první chyba. Druhou chybou byla domněnka, že Atticus přistoupí na boj muže proti muži, ovšem jednoho proti všem třem. Nic takového neměl Atticus v úmyslu. Pokud z tepavé bolesti v týle dokázal usoudit, jak by takový boj skončil, potom by se pěstnímu souboji raději za každou cenu vyhnul, i kdyby pak musel třeba bojovat nečistým způsobem, což ostatně boj na život a na smrt často vyžaduje.

Trojice dál stála na místě, čekala, až Atticus zaútočí jako první a tím se dostane do nevýhody. Atticus se rozhodl zkusit, jestli nějak zareagují na slovní útok. Muži s hrudníky obecně nazývanými „bedna“ jsou často zabednění celí. „Tak Cerberus, jo?“ Atticus se křivě pousmál. „Cerberus je trojhlavý hlídací pes v podsvětí, že jo?“ Na odpověď nečekal. „Ty trika jste si nabeton museli někde vypůjčit, poněvadž já vidím akorát jen tři roztomilý pejsánky.“

To stačilo. Ti tři vazouni, jistí si svou převahou tří proti jednomu, to už nevydrželi a přešli do útoku. První z nich se složil hned po dvou krocích, druhý ho přeskakoval právě v okamžiku, kdy se Atticus kotoulem vrhl přes široký stůl. Než dopadl na opačné straně na zem, jeho ruka se švihem vymrštila a druhý muž se zhroutil také. Ještě se přitom udeřil do hlavy o desku stolu.

Třetí se zachoval jinak než jeho dva nemotorní kumpáni – skokem se vrhl na Attikuse jako linebacker chystající se složit zadáka s míčem. Rychlost výpadu byla ukázková. Do toho zaduněla mohutná exploze a muž sebou vprostřed letu trhl, jako kdyby ho zarazil provaz, přivázaný k jeho noze. Takto ta scéna vypadala na první pohled, jenomže to, co se stalo doopravdy, byla pořádná jatka.

Atticus vstal. Přerývaně dýchal, věděl, že by ho vyřídil kterýkoliv z nich, kdyby býval měl možnost na něj vystřelit. Pohlédl na podlahu, kde ti tři leželi jeden vedle druhého v krvi. Žádný z nich už podruhé nikoho ohrožovat nebude. Tomu, který padl první, trčel z hrdla potápěčský nůž. Druhý měl v srdci nůž ve tvaru kinžálu, sloužící k otvírání dopisů. A třetí měl v zádech díru, do které by se vešla pěst – tam, kde vyšla kulka z třistapětasedmdesátky magnum.

Tratolišti krve i obličejům těch tří Atticus nevěnoval ani pohled a uvažoval, jak by zlikvidoval stěnu s monitory. Monitory za ním náhle jako kdyby explodovaly a místnost zaplnil hromový rámus. Attikusovi projela tělem ostrá bolest, když se do něj zaryla kulka. Bolestí se prohnul, a to ho zachránilo před sprškou střel, které by ho byly rozpůlily.

Kulky provrtávaly desku stolu z tvrdého dřeva a tříštily monitory. Atticus využil ten okamžik k tomu, aby se podíval, kde ho kulka zasáhla. Levé rameno měl prosáklé krví. Endorfiny, které mu zaplavily organismus, bolest otupily, on však věděl, že až se vyčerpají tyhle přirozené látky, kterými tělo samo tiší bolest, bude zranění bolet jako čert. Paží dosud mohl volně hýbat, třebaže ne zcela bezbolestně, alespoň ale bylo vidět, že kulka nepoškodila příliš velký kus svalstva ani nezasáhla kost. Tohle zranění ho nezabije, ale uvědomil si, jak moc už vyšel z praxe. Když kulky přestaly létat, monitory na stěně byly plné děr, už bez obrazu, rudě doutnaly a kouřilo se z nich.

No, pomyslel si Atticus, postarali se o to místo mě.

Cvakání kovu o kov s největší pravděpodobností znamenalo, že ten, kdo po něm střílel, ve spěchu vyměňuje zásobník. Ty zvuky prozradily, že střelec nemá zkušenosti se situacemi, ve kterých jde o život, a že ani pořádně neumí se svou zbraní zacházet – snad je to kuchař nebo některý z číšníků, kterým dali do rukou zbraň. Atticus možná ztratil praxi, ale musel by v tom být čert, kdyby dopustil, aby někdo, komu strčili do ruky samopal místo vařečky, to na něj zkusil dvakrát.

Vytáhl zpod stolu svůj samopal, vstal a vypálil proti dveřím místnosti krátkou dávku tří střel. Útočník klesl, jeho zbraň spadla s rachotem na podlahu. Atticus se zadíval na svou další oběť, nyní v posledním tažení, a pak vykročil ke dveřím.

Při pohledu, který se mu naskytl, se dal do běhu. Před ním stálo pět mužů, všichni se samopaly v rukou. Namířili na něj, a potom se rozpoutalo peklo. Všech pět zahájilo palbu, střely rvaly podlahu pod Attikusovýma nohama, ze stěn, do nichž se zavrtávaly kulky hledající cíl, létaly třísky.

Atticus věděl, že proti těm pěti má v boji zblízka jen velmi malou šanci. Poslal dávku střel do širokého okna. Roztříštilo se na kousky, ale ještě než se střepy vysypaly z rámu, Atticus se skrz hradbu ze skleněných dýk vrhl ven.

48

TITAN

Na rozdíl od Attikusova smělého výpadu na kapitánský můstek O’Shea s Andreou naopak doufali, že se střetu vyhnou. Opatrně se plížili podél stěn a dostali se do dlouhé chodby vedoucí ke schodišti, kterým se vystupovalo na palubu pro významné hosty, kde měli O’Shea a Atticus své pokoje. Po obou stranách chodby stály řady ručně vyřezaných soch.

Andrea se nedokázala ubránit pohledu na strach nahánějící, přesto však umně, bohatě vyřezávané sochy, z nichž mnohé měly pestré barvy. Viděla několik totemů, jiné výtvory zase představovaly medvědy stojící na zadních nohou, stylizované pumy, vlky a ptáky. Všechny ty sochy zhotovili indiáni, ale ona mezi nimi s jistotou poznávala jen totemy.

O’Shea si povšiml jejího zájmu. „To jsou díla indiánů,“ řekl.

„To jistě, ale tyhle věci vypadají jinak než ty, které jsem viděla.“

„Určitě proto, že je celé věky neviděl nikdo,“ poučil ji O’Shea. V jeho hlase zazněl slaboučký tón prozrazující vědomí viny. „Pocházejí z vykopávek… nevím přesně odkud, ale byly nalezeny uvnitř nějaké jeskyně. Ten archeolog říkal, že jsou nejspíš vůbec prvním dochovaným dílem prvního umělce mezi původními obyvateli Ameriky.“

Andreu zaujaly temné oči nádherně vyřezaného medvěda kodiaka s vyceněnými zuby, které by dokázaly ukousnout člověku hlavu. „Co se stalo s tím archeologem? Jak to, že se o tomhle tady nikdo nedozvěděl?“

O’Shea se k ní jen krátce otočil a jeho výraz napovídal, že odpověď na takovou otázku nepřinese nic pěkného. „Lidé pracující v odlehlých místech někdy… občas se ztratí.“ Pozorně se díval před sebe na cestu, věděl, že kdyby se třeba jen na okamžik nechal sochami upoutat, mohl by do některé vrazit, protože chodba připomínala spíš slalomovou dráhu. „Ale častěji je to tak, že když archeologové učiní nějaký unikátní nález, tak jaksi… vyhledají potom Trevora. A když se jeho nabídka – peníze výměnou za mlčení – nesetká s pochopením, on pak může…“

„Otče!“

Byl to docela obyčejný pozdrav, ale O’Shea přesto leknutím ztuhl. Šli k němu dva muži, Reggie a James. Znal je oba, věděl, že pracují v kuchyni. Každý držel v ruce automatickou pistoli Glock 18C. O’Shea strnul v předtuše, že nebude trvat dlouho a ty pistole na něj namíří a vypálí.

Nic takového se však nestalo. Když O’Shea na pozdrav neodpovídal, oba se zastavili. „Co je s vámi, otče?“

Jak to, že nevidí Andreu? podivil se O’Shea v duchu. Ale neviděli ji, a on se neodvážil ohlédnout. Sevřel si rukama hruď a zhluboka vydechl, aby tomu gestu dodal dramatičnosti. „Panebože, Reggie, vy jste mě ale vyděsili! Už jsem myslel, že jste ti uprchlí vězňové!“ O’Shea rozevřel v hraném pocitu úlevy doširoka oči. „To mě aspoň naučí modlit se, když budu takhle procházet lodí.“

„Potřebujete doprovodit do svého pokoje, nebo s tímhle umíte zacházet?“ zeptal se Reggie a ukázal na samopal, který O’Shea nesl; ten si v té chvíli vůbec neuvědomil, že jej má.

„Skončil bych v pekle, kdybych tímhle zastřelil nějakou lidskou bytost, ale člověk je přece jen klidnější, když to má, že? Ale děkuju, zpátky do svého pokoje se určitě dostanu bez nehody.“ O’Shea se usmál a ustoupil o krok stranou, aby oba muži mohli projít. „Tak se opatrujte.“

Oba pokračovali v cestě a O’Shea potichu vydechl úlevou. Rozhlížel se po chodbě, zda Andreu neuvidí. Spatřil ji, až když bezhlučně vstala – schovala se za velkou sochou medvěda. Ti dva prošli těsně kolem ní.

Gestem ji vybídl, aby si pospíšila. V té chvíli se Reggie otočil. „Otče, ještě jsem se vás chtěl zept –“

Stačil okamžik, a v tom kratičkém časovém úseku Reggie Andreu jasně viděl a vzápětí si dal dohromady souvislosti – že se ona a O’Shea spolčili. Zvedl pistoli, ale nebyl dost rychlý, O’Shea už na něj mířil a chodbou proletěla dávka z jeho samopalu. O’Shea nikdy nevystřelil ani z pistole, natožpak ze samopalu, a mířil bídně, ovšem u samopalu s kadencí sedmi set ran za minutu přesné míření není nijak moc potřeba. Samopal v několika vteřinách vychrlil proud všech pětadvaceti střel. Čtyři z nich nalezly cíl.

Jak se hlaveň samopalu tlačila směrem nahoru, Reggie dostal tři kulky do trupu; čtvrtá zasáhla druhého muže ze strany do hlavy, právě když se otáčel, aby namířil svou zbraň. V tichu, které následovalo, O’Shea slyšel jen zvonění v uších a do toho tlukot vlastního srdce. Potom jeho pozornost zaujala vzdálená střelba – to Atticus kdesi v jiné části lodi vedl svou vlastní osobní válku.

Andrea ho uchopila za rameno. Prudce se k ní otočil, oči rozšířené, jeho dech byl mělký, zrychlený.

„Zachoval jste se správně,“ uklidňovala ho.

„Jak může být zabíjení něco správného?“

„Může, protože…“ Andrea mu vzala samopal z rukou a místo vystříleného zásobníku nasadila plný, „…my jsme ti hodní.“

S těmi slovy se rozběhla chodbou směrem ke schodišti. Její slova sice O’Sheaův pocit viny příliš nezmírnila, ale dělalo mu dobře, že poprvé v životě stojí na správné straně. Následoval Andreu chodbou a doufal, že střelbu nikdo nezaslechl.

K O’SHEAOVU POKOJI se oba dostali už bez překážek. Rychle vešli dovnitř a zamkli za sebou. Každý šel k jednomu laptopu, načetli si internet a zadali čísla účtů své elektronické pošty. Andrea si nebyla jistá, že si jejich zprávy někdo všimne včas. V jejich situaci byla elektronická pošta určitě dobrý způsob, jak o sobě dát vědět, ale neexistovala záruka, že zprávu někdo uvidí dost brzy, tak včas, aby mohl nějak pomoci. Andrea psala vzkaz v naději, že její velící důstojník prohlíží elektronickou poštu pravidelně, jako pravý „závislák“.

O’Shea psal tak zuřivě, že to Andreu zaujalo. „Komu to posíláte?“ zeptala se.

„Převádím svoje peníze na bezpečný bankovní účet.“

„Cože?!“

„Klid, jen si dělám legraci. Posílám to všem.“

Andrea vyťukala podpis, svou hodnost a přidělené služební číslo, aby nebylo pochyb o autenticitě zprávy, a najela kurzorem na ODESLAT. V okamžiku, kdy na nápis klikla, její monitor explodoval. Vzápětí dostal zásah i O’Sheaův monitor. Oba uskočili dozadu a narazili do sebe. Když začali s počítači pracovat, samopaly ovšem odložili. Andrea měla pistoli Glock zastrčenou vzadu za pasem, ale než by ji stačila vytáhnout, ten, kdo střelil do počítače, by ji měl bez problému na mušce a zastřelil by ji.

Otočili se ke dveřím. Tam uviděli Remusovu zjizvenou, šklebící se tvář. Jako obvykle měl na sobě krátké kalhoty a havajskou košili, ale jeho pestrobarevné oblečení, budící dojem radostného rozpoložení, ostře kontrastovalo se samopalem Heckler & Koch MP5, který držel v ruce. „Tohleto mám od vašeho přítele,“ oslovil Andreu a ukázal na zbraň. „Udržoval ji pro mě pěkně v čistotě a pořádku.“

Vešel dovnitř; přitom mířil střídavě na Andreu a O’Shea. „Je to sranda,“ poznamenal, „koukám, že všecky zámky na lodi si může otevřít, kdo chce.“ Ušklíbl se. „Hm, máte smůlu. Blbý, co?“

Namířil na O’Shea. „Ne že zrovna vy byste mě nějak moc překvapil. Však jsem Trevorovi říkal, ať žádnýmu knězi nevěří.“

Prudkým pohybem, jako útočící kobra, namířil na Andreu. „A ty… s tebou si trošku užiju.“ Odmlčel se, potom si cosi připomněl. „Tvou pistoli. No tak, sem s ní!“

Andrea uposlechla, neměla na vybranou. Napadlo ji, že Remus asi nemá v úmyslu zastřelit je hned teď, a to znamenalo, že ještě mají naději na útěk, jakkoli malou. O’Shea nebyl o moc většího vzrůstu než ona, ale jsou dva na jednoho a rozhodně jsou bystřejší než Remus. Andrea, ještě jako dítě, kdysi bránila jednu dívku před dvěma kluky, kteří ji chtěli šikanovat. Oba byli větší a samozřejmě urostlejší než Andrea, ale ta je předčila mentálně. Nepustila se s nimi do rvačky, ale hodila jim do očí písek. Remuse by písek v očích samozřejmě jedině rozzuřil, natožpak aby se slzami v očích utekl pryč. A zde by se písek stejně dal najít leda tak stovky metrů pod trupem Titanu.

Otočila se k Remusovi zády tak, aby viděl, jak pistoli vytahuje a pouští ji na zem.

„Kopni ji ke mně,“ přikázal. Opět uposlechla.

Remus obešel stůl ve tvaru podkovy, na němž stály poničené laptopy, a neustále na O’Shea a Andreu mířil. Sebral ze země oba samopaly a vydal se ke dveřím. Pistoli Glock vykopl ven z místnosti, ostatní zbraně tam upustil na zem, se zlomyslným úšklebkem se otočil a zavřel za sebou dveře. Bzučel si přitom jakousi havajskou melodii.

49

TITAN

Atticus dopadl na zem z výšky tří metrů společně s deštěm střepů. Při nárazu vyhekl, pád mu málem vyrazil dech. Do pravé paže, trupu a nahoře do stehna se mu zasekly úlomky skla. Rány sice pálily, ale podařilo se mu neztratit zbraň ani přehled o situaci, třebaže jeho třistasedmapadesátka magnum sklouzla přes okraj paluby a zmizela kdesi dole. Převalil se na záda a do rozbitého okna vyslal spršku střel. Nikoho sice neviděl, ale čísi výkřik mu potvrdil, že to někdo dostal.

Přesunul se blíž ke stěně a přitom vypálil další dávku. Netušil, co je pod ním za místnost, myslel jen na to, že musí pryč z téhle střechy, z otevřeného prostoru, a dostat se zpátky do vnitřku lodi. Odstrkoval se patami a sunul se po zemi poseté rozbitým sklem. Při každém pohybu mu střepy drásaly záda a bodaly ho do bosých nohou, ale neustále mířil samopalem do okna nad sebou.

Přes okno se mihl stín a vysloužil si pohotovou dávku z Attikusova samopalu. Tentokrát se neozval žádný výkřik, jen tupé žuchnutí těla při pádu na zem. Atticus pochyboval, že někdo bude takový pitomec, aby zase vystrkoval hlavu, posunoval se tedy k okraji plošiny rychleji. Když se tam dostal, podíval se dolů. Byl dvě poschodí nad další plošinou, ale výška ho nezajímala, důležitý byl vchod tam dole. Vedl na kapitánský můstek.

Dveře můstku se otevřely a ven vyšel ozbrojený strážný. Další z týmu Cerberus Security. Zdál se ještě mohutnější než tamti tři a jako zbraň si zvolil samopal AK-47, běžný typ, který po celém světě už připravil o život víc lidí než kterákoliv jiná zbraň. Atticus si paží přihrnul hromádku skleněných střepů k okraji plošiny a vzápětí ji shodil dolů. Déšť střepů se sesypal na strážného dole.

Atticus se nedíval, kam padají, strážnému by se mohl podařit dobrý výstřel, kvílivý výkřik zdola mu však pověděl, že pár střepů nalezlo svůj cíl. Opatrně vyhlédl přes okraj; viděl strážného, jak leží na zádech, do obličeje měl zabodnutý patnácticentimetrový kus skla. Attikuse zamrazilo, když viděl oči mrtvého, upírající se nahoru na něj.

Přehodil si řemen samopalu kolem krku a spustil nohy přes okraj plošiny. Shodil přitom dolů další spršku střepů. Držel se hrany plošiny a zůstal tak viset. Zraněné rameno a paže proti tomu vypětí protestovaly, ale podařilo se mu udržet se. Asi půl metru pod jeho nohama vedla trubka, bíle natřená, aby ladila s barvou trupu Titanu. Atticus se spustil co nejníž a pustil se. Bosýma nohama dopadl na trubku a pád tak na okamžik zbrzdil. S nárazem počítal, takže se udržel vzpřímený, a vzpřímený také padal dál. Rukama se přitom zachytil trubky, ale bolest ve zraněné paži byla tentokrát nesnesitelná. Prsty se mu po trubce smekly, ale pád se už dost zpomalil, takže dopad na zem nebyl nijak tvrdý. Atticus padal tak, aby přistál na nohou a střepy v paži si nezarazil hlouběji. Přistál s tupým nárazem, zvuk pádu ztlumil jakýsi tlustý, měkký předmět.

Zvedl se z těla mrtvého strážného, samopal si přendal do rukou, aby jej měl připravený, a vyřítil se k můstku. Žádní další strážní tu nebyli, a pětici členů posádky, včetně kapitána, jeho prudký vpád pořádně překvapil. Z toho, co se událo předtím, sem nebylo nic slyšet díky zvukotěsné konstrukci můstku. Střelbu shora pravděpodobně slyšeli, ale o tom, že jejich osobního strážce vyřídila lavina skleněných střepů, neměli tušení. Na kapitánově židli seděl Trevor. Jen tak ležérně, jakoby mimochodem, se k Attikusovi otočil. Neměl žádnou zbraň, pouze podivný úsměv ve tváři. Oči za brýlemi s tlustými obroučkami mu plály vzrušením.

„Že vám to ale trvalo, chlape,“ řekl. „A mimochodem, vypadáte pěkně zdrchaně.“

Atticus si ho nevšímal, byl si jistý, že neozbrojená posádka můstku se neodváží hnout ani prstem. Rychle přelétl očima přístrojový panel a monitor sonarů. Stíhání Krona už začalo, ale ke střetu bude teprve muset dojít. Attikusovi se ulevilo, dorazil včas. Vtom jeho pozornost upoutal zvuk listů rotoru. Od Titanu se vzdaloval ohromný vrtulník, vyzbrojený čtyřmi torpédy. Atticus pohlédl níž a viděl, že i kanón je připravený. Jeho pohled zabloudil ještě níž, tam, kde ježek shazoval přes bok Titanu do vody jasně žluté kanystry.

Nepřišel včas. Už je pozdě.

Zarazit shazování hlubinných náloží již nebylo možné, ty by ale Krona jen vyhnaly k hladině, nezabily by ho. Hlavní útok se však ještě zarazit dal. „Řekněte svým lidem, ať všechno zastaví.“

„To bohužel nepůjde,“ řekl Trevor. Pokrčil při těch slovech nos.

Atticus mu namířil na hlavu.

Trevor se rozesmál. „No ne! Znám vás moc dobře na to, abych se nechal zastrašit. Možná mě můžete zmlátit, ale nejste vrah, a ať mi fyzicky ublížíte, jak moc chcete, ta cena se pořád nevyrovná ceně za Krona.“

Atticus pohrdlivě odfrkl. „Cestou sem jsem zabil nejmíň devět lidí, tak z čeho usuzujete, že nezabiju i vás? Přece mě znáte. A taky víte, že vyřídím třeba celou tuhle loď a každého na ní, než abych vás nechal zabít mi dceru.“

V Trevorových očích se objevil zákmit strachu, vzápětí však jeho napětí povolilo a začal si svým černým rolákem čistit brýle. „Ale jistě, to byste mohl, že jo? To ze mě by asi byl hrozný otec.“ Nasadil si brýle a pohlédl na Attikuse. V následujícím okamžiku to v nich hlasitě luplo a do Attikusových prsou se zabodly dvě šipky s křidélky, vystřelené stlačeným dusíkem a spojené s brýlemi tenkým drátkem.

Než si Atticus stačil uvědomit slaboučké píchnutí tam, kde se mu šipky zachytily pod košilí v kůži na prsou, svíjel se v agónii na zemi. Přestal ovládat svaly – stáhly se tak, že Atticus se v křeči zkroutil do embryonální polohy.

„Vy se jen tak nedáte, dokud do vás někdo nenapumpuje aspoň padesát tisíc voltů,“ poznamenal Trevor, vstal, brýle si sundal a položil je na sedadlo, odkud dál vysílaly elektrické pulzy. Vzal do ruky CB vysílačku, pohlédl na Attikusovo zkroucené tělo a promluvil do mikrofonu: „Poslouchejte: jakmile se to zvíře objeví na hladině, vypalte ze všech zbraní. Nic nevynechte. Toho tvora chci, i kdybych ho měl dávat dohromady třeba po kouskách. Opakuji… jakmile se –“

Zarazil se; cosi mu pevně sevřelo nohu. Podíval se dolů. Atticus byl po elektrickém šoku stále ještě otřesený, ale podařilo se mu natáhnout ruku a chytit Trevora za nohu. Trevor se zamračil. Atticus se pokoušel zvednout na všechny čtyři. Trevor už svůj paralyzér, obdobu omračující pistole Taser, použil proti několika lidem. Většina z nich se z úderu nedokázala vzpamatovat několik minut, a to ani když už se energie výboje rozptýlila. A tady se Atticus ze všech sil pokouší vstát, i když výboj stále ještě útočí na jeho nervovou soustavu. Trevor ho kopl do obličeje. Neměl sice atletickou postavu, ale ocelí vyztužená špička boty udělala své.

Kopanec srazil Attikuse dozadu; úder mu způsobil tunelové vidění, nicméně zrakové vnímání nevymizelo úplně. Padl na záda a přitom ho zaplavil snad vůbec nejpodivnější pocit – když dostal kopanec do obličeje, očekával, že to bude bolet víc, ale bolest naopak byla menší, daleko menší. Uvědomil si, že jak upadl, šipky se mu z prsou vytrhly. Ve zraněném rameni to škubalo. Střepy skla v paži, noze a v boku mu spalovaly maso, jak je žhavil elektrický proud, probíhající mu tělem. Ale fyzická bolest nebyla ničím ve srovnání se svíravou úzkostí z toho, že zklame Joanu. Trevora bude muset zarazit, jenom nevěděl jak. Cokoliv jiného nepřipadalo v úvahu.

Vypětím chroptivě vyhekl a vyskočil na nohy. Bolesti, která mu svazovala tělo a zpomalovala jeho pohyby, si nevšímal, vrhl se na Trevora a stiskl mu hrdlo. Úder, vedený ze strany na Attikusovu hlavu, jeho výpad ukončil, ještě než pořádně začal.

Trevor klesl na zem, sípavě dýchal a ohmatával si krk. Kapitán, který mu přišel na pomoc, se znovu rozpřáhl, ale Atticus jeho úder odrazil a loktem přesně zasáhl kapitánův ohryzek. Kapitán se zhroutil na zem a chrčivě do sebe vtahoval vzduch. Ostatní čtyři se jako jeden muž na Attikuse vrhli se zaťatými pěstmi, ale chyběly jim zkušenosti, a jejich padlí druzi jim nepověděli, že když si to okolnosti vynutí, Atticus Young bojuje nemilosrdně a všemi prostředky. Prvního z nich oslepil palec, který mu Atticus vrazil do oka. Muž si na ně přitiskl dlaň, utíkal pryč a v běhu narazil do stěny takovou silou, že ztratil vědomí. Druhý se pokusil uchopit Attikuse kolem pasu, ale jak Atticus dopadl na zem, vrazil mu koleno do podbřišku. Muž zařval bolestí a odkutálel se pryč. Atticus, stále ještě na zemi, uštědřil třetímu drtivý kopanec do kolena, až mu koleno prolomil dozadu. Muž odletěl obloukem na zem a skončil vedle toho prvního. Čtvrtý se zarazil, nevěděl, co podniknout dál. Atticus vstal a postavil se proti němu, pěsti zaťaté.

Věděl, že vypadá hrozně, obličej měl potlučený a zkrvavený, krev mu kapala i z levého ramene a z pravého boku. Jeho protivník si uvědomil, v jakém je Atticus stavu, jak vrávorá a namáhavě dýchá, a nabyl přesvědčení, že Attikusova energie ochabuje. Vyrazil dopředu, svůj výpad doprovodil třemi direkty, Atticus však před prvními dvěma uhnul a třetí pravou paží odrazil. Pěst, jež směřovala na jeho obličej, mu střep zarazila hlouběji do předloktí. Atticus zařval, levicí sevřel mužovu košili a trhl jím k sobě. Mužův obličej a Attikusovo čelo se srazily. Chruplo to, čelo rozdrtilo útočníkovi tvář a nos. Atticus povolil sevření a muž se složil na podlahu vedle svých druhů.

Atticus se prudce otočil k Trevorovi, ale okamžitě uskočil stranou – Trevor sebral Attikusův samopal a bez rozmyslu a bez míření na něj vypálil posledních pár nábojů, a teprve potom ho dostal na mušku.

Když se Atticus vymrštil na nohy, Trevor ani nestačil zaklít, jen vyjekl strachem. Atticus ho popadl za hrdlo, zvedl ho do výše a hlavu mu vrazil do předního okna můstku. „Přikažte svým lidem, ať všeho nechají!“

Trevorovi lezly oči z důlků, jak se mu začalo nedostávat vzduchu, modral v obličeji a zmateně všelijak kroutil hlavou.

„Pusťte ho!“ ozvalo se ode dveří.

Remus.

Atticus neměl v úmyslu nechat Trevora naživu. Ale další Remusova slova ho donutila se ohlédnout, a tím i ušetřit Trevorův život.

„Pusťte ho, nebo jsou ti dva mrtví!“

Ve dveřích stál Remus a mířil Attikusovým MP5 k zemi na bezvědomá, zakrvácená těla Andrey a O’Shea.

50

KRONOS

Jonáš.

To jméno se Joaně neodbytně, nemilosrdně dobývalo do mysli ani ne proto, že obě jména se tolik podobají, jako spíš proto, že jsou si podobné osudy jejich dvou nositelů. Joana měla daleko k biblistům, přečetla si jen části Písma, když vypracovávala esej o historii náboženského přesvědčení, kterým se ve svém konání řídili křižáci. Základy některých příběhů znala z bible – vyprávění o Noemovi, Jonášovi, Mojžíšovi, Ježíšovi.

Ráda by si toho o Jonášově příběhu vybavila v paměti víc, ale vzpomínala si na jediné – že ho celého spolkla nějaká ryba, velryba, nebo snad něco jiného, a po třech dnech ho vyvrhla na břeh.

Přesto se jí tomu moc nechtělo uvěřit. Za prvé – pořád ještě nevěřila v Boha. Za druhé – ji přece Hospodin určitě k ničemu nevyzval jako Jonáše, nepřikázal, aby ‚šla do Ninive, toho velikého města, a volala proti němu‘. Něco takového by člověku asi sotva uniklo, ne? Plácla se zlostně do nohy, dostávala vztek na vyčerpávající tmu v útrobách toho tvora. Při tom neustávajícím hlasitém bubnování jeho srdce, v zažluklém rybím pachu a na „podlaze“ připomínající horskou dráhu a stále se vlnící, jako kdyby ten tvor kamsi uháněl, se nedalo přemýšlet.

„Tak co po mně tedy chceš?“ pronesla. „Já v tebe nevěřím! A k ničemu jsi mě nevyzval!“

Jedinou odpovědí bylo neustálé bušení Kronova srdce.

Joana se rozhodla, že bude sama se sebou hrát ďáblova advokáta. Vlastní nápady neměla, takže jediný způsob, jak si věci nějak srovnat v hlavě a dát je dohromady, by mohlo být brát v úvahu nemožné. A protože tady nebylo kam jít a neměla na práci nic lepšího, než zůstat v blízkosti životadárné obří tepny, myslela si, že jí to aspoň zaměstná mysl a odpoutá ji to od úvah o hrozící smrti.

„Dejme tomu, že existuješ,“ pronesla před sebe do tmy. „Jak bys teda lidem dal najevo svou přítomnost? Jako hořící keř? Jako anděl? Tak už jsi to v minulosti udělal, ne? Tak proč to neuděláš i teď?“

Při tomto dialogu si náhle na něco vzpomněla. Obluda. „No tak dobrá. Obluda. Dejme tomu, že i tohle zde jsi už dřív udělal, jako tamto s Jonášem. Zaujal jsi mě. Tak teď s tím taky něco udělej!“

Povzdechla si. I když byla dokonale oddělená od každého, kdo by ji při jejím hraném rozhovoru s Bohem mohl vidět, připadala si trapně už jen proto, že takový hovor předstírá. Nicméně pomohlo jí to vyloučit představu, že tuhle noční můru uvedla do pohybu nějaká nejvyšší bytost.

„Tak co bude dál? Nějaká vize? Tu můžu odepsat jako halucinaci vyvolanou extrémními podmínkami. A jakýsi hlas zrovna tak. V tomto ohledu si zvláštní pozornost zaslouží cokoliv, třeba jen proto, že v téhle odporné rybě už jsem skoro pět dní! Jsem tu déle, než byl Jonáš? Jak to, že ten vyvázl už po pouhých třech dnech?“

Jsi umíněná. Tahle myšlenka přicházela a zase se vzdalovala, ale Joana se k ní stále stavěla vzpurně, odmítavě. Takovéhle myšlenkové rozhovory už v duchu vedla celé měsíce. Staly se zavedenou praxí vždy, když zvažovala důležitá rozhodnutí. Věděla, že je to dost zvláštní, ale jí to přesto připadalo jako přirozený myšlenkový pochod. Samozřejmě že se s tímto svým vnitřním myšlenkovým polemizováním nikomu nesvěřila z obav, aby nedostala nálepku Joana-schizofrenička, schizoidní aktivistka. Až by příště podávala petice senátu státu New Hampshire ohledně užívání drog, důkladně by ji prověřovali, mysleli by si, že ona sama propadla drogám mnohem hlouběji než ti druzí, kteří je užívají a kterým chce pomoci!

„Jak můžu být umíněná, když jsi mě k ničemu nevyzval? Sešli anděla nebo hořící keř, a já možná budu ochotná změnit názor.“

Nebo obludu?

„Cokoliv. Faktem zůstává, že ani Bůh, ani nikdo jiný mě nevyzval k ničemu, ani co by se za nehet vešlo, takže to, že mě spolkla mořská obluda a že tady budu sedět tak dlouho, dokud se nedočkám nějakého zjevení, přišlo v trochu nepatřičné době.“

Možná mi prostě jen nenasloucháš?

Joana začínala dostávat sama na sebe zlost. Tahle část její mysli, která dělala ďáblovi advokáta, dokázala být pěkně otravná.

Zbavila se zbytečných úvah a zaměřila se na neustávající pohyb stěny tepny, o kterou si opírala hlavu, na to, jak se pravidelně zvedá a klesá. Začínala si dávat dohromady závěry založené na tom, o čem sama se sebou diskutuje.

„Za prvé – Bůh není. Za druhé – tohle je akorát nějaký vzácný mořský tvor, na kterém se může zakládat mýtus o Jonášovi. A za třetí – Bůh, který není, mě taky k ničemu nevyzval – nechtěl po mně ani prd.“

Ale ano, vyzval.

Sklapni, sklapni, sklapni!

Občas svůj vnitřní hlas krotila jen s obtížemi, to když vtrhl do jejího vědomí a přesně tak, jako pokaždé, se domáhal slyšení.

Joana zatajila dech. Opravdu se asi přestává ovládat. Během posledních několika měsíců se sice sama se sebou mnohokrát v duchu hádala, ale ten vnitřní hlas nikdy nepoužil slovo „já“.

Napadlo ji: možná jsem doopravdy schizofrenní? Rozhodla se, že ten vnitřní hlas vyzkouší – zjistí, jestli v ní opravdu vyvolá vzrušení jako droga, nebo jestli ji skutečně postihl nějaký druh disociativní poruchy identity. „Kdo jsi?“ zeptala se.

Světlo.

„To nedává smysl.“ Potom se ale ukázalo, že dává. Joana před týdnem četla, že existenci mikroskopických částic, buněk, atomů a elektronů předchází právě světlo. Energie. Síla.

Poznávala, že začíná propadat šílenství. Její vnitřní hlas nyní o sobě tvrdil, že je vesmírná bytost – že je Bůh. Je duševně chorá. Její jedinou nadějí bylo, že tohle pominutí smyslů přejde – jestli se jí ovšem někdy podaří odsud vyváznout.

Když si však uvědomila skutečnost, pravdu, zvedl se jí žaludek. Nahnula se a začala zvracet, ústa měla plná kyselé pachuti rybích vnitřností a žluči. Mezi jednotlivými záchvaty vzlykala. Vzpomínky na všechny ty hádky a polemiky, které během několika posledních měsíců vedla sama se sebou, se svým vnitřním hlasem, se urputně dobývaly zpátky. Ten hlas ji ale opravdu vyzval, aby cosi udělala; znovu a znovu se tomu vzpírala, bojovala s tím, popírala to. Přece to byl jen její vnitřní monolog, její ďáblův advokát, ne?

Nebyl.

Joaniny myšlenky přicházely rychle a byly zcela jasné. Buď úplně zešílela, nebo těch několik posledních měsíců dostávala od Boha příkazy a dělala všechno možné pro to, aby je ignorovala. Přestože se to zdálo pravděpodobné, Joana si nechtěla připustit myšlenku, že zešílela. Rozhodla se tedy, že bude věřit – alespoň pro tuto chvíli –, že hlas, znějící jí v hlavě, je Bůh.

„Takže ti mám důvěřovat – že znáš budoucnost. Znáš věci příští, a z jakéhosi důvodu chceš, abychom já nebo můj otec udělali, cos přikazoval. Je to tak?“

Odpověď nepřišla. Ona už ji znala. Ten hlas s ní bojoval o jednu jedinou věc už od chvíle, kdy jej poprvé slyšela.

„No tak dobrá. Jo? Má dušička pokoj? Řeknu tátovi, že se nechci stěhovat, ale to na věci nic nemění. Zvlášť když zůstanu trčet tady! Dům už je prodaný, vzpomínáš? Takže se stejně musíme stěhovat. Tudíž všechno tohle,“ mávnutím rukou obsáhla celé to velké tělo, ve kterém byla uvězněna, „je trochu moc, a přišlo to trochu pozdě.

Ale tak já mu to teda stejně řeknu,“ dodala opovržlivě.

Zavřela v té tmě oči a dlouze vydechla. Skončila, už tomu božímu hlasu neměla co dalšího říct a už jej nechtěla nikdy slyšet. Místo toho se soustředila na těžký tep srdce toho tvora a nechala se jím jako hypnotizérem ukolébat k spánku. Buch-buch, buch-buch, BUM!

Prudce se posadila, ztuhla, její mysl horečně pracovala. Tamti zase útočí. Stěna kolem ní se zavlnila, Joana přímo cítila, jak se zvíře zazmítalo v bolesti. Náhle zcela změnila svůj názor, celé se jí zmocnil nový a nečekaný pocit – soucítění, sounáležitost. Lehla si a rukama plácala do vlhkého masa pod sebou. „Do toho, do toho!“ poháněla zvíře, jako kdyby to byl kůň. A buď shodou náhod, nebo jako odpověď zvíře zareagovalo.

Stěny kolem ní se sevřely, jak se neviditelné svaly stáhly, a prudké vlnění se změnilo v dlouhé pulzy energie. Joana se tomu pohybu nebránila, stejně nemohla hýbat tělem, stěny jí svíraly hruď, a jako už jednou, mohla dýchat jen ztěžka a před očima jí tančily barevné mžitky. Věděla, že zanedlouho omdlí, ale také věděla, že obluda, její ochránce, ji ochrání.

Do toho, pobízela ji. Bojuj!

51

TITAN

Atticus všechno kolem viděl a vnímal současně: vrtulník protínající modrou oblohu, ohromný kanón vyčkávající, až vypálí granát do oceánu, obrazovku sonarů ukazující mořský svět pod Titanem, Remuse, stojícího nad nehybnými postavami Andrey a O’Shea, a Trevorův promodralý obličej, třesoucí se strachem.

Ale nemohl nic dělat. Povolil stisk a Trevor klesl na zem. Svíjel se a lapal po dechu. Když se nadechl, jeho pohyby se zpomalily, až nakonec zůstal ležet na zádech a dýchal pravidelně. Pak vstal, upravil si košili a usmál se.

„Panebože, takhle blízko smrti jsem ještě nikdy nebyl.“ Shýbl se a sebral samopal. Potom z Attikusových kapes vyndal rezervní zásobníky a zbraň nabil. „Bál jste se, že vám dojdou náboje, co?“ ušklíbl se.

Atticus na něj upíral zrak, v jeho pohledu byl vztek, opovržení a naprostá nevěřícnost. Lidi tak blízko smrti, jako byl před okamžikem Trevor, už viděl, a i těmi nejostřílenějšími to otřáslo. Zdálo se, že Trevorovi opravdu způsobilo potěšení to, jak se o něj Smrťák otřel.

„Vám přeskočilo.“

Trevor se rozesmál. „Kdepak, jenom se hrozně, příšerně nudím. Musím přiznat, že se vám náramně povedlo z té nudy mě vytáhnout.

Vzpomínkami na to se určitě budu bavit po zbytek života, ale bohužel si vás už dál nemůžu nechat poblíž, aby se vám nepodařilo připravit mě o život předčasně.“

Vzal CB vysílačku a oslovil posádku. „Stupňujte útok, ať se děje cokoli. To zvíře zabte.“

Odložil vysílačku a pokynem vyzval Attikuse, aby šel ke dveřím. „Remusi, buďte tak hodný a vezměte je na hlavní palubu.“ Ukázal na Andreu a O’Shea. „Už mám loď zaneřáděnou až dost, nechci, aby toho bylo ještě víc.“

Remus si O’Shea a Andreu přehodil přes ramena a zamířil dolů po schodech na hlavní palubu. Trevor postrčil Attikuse zezadu samopalem. Atticus bojoval s pokušením otočit se a zlomit Trevorovi vaz, ale byl si vědom, že tím by zpečetil osud Andrey i O’Shea. Čas k činu ale nadejde už brzy. Před tím, než vyšel z kapitánského můstku, ještě zahlédl obraz na monitoru od sonarů, a to, co spatřil, mu jeho domněnku potvrdilo.

Na hlavní palubě Remus pleskal Andreu a O’Shea po tvářích tak dlouho, až se probrali. Postavil je oba vedle sebe k zábradlí na pravoboku. Měli být zastřeleni a jejich těla měla přepadnout do vody, kde je Kalmička rozerve na kusy. Atticus podpíral Andreu, aby se udržela na nohou. Naklonil se k ní a do hukotu vln, vyvalujících se z hloubky při explozích hlubinných náloží, jí šeptem řekl: „Dopadne to dobře!“

Upřela na něj oči. Víčka měla pokrytá zaschlou krví, jedno oko jí otékalo, na tváři měla rudou odřeninu. Její výraz přiznával porážku. Pohledem do Attikusových očí mu beze slova dala sbohem.

Nedbal na to.

„Můžeš se hýbat?“ zeptal se. Andreiny vlající vlasy zakrývaly pohyb jeho rtů.

Lehce přikývla. „Tak se pevně drž.“

Oba se přitiskli k zábradlí.

„Měl jsem vědět, že mě to vaše svědomí nakonec zradí,“ řekl Trevor O’Sheaovi.

„Ať vám Bůh odpustí,“ odpověděl O’Shea. Svíral si bok. Bezpochyby ho bolel, ale O’Shea se držel dobře. A držel se i své úlohy kněze, snad doufal, že pověrčivý Trevor jeho život ušetří.

„Aha, dobrý kněz až do samého konce,“ poznamenal Trevor. „Zřejmě vás budu muset po dnešku někým nahradit, co?“

Namířil samopal, Remus se svým MP5 udělal totéž – stará dobrá popravčí četa. Žádná chuť vynechat klišé z osvědčených filmů. „Nějaká slova na rozloučenou?“ dodal Trevor.

Atticus zvedl ruku.

Trevor se zasmál. „Nemyslel jsem to vážně.“

„Máte pořádně odřený krk.“

Trevor na něj vrhl udivený, nechápavý pohled. Sáhl si na krk, tam, kde ho Atticus sevřel a rdousil. Cukl sebou.

„Ještě to dokončím,“ pronesl Atticus s úsměvem.

„Tak fajn,“ řekl Trevor a znovu na něj namířil. „A já jsem ten šílenec.“

V okamžiku, kdy stiskl spoušť, celá paluba Titanu jako kdyby se vzepjala. Zdola se ozval hromový praskot. Trevorova a Remusova zbraň sebou trhly nahoru, kulky proťaly oblohu. Zazněl varovný zvuk sirény a loď jako by přisedla zádí hlouběji do vody.

Andrea i Atticus se vrhli dopředu – Atticus na Remuse, Andrea na Trevora. O’Shea kamsi zmizel.

Atticus vrazil rameno Remusovi do břicha. Oba padli na palubu, MP5 odletěl po prknech paluby stranou. Těžší a silnější Remus, navíc zdaleka ne tak těžce raněný jako Atticus, se rychle vzpamatoval a Attikuse ze sebe setřásl. Havajský obr byl vzápětí na nohou a hmátl po Attikusovi. Ten se dostával na nohy, právě když se na něj ze všech stran sesypaly rány pěstí a kopance. Dařilo se mu většinu z nich odrazit nebo před nimi uhnout, ale každý další úder ho zatlačoval dozadu, bosé, krvácející nohy vlekl po kluzce hladké dřevěné palubě.

Byl už vyčerpaný. Uklouzla mu noha, padl na záda a Remus se na něj vrhl jako dravý pták na kořist, přirazil ho k palubě a nohama mu sevřel paži a obě nohy. Atticus se rozpřáhl volnou rukou a jeho pěst dopadla na Remusovu čelist, tvrdou jako kámen, ten však takový úder sotva cítil. Uchopil Attikuse za volnou paži a držel ho jako přišpendleného k palubě. Pěstí ho udeřil do hlavy, a následovala sprška dalších ran. Vtom se kdesi nad nimi rozlehla mohutná exploze, tak silná, až oba bolestí píchlo v uších.

To ani ne čtyři a půl metru nad jejich hlavami vypálil obrovský kanón.

Remus si přitiskl dlaně k uším a Atticus měl paži opět volnou. Instinkt mu velel také si zakrýt uši, ale neudělal to, rozpřáhl se paží vzhůru proti Remusovu hrdlu. Úder šel mimo. Remus, který se již vzpamatoval z šoku z výstřelu, se Attikusovým nepodařeným pokusům o vracení ran jen smál. Vtom hrůzou vytřeštil oči. Sluneční paprsek se blýskavě odrazil od čehosi na Attikusově předloktí, nastaveného proti jeho hrdlu.

„Vy chlapi se nikdy nepoučíte,“ pronesl Atticus. Do oka mu skápla krev. „Bojuju všemi prostředky.“ S těmi slovy přejel předloktím po Remusově hrdle. Paží mu projela palčivá bolest, když se střepy skla, trčící z masa a kůže jeho předloktí, zařízly Remusovi do krku. Některé střepy se uvolnily a zůstaly zabodnuté v Remusově krku, ale osudné byly ty, které Attikusovi zůstaly pevně zaseknuté v paži. Nezabodávaly se, nýbrž prořezávaly kůži a maso.

Přes Remusovo hrdlo se táhly řezné rány, některé nijak hluboké, ale jiné, ty, které proťaly místa, kterými proudí krev, byly smrtelné. Remusův dech přešel v bublavé zvuky. Plíce mu zalila krev a naplnil je vzduch; krev se do nich nedostávala z nosu nebo z úst, nýbrž proříznutým hrtanem. Remus celý ochabl, svalil se na bok a svíral si poničené hrdlo.

Atticus ze sebe hromotluka shodil a postavil se na nohy. Hlava se mu točila jako ve víru. Vzpomněl si, že ohromný kanón vypálil. To znamenalo, že Kronos se objevil na hladině. Když na můstku Atticus viděl monitor přenášející obraz od sonarů, Kronos ještě neprchal. Naopak – vyrazil přímo proti nim. To zvíře už toho mělo akorát dost.

Nyní ale posádka Titanu přešla do protiútoku. Atticus viděl vrtulník, vznášející se asi sto metrů nad přídí. Vrtulník svrhl dvě ze svých čtyř torpéd a ta se šplíchnutím zajela do vody. Atticus zvedl MP5, uháněl k přídi, namířil a vypálil. Kulky provrtávaly vzduch, jako kdyby je vysílala sama vikinská žena, galionová figura na přídi. Na tuto vzdálenost zbraň nestřílela přesně, ale pár zdařilých zásahů mohlo pozornost posádky vrtulníku odvést jinam.

Zásobník byl prázdný, Atticus však nespatřil ani jedinou známku, že vrtulník dostal zásah, třeba jedinou jiskru, vykřísnutou kulkou o trup. Zlostně zaklel a zbraň odhodil na palubu. Potom jeho oči zabloudily na MP5 znovu. Nezajímala ho samotná zbraň, jeho pozornost upoutala sotva znatelná čára na palubě.

Harpuna.

Klesl na všechny čtyři a hledal něco, co by prozradilo, že se v palubě nachází nějaká deska. Nepatrná rýha pod jeho prsty vedla k výraznější linii. Sebral MP5 a pažbou tloukl do paluby, až jakousi desku uvolnil. Vypáčil ji a na spodní straně uviděl spínač označený nápisem „nahoru“ na jedné straně a „dolů“ na druhé. Stiskl spínač na straně „nahoru“ a rozměrná deska se sklopila, odsunula se do strany a v palubě se objevil otvor.

Z tohoto nového otvoru se vztyčilo mohutné harpunové dělo s harpunou připravenou k odpálení. Harpuna neměla nálož, Atticus však věděl, že při tom, co dokáže titanový hrot, harpuna ani žádnou nálož nepotřebuje.

Jakmile se harpuna zvedla do potřebné polohy, Atticus zamířil, dělo stočil požadovaným směrem a stiskl spoušť. Harpuna se vznesla do vzduchu jako blesk seslaný Diem. Za sebou vlekla lano.

Pilot blížící se projektil zahlédl a strhl stroj do strany, ale už bylo pozdě. Titanová harpuna probodla jeden bok vrtulníku a druhým vyšla ven. Černý vrtulník tak potkalo totéž co velryby, pro které byla harpuna určena. Pokračoval v letu do strany, stále ještě se pokoušel prchnout, ale harpuna jej nyní rozevřenými zpětnými háky držela pevně. Vrtulník vytáhl celou délku lana, to se s trhnutím napjalo, vrtulník se převrátil na bok a jako kámen se zřítil do oceánu. Listy rotoru se urvaly a odlétly, obě nepoužitá torpéda se potopila.

Atticus sledoval zánik vrtulníku, Titan jej nyní táhl s sebou. Vtom zaslechl dvě exploze zpředu od levoboku. Zadíval se tím směrem. Dvě stě metrů před ním se z vln zvedalo Kronovo tělo a zase se do nich zanořovalo. Skvrna čerstvé krve napovídala, že dostal nový zásah, Atticus si však nebyl jistý, zda tato nová rána v Kronově tlusté kůži pochází od zásahu torpédem, docela dobře mohlo jít o zranění dřívější.

„Vydrž, Joano!“ vykřikl za Kronem, a jak mohl nejrychleji, kulhal ke kapitánskému můstku. Přitom si uvědomil dvě věci: kanón zaměřující se na Krona a Andrein hlas. Pronikavě křičela bolestí.

52

TITAN

Andreu při každém pohybu bolelo celé tělo, přesto si však útokem na Trevora vybila všechnu svou frustraci a vztek. Jen koutkem oka zahlédla Attikuse, který napadl Remuse, ale nesměla otálet. Trevor možná nebyl z těch, kdo by nějak zvlášť vynikali fyzickou silou, ale pořád ještě držel samopal, proto jejím hlavním záměrem bylo samopalu ho zbavit.

Udeřila ho vší silou, do úderu vložila všechnu energii, která jí ještě zbyla, a potěšilo ji, když uslyšela pronikavé zakvílení, které se mu vydralo z úst. Po jejím úderu se zamotal, ale podařilo se mu samopal udržet a již jej natáčel zpátky, aby na ni znovu namířil. Andrea zbraň popadla oběma rukama a strhla ji stranou.

Trevor v zoufalství tiskl spoušť a celý zásobník vyprázdnil pánubohu do oken. O samopal se tahali, i když už byly všechny náboje vystřílené, cloumali sebou navzájem a jeden druhého kopali. Andrea věděla, že Trevor má rezervní zásobníky, a nechtěla mu poskytnout příležitost znovu nabít. Trhla zbraní vší silou, Trevor ji však držel pevně jako ve svěráku, takže ho Andrea přitáhla k sobě, až se jejich obličeje ocitly jen pár desítek centimetrů od sebe.

„Nemohli bychom to vyřídit civilizovaně, drahoušku?“ řekl Trevor, ale lesk v jeho očích prozrazoval, že vůbec nemá v úmyslu být civilizovaný.

Andrea škubla zbraní větší silou. „Neříkejte… mi… tak!“ Znenadání, namísto toho, aby za samopal tahala, jím prudce vyrazila dopředu. Síla, jíž Trevor přitahoval samopal k sobě, a síla, jíž Andrea zbraní vyrazila proti jeho obličeji, se spojily a samopal udeřil Trevora do tváře. Padl naznak na palubu, po čele mu stékal pramének krve.

Sáhl si na ránu, z níž začínala prýštit horká tekutina. Při pohledu na svou vlastní krev ho zachvátila hrůza. Vyškrábal se na nohy a zařval: „Po tomhle mi zůstane pořádně sviňská jizva!“

Andrea po něm mávla samopalem jako kyjem. V té chvíli Trevor znovu vyrazil do útoku. Samopal ho udeřil do boku, ale úder nebyl dost silný a Trevor do Andrey vrazil. Samopal jí vypadl z rukou a oba upadli na palubu. Andrea se pohybovala jen pomalu, při pádu si vyrazila dech. Celé tělo ji bolelo po tom, jak ji Remus v O’Sheaově pokoji zmlátil, a jen s námahou se dostávala na nohy.

Ale ne dost rychle.

Ušlo jí, že Trevor vstal, ale kopanec, který od něj dostala ze strany do hlavy, ji vrátil do přítomnosti. Před očima se jí roztančily hvězdičky, v uších jí zvonilo, zmocňovaly se jí myšlenky na to, že už nebude dlouho na světě. Její tělo se změnilo v cosi neúnosně těžkého. Pokoušela se opřít rukama o zem a postavit se, paže jí však vypovídaly službu.

Další kopanec, tentokrát do břicha, ji srazil na palubu. Svírala si rukama žaludek a sotva se dokázala nadechnout. Jen jako v mlhách viděla Trevora, jak krouží kolem ní, cítila, jak do ní znovu a znovu kope, bolest však už přestala vnímat.

Když přestal, uslyšela, jak svým typickým klukovským hlasem cosi říká. Neviděla ho, jen v duchu se jí vybavoval jeho křivý úsměv, krví potřísněné, neupraveně působící bílé vlasy, jak poletují v mořském větru. Představa toho člověka, která se jí drala do povědomí, ji rozzuřila. Nepřála si nic jiného než vyskočit na nohy a rozmlátit ho na kaši, ale tělo odmítalo uposlechnout.

Projel jí další náhlý nával bolesti, daleko silnější, než jaký kdy zažila. Pronikavě vykřikla; bolest jí drásala nervy, svaly se stahovaly v nezvladatelné křeči, její agónii ještě zesilovalo vědomí, že zklamala v tom, co chystala pro Attikuse. Když dopustí, aby ji Trevor zabil, což se on každým okamžikem chystá udělat, nesplní slib, který dala Marii. Řekla, že bude tam, kde bude Atticus. Že se o něj postará. A tím, že získala jeho důvěru a lásku, teď dosáhla jedině toho, že bude dalším člověkem, pro kterého bude Atticus truchlit. A nikde není záruka, že Joana přežije Krona. I když O’Sheaova teorie o Jonášovi posílila jejich naději, možnost, že se ukáže jako pravdivá, je příliš vzdálená. Atticus bude znovu sám, a vinu na tom ponese ona.

Do podvědomí jí znovu pronikl Trevorův hlas. Slyšela ho říkat cosi o tom, že vždycky má po ruce rezervní. Otevřela oči a viděla, jak si nasazuje své značkové brýle s tlustými obroučkami. Oči jí zabloudily za Trevora, který stál zády k zábradlí a k oceánu. To je zcela na místě, pomyslela si – ať to poslední, co uvidím, je oceán. Celé roky strávila zachraňováním lidí z jeho smrtelného objetí. A právě oceán ji uvidí umírat.

Pohled na modré vody Mainského zálivu jí zaclonil černý přízrak, který se vztyčil za Trevorem. To sám Smrťák si pro ni přišel. Tělo jí jako v křeči sevřela dosud nevídaná bolest. Vykřikla jako zvíře, které dostalo osudný úder. Smrt se do ní zahryzla a kousek po kousku ji rvala.

Potom bolest odplynula a Andrea poznala, že zemřela.

53

TITAN

Střepy skla v Attikusových pažích žhavě pálily, Atticus se však snažil bolest nevnímat. Kdyby si střepy vytáhl, jen by si rány otevřel. Krvácení z větší části zastavila krevní sraženina kolem střepů, společně s kauterizací, způsobenou Trevorovou omračující pistolí, která střepy rozpálila, a Atticus byl natolik moudrý, že vyčká, až rány bude možné sešít. A kromě toho měl na starosti důležitější věci.

Andreu ani Trevora zatím ještě neviděl, ale vítr k němu přinášel Trevorův rozčílený hlas. Pokusil se jít rychleji, ale zavrávoral a upadl. Takovou ztrátu koordinace pohybů připisoval ani ne tak samotným svým zraněním jako ztrátě krve – je možná větší, než se domnívá. Vpřed ho poháněl adrenalin, ale tělo vypovídalo službu, aniž si to Atticus vůbec uvědomoval. Postavil se, ale opět se zamotal a hrozilo, že znovu upadne.

V té chvíli si povšiml, že paluba je podivně nahnutá. Nezdálo se, že nějak moc, ale náklon se zvětšoval, loď se nezadržitelně nakláněla na levobok. Do Titanu vnikala voda.

Kronos prorazil trup.

Atticus šel dál, třebaže pomaleji, dával pozor, aby neuklouzl, neboť paluba se nakláněla stále víc. Veškerou pozornost soustředil na to, jak se dostat k Andree, takže neslyšel těžké kroky ani přerývaný dech, blížící se k němu ze strany. Zřítila se na něj jakási mohutná tíha a sypala se na něj rána za ranou.

Remus. Jednu ruku si tiskl ke krvácejícímu hrdlu, druhou Attikuse tloukl. Z jeho tmavých očí čišela zuřivost maniaka, který ví, že zemře, ale před tím, než si ho ďábel odnese, ještě chce ukojit svou žízeň po pomstě. Jeho rány neměly tu sílu jako předtím, i tak však Attikusovu zbitému tělu působily ostrou bolest.

Atticus chtěl vrazit koleno Remusovi do podbřišku, ale zasáhl jen jeho zadek. Remus nebyl na něco takového připravený a úder ho vrhl dopředu. To Attikusovi stačilo; popadl ho za košili a shodil ho ze sebe.

Odtrhl se od Remuse a chytil se zábradlí, aby si pomohl na nohy – a stihl to jen o vteřinu, Remus se už na něj vrhal znovu, paže roztažené, z hrdla se mu valila krev. Tomu člověku to myslelo pomalu, ale bojovat dovedl, to mu musel Atticus přiznat.

Nemohl uhnout ani doleva, ani doprava, to by se ocitl v dosahu Remusových rozpřažených paží. Stočil se tedy do klubíčka a ostatní obstaral náklon paluby a setrvačnost Remusova pohybu vpřed. Remus by se možná dokázal zachytit zábradlí, ale nohama narazil na Attikusovo tělo, a tak se stalo, že dopředu letěl ještě rychleji, narazil pasem na zábradlí, převrátil se přes ně a jeho vlastní váha ho strhla do vody.

K jeho cti budiž řečeno, že nemával zoufale rukama ani nekřičel. Atticus sledoval jeho pád do okamžiku, kdy dopadl do vody. Měl za to, že to je Remusův konec, ale ten se vynořil a začal šlapat vodu. Oči měl plné nenávisti. Ten člověk je tedy opravdu nezdolatelný!

Remus byl sice vyřazený z boje, ale Attikuse napadlo, že by se mu stále ještě mohlo podařit nějak přežít a vyváznout. To se nesmí stát. Ale když se za Remusem ukázal osm a půl metru dlouhý stín, Atticus poznal, že jeho obavy jsou zbytečné.

Stín se přiblížil, hladinu prořízla mohutná hřbetní ploutev. Remus si uvědomil, že Atticus mu jeho vzteklý pohled nevrací. Otočil se a potom přece jen pronikavě vykřikl. Výkřik se mu vydral z úst i z rozťatého hrdla, ale zdusily jej mohutné čelisti Kalmičky, které uchvátily jeho trup. Černé oči zmizely pod mžurkou, zuby, ostré jako dýka, Remuse rozpůlily. Kalmička švihla ocasní ploutví a zmizela v oceánu. Na vodě se pohupovala dolní polovina Remusova těla i s vyhřezlými vnitřnostmi.

Atticus neztrácel čas truchlivými úvahami o Remusově konci, šel dál tam, kde tušil Andreu. Přidržoval se zábradlí, aby udržel rovnováhu, prošel podél zakřiveného obvodu paluby a potom je uviděl. Andrea ležela zhroucená na palubě, z prsou se jí vydral hrdelní výkřik. Trevor stál nad ní a pod svými brýlemi, opatřenými omračovacím zařízením, se smál. Výboj je normálně propočítaný tak, aby člověka ochromil, ale pro Andreino oslabené tělo by mohl být osudný.

Atticus přidal do kroku. Když došel blíž, uviděl, jak se vzadu za Trevorem zvedlo do výše cosi podivného. Černá postava se pohybovala pomalu, opatrně, až stála těsně za Trevorem. Potom se ukázal obličej.

O’Shea! Srazili ho přes palubu, ale určitě se zachytil zábradlí a přelezl zpátky.

Bleskovým pohybem sevřel Trevorovi oběma pažemi krk. Trevor stále držel v ruce brýle. Trhl jimi dozadu a z Andreina těla tak drátky omračovacího zařízení vytáhl. Přestala sebou křečovitě škubat, ale zůstala nehybně ležet.

Když se Atticus k oběma dostal, Trevor jen s námahou popadal dech a se stejným chabým úsilím se snažil vysvobodit se z O’Sheaova sevření. Od pádu do oceánu je oba oddělovalo jen zábradlí.

Atticus si klekl vedle Andrey a zkoumal jí pulz. Oddechl si úlevou – žila, a když se jí dotkl, pohnula se. „Atti?“

„Nehýbej se. Bude to dobré.“

Po Andreině potlučeném obličeji přeběhl zmatený výraz.

„Atti…“

„Klid, teď mlč.“

Zavrtěla hlavou, napínala síly, aby mohla ještě něco říct. „Nahoře, nad tebou!“

Atticus vzhlédl a uviděl nad sebou ohromný kanón; hlaveň se pohybovala. Posádka buď neví, že se Titan potápí, nebo je jí to jedno. Jsou snad ti lidé Trevorovi tak silně oddaní, že když jim přikázal, aby pokračovali v útoku, uposlechnou, i kdyby přitom měli všichni zemřít? Nebo jsou prostě ve vztahu k němu tak fanatičtí? Nebo se ho bojí víc než smrti?

„To přece nemůžete udělat!“ zasyčel Trevor skrz sevřené zuby. „Jste kněz!“

O’Shea zesílil stisk. Trevor se zalkl, obličej mu zrudl.

„Už jsem se vám to chystal říct, Trevore,“ zavrčel mu do ucha, ústa sevřená ve zlověstném úsměvu. „Já nejsem kněz.“

Trevor strachem vytřeštil oči.

„Každý hřích, který jste spáchal, s vámi půjde do hrobu, a tíha vašeho zlého svědomí vás odsoudí do pekla.“

Trevor ještě nikdy nevypadal tak vyděšeně. Jeho obličej sebou trhl, tělo se rozklepalo, a stále se pokoušel vymanit ze sevření anděla pomsty, který ho držel za krk a nepouštěl.

Pohyb kanónu se zastavil. Atticus se chystal vykřiknout, posádku varovat, ale hromová rána mu vrazila slova zpátky do hrdla. Padl na zem a přitiskl si dlaně k uším. Zabolelo ho v nich a ještě zahlédl, jak Trevora a O’Shea tlaková vlna výstřelu z ohromného děla srazila do moře.

Atticus, třebaže omámený a dezorientovaný, vstal a chytil se zábradlí. V uších mu zvonilo. Naslouchal, zda neuslyší bolestivé kvílení vydávané Kronem. Neslyšel nic. Doufal, že to je znamení, že výstřel zvíře minul. Bylo ovšem docela dobře možné, že má prostě poškozený sluch. Pohlédl přes zábradlí, očekával, že uvidí Trevorovo i O’Sheaovo tělo rozervané Kalmičkou, ale na hladině se neukázal ani jeden z nich.

Náhle se mu dech zadrhl v hrdle. Titan se zachvěl pod dalším mohutným úderem. Kronos pokračoval ve své soukromé válce. Jeho ohromné tělo se vztyčilo z oceánu a prosekávalo vodu napříč před lodí, v mocných vlnách se zvedalo a zase ponořovalo. Atticus viděl na jeho těle několik velkých krvavých ran. Uvědomil si, že on a Kronos mají hodně společného. Bojovali navzdory bolesti a zraněním – oba jako praví válečníci –, ale důležitější bylo, že oba bojují o Joanin život… a jeden o druhého.

SVOBODA

54

TITAN

Atticus uchopil Andreu v podpaží a vlekl ji po schodech na můstek. Strčil do kovových dveří, otevřel je a položil ji na podlahu. Při cvaknutí natahovaného úderníku pistole ztuhl na místě.

„Ani hnout!“ pronesl jakýsi muž roztřeseným hlasem.

Atticus se pomalu otočil a zvedl ruce nad hlavu. Na podlaze se dosud válela těla mrtvých a bezvědomých členů posádky, ale kapitán nejenže se vzpamatoval, také se mu podařilo najít Attikusův revolver. Byl to divný pocit, míří-li na člověka jeho vlastní zbraň, je to, jako kdyby zradil blízký přítel. Atticus udělal krok dopředu a svým tělem zakryl výhled na Andreu.

„Řekl jsem, abyste se nehýbal!“ zařval na něj kapitán. „Však jsem viděl, co dokážete. Tak už ani hnout!“

Nyní Atticus na kapitána pořádně viděl. Ten dosud ztěžka dýchal, ale úder loktem, který mu Atticus v předchozí rvačce uštědřil, přežije. Kapitán seděl za ovladači kanónu a na zaměřovacím monitoru Atticus viděl, že jej celý zaplňuje tělo prchajícího Krona a kanón že jej může bez problému zasáhnout. Otázkou nyní bylo, kterou spoušť kapitán stiskne první.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Atticus zcela klidným hlasem.

„Zavřete zobák!“

„Kapitáne, vy jste přece slušný člověk, a náhodou jste vzal práci u nesprávného miliardáře.“ Atticus se k němu otočil celý, ruce stále zvednuté. „Tu obrazovku jste tehdy taky viděl. A víte, že moje dcera je ještě naživu.“

„To nemůžete vědět,“ opáčil kapitán třesoucím se hlasem. „Trevor říkal, že –“

„Trevor je mrtvý,“ přerušil ho Atticus lhostejným hlasem.

Kapitán sebou škubl. Stále na Attikuse mířil, jeho pohled však znejistěl. „Určitě?“

Atticus přikývl.

Kapitán sklonil zbraň a celé jeho tělo jako kdyby splasklo. „Díky bohu.“

Atticus nahlédl, že kapitán vlastně nechtěl doopravdy ublížit ani jemu, ani nikomu jinému, že pravděpodobně lituje každého okamžiku, který na Titanu strávil. Ani se nemusel ptát, jaké byly jeho pohnutky. Trevor na něj určitě něco věděl.

Vzal si od kapitána svůj revolver a zastrčil jej do pouzdra. „Potřebuju, abyste vyřadil zbraně na Titanu.“

Kapitán přikývl a věnoval se konzolím.

„Máte tu někde lékárničku?“

Kapitán neodtrhl zrak od řídicích panelů, jen mlčky ukázal na zadní stěnu, na níž byly zavěšené tři skříňky. „Ta prostřední.“

„Je v ní morfium?“

Kapitán přikývl. „Mělo by být. Ale s touhle posádkou člověk nikdy neví.“

Atticus překročil mrtvé a zraněné členy posádky a otevřel prostřední skříňku. Zdravotnická brašna byla až někde vespod pod hromádkou záchranných vest. Hodil je těm, kdo se probírali z bezvědomí. „Navlékněte si je a vypadněte!“ Potom se se zdravotnickou brašnou a s třemi oranžovými záchrannými vestami vrátil k Andree.

Vesty upustil na zem vedle kapitána. Potom otevřel brašnu, vyndal morfium, přichystal si injekční jehlu a hned nato Andree píchl do nohy celou dávku.

Kapitán skončil svou práci u konzolí a vzal do ruky mikrofon interkomu. Jeho hlas se dunivě rozlehl celou lodí. „Mluví kapitán. Celá posádka opustí loď.“ Potom, jako kdyby si připomněl, že jeho rozkazy nemusí zaručit, že posádka odepře řídit se Trevorovou vůlí, dodal: „Trevor Manfred je mrtvý. Hned opusťte loď!“

Odložil mikrofon vysílačky a začal manipulovat s ovladači kanónu. Atticus přihlížel, jak se obraz na monitoru stáčí a přejíždí od oceánu na přední palubu. Co má kapitán v úmyslu? Když se kanón zaměřil dolů, kapitánův úmysl pochopil. Na monitoru se ukázala přední paluba.

„Lidé na téhle lodi jsou kriminálníci, kteří pravděpodobně budou bojovat, aby loď dostali do svých rukou. A tamhle je skladiště torpéd.“ Kapitán ukázal hlavou k monitoru, nyní zobrazujícímu ten sebevražedný cíl.

Atticus přikývl a kapitán bez otálení stiskl spoušť. Granát prorazil palubu, proletěl dalšími palubami a dál trupem do vody, předtím ale zasáhl jedno torpédo. To explodovalo, příď se vzepjala a klesla zpátky na hladinu. Náklon byl nyní nebezpečný, voda se hrnula do trhliny.

„Tak to by bylo,“ utrousil Atticus. Vrátil se k Andree. Už se dokázala posadit, morfium bolest zmírnilo.

„Co se to tu děje?“ zeptala se.

Atticus jí pomohl na nohy. „Děkujeme vám, že jste použili naši výletní linku Titan Cruises,“ napodobil posměšně hlas stevardky, třebaže jeho hlas kvůli zraněním nezněl právě pevně. „Doufám, že jste se na lodi měli pěkně a pobyt si užili, ale teď je čas z ní hodně fofrem vypadnout. Jde ke dnu.“

Kapitán přistoupil k Andree se záchrannými vestami a s jakýmsi žlutým balíkem. Andrea před ním ucukla.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Atticus. „Je při nás.“

Kapitán si navlékl vestu a pomohl do nich i Attikusovi a Andree. „Umístil jsem do moře náš nouzový transpondér a vyslal SOS,“ sdělil jim. „Pomoc je na cestě.“

Pár lidí z posádky už skočilo do vody, drželi se záchranných vest nebo všeho možného, jen aby se udrželi na hladině. Atticus společně s kapitánem pomohl Andree sejít po schodech z můstku na hlavní palubu.

Titan se nakláněl stále víc. Napůl sestoupili, napůl sklouzli k zábradlí na levoboku. Atticus vzal Andreu za ramena a zadíval se jí do očí. „Vnímáš, co ti říkám?“

Zamrkala, aby zahnala pocit omámenosti, a přikývla. „Zvládnu to,“ řekla. „A ještě musím splnit jeden slib.“

Atticus ji něžně políbil. „Až skočíš do vody, plav hned zpátky k hladině, ale hlavní práci ať udělá záchranná vesta.“

Usmála se. „Jsem od Pobřežní stráže, ne? Do vody skáču proto, abych měla z čeho žít a aby žili i ti druzí.“

Atticus nemohl jinak než jí úsměv vrátit.

Všichni najednou přeskočili boční zábradlí a ponořili se do Atlantského oceánu, kde je očekávala ledová voda a temný stín.

55

MAINSKÝ ZÁLIV

Studená voda v hloubce u pobřežní terasy Jeffrey’s Ledge vyrazila Attikusovi vzduch z plic. Jakmile se ocitl pod vodou, kopal vší silou nohama, ale jeho úsilí bylo zbytečné, záchranná vesta ho již vynášela nahoru. Na hladině se naplno nadechl. Zjistil, že se ocitl přímo naproti Titanu. Upíral pohled na zářivě bílý trup, naklánějící se směrem k němu a hrozící, že ho pod sebou rozdrtí.

Zaslechl zvuk připomínající hlasité odfouknutí, a hned nato následovalo zasyčení vzduchu. Otočil se a uviděl kapitána, který plaval vedle nafouknutého záchranného voru. Vydechl úlevou – viděl, jak kapitán postrčil Andreu do voru a potom do něj vylezl i on.

Atticus vyrazil bez váhání k voru. Pro příslušníka SEAL a oceánologa bylo plavání totéž co chůze po pevné zemi, ale začínala se hlásit všechna zranění, která utržil. K nim se přidalo ještě vyčerpání, a jeho pohyb navíc zpomalovala tlustá, neforemná záchranná vesta. Přesto pomalými, rytmickými tempy nohou a paží plaval dál.

Při každém tempu se mu přelila přes obličej vlna, voda mu vnikala do uší a nutila ho zavřít oči. Pokaždé, když hlavu vynořil, se podíval, kde se nachází vor, upravil směr a plaval dál. Dvakrát měl dojem, že slyší Andreu a kapitána cosi křičet. Aniž zpomalil, zvedl hlavu výš z vody a pohlédl na vor, v té chvíli již jen tři metry od něj. Kapitán zaječel a ukazoval prstem, Andrea pádlovala ze všech sil rukama, aby se vor dostal blíž k Attikusovi, a křikem ho vybízela ke spěchu.

Atticus sice nerozuměl jejím slovům, ale pochopil, co se děje, že zezadu se k němu něco blíží. V bleskovém záchvatu smrtelného strachu si vybavil Remusův hrůzný osud.

Kalmička.

Prudce se otočil a uviděl žralokovu hřbetní ploutev, prořezávající vodu necelých osm metrů od něj, to ale znamenalo, že čelisti osm a půl metru dlouhého bílého žraloka jsou od něj vzdáleny jen polovinu této vzdálenosti. Nečekal, až žralok rozevře svou ošklivou tlamu, sáhl k opasku, vytáhl magnum a zamířil.

Žralok se vynořil z vody, čelisti doširoka rozevřené. Atticus vystřelil, ale ruka se mu třásla a první rána šla mimo. Spoušť dokázal stisknout jen s námahou, uchopil tedy magnum do obou rukou a vypálil podruhé. Ze žralokova boku vytryskl rudý gejzír, zvíře ale nezpomalilo.

Atticus se chystal vystřelit znovu. Čelisti už byly jen desítky centimetrů od něj. Věděl, že i kdyby se mu podařilo obrovského žraloka zabít, setrvačnost jeho pohybu ho ponese dál a ty čelisti se kolem něj sevřou. Ale nezemře bez boje. Stiskl spoušť a vypálil do rozevřené tlamy.

Žralok vyrazil vzhůru z vody jako prázdná plechovka od sodovky a výstřel šel mimo. Attikuse zavalila voda dopadající shora. Viděl, jak se žralokovo zkroucené tělo vzneslo do výše, sevřené v těch nejmocnějších čelistech na planetě.

Kronovo dlouhé tělo se dál zvedalo obloukem z vody, vrchol oblouku sahal víc než patnáct metrů do výšky. Tam Kronos sklapl čelisti a žraloka překousl na tři kusy. Hlava a ocas spadly do vody a spolu s nimi se do ní snášela sprška krve a kusy vnitřností. Zbytek Kronos spolkl a obloukem se nořil zpátky do oceánu.

Atticus sebou cukl – ucítil, jak ho zezadu cosi uchopilo, ale ulevilo se mu, když uviděl Andreu a kapitána naklánět se pro něj přes okraj voru. Když byli všichni tři v bezpečí na voru, zadívali se na Krona. Právě se nořil do vody.

Jeho hladká hlava prorazila hladinu, aniž by voda vyšplíchla, prohnuté tělo ji však nenásledovalo do vody hladce, na hladinu se zřítilo. Když dopadlo, vzdula se ohromná vlna, vor vyzvedla s sebou a vyvrhla jej zpod stínu potápějícího se Titanu.

Když se moře uklidnilo, Kronos se již nevrátil. Atticus, Andrea i kapitán upadli do bezvědomí, jakoby ukolébáni sténáním Titanu, klesajícího pod hladinu. Bezvědomí je zbavilo bolesti z nespočetných zranění, z vyčerpání a z přemíry nervového vypětí – ani jeden z nich netušil, že i nyní se kolem nich seskupují stejně nebezpečné obludy z hlubin.

ATTICUS SE PO NĚKOLIKA hodinách probral na tvrdém polním lůžku s tenkou matrací. Hlava se mu točila jako uchvácená ve vodním víru, bylo mu špatně, hrozilo, že znovu upadne do spánku. Zavřel oči a snažil se ovládnout dýchání a soustředit myšlenky. V hlavě se mu rozjasnilo. Posadil se a zjistil, že má na sobě jen boxerky. Tělo měl poseté zelenomodrými modřinami a byl samý obvaz. Střelné poranění ramene bylo zašité, střepy skla mu z paží odstranili. Přežil, ale prudká bolest, která ho trápila navzdory silné dávce tišících prostředků, mu vnucovala myšlenku, že by mu bylo líp, kdyby ho vysvobodila smrt. Potom, když si vzpomněl na Andreu a Joanu, začal s bolestí bojovat.

Místnost, v níž se ocitl, byla nevelká, s šedými stěnami, s palandou, stolkem a přístěnkem. Je to loď válečného námořnictva, to poznal hned. Vstal a podíval se na horní lůžko. Bylo prázdné.

Zmocnil se ho neklid, ale připomněl si, že válečnému námořnictvu řády přikazují uložit zraněné civilní osoby v odděleném prostoru. Byl by rád Andreu viděl na horním lůžku, ale jeho naděje byla lichá.

Protáhl se. Tělo protestovalo, ale toho si nevšímal. Potom se zadíval na svůj odraz ve velkém zrcadle, upevněném na zadní stěně. Vypadal příšerně – tělo od hlavy k patě poseté podlitinami, na levém rameni zakrvácený obvaz, na pravé paži a noze tolik stehů, že to vypadalo, jako kdyby si z něj nějaký žralok udělal dětské kousátko.

V myšlenkách se mu vybavili Kronos… Kalmička… Joana. Ta je pořád ještě tam venku.

„Tak co, Youngu, ještě si o svým těle myslíš kdovíco?“

Atticus se otočil. Ten hlas mu byl povědomý. Před ním stál muž jako hora, sotva se vešel do dveří. Měl tmavohnědé oči, tmavou pleť a hodně nakrátko ostříhané vlasy. Tvář se mu roztáhla v úsměvu.

„Vilku?“ Atticus neviděl Grega Vilka od své svatby, ale starý mazák od jednotky SEAL se vůbec nezměnil, až na pár vrásek v koutcích kolem očí. Jeden druhému nejednou zachránil život – tolikrát, že mezi nimi vzniklo pouto, a přestože později každý žil svým vlastním životem a odloučily je od sebe celé roky, svazek, ukutý v boji, zůstal silný.

„Poplácal bych tě po zádech, ale to by tě mohlo zabít,“ poznamenal Vilk.

Atticus se usmál. „No, díky. Jak dlouho už tady jsem?“

„Akorát pár hodin.“

Atticus se chystal něco říct. Řeč jeho těla byla výmluvná, připravoval se pokračovat v boji o záchranu Joany.

Vilk zvedl ruku a promluvil dřív, než Atticus stačil otevřít ústa. „Jen pomalu, kámo. Věci jsou v klidu, pěkně uspořádané, a ty jsi pořádně zřízený.“

Atticus našpulil rty, uvolnil se a usilovně se snažil uklidnit rozjitřené nervy.

„Poslyš – jsem rád, že ses probral,“ pokračoval Vilk. Ukázal Attikusovi čichací soli. „Zrovna jsem se ti chystal říct, abys ten svůj línej zadek zvednul z postele.“ Pokročil dovnitř a opřel se o stěnu. „Teda – podařilo se ti pěkně to tu rozvířit.“

„To si ani neumíš představit.“

„No, vlastně si to tady umíme představit docela dobře. Ten tvůj mládenec, co ví svoje, nám poslal e-mail, kde všechno vysvětluje.“

Atticus se zatvářil nechápavě.

„Nějaký O’Shea. No – ten poslal e-mail.“

Atticus si v paměti vybavil okamžik, kdy O’Shea a Trevor skončili v oceánu. „O’Shea je mrtvý.“

Vilk se odmlčel. „No, v tom jeho e-mailu byl virus. Řekl bych, že jeho vzkaz teď už putuje snad až do Číny. Dostal ho každý, kdo má e-mailovou adresu. Když jsme ho dostali my, pluli jsme zrovna na sever kolem zálivu. Mysleli jsme, že to psal nějakej cvok, dokud jsem neuviděl tvoje jméno. Všeho jsme nechali a vypravili se na místo s vojáky.“

„Co tím myslíš – ‚dokud jsem neuviděl‘? A s jakými vojáky?“

„Jsem – to jako já, admirál Greg Vilk; a ‚vojáci‘ – to znamená Zásahová skupina Theodore Roosevelt.“

Atticus jen zíral. „Já jsem na Rough Rideru?“

Vilk se nadmul pýchou. „Nejlepší bitevní uskupení ve flotile.“

Atticus si ho prohlížel od hlavy k patě. Zatvářil se pochybovačně – Vilk na sobě měl tenké tepláky a tričko. „A… admirál?!“

Vilk se usmál. „Když přišel ten e-mail, zrovna jsem pracoval venku. Převlékáním jsem se nezdržoval. A mimoto – tys neslyšel, že válečné námořnictvo se teď učí od podnikatelského světa? Je pátek, oblečení může být míň formální.“

„A to všechno jsi udělal pro mě?“ zeptal se Atticus s úsměvem.

„Nebezpečné místo vždycky opouštím až poslední,“ odpověděl Vilk vážně.

„Tak díky.“ Atticus se v myšlenkách přenesl zpátky k Andree. „Kde jsou ti dva, co byli se mnou?“

„V přístěnku je nějaké oblečení, vezmi si to na sebe a pojď se mnou.“

Atticus se rychle oblékl, s potěšením zjistil, že modré džíny, námořnické tričko a boty mu padnou. Vyšel za Vilkem. Procházeli bludištěm chodeb kroutících se jako chodby v útrobách letadlové lodi třídy NIMITZ.

„Člověku, o kterém jsme zjistili, že se jmenuje Carl Ridley, kapitán Titanu, jsme ošetřili nějaká menší zranění, a teď v klidu odpočívá v cele. Vyzvedli jsme ještě sedm členů posádky. Všichni jsou v cele, ale žádný nechce mluvit. Kapitánku Vincentovou vzal před hodinou na palubu kutr Pobřežní stráže. Postarají se o ni. Moc tě chtěla vidět, ale doktoři trvali na tom, abys spal.“

Attikusovi se sevřela hruď smutkem. Nechtěl, aby ho od Andrey odloučili, ale možná je to to nejlepší. Jeho ještě čeká nějaká práce.

Vilk se zastavil před zabezpečenými kovovými dveřmi. „Podívej, ten e-mail jsem si četl několikrát, ale pořád mi to nedává smysl. O tom, co tě před pár dny postihlo, jsem slyšel, ale nechce se mi zbaštit tu povídačku o mořské obludě, co nám cpou média. Ale v tom e-mailu se píše, že zrovna ty a Trevor Manfred se ji pokoušíte oddělat, a k tomu že prý jsi navíc zjistil, že tvoje dcera je uvnitř v ní a pořád ještě žije. A pak… abych to vzal zkrátka – že Manfred se pokusil zabít tebe, toho O’Shea, kapitánku Vincentovou a k tomu toho tvora. Je to pravda?“

Atticus přikývl. „Něco v tom smyslu.“

„A Manfred?“

„Zahynul společně s O’Sheaem.“

Vilk si povzdechl. „A ta obluda?“

„Ta je opravdová, Gregu. A Joana je naživu tam v ní. Já vím, dá se tomu jen těžko uvěřit, ale –“

„Já nikdy neřekl, že ti nevěřím,“ hájil se Vilk. Sáhl do kapsy trička a vytáhl křížek. „Věřím v uhozenější věci, než je velká ryba, co polyká lidi celé a udržuje je při životě.“ Široce se usmál. „Zabíjení jsem nechal už dávno, docela brzy po tom, cos toho nechal ty, a vyhandloval jsem pistoli za celou letadlovou loď.“ Vilk se rozesmál, až plácal dlaní do kovové stěny.

Atticus jen beze slova přihlížel, jak Vilk otvírá dveře vedoucí na letovou palubu. Na ní stál šedý vrtulník SH-60B Seahawk. Listy rotoru se divoce otáčely, stroj jen jen vzlétnout.

„Hele,“ zakřičel Vilk, aby přehlušil rachot vydávaný listy rotoru, „pronikli jsme do systému Manfredových sonarových bójí. Toho tvora jsme sledovali, mířil přímo k pláži Hampton Beach v New Hampshiru. Takže to uděláme takhle: Seahawk dělá dvě stě padesát kilometrů v hodině, dostane tě tam rychle, jenomže my máme své rozkazy – zůstat s touhletou věcí dole. Ve vzduchu má svoje letadla vojenské letectvo. Můžu přibrzdit jednotlivá kolečka, ale celý stroj zastavit nemůžu. Tak seber tu svou holku a vypadněte odtamtud.“

Atticus potřásl Vilkoví rukou. „Díky, Gregu!“

„Pro tebe jsem teď admirál Vilk. Jen tak pro nic za nic jsem ti celej ten ‚pekelnej tejden‘ před vyřazením jako starýmu mazákovi nepucoval boty!“

Atticus se belhal k čekajícímu vrtulníku. „Já jsem civil a můžu ti říkat, jak chci!“ Svému bývalému podřízenému zasalutoval, nastoupil do vrtulníku a posadil se vedle pilota. Dveře se zabouchly a rotor se svištivě roztočil rychleji. Attikuse se začínala zmocňovat nervozita, jeho jedinou nadějí byla O’Sheaova teorie. O’Shea i Vilk možná vyznávají jakýsi moderní druh náboženské mytologie, Atticus ji však stále ještě odmítal. Kronos je O’Sheaova geneticky zmutovaná hříčka přírody spíš než jedinečný výtvor Boha.

Atticus však bude věřit všemu, co mu pomůže dostat jeho holčičku zpátky.

56

MAINSKÝ ZÁLIV

„Páni… ta teda je pořádná!“ zakřičel Jack. Vedl svůj čtyřmetrový člun Boston Whaler z roku 1968 směrem k vysoké vlně táhnoucí se za rybářskou lodí, která je míjela. Jedinečně řešený trup dělal z whaleru neuvěřitelně hbité plavidlo, dobře ovladatelné i v nepříznivém počasí. Člun však vynikal ještě v jednom ohledu – dokázal plout v kluzu.

Jack trávil srpnová páteční odpoledne zpravidla tím, že na pláži Hampton Beach bral na svou loď dívky v bikinkách v naději, že než je zase vysadí na písčitou pláž, dívky mu jeho laskavost splatí. Ale podobné vyhlídky na tenhle pátek se rozplynuly, když dostal na starost desetiletého bratra Jerryho a dva bratrance, Stana a Aarona. Ti mu jeho plány nabourali, a Jack byl pevně rozhodnut vyděsit je tak, že jim jednou provždy zajde chuť chtít, aby je vzal ve svém člunu – a v každém jiném člunu – na projížďku.

Když narazili na první velkou vlnu, ti prevíti pěkně zkrotli, ale pořád ještě ne úplně. Jack stál, jednu ruku na kormidelním kole, druhou na plynové páce. Ti tři hovňouskové seděli na široké lati, sloužící jako lavice, a každý se jí držel jako klíště. Jedině díky tomu nevyletěli do vzduchu a ven z lodi, což byl Jackův konečný záměr.

Všichni měli na sobě záchranné vesty, takže se nebylo třeba bát, že by se některý z nich utopil, ale Jack jim cestou k přístavišti napovídal spoustu příběhů o žralocích, takže i po nějakém takovém případném krátkém namočení budou vyděšení k smrti.

Když se teď blížili k té největší vlně, na jakou tohle odpoledne narazili, Jack se ohlédl a naskytl se mu pohled k nezaplacení – tři dvojice vytřeštěných očí a tři otevřené pusy. A kluci měli strach… dívali se kamsi za tu vlnu.

Jack tam pohlédl přes příď, díky rychlosti člunu zvednutou. Protože stál, viděl zřetelně, co vpředu je. Z vody se zvedalo a zase do ní klesalo hladké temné tělo, stejně jako se pohybuje velryba. Jenomže v jednom místě a vzápětí zase v druhém se znovu a znovu objevoval hrb. Jack sledoval ten pohyb směrem k pobřeží a uviděl hlavu s jasně žlutýma očima, svítícíma jako světla majáku v mlze.

„Teda, páni… to je něco!“

Člun najel na vlnu a příď vyletěla vzhůru. Jack nebyl na něco takového připravený, kolena se mu podlomila a kormidelní kolo ho udeřilo do brady. Člun prudce nadskočil, zvedl se do vzduchu, sklouzl z hřbetu toho ohromného tvora a svezl se zpátky do vody. Jack klesl v bezvědomí na sedačku u kormidla. Člun se hnal dopředu, až Jerry hmátl dozadu za bratra a přitáhl plynovou páku k sobě.

Člun se zastavil a pohupoval se na vlnách. Všichni tři kluci přelezli na záď a pozorovali obrovitého mořského tvora, jak se vlnivými pohyby elegantně vzdaluje od nich ke břehu.

„Viděli jste to?“ zakřičel Stan.

„To bylo něco!“ dodal Aaron. Poskakoval přitom vzrušením.

Jerry se k nim připojil a všichni se dívali, jak obludě, ženoucí se ke břehu, ostatní plavidla uhýbají z cesty.

Shora se ozval hromový rachot rotoru ohromného vrtulníku se znaky válečného námořnictva. Letěl za tím tvorem, nesl se necelých deset metrů nad vodou.

Jerry zamával rukama ve vzduchu. „Juhúúú!“

ATTICUS SE PŘI POHLEDU na tři kluky v Boston Whaleru, pokřikem zdravící Krona, nedokázal ubránit úsměvu. Pro většinu dospělých byl Kronos ztělesněním hrůzy, pro ty kluky byl naopak důkazem, že všechny jejich fantastické představy o mořských dracích a o mimozemšťanech jsou něco víc než výplody fantazie. Atticus si představoval sám sebe jako dítě, které vidí Krona. Byly by jeho pocity tehdy jiné? A byly by jiné, kdyby ho ten tvor nepřipravil o Joanu?

Když bylo zřejmé, že Kronos skutečně míří ke břehu, a když se v mělčí vodě ukázal na hladině, Attikusovy pocity vůči němu se měnily dál. Jestli Joana ještě žije, jestli ji Kronos uloží na břeh, jestli ten tvor bojoval o její život, když ji chránil a málem přitom sám zahynul, stal se vlastně Joaniným ochráncem, ochotným riskovat vlastní život kvůli jejímu. Ale z jakého důvodu? Jde tu o nějaký symbiotický vztah? V podobné situaci by přirozenou reakcí jiných živočichů bylo kořist vyplivnout a prchat. Ale Kronova reakce byla mnohem… připomínala spíš reakci lidskou. Atticus se nepokoušel přijít na to, proč se Kronos Joany zmocnil, věděl, že odpověď je zatím nad jeho chápání, ale to, jak se Kronos od té doby choval, mělo za cíl chránit člověka, kterého v sobě měl.

Kronos ovšem u Attikuse svou vinu vykoupí beze zbytku teprve tehdy, až Atticus svou dceru zase uvidí živou, dýchající. Ale i kdyby Joana nepřežila, Attikusova žízeň po pomstě i tak pomine. Byl to podivný pocit, ale ať to nakonec skončí, jak chce, jeho touha podílet se na smrti takového tvora, jako je Kronos, vyprchala. Tohoto tvora je třeba si vážit a chránit jej, ne ho pronásledovat, ať už se proti lidstvu dopustil čehokoli. Nakonec – lidstvo se na oceánu provinilo mnohem víc. Každý, kdo by takového tvora, jako je Kronos, pronásledoval a zabil, by riskoval, že skončí jako Trevor Manfred.

Pilotův hlas ve sluchátkách ho vytrhl z úvah a vrátil ho zpátky do přítomnosti. „Seahawk alfa pro Rough Ridera, ohlaste se! Přepínám.“

„Příjem, Seahawku alfa. Tady Rough Rider. Přepínám.“

„Rough Ridere, mám zaměřenou tu naši… tu obludu. Palba povolena? Přepínám.“

Atticus vytřeštil oči. „Ne!“ vykřikl, ale neměl zapnutý mikrofon a pilot ho neslyšel.

Ozval se nový hlas, hluboký a velitelský: „Ne, Seahawku. Tady admirál Vilk. Mého člověka vysaďte na břeh a vraťte se. Akce nepovolena. Opakuji – akce nepovolena! Přepínám.“

Pilot pohlédl udiveně na Attikuse. „Rozumím, pane admirále. Provedu. Konec.“

Čelním sklem Atticus zřetelně viděl Krona, plujícího ke břehu. Tam blížícího se obra už spatřilo celé moře lidí, kteří mezitím obsadili každičký kousek místa. Všichni, kdo se vypravili na pláž, jako jeden muž všeho nechali a utíkali k vodě. Atticus je nemohl slyšet, ale představoval si hlasy stovek lidí, stále hlasitěji vykřikujících hrůzou.

Kronos, nyní již blízko břehu, zpomaloval. To bylo štěstí pro loudaly, kteří teprve prchali z moře, a také tím umožnil Seahawku, aby ho předstihl. Pilot vrtulník zručně stočil a nalétával na přistání. Nepřistál však, s očima doslova přilepenýma na čelní sklo viděl Krona – tváří v tvář – jak směřuje k místu, kde se vrtulník nachází. Otočil se k Attikusovi a vykřikl: „Skočte!“

Atticus poznal, že stačí jen pár vteřin a vyděšený pilot se vznese výš a poletí pryč. Otevřel tedy dvířka a vyskočil. Naštěstí se nepodíval dolů, protože jinak by ho pohled do čtyřapůlmetrové hloubky možná odradil. Ještě ani nedopadl na písek a vrtulník už mířil pryč.

Attikusův dopad změkčil napůl dokončený hrad z písku, ale několik stehů na sešitých ranách povolilo a Attikusovi projela tělem bolest tak silná, že téměř ztratil vědomí. Křik lidí, kteří se nyní shromáždili těsně u vody, stále sílil a pomohl mu vzpamatovat se.

Odplazil se pryč od zbouraného hradu a zadíval se na oceán. Hleděl za prchajícím Seahawkem, potom pohlédl níž, tam, kde se o břeh roztříštila mohutná vlna, přihnaná ohromnou masou Kronova těla. Vlna se rozlila a stáhla se zpátky, a Kronos se ukázal v celé své velikosti. Jediným rychlým pohybem zvedl svou čtyřapůlmetrovou hlavu do výše šesti metrů a potom ji obloukem složil na písek.

Pronikavý jekot davu se změnil ve výkřiky plné obdivného úžasu, když lidé poznali, že ten tvor nemůže vylézt na zem.

Kronos rozevřel čelisti. Když dav spatřil jeho zuby, ozvalo se jen hlasité vydechnutí. Kronos zvedal a zase skláněl hlavu, dávil a připomínal přitom gigantickou kočku chystající se dostat z krku veliký vývržek chlupů. A potom se ukázala příčina téhle fyziologické činnosti – z rozevřené tlamy vyvrhl na zem černou kouli připomínající hlen.

Atticus vyskočil a hnal se k tomu předmětu, ležícímu na písku. Z davu k němu dolehl tlumený hovor. Kronos náhle stočil hlavu k Attikusovi. Ten se na místě zarazil tak prudce, až po písku uklouzl. Stále ještě Kronovi a jeho pohnutkám tak docela nedůvěřoval, když však podruhé pohlédl do těch žlutých očí, rozpoznal v nich inteligenci a pochopení.

Reflexivním pohybem před sebe natáhl ruku.

Kronos se naklonil blíž, Atticus cítil jeho dech odporně páchnoucí rybinou. Z takhle malé vzdálenosti vypadaly ty ostré zuby ještě větší, téměř jako Attikusovo předloktí. Kronos se zastavil několik metrů od Attikusovy natažené ruky a zadíval se na něj. Atticus mu pohlédl zblízka do očí. „Děkuju.“

Kronos couvl, stočil se zpátky a jeho mohutné tělo si razilo cestu mělčinou do hlubší vody. Atticus se obrátil a nedokázal zadržet výkřik, když spatřil dceru, pokoušející se vstát. Jeho hlas byl plný úzkosti, současně však v něm byla radost a úleva. Joana ten hlas zaslechla a otočila se směrem, odkud zazněl.

„Tati!“

Atticus k ní doběhl, klesl na kolena a dceru objal. Joana se nezadržitelně rozvzlykala. Atticus ji držel v náručí, vůbec nevnímal zápach hnijících ryb linoucí se jí z vlasů, ani ohlušující provolávání slávy – lidé tleskali hlasitěji než diváci při zápase Super Bowl.

„Mám tě moc rád, holčičko.“

Atticus se zaklonil a prohlížel si dceru od hlavy k patě. Kůže jí pobledla a zvarhánkovatěla jako po příliš dlouhém pobytu ve vodě. Její na červeno obarvené vlasy ztratily svůj odstín a dostaly původní přírodní černou barvu. A tmavohnědé oči, tolik podobné matčiným, ztratily něco ze své nevinnosti, získaly však něco jiného.

„Já tebe taky, táto.“

Atticus ji znovu objal, jako kdyby se bál, že zase zmizí, a nepustil ji, dokud mu vzdálený hromový řev a pronikavý svist neprozradily, že dorazilo vojenské letectvo. Pohlédl na moře. Kronos stále ještě jakoby ve skocích brázdil hladinu – snadný cíl. Joana to viděla také. Oba vstali.

„Krone! Potop se!“ vykřikl Atticus.

„Uteč!“ připojila se k němu Joana. „Do hloubky!“

A potom to Kronos udělal; jeden hrb po druhém klouzavým pohybem mizel pod hladinou Atlantiku. Poslední zmizel, právě když dvě F-16 a A10 Warthog přeletěly nízko nad vodou. V jekotu jejich motorů zanikl křik vzrušeného davu na pláži. Když se nyní jejich cíl ponořil, stíhačky se odpoutaly a zahájily pomalý, dlouhý let v kruhu nad pobřežím.

Atticus se zadíval na Joanu, která stále ještě upírala zrak na oceán. V útrobách Krona strávila pět dní, a přesto, pouhé okamžiky od chvíle, kdy byla vyvržena z místa, které si určitě v ničem nezadalo s peklem, křičela v obavách o život toho zvířete. Attikusovu pozornost upoutalo cosi podivného, vyrytého do písku za Joanou. Nahnul se blíž a spatřil jediné slovo.

Natáhl krk a přečetl to slovo nahlas. „Exeter.“

Joana se k němu otočila a usmála se. „Máme si moc o čem povídat.“

Atticus se také usmál, zadíval se do úchvatných, živých očí své dcery, a rozesmál se nahlas. Znovu ji sevřel v náručí a vší silou ji stiskl. Než se od sebe odtrhli, dav se už vracel a blížil se k nim.

„No,“ ozvala se Joana při pohledu na stehy na otcově paži a obvazy na jeho rameni, „stalo se něco zajímavého, co jsem byla pryč?“

„Jak jsi řekla – máme si moc o čem povídat,“ odpověděl s křivým úsměvem Atticus.

Joana se zachichotala. Při tom zvuku se Attikusovo srdce vzneslo až do nebe. Jeho děťátko, jeho holčička je zpátky, celá a neporušená. Položil jí paže kolem ramen a razil si cestu davem, který vykřikoval otázky a tleskal. „Jdeme domů.“

57

EXETER, NEW HAMPSHIRE

Bylo krásné svěží říjnové odpoledne, takové, jaké Attikuse vždycky vybízelo, aby šel do sadu česat jablka nebo se vydal na túru do lesů. Země syrově voněla, silný, ostrý, čistý vzduch New Hampshiru lahodil plícím.

Poklidný sad se všemi radostmi, které poskytoval, však nyní připomínal vzdálenou zemi. Joana byla celé dopoledne v kostele, jako každou neděli od té doby, co ji Kronos uložil na písčitý břeh Hamptonu. To, že se nedávno začala věnovat otázce existence Boha, se dalo pochopit, samotnému Attikusovi však stále připadalo divné, že Joana chodí do kostela. Věděl, že dcera se stále pokouší vyjasnit si, zda to, co prožila, byla skutečnost, nebo nějaký přelud. Samozřejmě že bez ohledu na to, k jakému závěru nakonec dospěje, dopad těch letních události na životy jich obou byl hluboký – nejprve to bylo úsilí všemu porozumět, a poté následovala naprostá změna v jejich životě.

Návrat domů trval jen krátce, protože dvojice, která koupila jejich dům v Rye, se jen málo starala o zlý zážitek, kterým prošli, nedbala ani, že v domě není ještě všechno zabaleno. Hned první neděli, kdy Joana poprvé v životě šla do kostela, přijeli stěhováci, zabalili jejich osobní věci a odvezli je do skladu. Samozřejmě že když se všechny videokazety se záběry Joanina dramatického shledání s otcem na břehu dostaly do médií, oba se stali celosvětově známými celebritami.

Atticus držel Joanu stranou „bleskové války“ médií, sám ji však v plné míře využíval. Podepsal smlouvu na vydání knihy, prodal filmová práva, vystoupil v pořadech Good Morning America, Oprah a The Colbert Report. Byl na titulních stranách všech novin na celém světě, kdežto zprávy o zmizení Trevora Manfreda byly zatlačeny kamsi až za hranici utajení. Attikusův snímek dokonce vyšperkoval náplň časopisu Time, který Attikusovi udělil titul „Otec roku“, za prvé proto, že zachránil dceru před násilníky, a rovněž za to, jak ji vysvobodil ze spárů pravé a nefalšované mořské obludy, jediné na světě, která ji pět dní držela v zajetí. Atticus vysvětlil, že Kronos Joanu propustil sám od sebe, ale záznamy ukazující, jak Atticus vyskakuje ze Seahawku a potom k tomu obrovitému mořskému tvorovi napřahuje ruku, inspirovaly všechny k nevídanému rozletu představ.

Pouhé dva měsíce po těchto událostech měly děti „hýbací“ figurky Attikuse, Joany a Krona, ve výkladních skříních byly vidět plakáty zobrazující Attikuse, jak pozvedá ruku ke gigantickému Kronovi, a spolu s tím Joaniny oblíbené plyšové hračky. Ona sama měla dvě takové – Attikuse a Krona – na posteli v hotelu v Portsmouthu, v apartmá, ve kterém poslední dva měsíce bydleli.

Conner u nich zůstal týden, pomáhal jim při prvním náporu zájmu médií, potom se vrátil do Ann Arboru ke své rodině. Attikusův otec se zotavil a vrátil se domů, rodiče ale budou muset na návštěvu teprve přijet, měli v úmyslu to udělat hned, jak si Atticus s Joanou najdou nový dům.

Joana trvala na tom, aby bydleli ve městě, jehož jméno vyryla do písku. Od té doby neustále hledali nějaký dům v Exeteru, nenacházeli však žádný, který by jim vyhovoval. Účet za ubytování se za poslední dva měsíce vyšplhal do závratných výšek, když začali proplácet šeky na tučné částky. Atticus však neměl v úmyslu měnit svůj životní styl, jejich potřeby dokáže uspokojit prostý dům, dost velký pro dva. Peníze budou Joaně v budoucnu užitečné, a on sám už měl dost toho, že je celebritou. Zdálo se, že ať vkročí kamkoli, kromě širého moře, neujde vykuleným pohledům kolemjdoucích. Joana na tom byla stejně, takže začala studovat doma.

Atticus zajel s červeným hasičským vozem Ford Explorer na krajnici. Odolal pokušení koupit nové auto, svou starou fordku dal seřídit, což už dávno potřebovala, a dal instalovat nové výstražné zvukové zařízení. Bylo pro něj důležité, aby si po zážitcích, které změnily jeho i dceřin život, uchovali co nejvíc toho, čím byli předtím.

Atticus otevřel dveře a rozhlížel se po okolí. Bylo to příjemné venkovské místo v New Hampshiru – směs starého koloniálního slohu a moderních rančů. Joana vystoupila také a zhluboka se nadechla.

„Tady se mi líbí, je to tu hezké,“ řekla.

Atticus na ni pohlédl a usmál se. Vlasy měla černé jako havran, po matce. Pořád ještě se oblékala do černého, ale mnohem módněji, a její oděv působil daleko méně depresivně, ať už proto, že měla na šaty víc peněz, nebo díky výrazu odrážejícímu její niternou změnu – to Atticus nevěděl, ale líbilo se mu to.

Zadíval se na dům. Byl to vysoký červený dům v koloniálním slohu, s bílými žaluziemi. Předchozí majitel jej zrenovoval a zmodernizoval. Vznikl tak dokonalý soulad starého a nového – tak to aspoň tvrdila realitní agentka.

Obešel kapotu fordky a uviděl modré volvo se samolepkou Pobřežní stráže na nárazníku, zaparkované před domem. V mžiku se mu bolestivě vrátily vzpomínky na Andreu. Po Joanině návratu se Attikusův život proměnil málem v tornádo. Během doby, kdy znovu budoval svůj vztah k Joaně, kdy čelil pozornosti médií, řešil právní záležitosti týkající se nesmírných spoust různých smluv, které podepsal, a kdy podával bezpočet hlášení válečnému námořnictvu, jeho styky s Andreou přešly od telefonických hovorů k elektronické poště a během posledních dvou týdnů úplně přestaly.

Vinu na tom však nenesl výlučně Atticus. Když si Andrea vyléčila všechna svá zranění, dostala rozkaz pomáhat při vyprošťování Titanu. Jeho kapitán vypověděl, že když do Titanu začne vnikat voda, neprodyšně se uzavřou vnitřní trupy, takže se domnívá, že většinu pokladů, nacházejících se na lodi, lze ještě zachránit. Titan byl nakonec vyzvednut za přispění bitevního uskupení Rough Rideru a admirála Vilka, jenž byl patronem akce. Sbírky na Titanu představovaly ty nejcennější poklady, jaké svět kdy viděl. Jejich zatřídění, kategorizace a vrácení právoplatným majitelům bude trvat roky. Bylo to ušlechtilé úsilí a Andrea byla z hloubi srdce přesvědčena, že je užitečné, nicméně všechna tato práce v podstatě vedla k tomu, že se s Attikusem stále víc od sebe vzdalovali.

Attikusovi Andrea chyběla, to jistě, ale starosti kolem hledání a nakonec i nalezení nového domova, a také nové pochybnosti, ho zdržovaly od pokusu kontaktovat ji. Na jeho poslední e-mail neodpověděla. Bral to jako znamení, že se mu kamsi vzdálila. Joana se s Andreou dosud nesetkala, ale věděla o ní. Na žádost Pobřežní stráže Atticus z líčení svých zážitků Andreu vynechal. Joana většinu podrobností znala, zbytek si domýšlela. Pokusila se otci vysvětlit, že elektronická pošta se někdy zatoulá a nedojde. Zádrhel v systémech, kterými vzkaz musí cestou do Andreina mailboxu projít – třeba porušený harddisk nebo přemrštěně přičinlivý protispamový program – to vše může zavinit, že doručení je neúspěšné. Attikusovi se však nechtělo tomu věřit. Kdyby ho Andrea chtěla kontaktovat, už by byla dávno aspoň zavolala.

„Copak je, tati?“ zeptala se Joana. Zvuk jejího hlasu odtrhl jeho pohled od samolepky.

„Co? Ale ne, nic,“ odpověděl; pokoušel se o lehkovážný tón. „Je mi fajn.“

Joana se do něj zavěsila a přitáhla ho blíž k sobě. Cítil, jak pod jejím projevem příchylnosti jeho mrzutá nálada taje. „Ten dům se mi fakt líbí,“ řekla. „Myslím, že to bude ono.“

„Ještě jsme ho neviděli uvnitř,“ mírnil ji Atticus.

„No, myslím, že já ano.“

„Tys tu už byla?“

Joana se usmívala od ucha k uchu. Bude ještě muset pohovořit o všem, co prožila v útrobách Krona. Patřily do toho i několikeré vize, které měla těsně před tím, než ji Kronos vyvrhl na pláž. Beze slov dala otci na srozuměnou, že ten dům spatřila v jedné ze svých „vizí“, ale zatím se jí o tom nijak příliš nechtělo mluvit.

Atticus rovněž nijak nedychtil poslouchat úvahy o její nové víře – v Boha nebo v šílenství –, věděl, že tomuhle svému dítěti dá všechno, co bude chtít… v rozumných mezích. A jestli bude chtít bydlet v tomhle domě, budiž.

Když stoupali po schodech k zápraží, Atticus si všiml plakety na dveřích. Byl na ní letopočet 1641 – rok, kdy John Wheelwright, otec zakladatel města Exeter, dal podnět k jeho stavbě. Atticus ztuhl. Wheelwright. Do mysli se mu vrátilo O’Sheaovo líčení činů, které Kronos během staletí vykonal. Wheelwright byl jedním z Kronových „hostů“. Atticus zakroutil hlavou a připsal to na vrub naprosté shodě náhod. Wheelwright pravděpodobně má plakety všude po celém městě.

Právě se chystal zaklepat na dveře, když se náhle otevřely a vyšla z nich Cindy, jeho realitní agentka.

Při spatření jejího zrudlého obličeje a pocuchaných vlasů, které jindy držely tvar pomocí laku, jenž jí z vlasů dělal vrstvu tvrdou jako kámen, Atticus usoudil, že došlo k hádce. „Podívejte,“ začala, „majitelka se rozhodla, že dům neprodá.“

„Cože?! A proč?“

„Nějaká pitomost, prý cosi začala a musí to dokončit. Mluvila až směšně tajuplně, a naprosto neprofesionálně.“ Cindy si upravila kabátek a prsty si projela vlasy, aby je vrátila, kam patří. Odkašlala si. „Mrzí mě to, pane Youngu. Chtěl jste dneska vidět ještě něco dalšího?“

Atticus pohlédl na Joanu. Oči měla vlhké a plné zmatku.

„Ne,“ odpověděl, „ale chtěl bych si ten dům prohlédnout.“

„Vždyť jsem vám právě řekla –“

„Udělám nabídku, jaká se nedá odmítnout.“

Cindy věděla, že Atticus má na něco takového peníze, ale majitelka se bezpochyby vyjádřila jednoznačně. „Ta paní nepovolí.“

„Mně povolí,“ odtušil Atticus s úsměvem. „My jsme slavní, to nevíte?“

Cindy se jen křivě pousmála a pokrčila rameny. Ustoupila stranou. „No, tak si poslužte.“

Atticus zazvonil. Když nikdo nepřicházel, zazvonil rychle třikrát za sebou. Tentokrát se ozvaly těžké dusavě kroky. Majitelka šla ke dveřím. Potom se masivní dveře rozlétly.

„Poslyšte, paní, už jsem vám řekla, že ne-… Atti?!“

Atticus stál jako opařený. Při zvuku svého jména, vysloveného tímto důvěrně známým hlasem, se mu zastavilo srdce a nohama jako by vrostl do země. „Andreo…“

Joana se na otce tázavě podívala. „Tati?“

Po několika vteřinách naprostého ticha, které nervózně přešlapující realitní agentce musely připadat jako věčnost, Attikuse oslovila: „Pane Youngu?“

Atticus trhnutím rozevřel dveře. Agentka uskočila, a Andrea vletěla Attikusovi do náruče. Objetí bylo až surově divoké a pevné.

Atticus ucítil další pár paží, které je objaly oba dva. Otevřel oči a zamlženým zrakem viděl, jak Andrea líbá Joanu na čelo. V tom jediném okamžiku všichni cosi získali – rodinu.

Andrea měla v očích slzy. „Pořád platí, že ten dům neprodám,“ sdělila realitní agentce. Potom se otočila k Attikusovi: „Ale když se sem nastěhuješ ty, jsi víc než vítán.“

Atticus pohlédl z Andrey na Joanu. Usmívala se, v očích jí stály slzy a byla v nich naděje. Přikývla. Atticus se zachvěl, nedokázal se ubránit představě, že existuje jakýsi vyšší záměr, který splétal a rozplétal nit jejich životů, postrkoval je jedním a hned nato jiným směrem, pro ně zdánlivě beze smyslu až do té doby, kdy dorazili k tomuto konečnému cíli. Věděl, že jejich životy zdaleka nekončí, nemohl však popřít, že události posledních několika měsíců – či snad dokonce let – je přivedly před práh těchto dveří. Nyní začínal chápat, jakou proměnou Joana prošla, a poprvé ho napadlo: „Co kdyby?“

58

KDESI NA BLÍŽE NEURČENÉM MÍSTĚ

Bílá písčitá pláž byla přesně taková, jakou ukazují v hollywoodských filmech. Nad moře se nakláněly rozevláté listy palem, vítr, silný tak, že stromy sténaly pod jeho náporem, s sebou přinášel slaboučké závany vůně soli a květin. Ale na rozdíl od filmových pláží tu nebyli žádní lidé v plavkách, kteří přežili ztroskotání lodi – ani žádní urostlí, hezcí, opálení muži, kteří uprchli před nároky kladenými na ně skutečným světem.

Byly tu prostě jen dvě postavy, obě oděné do černého.

Podle toho, jak je později popsala posádka jachty, která v těch místech provozovala sportovní rybolov a ty dva zpozorovala, měl jeden z nich bledé vrásčité tělo a bílé vlasy spadající až na ramena. Naposledy byl spatřen, jak prchá mezi stromy, v očích divoký výraz, a jak křičí cosi o konci světa.

Když jachta zakotvila a posádka vystoupila na břeh, druhý muž, kněz, byl v bezvědomí. Vzali ho na palubu a ošetřili ho. Po třech dnech našli jeho pryčnu prázdnou, chyběl záchranný člun a po tom člověku zůstal jen kus papíru a na něm ve spěchu načmáraná slova Jób, 3,8.

Jeden z posádky, který měl s sebou bibli, ji otevřel a přečetl příslušný verš. Jeho znění posádku utvrdilo v přesvědčení, že ti dva, které uviděli na břehu, jsou šílenci.

„Ať ji zatratí, kdo zaklínají den, ti, kdo dovedou vyburcovat livjátana.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai