Hunter Killer

Patrick Robinson

(2009)

Hodnocení:

Štítky:

Romány, Thrillery

Saúdskoarabský korunní princ a příští dědic trůnu, šokovaný výstředním životním stylem královské rodiny, požádá Francii, aby mu pomohla za podmínek pro ně výhodných vládce z rodu Saúdů svrhnout. S využitím francouzských útočných ponorek kategorie Hunter Killer chce princ dosáhnout těžkého poškození obrovských konstrukcí ropného průmyslu a nakládacích doků na pobřeží Rudého moře a Perského zálivu, ochromit tím těžbu ropy a připravit tak krále o veškeré finanční prostředky. Francouzské speciální síly se pustí do nezodpovědných operací na souši i pod mořskou hladinou a záhadný major Jacques Gamoudi zmobilizuje další bývalé příslušníky cizinecké legie, aby zničili vojenskou základnu na jihu země poblíž jemenských hranic a následně se zmocnili hlavního města Rijádu. Bezprostředně poté Bílý dům požádá admirála Arnolda Morgana, aby se ujal vedení protioperace. V zoufalé bitvě o získání pouštního království stojí po Gamoudiho boku dávný Morganův osudový protivník, generál Hamásu Ravi Rašhúd. Francouzi se snaží Gamoudiho zabít, Spojené státy naopak usilují o jediné – dostat Gamoudiho živého a přinutit jej, aby dosvědčil, čeho se Francouzi dopustili, když svévolně uvedli světový trh s ropu do naprostého chaosu.

Patrick Robinson

HUNTER KILLER

MLADÁ FRONTA

Patrick Robinson

HUNTER KILLER

Saúdskoarabské ropné

impérium v ohrožení

Copyright © 2005 by Patrick Robinson

Translation © Pavla a Matouš Iblovi, 2009

ISBN 978-80-204-1717-6

HLAVNÍ POSTAVY

Vrchní velení Spojených států

Paul Bedford (prezident Spojených států amerických)

Admirál Arnold Morgan (vrchní velitel operace Tanker)

Generál Tim Scannell (náčelník spojených štábů ozbrojených sil)

Admirál Alan Dickson (náčelník štábu operací vojenského námořnictva)

Admirál Frank Doran (vrchní velitel Atlantské flotily)

Admirál George Morris (ředitel Národní bezpečnostní agentury – NBA)

Major Jimmy Ramshawe (osobní tajemník ředitele NBA)

Admirál John Bergstrom (pověřen velením speciálních válečných operací [Speciál Warfare Command])

Pracovníci ve službách ministerstva zahraničí Spojených států

Charlie Brooks (diplomat velvyslanectví USA v Rijádu)

Tom Kelly – agent (velící důstojník zpravodajské služby CIA v Marseille)

Ray Sharpe – agent (příslušník CIA v Brazzaville v Kongu)

Andy Campese – agent (velící důstojník CIA v Toulouse)

Guy Roland – agent (příslušník CIA v Toulouse)

Jack Mitchell – agent (velící důstojník CIA pro severní Afriku – Rabat v Maroku)

Příslušníci válečného námořnictva Spojených států

Kapitán Bat Stimpson (velící ponorce North Carolina)

Kapitán David Schnider (velící ponorce Hawaií)

Kapitán Tony Pickard (velící křížníku Shiloh)

Poručík Billy Fallon (příslušník posádky vrtulníku na palubě křižníku Shiloh)

Major Brad Taylor (pověřen vedením týmu jednotek pro speciální operace – SEAL)

Vrchní velení Francie

Francouzský prezident

Pierre St Martin (ministr zahraničí)

Gaston Savary (šéf výzvědné služby DGSE)

Generál Michel Jobert (vrchní velitel speciálních operací)

Příslušníci francouzského válečného námořnictva

Admirál Georges Pires (Velitelství speciálních oddílů námořní pěchoty – COMFUSCO)

Admirál Marc Romanet (velící ponorkovému námořnictvu)

Kapitán Alain Roudy (velitel útočné ponorky Perle)

První důstojník Louis Dreyfus (velitel útočné ponorky Améthyste)

Poručík Garth Dupont (velitel žabích mužů na palubě ponorky Améthyste)

Podplukovník Jules Ventura (velitel speciálních jednotek v Perském zálivu; na palubě ponorky Perle)

Poručík Remé Doumen (velitel 2. útočného oddílu, operujícího u nakládacích plošin Saúdské Arábie)

Námořník Vincent Lefevre (pobočník podplukovníka Ventury)

Velitelé francouzských speciálních oddílů v Saúdské Arábii

Major Etienne Marot (3. oddíl, Chamís Mušajt)

Major Paul Spanier (velící 1. oddílu, útočícího na leteckou základnu)

Major Henri Gilbert (velitel 2. oddílu, útočícího na leteckou základnu)

Francouzští velitelé v Saúdské Arábii s vládním pověřením

Plukovník Jacques Gamoudi (bývalý příslušník cizinecké legie, vrchní velitel revoluční armády Saúdské Arábie v Rijádu)

Major Ray Kerman (též známý jako generál Ravi Rašhúd, vrchní velitel Hamásu, velící jihovýchodním útočným silám v Saúdské Arábii)

Pracovníci ve službách francouzského ministerstva zahraničí

Yves Zilber – agent (příslušník výzvědné služby DGSE v Toulouse)

Michel Phillippes (velící důstojník výzvědné služby DGSE v Toulouse)

Major Raul Foy (příslušník výzvědné služby DGSE v Rijádu)

Claude Chopin (zaměstnanec velvyslanectví v Brazzaville v Kongu)

Členové královské rodiny Saúdské Arábie

Princ Chálid bin Mohamed al-Saúd (zvaný Playboy)

Král Saúdské Arábie

Princ Násir Ibn Mohamed al-Saúd (korunní princ)

Příslušníci saúdských ozbrojených sil

Plukovník Saad Kabeer (velitel 8. obrněné brigády; diverzní útok na leteckou základnu)

Kapitán Fajsal Rahmán (příslušník praporu al-Káidy v Rijádu)

Major Abdul Mažíd (tankový velitel útoku na rijádské letiště)

Plukovník Bandar (tankový velitel revoluční armády v Rijádu)

Spojení na stát Izrael

Velvyslanec David Gavron (Washington D.C.)

David Schwab – agent zpravodajské služby Mossad v Marseille Robert Jazy – agent zpravodajské služby Mossad v Marseille

Daniel Mostel (působící jako sayanim – dobrovolník spolupracující s Mossadem; řídící leteckého provozu v Damašku)

Další významné osoby

Seržant Shane Collins (příslušník britské armády; operátor elektronického odposlechu, působící ve spojovací jednotce na Kypru)

Sir David Norris (předseda správní rady komoditní burzy obchodující s ropnými produkty – International Petroleum Exchange)

Abdul Gamoudi (otec plukovníka Jacquese Gamoudiho)

Manželky jednajících osob

Paní Kathy Morganová

Paní Šákira Rašhúdová

Členové evropských „královských“ rodin

Princezna Adele (Jižní Londýn – zesnulá)

PROLOG

Pro šestadvacetiletého prince Chálida bin Mohameda al-Saúda se noc odvíjela ve znamení nevypočitatelných vrtochů štěstěny. Do ziskových položek patřilo, že se spřátelil s nádherně vyhlížející blondýnou jménem Adele. Na sobě měla šaty od Gucciho, tvrdila o sobě, že je jednou z evropských princezen, a v této chvíli se tiskla k princově levé paži. Ke ztrátám se dalo připsat, že v jedné ze soukromých heren právě prohrál dvě stě čtyřicet sedm tisíc dolarů v blackjacku.

Kasino v Monte Carlu přišlo v současné době měsíc co měsíc Chálidova královského prastrýce přibližně na tutéž částku jako letecké síly prvního úderu Královského vojenského letectva Saudské Arábie. V téže době se po celém světě pohybovalo na třicet pět tisíc saudských královských princů, jimž se dařilo naplňovat výraz hédonismus novým obsahem.

Podobně jako mladý princ Chálid mnozí z nich milovali Monte Carlo a obzvláště Kasino. A blackjack. A bakarat. A hru v kostky. A ruletu. A nákladné ženy. A šampaňské. A kaviár. A patřičně rychlé motorové jachty. Bylo až k nevíře, jak tihle princové milovali motorové jachty!

Princ Chálid posunul další žetony v hodnotě deseti tisíc dolarů směrem ke své nové princezně a v duchu se zaobíral sexuálními radovánkami, které ho s největší pravděpodobností čekaly. A také faktem, že Adele stejně jako on patří k nějaké královské rodině. To král bezesporu přivítá. Chálida její krása rozpalovala natolik, že mu ani na okamžik nepřišlo na mysl, že v mluvě příslušníků evropských královských rodin se obvykle neobjevuje přízvuk až podezřele podobný přízvuku, jímž se mluví v jižním Londýně.

Adele, napájející se skvělým šampaňským značky Krug, sázela s rozpustilým smíchem dál a jemná strategie její hry se ze všeho nejvíc podobala srážce dvou rychlíků. Na to, aby prohrála deset tisíc dolarů, potřebovala přesně devět minut a třiačtyřicet vteřin. Dokonce i princ Chálid, mladý muž bez jakýchkoli finančních zábran, se přistihl při úvahách, jak zabránit dalším ztrátám, zároveň jej však nenechávaly v klidu nádherné křivky Adeleina pozadí.

„Myslím, že bychom se měli poohlédnout zase někde jinde po jiné zábavě,“ řekl s úsměvem. Zachytil pohled číšnice roznášející šampaňské a požádal šéfa herny, aby mu připravil účet na útratu toho večera.

Místností se rozléhal Adelein smích, ale nikdo nehnul ani brvou, zatímco mladý saúdský princ bezstarostně podepisoval uznání dluhu ze hry znějící na částku mírně převyšující dvě stě šedesát tisíc dolarů. Byl to však účet, který on sám na vlastní oči nikdy neuvidí. Bude jednoduše přičten ke ztrátám, které již princ za ten měsíc nashromáždil a které v součtu přesahovaly milion dolarů. Nato bude účet postoupen přímo králi Saúdské Arábie, jehož kancelář zašle dříve či později šek. V současné době to bývalo spíše později než dříve.

Princ Chálid byl přímým potomkem mocného beduínského válečníka Abdula Azíze, zvaného též ‚Ibn Saúd‘, zakladatele moderní Saúdské Arábie. Ten zplodil do své smrti v roce 1953 více než čtyřicet synů a bůhví kolik dcer. Mladý princ Chálid pocházel z panovnické linie rodu Saúdů, ale existovaly tisíce bratranců, strýců, bratrů a nejbližších příbuzných. Nebylo pochyb, že se král ke všem z nich choval velkoryse.

Ve skutečnosti projevoval takovou štědrost, že nyní, na konci prvního desetiletí jednadvacátého století, se velké království na arabském poloostrově ocitlo kymácející se na pokraji finanční propasti. Každodenně bylo zapotřebí vytěžit z pouště miliony a miliony barelů nafty jen proto, aby uživily obrovské finanční nároky mladých marnotratníků, jakým byl Chálid bin Mohamed al-Saúd.

Patřil k několika desítkám princů, kteří vlastnili obrovské motorové jachty kotvící v přístavech po celé délce francouzské Riviéry. Jeho plavidlo, Stíny Arábie – vrčící štíhlý bílý přelud s výkonnými motory a o délce téměř třiatřicet metrů – mělo neustálé potíže s rozhodováním, zda setrvat na vodní hladině, nebo se vznést do vzduchu jako raketa. Na Floridě jachtu postavila v oboru vysoce oceňovaná společnost West Bay SonShip Co. a loď se pyšnila pěti kajutami pro hosty. Mezi luxusními jachtami představovala svou velikostí opravdový vrchol.

Kapitán Stínů Arábie, Hank Reynolds, původem ze Seattlu ve státě Washington, měl vždy blízko k infarktu, pokud si princ Chálid usmyslel, že se ujme kormidla, a to i v případě, že k tomu mělo dojít na klidném otevřeném moři. Pro prince Chálida existovaly pouze dvě rychlosti, buď plavba v plných obrátkách, nebo neplout vůbec.

Již pětkrát byl zatčen pro překračování povolené rychlosti v různých francouzských přístavech podél Riviéry. Vždy si vysloužil tučnou pokutu, dvakrát dokonce skončil na několik hodin ve vězení, ale pokaždé ho královi právníci dostali ven na kauci. Naposledy odešel s pokutou ve výši jednoho sta tisíc dolarů. Ať už by se na prince Chálida použila jakákoli měřítka, představoval by pro jakoukoli rodinu drahý přepych – lhostejnější mu to ale nemohlo být. V tom se rozhodně nijak nelišil od všech ostatních mladých potomků rodu Saúdů.

Obratně položil ruku kolem Adeleina pasu a kývl na ostatních deset členů doprovodu rozestavěných kolem kola rulety, ale hrajících o podstatně nižší částky. Patřili k nim jeho dva osobní asistenti Rašíd a Ahmed, oba Saúdové, dále tři přátelé z Rijádu, pět mladých žen, z nichž dvě byly původem Arabky z Dubaje, ale oblečené do šatů západního stylu a tři pocházely z evropských královských rodů podobně jako Adele.

Před impozantní bílý vstupní portál kasina neslyšně vklouzly tři automobily – dva rolls-royce a jeden bentley – to vše za dohledu uniformovaného vrátného nejúctyhodnější hazardní herny na světě. Princ Chálid podal muži stodolarovou bankovku – obnos rovnající se více než dvěma barelům ropy na světovém trhu – a spolu s Adele vklouzl na zadní sedadlo vedoucího vozu. Rašíd a Ahmed, oba vysoce honorovaní sloužící samotného krále, rovněž nastoupili do nablýskaného tmavomodrého Silver Cloudu, ale oba zaujali místa na širokém předním sedadle.

Ostatních osm se rozdělilo rovnoměrně mezi zbývající dvě auta a princ Chálid dal příkaz řidiči. „Sultáne, do hotelu Hermitage se ještě nějakou dobu nevrátíme – prosím zavezte nás k lodi“

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Sultán, rozjel se směrem k přístavu a druhé dva automobily je následovaly. Po třech minutách se auta zastavila u jachty Stíny Arábie, ukotvené na lánech a jemně se pohupující v naprosto klidných vodách přístavu.

„Dobrý večer, Vaše Veličenstvo,“ zavolal v ústrety muž držící hlídku a ihned rozsvítil světlo na lodní lávce. „Vyplujeme dnes večer?“

„Jen krátký výlet, tři čtyři kilometry od břehu, abychom se podívali na osvětlené Monaco, a v jednu po půlnoci zase zpátky,“ odpověděl princ.

„Jak si přejete,“ vzal to na vědomí muž, jenž býval námořním důstojníkem saúdskoarabského válečného námořnictva a dříve zodpovídal za navigaci jedné z královských korvet podléhající velitelství flotily operující v Perském zálivu a se sídlem v Džubajlu. Důstojník se jmenoval Bandar a byl speciálně vybrán vrchním velitelem válečného námořnictva, aby sloužil jako první důstojník na jachtě Stíny Arábie se zvláštní zodpovědností za blaho prince Chálida.

Kapitán Hank Reynolds měl Bandara rád a dobře se jim spolupracovalo, což bylo pro kapitána velmi důležité, neboť jediné kritické slovo mladého Bandara by totiž jeho námořní kariéru ukončilo. Saúdové platili vysoce postaveným zaměstnancům pocházejícím ze Západu závratné platy, ale nestrpěli sebemenší porušení kázně, byl-li přítomen některý z členů královské rodiny.

Když se společnost prince Chálida shromáždila v nádherné prostorné kajutě, v níž nechyběl bar, ale ani jídelní stůl nejméně pro dvanáct osob, pokračovali v popíjení značkového šampaňského Krug z orosených lahví – každá z nich přišla nejméně na dvě stě padesát dolarů. Na jídelním stole stály dvě obrovské křišťálové mísy, z nichž v jedné byl prvotřídní kaviár z běluhy mořské a pocházel z Iránu – bylo ho v ní nejspíš jeden a půl kilogramu a všem bylo lhostejné, že asi třicet gramů stálo sto dolarů.

Ve druhé míse byl bílý prášek – na váhu ho bylo srovnatelně s kaviárem. Křišťálová mísa stála poblíž stojanu z leštěného týkového dřeva, na němž leželo dvanáct nevelkých trubiček ručně foukaných z křišťálového skla a nádherně broušených, každá asi jedenáct centimetrů dlouhá. Obsah druhé mísy byl přibližně dvakrát tak drahý jako kaviár z běluhy. Poptávka po něm u společnosti dvojnásobku odpovídala.

Včetně platů dvou obsluhujících stevardů ve společenské kajutě vyšlo občerstvení na cenu prodaných šesti set barelů saúdskoarabské surové ropy na mezinárodní ropné burze v Londýně, což představovalo množství větší než devadesát pět tisíc litrů. Životní styl prince Chálida polykal benzín rychleji než svého času dnes již vyřazený a oplakávaný nadzvukový letoun Concorde.

Princ právě nasával bílý prášek do nosních dírek a jako obvykle si počínal bez jakýchkoli zábran. Kokain měl skutečně rád. Přinášel mu pocit, že je pravou rukou krále Saudské Arábie, jediné země na světě, jež ve svém názvu nesla jméno rodu, který v ní vládl. Jeho jméno.

Princ Chálid se všemožně snažil, aby si nemusel přiznat nezpochybnitelnou pravdu, že rozdíl dělící ho od naprosté bezvýznamnosti byl zcela zanedbatelný. Titul bakaláře umění, který získal na nesmírně drahé Kalifornské univerzitě, byl až dosud jediným skutečným úspěchem, kterého dosáhl. Pro získání titulu však musel jeho otec přesvědčit krále, aby nechal vystavět pro zmíněnou univerzitu obrovskou novou knihovnu a navíc ji vybavit tisícovkami knih.

V současné době, kdy již celé léto putoval po nejznámějších mořských přístavech Středozemního moře a v pololeže se oddával opulentnímu přepychu jachty Stíny Arábie, cítil, tedy pokud si dopřál noční dávku kokainu, že dokáže bojovat se světem jako rovný s rovným. Byly ostatně večery, kdy se princi podařilo namíchat správnou kombinaci šampaňského Krug a dávky koksu, po které nabýval dojmu, že dokáže naprosto všechno. Dnešní večer k nim patřil.

Jakmile se mu hlava vyčistila po počátečním víru, přikázal Bandarovi, aby zašel na můstek za kapitánem Reynoldsem a sdělil mu, že on, Chálid, převezme kormidlo, hned jak se velká motorová jachta zbaví svých kotvicích lan a zamíří více méně správným směrem. „Ať mi dá kapitán vědět, až budeme připraveni,“ dodal, když se ujistil, že Adele nepřeslechne strohý velitelský tón jeho slov.

Za deset minut již odváděl Adele nahoru do uzavřené části kapitánského můstku s panoramatickým výhledem na přístav a převzal velení nad jachtou. Kapitán Hank Reynolds, statný muž pocházející ze severozápadu Spojených států, jenž strávil většinu svého života na dopravních lodích plavících se v zátočinách a kanálech Puget Sound, se odsunul na vyvýšené křeslo prvního důstojníka a Bandar zůstal stát hned za ním. Adele zaujala místo po boku prince Chálida, určené navigátorovi.

„Loď je připravena, pane“ oznámil kapitán Reynolds a na obličeji měl již dopředu ustaraný výraz. „Kormidlo nula-osm-pět, přímo vpřed kolem přístavní hráze, potom hned přejděte vpravo na jedna-tři-pět pro plavbu od pobřeží… a Vaše Veličenstvo, prosím, dejte si pozor na rychlost… hned na pravoboku před přídí máte hlídkový člun správce přístavu…“

„Buďte bez starosti, Hanku,“ odbyl ho princ. „Dnes jsem ve formě. Pěkně se projedeme.“

S těmi slovy prudkým pohybem otevřel naplno obě přípusti plynu, čímž uvedl dvojici motorů – každý s výkonem takřka osmnácti set padesáti koní – do maximálních otáček a za jejich obrovského řevu vyrazil od přístavního mola. Adele, jejíž jedinou dřívější zkušeností z plavby na moři byla jednodenní levná výletní plavba na převozním trajektu z Gravesendu do Tilbury v ústí Temže jihovýchodně od Londýna, vyjekla radostí. O Hanka Reynoldse se jako obvykle pokoušela zástava srdce.

Jachta Stíny Arábie nyní vyrazila přístavem v Monte Carlu rychlostí šplhající se k padesáti kilometrům za hodinu. Vytlačila tím mohutnou bílou příďovou vlnu, jež se zvedala do výšky téměř půldruhého metru nad klidnou hladinou. Prudký skok plavidla vpřed smetl obě křišťálové mísy z jídelního stolu a bílý prášek ze vznášejícího se oblaku kokainu v tu chvíli vyvolal dokonce i u čistokrevného lodního perského kocoura pocit jistoty, že pravděpodobně dokáže, co si zamane. Jeho předení znělo tak hlasitě, že až v lodní kuchyni – asi patnáct metrů vzdálené – to připomínalo běh třetího dieselového motoru.

Zároveň se divoce rozhoupaly lodě a jachty ukotvené v přístavišti, když k nim dorazila mohutná vlna vyvolaná prudkým startem jachty Stíny Arábie. Sklenice a příbory se s řinčením ocitly na podlaze, a dokonce i lidé ztráceli rovnováhu a vráželi prudce do stěn kajut. V tom krátkém okamžiku všichni do důsledků pochopili význam velice přísných zákonů týkajících se nepřiměřené rychlosti, které platí ve všech přístavech francouzské Riviéry.

Princ Chálid na ně nikdy ani v nejmenším nedbal. Jako střela proletěl podél přístavní hráze, na levoboku asi o tři metry minul výstražné blikající světlo a za řevu motorů vyrazil na otevřené moře. Kombinace šampaňského Krug a kokainu odsunula jakoukoli opatrnost stranou, a tak bičoval oba výkonné dieselové motory přímo směrem do hlubokých vod necelé dva kilometry od pobřeží.

Jakmile se ocitl v místech, kde měl pod kýlem více než sto metrů vody, započal princ s plavným slalomem mezi světly odrážejícími se na vlnách. Dělo se tak k nesmírnému potěšení jeho hostů, kteří do jednoho stáli na vyhlídkové horní palubě na zádi a obdivovali rychlost a dokonalé schopnosti pohádkového mistrovského díla určeného pro plavbu v oceánských vodách.

Ani jeden z přítomných si ani v nejmenším nevšímal velkého světla světlometu vycházejícího z motorového člunu pobřežní hlídky necelé dva kilometry za zádí vyslaného za nimi správcem přístavu. Člun je zuřivě pronásledoval a jeho plavební rychlost se blížila pětasedmdesáti kilometrům za hodinu.

Noc byla teplá, ale před nimi se stahovala těžká dešťová mračna a panovala naprostá tma. Příliš velká tma, aby byly vidět masivní obrysy zaoceánské výletní lodě pohupující se na hladině necelé dva kilometry od nich a přidržované na místě obrovskou kotvou. Vlastně se ke tmě přidal ještě lehký mořský mlžný opar, nikoli snad přímo mlha, který se povaloval ve voskových chuchvalcích nad mořskou hladinou.

Zaoceánskou výletní loď společnosti Cunard Queen Mary 2 o výtlaku sto padesáti tisíc tun bylo za dnešní noci velice nesnadné spatřit, i když všechna její noční světla zářila do tmy. Ani jiné přibližující se plavidlo by ji nejspíš nerozeznalo dřív než na vzdálenost pěti set metrů, pakliže by osoba zodpovědná za dodržování kurzu nesledovala velice pozorně radar, což princ Chálid zcela jistě nedělal a kapitán Reynolds byl natolik zaměstnán zíráním do neproniknutelné černě před nimi, že ani on nevěnoval obrazovce radaru pozornost. Měl k tomu alespoň omluvu, neboť byl zcela ztuhlý strachem o život.

Nakonec štěkl na prince: „Zpomalte, pane. Stáhněte ji na patnáct uzlů. Není tu skoro nic vidět… jsme moc rychlí…“

„Nestarejte se, Hanku,“ odpověděl princ Chálid. „Cítím se nesmírně dobře. Je to zábava… aspoň na pár minut ze sebe můžu shodit obavy o svou zemi a zapomenout na povinnosti.“

Kapitán Hank jen obrátil oči k nebi, zatímco se jeho zaměstnavatel snažil vyždímat z jachty poslední zbytečky maximální rychlosti, přestože se dostali do dalšího chuchvalce mlhy a viditelnost u mořské hladiny byla velice špatná.

Avšak hlídky na největší, nejdelší, nejvyšší a nejširší osobní lodi, jaká kdy byla postavena, z výšky odpovídající téměř jedenadvacetiposchodové budově, rychle se přibližující Stíny Arábie zahlédly. Rozezvučel se ohlušující zvuk sirény, jejž je možné zaznamenat až na vzdálenost šestnácti kilometrů, a v poslední minutě přišel rozkaz uvést pohon na pravoboku do zpětného pohybu ve snaze stočit loď, aby se s přibližující se motorovou jachtou střetla ostrou přídí a nikoli takřka tři sta padesát metrů dlouhým trupem. Ale to už bylo pozdě. Příliš pozdě.

Jachta Stíny Arábie s naplno otevřenými přípustmi motorů a se zadní palubou obsazenou smějícími se a popíjejícími lidmi prořízla jako nůž mlžný opar. Princ Chálid právě něžně líbal Adele. Jednou rukou se opíral o řídicí panel a druhou dívku laskal. Hank Reynolds, který zaslechl nad vodou nesoucí se ozvěnu sirény z lodi Queen Mary 2, na poslední chvíli zařval: „KRISTE PANE!“ a vrhl se po ovládání přípusti, nikoli však včas.

Takřka pětatřicet metrů dlouhá jachta narazila do velkého zaoceánského parníku přímo za jeho přídí na levoboku a špičatá příď Stínů Arábie se zabořila na šest metrů do ocelového pláště jeho trupu. Obrovský náraz způsobil ve strojovně princovy pýchy a radosti obrovský výbuch a celé plavidlo se rázem ocitlo v plamenech. Nikdo se z požáru nedostal živý až na tělesného strážce Rašída, který na poslední chvíli spatřil přibližující se horu oceli a vrhl se z horní paluby do vody z výšky šesti metrů. Podobně jako Ishmael v Bílé velrybě jediný přežil, aby vylíčil celý příběh.

Dva dny nato v soukromých komnatách paláce na severním předměstí města Rijádu upíjel princ Násir Ibn Mohammed al-Saúd, šestapadesátiletý oddaný sunnitský muslim a králův přímý následník, malými doušky tureckou kávu a s hrůzou upíral oči na titulní stránku londýnského deníku Daily Telegraph.

Pod fotografií silně se naklánějící zaoceánské výletní lodě Queen Mary 2 byl titulek završující šest sloupců textu:

OPILÝ SAÚDSKOARABSKÝ PRINC TÉMĚŘ POTOPIL NEJVĚTŠÍ ZAOCEÁNSKÝ PARNÍK NA SVĚTĚ

Motorová jachta narazila ve vysoké rychlosti do Queen Mary 2 a zavinila masovou evakuaci na kotvišti o hloubce 100 sáhů před monackým přístavem.

Obrázek ukazoval trosky jachty Stíny Arábie trčící z přídě parníku. Zcela jasně na něm byl patrný silný náklon přední poloviny mohutné lodě na levobok. Mnohem děsivější byl pohled na vrtulníky francouzské pobřežní hlídky hemžící se nad zasaženým parníkem a evakující část z dvou tisíc šesti set dvaceti cestujících a z tisíc dvou set padesáti členů posádky.

Na vodu byly rovněž spuštěny záchranné čluny, přestože nehrozilo bezprostřední nebezpečí, že by se obrovská loď začala potápět. Nebyla však schopna plout vlastní silou a bude nutné ji odtáhnout do přístavu, aby byla odčerpána voda a přistoupilo se k provizorním opravám. Byly nezbytné jako příprava na tři tisíce dvě stě kilometrů dlouhou plavbu až k ústí řeky Loiry do loděnic Alstom Chantiers de l’Atlantique v St-Nazaire, kde bylo plavidlo postaveno.

Princ Násir byl znechucen. Vložená fotografie mladého prince Chálida byla opatřena titulkem:

Zemřel v ohnivé kouli přesně tak, jak žil –

do poslední chvíle hazardoval.

V textu se objevil seznam mrtvých společníků prince spolu s údaji o vypitém šampaňském v kasinu. Vyčíslena byla výše ztrát prince Chálida u hracích stolů, nechyběly zmínky o jeho záletech, náklonnosti ke kokainu či o jeho nepředstavitelném bohatství. Citováni byli makléři Lloydovy pojišťovací společnosti, vzrušeně zvyšující hlas při nářcích nad svými ztrátami s odvoláním na obrovské pojistné plnění vyplácené loďařské společnosti Cunard k pokrytí výdajů způsobených srážkou lodi ve výši osm set milionů amerických dolarů, za ušlý zisk, za soudní pře s cestujícími, za úhradu finančního vyrovnání s francouzskou vládou kvůli evakuaci cestujících.

Princ Násir věděl naprosto přesně, že to je největší událost na světě, která proběhne všemi televizními a rozhlasovými stanicemi nejen v celých Spojených státech a v Evropě, ale objeví se též ve všech novinách po celém světě i po několik následujících dnů.

Princi se to všechno příčilo. Nesnášel pomyšlení na ponížení, které to jeho zemi přinášelo. S velikou nelibostí na něj doléhalo do nebe volající znevažování koránu. Silně se mu ošklivila naprostá nestřídmost prince Chálida a nenapravitelné škody páchané na obrazu Saúdské Arábie šílenou rozhazovačností, s jakou zacházeli s petrodolary mladí dvacetiletí muži.

Princ Násir se jednoho dne stane králem. Jedinou překážkou stojící mezi ním a trůnem Saúdské Arábie byl jeho veřejně projevovaný a důrazný odsudek životního stylu královské rodiny. Stále však měl postavení korunního prince, kterého lidé znali jako moudrého a oddaného muslima dávajícího zcela jasně najevo, že až dosedne na trůn, všechno, co se do té doby dělo, skončí.

Ve svém království vynikal Násir jako politik i jako obchodník cítící se jako doma na chodbách, jimiž se ubírá moc jak v Londýně, tak v Paříži, v Bruselu i na Středním východě. Král přijímal jeho rady zdrženlivě a opatrně, nicméně bylo nabíledni, že si princ Násir proti sobě poštval nesčetně nepřátel: mezi syny, bratry i vnuky krále.

Už třikrát se někdo pokusil na něj spáchat atentát. Lidé v Saúdské Arábii ho však milovali. Jediný se jich zastával. V rozhovorech, jež poskytoval, osvětloval skutečné důvody poklesu jejich státních příjmů z třiceti tisíc amerických dolarů na pouhých sedm v průběhu posledních patnácti let – kvůli astronomickým výdajům královské rodiny.

Násir byl vysoký muž s plnovousem, jenž byl jako většina královské rodiny potomkem velkého Ibn Saúda. Pro něj volání pouště znělo vždy velmi lákavě. Po většinu večerů se nechával vyvézt ven do chladivých písků na osamělá místa na sever od města, kde si dával schůzky s přáteli. Jeho sloužící prostřeli přímo na písečnou zem pouště obrovský, téměř nevyčíslitelně drahý běhoun z Iránu a vztyčili třístranný stan. Muži zasedli k jídlu a k hovoru o velké revoluci, která měla přijít, o změně režimu, která bezpochyby svrhne vládnoucí větev rodu Saúdů.

Dnes se princ postavil a mumlal si pro sebe stejně, jak tomu bylo už mnohokrát předtím: „Tato země je na tom stejně jako Francie před revolucí. Jediná rodina nechává stát k smrti vykrvácet. V Paříži osmnáctého století to byli králové bourbonští. Ve století jedenadvacátém v Rijádu je to rodina Saúdů.“

Potom již hlasitěji pronesl: „TOTO MUSÍ SKONČIT!“ a mrštil novinami.

KAPITOLA PRVNÍ

Mezinárodní letiště krále Chálida

Úterý 6. května 2009

Dlouhá černá limuzína Cadillac se svižně pohybovala veřejným prostranstvím pro výstup z taxíků a směřovala k široké dvojité bráně, již v tu chvíli už stačila otevřít dvojice ozbrojených stráží. Po obou stranách velkého amerického automobilu se třepotaly dvě dlouhé trojúhelníkové vlaječky v zelené a modré barvě královských saúdskoarabských námořních sil.

Dvojice strážných zasalutovala, jak je na první pohled rozeznatelná limuzína míjela směrem k široké přistávací dráze Terminálu číslo tři – k vyhrazenému prostoru státních aerolinií Saúdia.

Uvnitř limuzíny seděl jediný cestující oblečený v arabském stylu: korunní princ Násir Ibn Mohamed, náměstek ministra ozbrojených sil. Oba strážní stále ještě salutovali, když princ Násir projížděl kolem a mířil přímo k rozjezdové dráze. Na ní na něj již čekal jeden z nejnovějších králových Boeingů 747 s běžícími motory, připraven vzlétnout. Všechny ostatní lety byly pozdrženy, dokud se puntičkářský přesný princ Násir neocitne ve vzduchu.

Ke schůdkům doprovázeli prince jak vedoucí palubní stevard, tak starší vyšší námořní důstojník. Vlastní syn prince Násira, šestadvacetiletý komodor Fahad Ibn Násir, sloužil na fregatě v Rudém moři a k jeho otci se všichni chovali jako k admirálovi, ať cestoval po saúdském království kamkoli.

Také byl na palubě jediným cestujícím a v okamžiku, kdy se usadil v horní části oddělení první třídy, se dveře uzavřely a pilot otevřel přívěry plynu. Královský proudový letoun radující se z tak lehkého nákladu se s hřmotem rozjel po rozjezdové dráze a s pronikavým jekotem se nejprve vznesl k modré obloze přímo do horkého jižního větru přicházejícího z pouště, než s náklonem zamířil k Perskému zálivu a poté severozápadně přes Irák k Sýrii.

Bylo téměř nevídané, aby vysoce postavený člen královské rodiny cestoval sám, dokonce i bez tělesného strážce, ale toto bylo něco jiného. Boeing 747 neměl letět ani do poloviční vzdálenosti od konečného cíle princovy cesty. Letadlo použil pouze k tomu, aby se dostal ze Saudské Arábie do jiné arabské země. Skutečný cíl jeho cesty neměl s touto zemí nic společného.

Kufřík spočívající v zadní části vrchního oddělení obsahoval princovo oblečení v západním stylu. Jakmile se letadlo ocitlo ve vzduchu, princ Násir se převlékl do tmavošedého obleku, modré košile, uvázal si kaštanově hnědou vzorovanou hedvábnou vázanku od firmy Hermes, doplněnou masivní zlatou sponou ve tvaru zakřivené šavle beduínů. Na nohou měl jednobarevné černé mokasíny ručně šité v Londýně a tmavě šedé ponožky.

Kufřík rovněž obsahoval aktovku s několika listinami, které princ vyndal, potom do ní uložil bílý arabský thobe, červeno-bílou pokrývku hlavy ghutra s dvojitou šňůrou aghal. Mezinárodní letiště krále Chálida pojmenované po jeho zesnulém prastrýci opustil jako Arab, do Damašku dorazí jako každým coulem mezinárodní obchodník.

Při přistání o dvě hodiny později vyzvedla prince limuzína velvyslanectví Saudské Arábie a odvezla ho přímo k pravidelnému polednímu letu aerolinií Air France do Paříže. V letadle již všichni cestující zaujali svá místa, a ačkoli o tom žádný z nich neměl nejmenší tušení, čekalo se již jen na příchod arabského prince.

Letadlo ve skutečnosti zacouvalo od nástupního tunelu a k přednímu vstupu byly přisunuty zvláštní schůdky. Automobil prince Násira zastavil přímo u schůdků, kde na něj již čekal vysoce postavený představitel Air France, aby cestujícího doprovodil k jeho sedadlu. Přesněji ke čtyřem řadám o osmi sedadlech, které byly zaplaceny jménem velvyslanectví Saudské Arábie se sídlem na avenue Al-Džala’s. Princ Násir se usadil do sedadla 1A. Po celou cestu na letiště Roissy-Charles de Gaulle, třicet kilometrů severně od Paříže, zůstanou zbývající sedadla v řadě neobsazená.

Palubní personál přinesl princi oběd připravený speciálně pro něj kuchaři z velvyslanectví – kuře na curry s rýží připravené na indický způsob, po němž následovala šťáva z ovoce a sladké pečivo. Princ Násir patřil k nejoddanějším z muslimů, v životě se nikdy ani nedotkl alkoholu a vášnivě odsuzoval ty krajany, kteří se chovali jinak. Princ Chálid zesnulý v Monte Carlu měl mnoho nepravostí. Nemůže být pochyb, že velký muž o výstředních kouscích zahynulého člena své rodiny věděl.

Letadlo pokračovalo v cestě přes území Turecka a balkánských států, nakonec přeletěli nad vrcholky Alp a snesli se nad svěží francouzský zemědělský kraj rozkládající se jižně od Ardenského lesa, nad Seinu a nad severozápadní okrsek velké Paříže.

Princ Násir se ani zde nemusel podrobit žádným formalitám či prohlídkám. Z letadla vystoupil dřív než kdokoli jiný po soukromých schůdkách, u nichž na něj již čekal neoznačený černý automobil patřící francouzské vládě, jenž ho měl za úkol odvézt přímo do přísně střeženého Elysejského paláce na ulici Faubourg-Saint-Honoré, již od roku 1873 oficiálního sídla francouzských prezidentů.

V Paříži bylo krátce po čtvrté odpoledne. Let z Damašku sice trval pět hodin, ale časový zisk byl dvouhodinový. Před soukromým vchodem pro prezidenta očekávali prince Násira dva vysoce postavení úředníci, kteří jej okamžitě uvedli do prezidentova soukromého bytu v prvním patře s výhledem na ulici l’Elysée.

Prezident ho očekával ve velké moderní přijímací místnosti ověšené výběrem šesti překrásných olejů impresionistů – dvou od Renoira, dvou od Claude Moneta a po jednom od Degase a Pissarra. Ani jeden z nich by nebylo možno koupit ani za milion dolarů.

Prezident se s princem Násirem pozdravil bezchybnou angličtinou – jazykem, který byl pro nadcházející rozhovory dohodnut předem. Rovněž předcházela dohoda, že nikdo nebude rozhovorům naslouchat. Obejdou se bez přítomnosti ministrů, osobních sekretářek i tlumočníků. Dvě následující hodiny před večeří naplní pravým významem slovo „soukromí“, jež jen zřídkakdy, jestli vůbec kdy, má v mezinárodní politice místo.

„Dobré odpoledne, Vaše Veličenstvo,“ přivítal prezident hosta. „Doufám, že cestovní opatření mé země vás uspokojila?“

„Naprosto dokonale,“ odpověděl princ s úsměvem. „Nikdo by si nemohl přát nic lepšího.“ Oba muži se povrchně znali, ale nemohli se nazývat přáteli, natož pokrevními bratry. Ještě ne.

Dveře do přijímací místnosti byly zavřené a dva uniformovaní příslušníci vojenské stráže povolaní z bezpečnostní služby stáli na hlídce ve vnější chodbě. Francouzský prezident vlastnoručně nalil hostu kávu ze stříbrného servisu, jenž byl připraven na velkolepém příborníku z napoleonské doby. Princ Násir vyslovil obdiv nad krásou kusu nábytku a pobavilo ho, když prezident odpověděl: „Pravděpodobně patřil samotnému Bonapartovi – po větší část devatenáctého století obývala Elysejský palác Napoleonova sestra Caroline.“

Princ Násir francouzské tradice miloval. Jako velice vzdělaný člověk získal nejen bakalářský titul z anglické literatury na Harvardu, ale rovněž magisterský titul z evropských dějin na pařížské univerzitě. Vědomí, že samotnému Bonapartovi byla podávána káva přesně z téhož příborníku, přidalo kávě právě podávané na bohatosti chuti.

„A nyní, Vaše Veličenstvo,“ začal prezident, „mi musíte povědět, co máte na srdci, a také mi prozradit důvod, proč jste si přál se mnou mluvit v naprostém soukromí a tak bezodkladně.“ Byl si velice dobře vědom, jakým způsobem většina vysoce postavených rodilých Arabů vede rozhovor: mluví o všem možném celou půl hodinu, než se zmíní o hlavním tématu.

Princ si uvědomoval, že čas k rozhovoru na tak vysoké úrovni je vzácný. Plešatící, robustní politik, který před ním stál, měl přece jen na starosti chod celé země. Rozhodl se, že bude mluvit opatrně, a patřičně vážil slova.

„Pane prezidente,“ začal. „Má země je v posledním stadiu úpadku. Za posledních dvacet let se vládnoucí rodině – mé vlastní – podařilo utratit přes sto miliard amerických dolarů z našich finančních rezerv. Pravděpodobně nám nezbývá více než posledních patnáct miliard dolarů. Brzy to již bude pouhých deset miliard a potom pět. Před dvaceti lety dostával můj lid štědré podíly z naftového bohatství, kterým nás Alláh obdařil. Okolo třiceti tisíc dolarů na osobu. V dnešní době je to už suma rovnající se přibližně pouze sedmi tisícům dolarů. Protože víc si již nemůžeme dovolit.“

„Ale vždyť,“ opáčil francouzský prezident, „vlastníte přece pětadvacet procent veškerých světových zásob ropy…“

Princ Násir se usmál. „Naším problémem, pane prezidente, není vytváření bohatství,“ odporoval. „Předpokládám, že bychom mohli zavřít moderní Saudskou Arábii a všichni bychom se mohli vrátit do pouště, kde bychom seděli a umožnili tak růst našich obrovských příjmů z nafty, a tím bychom se opět stali jedním z nejbohatších států na zemi. To by však bylo zcela jasně neproveditelné.

Naším problémem je bezuzdné rozhazování peněz členy vládnoucí rodiny, která je v současné době nenapravitelně mravně prohnilá. A obrovské procento těchto výdajů pohltí samotná rodina. Tisíce a tisíce královských princů je vydržováno stylem pravděpodobně na této planetě nevídaným snad od dob… nu, od dob vlády královského rodu Bourbonů ve vaší vlastní zemi. Prohlašoval jsem to již dostatečně často. Saudská Arábie je jako Francie před revolucí. Monsieur Le President, mám v úmyslu napodobit vaše chrabré třídní bojovníky z konce osmnáctého století. V mé vlastní zemi hodlám znovu rozehrát proces odnětí práv šlechtě.“

O prezidentově tíhnutí k levici v raných dobách jeho kariéry existovala řada dokladů. Vždyť se ve skutečnosti základem jeho cesty k moci stalo působení v křesle komunistického starosty malého města v Bretani. V předchozím převtělení by právě nynější francouzský prezident patrně vzal brány Paříže ztečí se samotným předvojem revoluce. Princ Násir si byl vědom, že vyslovení slova „Bourbon“ si u něj získá okamžité sympatie.

Prezident pokrčil rameny, která mu po francouzském způsobu stoupla dost vysoko. Potom zvedl obě ruce dlaněmi vzhůru. „Samozřejmě jsem obeznámen s některými těžkostmi v Saúdské Arábii…, ale přičítal jsem je hlavně vaší spřízněnosti s Američany.“

„I to je velice závažný problém, pane prezidente,“ pospíšil si s odpovědí princ Násir. „Můj lid se touží od velkého ďábla osvobodit. Ale současný král je ve svém věku osmačtyřiceti let energickým mužem s globální ctižádostí a za jeho vlády to bude neuskutečnitelné. Jsme svázáni s bezvěrci tak pevně…, a to přesto, že většina občanů Saúdské Arábie má přání znovu se stát bohabojným národem neposkvrněných muslimů. Nikoli teroristů, pouze nábožensky založeným národem žijícím v harmonii s učením Proroka, a ne podle chamtivé materialistické víry Spojených států.

Řeknu vám toto, pane prezidente. Kdyby se Usáma bin Ládin náhle zhmotnil v Rijádu a kandidoval na prezidenta, nebo se dokonce ucházel o královský trůn, vyhrál by na celé čáře.“

Francouzský prezident se nejistě usmál. „Dovedu si představit, že existuje mnoho saúdskoarabských princů, kteří by tak exactement nesouhlasili s vašimi názory,“ poznamenal. „Nedovedu si představit, že mladý muž, který minulý týden téměř potopil Queen Mary 2, by byl vaším názorům příliš… ehm… syrnpathétique.“

„Téměř jistě by se mnou nesouhlasil,“ přiznal princ Násir zamračeně. „Byl přesným příkladem bezbřehé mravní zkaženosti v mé vlasti. Takoví jako on jsou marnotratníci, kteří svými výstřelky nechávají zem krvácet. Budou-li tímto způsobem pokračovat, hrozí nám, že se z nás stane bezbožná země třetího světa. Ocitne-li se člověk v dnešní době v jednom z královských paláců, je to jako kdyby byl svědkem něčeho, co se navlas podobá pádu říše římské!“

„Nebo britské,“ dodal prezident a již s větší jistotou se usmál. „Smím vám nabídnout ještě trochu kávy z příborníku Napoleona Bonaparte?“

I když princ Násir francouzského prezidenta sotva znal, vždycky se mu jako člověk zamlouval a byl nesmírně rád, že se mu dostalo příležitosti ho lépe poznat.

„Děkuji,“ přijal nabídku. Oba muži přešli místnost směrem ke stříbrné kávové konvici. Již teď kráčeli ve shodě.

„Nuže, Vaše Veličenstvo, vykreslujete mi tu velice politováníhodný stav vašich záležitostí. A nemohu než souhlasit. Kdybych já byl korunním princem takového národa, i mne by na nejvyšší míru situace znepokojovala. Nicméně v očích vnějšího světa vypadá Saudská Arábie jako jediná stálice na nepokojném Středním východě.“

„Tak tomu snad mohlo být před dvaceti lety, ale zcela jistě tomu tak není dnes. Jsem přesvědčen, že vládnoucí zhýralou rodinu je třeba svrhnout, výstřelkům zabránit, životnímu stylu princů učinit přítrž. A v kolosálních výdajích na vojenský materiál ze Spojených států již nadále nepokračovat. Všechno musí doznat změn, máme-li přežít jako prosperující národ, kterým jsme kdysi byli.“

Princ povstal a začal přecházet po místnosti. „Nezapomínejte, pane prezidente, že jako národ existujeme necelých osmdesát let. Činné členy rodu, o němž mluvíme, dělí pouze jedna generace, možná dvě od doby, kdy muži ještě vyrůstali ve stanech z kozích kožek a řídili se rytmem, který udává poušť. Putovali od oázy k oáze a jejich živobytí záviselo jen na datlích a na velbloudím mléce…“

„Jistě o návrat do oněch dob neusilujete?“ ujišťoval se prezident.

„Ne, pane prezidente, neusiluju. Vím ale, že se kus cesty ke svým beduínským kořenům v poušti vrátit musíme, k psaným zásadám víry Proroka Mohameda. Nechci být svědkem, jak naši synové mrhají miliony dolarů na nákup exkluzivního západního zboží. Při Bohu!“ zvolal – „Co mohl mladičký Chálid dělat s lacinými ženštinami na jachtě vhodné maximálně pro nějakého prezidenta, když nebyl kvůli drogám a alkoholu při smyslech?“

„Pravděpodobně si skvěle užíval,“ usmál se francouzský prezident a v duchu se na chvilku přenesl od státních záležitostí. „Ale samozřejmě že to chápu. Zcela jasně není správně, aby každý měsíc na úkor obyčejných lidí tisíce takových mládenců plundrovalo státní pokladnu Saúdské Arábie. Soudím, že s velkou pravděpodobností máte pravdu. Něco je potřeba velice brzo udělat. Jinak lid povstane proti králi a vy už se jen budete bezmocně dívat na krvavé lázně…, jak se tomu stalo u nás v Paříži v osmnáctém století. Podle toho, co říkáte, by to bylo více než ospravedlnitelné.“

Princ Násir upíjel kávu ze svého šálku. „Problémem je,“ pokračoval, „že náš král disponuje zcela mimořádnou mocí. Nejenže platí veškeré rodinné účty – ani jeden z mladých princů nikdy ani koutkem oka žádný ze svých účtů nespatří, žádnou svou útratu nezaplatí, cokoli kdekoli na světě utratí, jde přímo ke králi.

Rovněž však ovládá armádu, letectvo i námořnictvo a navíc bezpečnostní složky… Jenom on je může platit. Všichni zachovávají věrnost pouze jemu.“

„Jak velká je armáda Saúdské Arábie v současné době?“

„Čítá téměř devadesát tisíc mužů – devět brigád, tři obrněné, pět mechanizovaných a jednu operující ze vzduchu. Zaštiťuje je pět dělostřeleckých praporů a vyčleněný Královský strážní pluk tří lehkých pěších praporů. Obrněné brigády operují s téměř třemi sty vysoce vyspělých tanků M1A2 Abram ze Spojených států. Jedna z našich obrněných brigád je samozřejmě bezezbytku vyzbrojena Francií.“

Ačkoli prezident nebyl zcela v obraze, přesto moudře pokyvoval hlavou. „A námořnictvo?“

„Ze všech našich ozbrojených sil je nejmenší. Pouze několik korvet v Rudém moři a několik fregat s řízenými střelami, které jsme nakoupili, jak si budete vědom, od Francie. Námořnictvo ale není naše nejsilnější stránka.“

„A letectvo?“

„To je naší největší silou. V Královském saúdskoarabském letectvu máme víc než dvě stě bojových letounů s osmnácti tisíci příslušníky. Jsou rozmístěny na čtyřech klíčových letištích. Jejich úkolem je zcela prostě udržovat bezpečnost království, obzvláště udržovat v bezpečí naše ropná zařízení.“

„Nu, Vaše Veličenstvo, soudím, že je to magnifique množství palebné síly na potlačení revoluce. Kdyby naši bourbonští králové a princové tehdy měli k dispozici pouhou polovinu, ještě i dnes by tu byli a znásilňovali by a plenili naši zem.“

Princ Násir se proti své vůli zasmál. Upil malý doušek kávy a potom prohlásil: „Pane prezidente, Achillovou patou krále Saúdské Arábie není schopnost vojenských sil bojovat. Je to jeho schopnost jim zaplatit.“

„Má však všechny peníze, které mu přitékají každý měsíc z celého světa, aby toho dokázal dosáhnout,“ namítl prezident.

„Ale co kdyby je neměl?“ položil řečnickou otázku princ Násir Ibn Mohammed. „Co kdyby ty peníze neměl?“

„Kdyby mu jako někdo sebral veškerou ropu, myslíte?“ zeptal se prezident s pochybností v hlase. „To zní naprosto nepravděpodobně, vezmou-li se v úvahu všechny obrněné brigády a proudové stíhačky.“

„Ne, pane prezidente. Co kdyby se nafta z rovnice odstranila? Co kdyby jednoduše už nadále přestala téct a král by neměl žádné příjmy, z nichž by platil ozbrojeným silám? Co by se stalo potom?“

„Za předpokladu, chcete tím říct, že by někdo zničil saúdskoarabský ropný průmysl?“

„Jen na velice krátkou dobu,“ odpověděl princ. „Jen na velmi krátkou chvíli. Dovolte, abych to rozvedl.“

Na okamžik prezidenta zcela ohromil nesmírný význam toho, co právě vyslechl, a na chvilku přestal prince poslouchat. Když k němu opět jeho hlas dolehl, bylo to, jako kdyby někdo promlouval z velké dálky.

„…by měly být zasaženy a zničeny terminály v Rudém moři. Další přednostní cíl je Safanija, největší podmořské ropné naleziště na světě, dvě stě šedesát kilometrů severně od Zahranu. Zásoby tam se odhadují na třicet miliard barelů – to je okolo pěti set tisíc barelů denně po dobu asi sto pětašedesáti let.

Největší terminál v Perském zálivu je Ra’s Tannurah, který má kapacitu necelé čtyři miliony tři sta tisíc barelů ropy denně. Nákladový dok je mimo pobřeží na terminálu Mořský ostrov, kde plošina číslo čtyři čerpá přes dva miliony barelů denně do čekajících tankerů z celého světa. Přímý zásah do této plošiny by velice účinně zastavil činnost v Ra’s Tannurah, zvláště když se někdo postará o ropovod z Abkaiku.

Konečný a rozhodující úder by měl dopadnout o něco málo severněji v Ra’s al Džu’ajmah, který má kapacitu čtyři miliony dvě stě tisíc barelů denně. To je základní nákladový záliv pro tekutou ropu a propan. Kdyby se toto stalo,“ dodal princ sarkasticky, „celé Japonsko se ocitne v situaci, kdy by se povětšinou muselo živit suši a zapíjet ho jako led studeným saké.“

Poté pokračoval: „Terminály v Ra’s Tannurah a v Ra’s al Džu’ajmah plus přístavy v Rudém moři nakládají ropné produkty Saúdské Arábie do čtyř tisíců tankerů ročně. Jistě vás nepřekvapí, dozvíte-li se, že ARAMCO – Arabsko-americká ropná společnost – od roku 1976 ve stoprocentním vlastnictví saúdskoarabské vlády, je největší ropnou společností na světě. Její vedení sídlí ve východní provincii města Zahran a dokáže vytěžit přibližně deset milionů barelů denně, ačkoli od roku 2000 těží podstatně méně.

Dvacet šest procent veškeré ropy na této planetě leží pod povrchem saúdskoarabské pouště – to je okolo dvou set šedesáti dvou miliard barelů, což by při pěti celých pěti milionech za den mělo vystačit na nějakých sto třicet let. Královská rodina Saúdů je výhradním vlastníkem společnosti ARAMCO, která vlastní i tu nejposlednější kapku…“

Prezident naslouchal princi Násirovi se vzrůstajícím pocitem vzrušení. To, co jeho návštěvník naznačoval, bylo nesmírně riskantní a neslýchané odvážné, ale zdálo se, že zisk stojí zato. Jediné, co nyní potřeboval, byl někdo, kdo by nastartoval operaci a postaral se o praktickou stránku věci. A on věděl přesně, kde začít.

5.00 následujícího rána

Ministerstvo zahraničních věcí

Nábřeží ďOrsay, Paříž

Pierre St Martin, francouzský ministr zahraničních věcí, a jak doufal, i příští prezident, stál vedle velkého Napoleonova portrétu umístěného na malířském stojanu v levé části své bohatě zařízené kanceláře. Před ním stál pan Gaston Savary, zasmušilý vedoucí francouzské tajné služby – Direction Générale de la Sécurité Extérieure (DGSE) – následovnice dřívější mezinárodně obávané kontrašpionážní služby SDECE.

Oba muži se předtím ještě nikdy nesetkali a elegantní St Martin zcela upřímně žasl, že ho povolali do úřadu v tak nekřesťanskou denní dobu zjevně jen proto, aby si popovídal s tímhle… špionem z La Piscine – s typem muže, jež politikové z vysokých kruhů v Londýně nazývají „Johnny Převlečník“.

La Piscine byla ve vládě užívaná přezdívka pro tajnou službu údajně proto, že ponurá desetiposchoďová budova DGSE se nacházela v blízkosti městského plaveckého bazénu v Caserne des Tourelles. Monsieur Savary úřadoval z čísla sto dvacet osm na Mortierově bulváru na okraji dvacátého obvodu tak daleko na západ, kam lze ještě dojít, ale přitom ještě zůstat v centru plném světel. Nebyl to typ čtvrti, v níž byste očekávali, že naleznete uhlazeného ministra zahraničí. St Martin, jehož oblečení bylo elegantní a šité u drahého krejčího, dosud v La Piscine nebyl.

Ať tak, či onak, oba muži dostali příkaz, aby se dostavili do přepychových kanceláří na nábřeží ďOrsay od nikoho méně významného než samotného francouzského prezidenta. Současný uživatel Elysejského paláce sem měl dorazit v několika následujících minutách.

Monsieur St Martin, jenž předchozí noc strávil v bytě herečky všeobecně považované za jednu z nejkrásnějších ve Francii, pociťoval kvůli zasahování do svého soukromí mnohem silnější podráždění než pan Savary.

Oba muži byli přibližně stejného věku, kolem padesátky, ale šéf tajné služby měl za sebou celoživotní kariéru důstojníka tajných operací, a považoval tudíž zavolání uprostřed noci za běžnou rutinu a bez ohledu na denní či noční dobu byl vždy okamžitě ve stavu pohotovosti a v posledních deseti letech měl na svých bedrech plánování akcí, jež nesnášely denní světlo, a uskutečňovaných jménem francouzské vlády s využitím vojenských i civilních agentů.

Velice štíhlý, fyzicky zdatný a poněkud nevrlý pan Savary se dokonce osobně zúčastnil rozličných francouzských riskantních podniků. Samozřejmě by nic z toho nepřiznal, ale povídalo se o něm, že se v červenci roku 1985 podílel na útoku a následném potopení přepravní lodě hnutí Greenpeace Rainbow Warrior v Aucklandském přístavu na Novém Zélandě. Zasahování do jaderných testů v Tichém oceánu prováděných Francií? NON! JAMAIS! Taková byla reakce pana Savaryho.

„Nechtěl byste si odložit převlečník?“ vyzval ho ministr zahraničí. „Co nevidět tu budeme mít našeho prezidenta, že?“

Savary si beze slova svlékl kabát a přehodil ho přes opěradlo křesla nevyčíslitelné ceny z doby Ludvíka XV.

St Martin se dlouze zadíval na špionův plášť do deště a zamrkal. Stiskl tlačítko, aby přivolal majordoma, a objednal u něj kávu, ale hlavně měl v úmyslu zbavit se urážlivého kusu oděvu náležejícího Jean-Claude Převlečníkovi, či jak se ten zatracený chlap jmenoval. Monsieur St Martin vždy choval přísně utajovaný obdiv k Bourbonům a jejich vynikajícímu vkusu při výběru nábytku.

„Předpokládám, že nemáte nejmenší tušení, čeho se to všechno týká?“ zeptal se.

„Naprosto žádné,“ odpověděl šéf tajné služby. „Jen mi zavolali z Elysejského paláce a sdělili mi, že si pan prezident přeje se mnou mluvit ve vaší kanceláři v pět patnáct ráno. Tak jsem tady, n’est-ce pas?“

„Mě sem zavolali úplně stejně. Mobil mi zazvonil v jednu třicet po půlnoci. Bůhví co to má znamenat.“

„Pan prezident se možná chystá vyhlásit válku“

„Taková možnost existuje vždycky.“

Savary se za celou dobu poprvé usmál. Právě v tu chvíli jim ale přinesli kávu – pro tři, jak zněl pokyn. Pan St Martin požádal majordoma, aby jim nalil dva šálky, a teprve potom mu dal příkaz, aby pověsil plášť do deště na ramínko ve skříni v předsíni.

Téměř okamžitě se rozezvučel telefon na ministrově obrovském psacím stole a nějaký hlas oznámil, že před vstupní bránu ministerstva zahraničí dorazil prezidentův vůz. Kávu do třetího šálku nalil již Pierre St Martin sám.

Tři minuty nato užasl, když spatřil, že prezident přichází úplně sám bez doprovodu ať už tajemníka, poradců, či vysokých státních úředníků. Osobně za sebou zavřel dveře a tiše pronesl: „Pierre, Gastone, děkuji, že jste přišli tak časně. Zajistili byste laskavě, aby náš rozhovor byl veden v naprosté tajnosti? Co postavit venku přede dveře nějakou stráž?“

St Martin krátce promluvil do telefonu, podal prezidentovi šálek s kávou a pohybem ruky vyzval všechny, aby se posadili. Prezident na krásné přijímací křeslo s rovným opěradlem, šéf tajné služby na kus nábytku z doby Ludvíka XV. ještě donedávna obsazeného jeho převlečníkem, zatímco samotný ministr zahraničí se uchýlil za svůj psací stůl.

„Pánové,“ oslovil je prezident, „přibližně před dvěma hodinami jeden z nejdůležitějších princů z královského rodu Saúdů opustil mou rezidenci, aby odletěl tryskovým letadlem francouzského vojenského letectva domů přes Damašek, kde přesedne na své vlastní letadlo a bude pokračovat do Rijádu. Jeho návštěva u mě byla tak soukromého rázu a natolik důvěrná, že ani nejvyšší členové saúdskoarabského velvyslanectví tady v Paříži neměli zdání o jeho přítomnosti ve městě.

Přijel, nejen aby mě informoval, že finanční výstřelky vládnoucí saúdskoarabské rodiny brzy přivedou na mizinu jeho zem, ale rovněž aby navrhl způsob řešení problému – přinášející obrovské výhody jemu, a nutno dodat i Francii.“

St Martin pohotově podotkl: „Nepochybně mu tu myšlenku vnukl mladý saúdskoarabský princ, který minulý týden málem potopil Queen Mary dvě, viďte?“

„Řekl bych, že ano,“ odvětil prezident. „Ale problém pětatřiceti tisíc princů, z nichž všichni jsou členy téže rodiny a utrácejí až milion dolarů měsíčně při svém rozmařilém životním stylu, již několik let popouzí reformistické křídlo v saúdskoarabské vládě. Podle mého hosta nastal čas tomu udělat přítrž.“

Monsieur Savary poprvé promluvil: „Předpokládám, že se zmínil, že saúdskoarabský král má ke své ochraně až k neuvěření věrnou a oddanou armádu, letectvo a námořnictvo. Sleduji-li tudíž směr vašich myšlenek správně, nepřichází svržení této části rodiny více méně v úvahu.“

„Opravdu se o tom zmínil, Gastone. Rozhovořil se na toto téma velice podrobně. Zdůraznil, že jedinou osobou v celém království, která může vyplácet ozbrojené síly, je právě král, k němuž proudí veškerý příjem země z nafty, ze kterého platí všechny rodinné účty.“

„Tudíž ozbrojené síly budou s největší pravděpodobností poslední, kdo by se obrátil proti němu,“ vyvodil z toho Savary.

„Velice pravděpodobně,“ souhlasil prezident. „Pakliže by ovšem z nějakého důvodu obrovské příjmy z ropných polí nevyschly…“

„A král by je už nadále nebyl schopen vyplácet, chápu to správně?“ doplnil ho Savary.

„Přesně tak,“ přitakal prezident.

„Pane prezidente, vůbec nepochybuji o tom, že si stejně jako já uvědomujete, že právě saúdskoarabská ropná naleziště jsou střežena velkou zocelenou a silně vyzbrojenou skupinou příslušníků ozbrojených sil,“ pokračoval Savary. „Jejich ochrana je doslova neproniknutelná, což je pochopitelné, protože celá země je ze sta procent na nich závislá od nejbohatších po nejchudší.“

„Nu, k tomuto jsme se ještě v našem rozhovoru nedostali, Gastone. Rád bych vás však co nejobšírněji informoval o princových plánech.“

„Za sebe říkám, že napjatě poslouchám,“ vložil se do rozhovoru Pierre St Martin.

„Výborně,“ odpověděl prezident. „To proto, že informace, o které se s vámi chystám podělit, mohou mít zásadní důležitost pro náš stát. Jeho Veličenstvo princ Násir navrhuje následující. Někdo napadne ropná naleziště a vyřadí z činnosti hlavní čerpací stanice a tři či čtyři největší nákladní terminály jak v Rudém moři, tak v Perském zálivu.

Dva dny nato, když ekonomika Saudské Arábie bude fakticky na lopatkách, zaútočí malá výborně vycvičená bojová jednotka na saúdské město s vojenskou posádkou na jihozápadě země poblíž jemenských hranic a v okamžiku, kdy bude armáda zmítána zmatky, další vysoce specializovaná síla vpadne do země a podrobí si Rijád.

Strhnou několik paláců, odstraní královskou rodinu, obsadí televizní stanice a rozhlas a korunního prince dosadí k moci. Ten se potom objeví v celostátní televizi a oznámí, že převzal vládu nad zemí a že zkorumpovaný režim dosavadního krále bude s okamžitou platností odstraněn.“

„Vy navrhujete, abychom v tom hráli nějakou roli?“ zeptal se nevěřícně St Martin.

Prezident se odmlčel. „Jistěže ne. Pouze navrhuji, abychom posoudili proveditelnost takového řešení.“

„Kdyby se vojenský převrat provedl za naší asistence a princ by převzal moc v Saúdské Arábii, co by to přineslo nám?“ zeptal se Gaston Savary.

„Nu, jako jeho nejlepší přátelé a nejbližší spojenci a zapřisáhlí oponenti ctižádostivých plánů Spojených států by Francie byla odměněna každou jednotlivou smlouvou na znovuvybudování ropných zařízení a po příštích sto let bychom výhradně my zprostředkovávali na trhu prodej veškeré saúdskoarabské ropy. Kdokoli by chtěl nakupovat, musel by kupovat přes nás. Což by znamenalo, že bychom prakticky kontrolovali ceny ropy po celém světě.“

„Jak dlouho by nám trvalo obnovení ropných zařízení?“

„Možná dva roky. Snad i méně.“

„Co bude s velkou saúdskoarabskou armádou a letectvem?“

Prezident na to pokrčil rameny. „Co by s nimi mělo být. Neměli by jinou možnost než se zavázat k poslušnosti novému králi. Konec konců mrtvému králi sloužit nemohou, n’est-ce pas? A nikdo jiný než nový vládce jim nebude moct zaplatit. Po několik měsíců bude vše značně napjaté, dokud nová ropa nezačne proudit – pravděpodobně z terminálů v Perském zálivu.“

„Skutečně si myslíte, pane prezidente, že se toho dá dosáhnout?“ zeptal se Gaston Savary. „Myslím z vojenského hlediska?“

„Nemám nejmenšího tušení. Ale princ Násir ano. Říká, že jestliže se to nepodaří, je Saúdská Arábie odsouzena k zániku.“

„Na jakých předpokladech svou kampaň založí?“ zeptal se St Martin.

„Ve skutečnosti nebude muset žádnou kampaň vést, že? Ne, pokud se jednoduše chopí moci. Nicméně okamžitě ujistí zemi, že kolosální pravidelně vyplácené částky na výdaje princů už jednou provždy skončí. Což jeho pokladně ušetří možná až dvě stě padesát miliard amerických dolarů ročně.

Zároveň vyzve k okamžitému návratu k neposkvrněnému praktikování víry, jak muslimy vybízí wahhábismus. Abyste rozuměli, jsou to přísná pravidla modliteb, žádný alkohol, nezpochybnitelný text Koránu a Prorokovo učení. Nadále už se nebude s americkými politiky zacházet jako v bavlnce a v zásadě se země vrátí ke svým beduínským kořenům, k původnímu způsobu života.

Budou naslouchat volání pouště a vychovávat své děti v souladu se starými tradicemi, jak princ Násir své vlastní děti skutečně vychoval. Rozhodně se skoncuje s jakýmkoli financováním terorismu. Nebude již třeba platit obrovské sumy peněz za ochranu skupinám, které by jinak mohly napadnout Saúdskou Arábii. Narážím tím samozřejmě na stovky milionů dolarů směřujících k al-Káidě.

V okamžiku, kdy princ Násir přetrhá své vazby na Spojené státy, zmizí nebezpečí hrozící od fundamentalistických skupin. Samozřejmě můžeme čekat daleko silnější podporu Saudské Arábie směrem k Palestincům.“

„To ale jistě vyvolá chaos na světových trzích s ropou,“ konstatoval St Martin. „Naprostý chaos.“

„O tom vůbec nepochybuji. Nás to ale nepostihne, protože my se zbavíme svých smluv se Saúdskou Arábií dlouho před tím, než k čemukoli dojde. Podepíšeme nové dvouleté kontrakty s jinými zeměmi Středního východu na veškeré naše požadavky na ropu a zemní plyn. Tím Francii zajistíme nepřetržitý proud ropy během výstavby nových ropných zařízení v Saúdské Arábii a získáme nové a lepší smlouvy, výhodnější pro náš stát.“

„Jaké budou následky nedostatku ropy ve světě? Japonsko téměř zničí a silně poškodí i silnou ekonomiku Spojených států. Také naše evropské partnery to bolestivě zasáhne. Benzin může vystoupat až na sto padesát dolarů za barel“ V St Martinově tváři se začalo zračit obzvláštní znepokojení.

„S tím souhlasím,“ přikývl prezident. „Jestliže se však princ Násir nemýlí, to všechno nastane buď jak buď, jestliže obyvatelé Saúdské Arábie vyjdou do ulic na protest proti královské rodině. Co se týká nevídané výše cen ropy – dokážete si představit něco příhodnějšího pro zemi, která prakticky ovládá světové trhy se saúdskoarabskou ropou?“

„Ale pane prezidente,“ oponoval St Martin, „ropná naleziště v Saúdské Arábii představují jediný stabilizující prvek na úplně všech světových trzích. Jen si vzpomeňte, jak zachránily situaci, když se v roce 1991 vytěžily navíc miliony barelů, a znovu po jedenáctém září, kdy svými pěti miliony barelů navíc zachránily trh? Ceny benzinu nešly nahoru téměř o jediný frank.

Saúdská Arábie je světovým trhem, zachránkyní světových ekonomik v dobách krizí. Je to jediný stát, který dokáže zvýšit těžbu ropy. Jaké má zásoby? Dva až tři miliony barelů denně, je-li nutno, a to kdykoli. Dokážete si představit reakci Spojených států, kdyby někdo někdy zjistil, že jsme do toho byli jakýmkoli způsobem zapleteni?“

„A kdyby nikdo nikdy nezjistil, že jsme se na tom podíleli?“ odpověděl prezident. „Kdyby se to nikdy nikdo nedozvěděl? Kdyby se to všechno jevilo jako čistě arabská záležitost – jako vojenská vzpoura lidu proti zkorumpovaným vládcům. Kdyby to vyznělo jako konflikt, který se naneštěstí rozšířil až k ropným vrtům?“

„Pane prezidente, copak se domníváte, že takový dalekosáhlý čin Francie by se skutečně mohl udržet v tajnosti?“

„Ještě jednou opakuji,“ přiznal prezident, „že si tím nemohu být jist. Důvodem ale, proč jsme v této místnosti v tak nekřesťanskou denní dobu, je skutečnost, že jsme byli požádáni o pomoc vysokým představitelem jednoho z našich nejdůležitějších obchodních partnerů… partnerem, který se bude v budoucnosti cítit povinován nakupovat veškeré své vojenské vybavení z Francie – bitevní lodě, bojové letouny i zbraně za miliardy.

Proto vás, pánové, žádám, abyste laskavě zjistili, co pro to můžeme udělat, zda to lze tiše provést a jestli můžeme zůstat dostatečně mimo hru, aby nikdy nevzniklo sebemenší podezření z – jak bych to vyjádřil – jakéhokoli pochybného jednání.

Do té doby, pokud se mne týká, se tento rozhovor nikdy nekonal. Jste jediní dva ve Francii, kteří cokoli vědí o princově návštěvě a o návrzích, které předložil. A laskavě se se mnou spojte, až si utřídíte myšlenky.“

S tím muž, jenž se považoval za jednu z nejmocnějších postav v Evropské unii, povstal, odložil svůj šálek s kávou na tác a zamířil ke dveřím.

Ani Pierre St Martin, ani Gaston Savary se nedokázali tak rychle vzpamatovat, aby mu alespoň otevřeli dveře. Francouzský ministr zahraničí i představený francouzské tajné služby zůstali jako opaření. Stáli s otevřenými ústy a hleděli za odcházejícím prezidentem, dočasně zbaveni schopnosti pohybu obrovitostí úkolu, který jim zadal.

„Sacré merde! zamumlal si pro sebe Pierre St Martin.

Pátek ráno 9. května

Paříž

Na nejodlehlejší hranici severozápadního předměstí města řídil Gaston Savary, jako jediný cestující v černém služebním citroenu, svůj vůz hustým provozem lidí dojíždějících do práce. Jel ve směru proti proudu aut přijíždějících do města, ale přesto byl provoz jako vždy v obou směrech mimořádně hustý, takže ho fronty autobusů, dodávek a nákladních aut provázely po celou cestu. Každý pracovní den si více než tři a půl milionu lidí razilo cestu dovnitř i ven z Paříže.

Dojel na vnější předměstí Taverny a zajel až ke strážní budce u vjezdu do jednoho z nejutajovanějších komplexů budov v Evropě – francouzského Velitelství speciálních operací – Commandement des Opérations Spéciales (COS), tedy zařízení propojujícího všechny tři složky francouzských ozbrojených sil a poskytujícího služby a řídícího po celém světě speciální operační činnost.

Pierre Savary jako vedoucí převážně civilní francouzské tajné služby patřil k pravidelným návštěvníkům a obě stráže konající službu mu popřály „Bonjour“, než mu mávnutím ruky daly pokyn, aby projel k čekajícímu doprovodu, který nasedl na přední sedadlo citroenu.

Mířili ke kancelářím prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty – nejpřednější francouzské jednotky pro zajišťování zvláštních operací. Jednalo se o protějšek britských jednotek SAS a jednotek označovaných jako SEAL a rangeři vojenského námořnictva Spojených států. V působivých a hrůzu nahánějících černých oděvech prováděli příslušníci této operační jednotky v naprosté tajnosti speciální výcvik, a dokonce i pomoc cizím státům. Navíc rovněž uskutečňovali útočné akce, pakliže k tomu byla jednotka vyzvána, jako tomu bylo například v roce 2008 v západní Africe. Provádělo se zde rovněž vlastní shromažďování a vyhodnocování vojenských informací výzvědného charakteru a v posledních letech hrál pluk svou roli při úspěšném zakončování francouzských protiteroristických operací. Velení pluku podléhaly i dvě letky vrtulníků s těžkou výzbrojí.

Gaston Savary požádal mladého poručíka, jenž jej doprovázel uvnitř objektu, aby vůz zaparkoval, a sám vystoupil u hlavního vchodu. Když se pozdravil s dalším mladým důstojníkem, okamžitě ho zavedli k vrchnímu veliteli speciálních operačních jednotek generálu Michelu Jobertovi.

Oba muži se z minulosti dobře znali, ale přesto Savary předal generálovi dopis ověřený kanceláří francouzského ministra zahraničí, v němž se mu dostávalo poučení, aby postupoval se vší opatrností a s největším možným utajením. S nositelem dopisu měl celý projekt svědomitě prozkoumat a teprve poté se přiklonit k jednomu ze dvou závěrů: možné, či nemožné.

Tak došlo k tomu, že v nejutajenějším režimu, jaký si lze představit, se dva z nejzkušenějších aktérů tajných operací jménem své vlády pustili do zkoumání proveditelnosti záměru. V určitém smyslu jednali v zastoupení i prince Násira Ibn Mohameda ze Saúdské Arábie.

V následujících patnácti minutách tmavé husté obočí generála Joberta jen velice vzácně zaujalo obvyklou polohu v dolní části čela. Ohromení z rozsahu navrhovaného zásahu bylo nepředstírané. Gaston Savary napočítal, že generál nejméně dvanáctkrát tiše pronesl „Mon Dieu“.

Navrhovaný zásah však byl myšlen zcela vážně – francouzský prezident žádal profesionální posouzení, zda saúdskoarabský naftový průmysl lze vojenským zásahem na dobu přibližně dvou let dostat na kolena. A zda ve dnech bezprostředně následujících, ocitne-li se saúdskoarabská ekonomika v troskách, bude možné dostat na kolena i ozbrojené síly Saúdů a poté obsadit hlavní město Rijád. A to vše, aniž by se prozradilo, že je Francie do dění zapletená.

První tři body – ropa, kapitulace armády a obsazení Rijádu – byly pravděpodobně možné. Podle uvážlivého názoru generála Joberta by propad ekonomiky patrně vzal armádě chuť bojovat proti komukoli. Problémem ale byl požadavek čtvrtý: bude pro Francii únosné to vše nějakým způsobem umožnit, a to za podstatného vojenského nasazení, a přitom setrvat v anonymitě?

Po hlubším uvážení generál Jobert vyslovil názor, že „je to absolutně vyloučeno“. Gaston Savary jeho závěr sdílel. Což v podstatě znamenalo, že kdyby se prezident řídil jejich radou, byl by nucen odmítnout nabídku saúdskoarabského prince učinit z Francie svého jediného budoucího dodavatele vojenské výzbroje a výhradního agenta pro saúdskoarabské ropné produkty v celosvětovém měřítku. Toto konkrétní „Non“ by v konečných důsledcích rovnalo zahození možnosti, aby finančně těžce zkoušená Francouzská republika vydělala několik set miliard dolarů. Byl to závěr – jak se jak Jobert, tak i Savary obávali – který se u prezidenta nesetká s velkým porozuměním. Vždyť o chování země, v jejímž čele stál, bylo v posledních letech známo, že jedná-li ve vlastním zájmu, není ochotna se dát takřka ničím omezovat.

Generál, jemuž do té chvíle ještě v nejmenším nedocházelo, proč vlastně se měl s Gastonem Savarym setkat, si ještě jednou pročetl druhou stránku St Martinova dopisu. Obsahovala nástin požadavků, které princ Násir považoval za nezbytné pro ochromení saúdskoarabského ropného průmyslu.

Prioritu číslo jedna představovalo zničení největšího světového zpracovatelského komplexu v Abkaiku, nacházejícího se čtyřicet kilometrů do vnitrozemí od Bahrajnského zálivu. Do Abkaiku mířila veškerá surová ropa z jihu Saúdské Arábie, jmenovitě z Ghawaru, z ropného naleziště s největším čerpaným množstvím ropy na zeměkouli. Pod pohyblivými písky pouště se přímo zde, sto kilometrů jihozápadně od Zahranu, nacházelo podle střízlivých odhadů sedmdesát miliard barelů ropy.

Poblíž Abkaiku stála čerpací stanice číslo jedna, která denně posílala na devět set tisíc barelů lehké surové nafty o jedenáct set kilometrů dál na sever přes Aramahské pohoří k naftovému přístavu Janbu al-Baír v Rudém moři. Kdyby se čerpací stanice číslo jedna ocitla mimo provoz, zastavila by se činnost velikých nákladních terminálů – jak v Janbu al Baír, tak i v Rabighu o sto padesát kilometrů jižněji. Totéž by potkalo obrovské rafinerie v téže oblasti, včetně obrovských komplexů v Medině a Džiddě.

Generál četl dál a výraz v tváři se mu často měnil podle toho, jak mu docházela podstata celého scénáře nastíněného na počátku týdne princem Násirem prezidentovi v Elysejském paláci.

„Chcete po mně, abych tohle všechno zasáhl?“ zeptal se nevěřícně, když dočetl do konce. „To dohromady dělá pravděpodobně deset různých cílů. Tři nepůjdou snadno. Odhaduji, že bychom tam mohli poslat tři úderné jednotky. Budou ale potřebovat jištění a výbušniny budou vážit bůhví kolik. Potřebovali bychom v každém týmu čtyřicet mužů. Ale deset cílů? Mon Dieu! Řekl bych, že to by bylo nemožné. Lepší naděje bychom měli, kdybychom to tam vybombardovali.“

„To samozřejmě nepřichází vůbec v úvahu,“ vyloučil to Gaston Savary. „Nezapomínejte, že prezident jako hlavní požadavek vyžaduje utajení. Kdybychom tam poslali letku bombardérů, asi tak do deseti minut by znali státní příslušnost útočníků. Saúdská Arábie je vybavena množstvím velice moderní sledovací techniky vyrobené ve Spojených státech.“

Oba muži se hluboce zamysleli nad zjevně beznadějným krokem číslo jedna a převládla nálada mlčenlivé shody. Nejkritičtější cesta při operaci vyžadovala řadu rychle po sobě jdoucích drtivých úderů na největší síť produkující ropu na Středním východě. A pokud si byl generál Jobert vědom, byly to kroky vojensky neproveditelné, ať již po zemi, nebo ze vzduchu. Zvlášť neměl-li útočníky nikdo chytit.

Generál Jobert přecházel po místnosti sem a tam. Byl to impozantní muž, sice nepříliš vysoký, ale s postavou zápasníka střední váhy s hustými černými kudrnatými vlasy a tmavou pletí. Ač svým vzhledem působil velice francouzský, což platilo rovněž i o jeho pragmatickém uvažování, existoval nicméně nepatrný náznak, že někde v rodokmenu se může skrývat předek ze severní Afriky.

Jobertův vzhled byl v ostrém protikladu se štíhlým, bledým, sto osmdesát osm centimetrů vysokým Gastonem Savarym, jehož zachmuřený výraz zakrýval vyvinutý smysl pro ironii a poněkud sarkastický smysl pro humor. Avšak toho konkrétního rána se jejich myšlenky ubíraly přesně týmž směrem. Oba si uvědomovali, že přímé odmítnutí prezidentových požadavků by nebylo nejmoudřejším řešením. Ani pro jednoho z nich.

Generál uvažoval dál. Pozemní útok? Impossible. Vzdušný útok? Non, absolument non. Potom se mu tvář trochu rozjasnila. A co z moře?

Gaston Savary prudce zvedl hlavu. „Máte na mysli žabí muže, které by na místo dopravila ponorka, plavce, kteří by dokázali připevnit plastické trhaviny na vrtná zařízení v moři?“

„Exactement!“

„Zkoumal jste v poslední době hloubku vody? Myslím v okolí Abkaiku, který nejenže je uprostřed pouště, ale rovněž je klíčem k úspěchu celé operace?“ Gaston miloval řečnické otázky.

Generál se ale usmál úsměvem muže, kterého od matu dělí jediný tah. „Jako civilista samozřejmě nemůžete chápat všechno o vojenském způsobu myšlení,“ podotkl. „Ale jistě jste již slyšel o řízených střelách s plochou dráhou letu. A v dnešní době existují některé velice účinné, které vyletí naprosto odnikud.“

„V dnešní době intenzivního sledování nic nedokáže vyletět odnikud. Vždycky se najde někdo, kdo pozoruje.“

„To je pravda,“ uznal generál. „Ale riziko, že někdo zpozoruje střelu vypálenou z ponořené ponorky, je malé. Mluvím o střele naprogramované tak, aby letěla nad mořem a potom ještě zamířila doprostřed pouště. Ujištuju vás, že tohle nikdo nezaznamená. Prvek překvapení je příliš silný.“

Savary dokázal rozpoznat, když někdo říká něco důležitého. Na chvilku se odmlčel a lehce při tom pokyvoval hlavou. Potom se zeptal: „Myslíte si skutečně, že bychom mohli dostat do zálivu ponorku, aniž by o tom někdo věděl? A potom z ní nechali vypustit příval řízených střel na břehy Saudské Arábie, aniž by to někdo zjistil?“

„Zjistili by to, až když by ropné terminály, čerpací stanice a rafinerie vyletěly do povětří a jen by se po nich zakouřilo. Ale nikdy by ani ve svých nejdivočejších snech neuhodli, kdo to způsobil, a hlavně, jak to provedl.“

„A co druhé pobřeží?“ zeptal se Gaston Savary. „V Rudém moři. Tam ani doplout nemůžete, aniž byste pluli na hladině.“

Generál Jobert pokrčil rameny. „Ponorka bude zaznamenána při plavbě Suezským průplavem. Ale podobně na tom bude mnoho a mnoho dalších lodí. Nikdo ji ale nezaznamená při plavbě z jihu. Rudé moře se dá přeplout napříč pod vodou a není nic mimořádného, když francouzská ponorka takovou cestu vykoná. Navíc Rudé moře je místy hodně hluboké.“

„Rovněž neexistence motivu nám hraje do rukou,“ poznamenal Savary. „Se Saudskou Arábií udržujeme velmi přátelské vztahy. Proč by někdo, kdo má zdravý rozum, chtěl vyhodit do povětří systém těžby ropy, který udržuje nejen nás, ale i většinu civilizovaného světa v chodu? Nikdo nás podezírat nebude. Nikdo.“

„Vůbec nepochybuju, že prezident všechno co nejpečlivěji zvážil, než se na nás obrátil, abychom se pustili do ověření proveditelnosti.“

„Myslíte si, že by mohla být celá operace provedena pouze za použití řízených střel?“

Generál svraštil obočí. „Těžko říct, ale můj instinkt mi velí, že ne. Zcela jistě bychom dokázali zasáhnout rafinerie a čerpací stanice, protože útok nevyžaduje dodržení skutečně přesných zásahů. Ale nakládací plošiny a podmořská zařízení by si vyžádaly naprostou přesnost a domnívám se, že bychom se nemohli spolehnout na naprosto přesný zásah tak malého cíle řízenou střelou. Navíc někdo, kdo na zařízení pracuje, by si mohl všimnout, jak se neúprosně blíží střela s plochou dráhou. Čeká se u nich přesnost v rozmezí do deseti metrů. To je ale příliš velký rozptyl, jestliže se snažíte zasáhnout vrchní plošinu vrtného zařízení. Lepší by bylo zaútočit pod hladinou.“

Gaston Savary pochopil, nejen proč se Michel Jobert stal generálem, ale hlavně jak se ocitl na špičce speciálních sil francouzské armády.

„Takže, pane generále,“ připustil nahlas, „Myslím, že se shodneme, že je to nesmírně významný plán. Neboť jestliže uspěje, nový král Saúdské Arábie bude Francii dlužit za všechno. Zcela jistě nad ním získáme obrovskou moc, protože nikdy nebude moci přiznat, že byl mozkem stojícím za zničením veškerého ropného průmyslu vlastní země.“

„To by rozhodně připustit nemohl,“ souhlasil Jobert. „V důsledku to bude znamenat, že se francouzské společnosti chopí veškerých prací na obnově. Jako odměna nás čekají obrovské zakázky, stejně jako si Američané dělali nárok na téměř všechny zakázky při obnově Iráku po poslední válce v zálivu.“

„Bude mnoho velice vděčných francouzských společností,“ dodal Gaston. „Zdroje pro ropný průmysl nebude možné ani vyčíslit. Jen si představte výhradní vlastnictví zprostředkovatelské agentury pro veškerou ropu ze Saúdské Arábie. Mon Dieu! To bude něco, nemyslíte?“

„Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to vedlo k dlouhému a přepychovému důchodu pro nás oba,“ vylepšil vizi ještě generál. „Prozatím ale se nenechme příliš unášet. Rád bych sem na půl hodiny pozval admirála Pirese.“

„Toho nejspíš neznám.“

„Patří ke COMFUSCO.“

„Ke speciální operační jednotce námořnictva?“

„Exactement. Oficiálně Commandement des Fusiliers Marine Commandos. Admirál Pires stojí v čele velitelství. Ale dřív sloužil na ponorkách. V této době velí všem námořním útočným komandům, navíc má pod sebou i jednotku potápěčů Hubert a skupinu pro boj zblízka – to je protiteroristická skupina námořnictva, obě podléhají zdejšímu COS.“

„Sem patří všechny typy útoku z moře, nemýlím-li se?“

„Absolument. Patří sem prozkoumávání pláží, útoky na lodě, vyhodnocování shromážděných informací, obojživelné vylodění, operace pomocí malých člunů, přepady, záchranné operace a samozřejmě pátrání a záchrana v boji – CSAR1.“

„Ano, samozřejmě,“ přitakal Gaston Savary, kterého navzdory velkým zkušenostem vždy mátly podrobnosti vojenských operačních struktur až pedantsky propracovaných.

Zpoza dveří vyhlédl mladý poručík, aby oznámil, že admirál Pires se dostaví během deseti minut.

Osobně si Gaston Savary myslel, že úplně celé schéma je neomezeným cvičením obnažených tužeb po úspěchu, které pravděpodobně skončí tím, že budou opuštěny. Jako svým způsobem superpolicista byl zvyklý na byrokraty provádějící neúnavná pátrání a zoufale se snažící najít důvody, aby věci nemuseli uvádět do života. Jakmile někdy někde existovala možnost říci ne, tak toto byla nejlepší příležitost. Sám byl schopen vysypat z rukávu bez přípravy hned deset důvodů.

Avšak jako mnozí jeho kolegové špioni a i mistři mezi nimi byl Gaston svým založením dobrodruh. Věděl, jak se systémem zacházet. Nikdo jej nepožádal, aby vyhodil do povětří naftová pole. Pouze ho požádali, aby zjistil, zdali je možné to provést, aniž by byl někdo přistižen. To zcela určitě právě dělal.

Admirál Georges Pires dorazil přesně na čas s výrazem muže, který má lepší věci na práci než ztrácet čas povídáním s někým od tajné služby. Jeho nádherný letní dům – rodina už si ho držela po tři generace – se nacházel na pobřeží v St-Malo asi sto padesát kilometrů od velké francouzské námořní základny v Brestu. Námořnictvo odjakživa tvořilo hlavní náplň jeho života, přesto si našel čas, aby se ještě před svými čtyřicátými narozeninami dvakrát oženil i rozvedl. Georges Pires vypadal trochu rozverně, ale jeho vzestup do vysokého postavení v zásadní útočné sekci francouzského námořnictva byl výjimečně rychlý. Za šest minut po příchodu, během kterých se mu dostalo krátkého, přesnými slovy vedeného zasvěcení do situace generálem Jobertem, se však nezmohl než na hluboké mlčení.

„Mon Dieu!“ vyrazil ze sebe, když se konečně vzpamatoval. „To je nejnebezpečnější plán, jaký jsem kdy slyšel.“

Savary mu přidal něco ze své moudrosti. „Pane admirále, nebyli jsme požádáni, abychom vyhodili do povětří polovinu Saúdské Arábie. Pouze jsme dostali za úkol rozhodnout, zda je plán proveditelný v naprostém utajení, aby z toho pro Francii vzešel předem neodhadnutelný prospěch.“

„Technicky vzato bychom mohli do zálivu poslat jednu z našich nových SSN2. Ta by se tam dostala pod hladinou skrze Hormúzskou úžinu, která je dostatečně hluboká a je to ověřené.“

„To je jedna z těch vašich ponorek třídy Rubis?“ zeptal se Savary.

„Ne, ne. Je to jedna z lodí nového projektu Barracuda, kterou jsme stavěli několik let v Cherbourgu. Možná jste o nich byl zpraven. Máme zrovna dvě, které letos vstoupí do služby. Jsou větší než ty původní třídy Rubis, výtlak přibližně čtyři tisíce tun, jaderné útočné ponorky vyzbrojené torpédy a řízenými střelami. Ve skutečnosti mají na palubě deset řízených námořních střel MBDA SCALP. Ty vznikly z původních střel Storm/Shadows. Jsou to kvalitní, tichá plavidla vybavená skvělými střelami. Teď právě provádíme plavební testy u námořní základny v Brestu.“

„Jak byste vyhodnotil možnost dostat se dovnitř zálivu a zase ven, aniž by byly odhaleny?“ zajímal se generál Jobert.

„Jako velice nadějnou. Řízené střely jsou všechny předprogramovatelné. Ano, předpokládám, že bychom je dokázali vyslat na daný cíl podél pobřeží Saúdské Arábie.“

„Dokáže je někdo zahlédnout v letu?“

„To je nanejvýš nepravděpodobné. Saúdi mají hodně vyspělou techniku, ale velice by mě překvapilo, kdyby dokázali na radaru zachytit nízko letící střely, jako jsou ty naše. Podobný útok nebudou očekávat.“

„Rozhodně ne od svého budoucího krále,“ přisadil si Savary. „Nějaké nápady na operace na opačném pobřeží?“

„V Rudém moři?“ ujišťoval se admirál. „Řekl bych, že to je obtížnější, protože se propluje Suezským průplavem nad hladinou. Myslím si ale, že to nevzbudí nepatřičnou pozornost. Může se podařit vyplout ven jižním koncem u Džibutska v periskopové hloubce za předpokladu, že chcete zmizet všem z očí. Je to Bab-el-Mandeb, neširoká úžina vedoucí ven do Adenského zálivu – je mělká s hloubkou občas pod sto metrů.

Jenže napůl ponořená ponorka by mohla vypadat poněkud podezřele na americkém radaru, kdyby nás zachytili – zvlášť v souvislosti s hořícími ropnými nalezišti nějakých šest set padesát kilometrů za ponorkou. Bylo by pravděpodobně lepší jednoduše projet přímo na hladině normálním způsobem, učiněný obraz nevinnosti.“

Gastonu Savarymu se skutečně zamlouval uhlazený a věcí znalý admirál, který vypadal až mimořádně mladě, aby zastával tak vysokou funkci a hodnost. Ale jeho myšlení mladé nebylo a pochopil závažnost problému velice záhy, ostatně podobně tomu bylo i u generála Joberta.

„Rád bych si nejdříve promluvil s admirálem Romanetem,“ požádal Pires a zadíval se na Gastona. „Je velícím důstojníkem ponorkového námořnictva v Brestu. Nerad bych mluvil za něj. Řekl bych ale, že bychom našimi střelami mohli zasáhnout cíle na obou pobřežích z ponořených SSN. A zcela určitě v rámci mé působnosti bychom do toho mohli poslat několik komand, aby vyřadila nakládací plošiny a podmořská vrtná zařízení… saúdskoarabské námořnictvo nikdy za moc nestálo. Nebudou s nimi vůbec žádné problémy.“

Admirál se odmlčel a tvářil se přitom zamyšleně. Potom se ozval: „Ty plošiny jsou ale mohutné konstrukce. Pravděpodobně bychom potřebovali RDX – ta zkratka znamená Research Developed eXplosive – vědecky vyvinutá výbušnina a je to směs Trinitrotoluenu s hliníkem. A žabí muži by museli plavat s pětadvacetikilogramovými vodotěsnými vaky. Také bychom použili časové spínače, aby se žabí muži, možná i podmořské čluny SDV3 a i ponorka dostali mimo dosah výbuchu. Ale provést bychom to mohli. Téměř jistě bychom to měli zvládnout.“

Admirál Pires se znovu odmlčel. Potom dodal: „Ale úloha námořnictva je pouhým začátkem, že? Proto vás teď opustím a promluvím si mezitím s admirálem Romanetem.“

„Spíše bych ocenil, kdybyste ho přivedl sem,“ navrhl generál Jobert. „V tak časném stadiu, kdy se teprve začínáme seznamovat se situací, by měly všechny rozhovory zůstat pod jednou střechou.“

„Chápu,“ zareagoval admirál Pires. „Již teď začínáme sklouzávat do stylu supertajných operací, už teď vás napadá, že skutečně můžeme obdržet rozkaz provést útok na naše arabské pouštní bratry. Nebo přinejmenším na jejich ropné těžní věže.“

„To je právě ten problém s vámi, hoši. Vždycky řeknete ano,“ popíchnul ho Gaston Savary.

„To proto, že věrně sloužíme republice,“ opáčil generál Jobert. „Jsme tu, abychom prováděli příkazy politiků. A snažíme se, jsme-li požádáni, uskutečnit i nemožně.“

„Ještě před půl hodinou jste se domníval, že to nebude možné provést, aniž bychom byli přistiženi při činu.“

„Teď si to už nemyslím,“ ujistil ho důstojník velící speciálním operacím. „Už věřím, že bychom dokázali rozdrtit saúdskoarabský ropný průmysl za použití řízených střel a s využitím žabích mužů z těch dvou SSN a přitom vůbec nebýt odhaleni.“

Gaston Savary vstal. „Pánové,“ řekl. „Dostal jsem pověření, abych provedl tento průzkum jménem ministra zahraničí a samotného prezidenta. Byl bych vám vděčen, pane admirále, kdybyste tu zůstal i na druhou část našeho rozhovoru. Bylo mi potěšením naslouchat vašim názorům a domnívám se, že nám máte ještě mnohé co sdělit.“

Savary nebyl prvním mezi vysoce postavenými francouzskými činiteli, který vyhmátl u šestačtyřicetiletého Georgea Pirese mimořádný vojenský intelekt důstojníka z povolání, který se nakonec mohl jednou ocitnout v Bourbonském paláci jako člen francouzského parlamentu.

„Ujišťuji vás, že je to pro mne čest,“ odvětil admirál.

Savary pokračoval: „Snad byste nám nyní mohl, pane generále, nastínit, co všechno víte o saúdskoarabské vojenské obraně, mám na mysli na souši.“

„Ale ano, samozřejmě,“ kývl na to generál. „Dovolte, abych si zapnul tady ten velký monitor počítače, a potom vám sdělím vše, co vím. Není to sice žádný špičkový hardware, ale alespoň si uděláte obrázek o velikosti úkolu.“

Generál Jobert se postavil dozadu a důstojnickou dřevěnou hůlkou ukázal na mapu Saúdské Arábie. „Jejich celková síla čítá okolo sto dvaceti šesti tisíc mužů,“ řekl na úvod, „rozložených do čtyř částí – armády, námořnictva, letectva a královské protiletecké síly Saúdů.

Nemají pravidelné vojenské posádky. Armáda je rozptýlena po velkém prostoru, ale její síla je soustředěna do čtyř velkých měst s vojenskou posádkou vybudovaných s velkými náklady v sedmdesátých a osmdesátých letech za pomoci ženijních armádních sborů Spojených států. První, které stojí za povšimnutí, se nachází zde… Chamís Mušajt, v kopcích na jihozápadě asi sto kilometrů od hranic s Jemenem.

Druhé je tady nahoře u Tabuku, to chrání severozápad země – obzvlášť trasy vedoucí z Jordánska, Izraele a Sýrie. Třetím místem je Assadovo vojenské město u Al Chardž sto kilometrů jihovýchodně od Rijádu, přímo uprostřed pouště. Tam je také soustředěn saúdskoarabský státní zbrojařský průmysl.

Ale skutečně velké město je přesně tady… naproti pohraniční oblasti s Kuvajtem a Irákem, přímo za hranicemi města vyznačeného zde – Hafa al Batin. To je vojenské město krále Chálida. Jak vidíte, je umístěno záměrně nedaleko Transarabského ropovodu – TAPLINE4 – který spojuje velké jižně položené ropné středisko Ad Damman s Jordánském.

Vojenské město krále Chálida je obrovské. Je v něm ubytováno na šedesát pět tisíc lidí – jak vojáků, tak civilistů. Je v něm všechno – kina, nákupní arkády, elektrárny, mešity, školy, všechno. Je vybudováno ve tvaru osmiúhelníku ze silného betonu s několika menšími osmiúhelníky uvnitř. Hned za hlavním komplexem mají nemocnici, dostihové závodiště, střediska údržbářů a zásobování, podzemní velitelské bunkry a střediska s protiletadlovými střelami. Pánové, vy ale na vojenské město krále Chálida útočit nebudete“

„Jak vypadá okolní krajina?“ vyptával se admirál Pires.

„Zcela otevřená poušť, kterou sleduje radar, žádná možnost úkrytu. Stály by proti nám saúdskoarabské rakety a dělostřelectvo.“

„Dokáží střílet přesně?“

„Téměř s jistotou“

Admirál Pires se usmál. „Pánové,“ opakoval po generálovi, „útočit na vojenské město krále Chálida nebudeme“

„Jsou všechna ta města taková?“ zeptal se Gaston Savary.

„Tak zlé to s nimi nebude, ale je nepravděpodobné, že by kterékoli bylo snadným oříškem. Rozhodně ne pro malou skupinu ze speciálních jednotek. Abych byl upřímný, Gastone, nevidím žádný způsob, jak by jakákoli malá skupina mohla zabrat a donutit se vzdát kteroukoli z pevností. Saúdové disponují jak skvělou komunikací, tak i protileteckou obranou. Nakonec bychom neměli nejmenší šanci.

Navíc mají dobře vyzbrojenou Národní gardu, jejímž výslovným úkolem je obrana ropných zařízení. Saúdové nejsou hloupí. Dobře vědí, že obrovské komplexy pro ně představují životní nutnost, a velice důkladně je prozatím chránili“

„Jak je na tom jejich letectvo?“

„Velice moderní. Skvěle vybavené. Mají americké a britské bojové bombardéry. F-patnáctky a Tornada. S velkým útočným potenciálem. Mají i průzkumné letectvo a taktickou vzdušnou přepravu. Zkrátka královské vzdušné síly Saúdů mohou přesunout lidi, kdy a kam se jim zachce, jsou schopné vidět ze vzduchu a mají značnou údernou sílu.“

„Podle mých poznámek od prince Násira je možné, že letecké základny jsou zranitelné,“ napůl se otázal Savary.

„Je to možné. Mají však dvě dosti silné letecké perutě – F-patnáctky a Tornada. Jsou rozdělena do leteckých základen s údernou silou při každém ze čtyř vojenských měst. Je to trochu zavádějící, ale letiště u Chamís Mušajt nazývají leteckou základnou krále Chálida. Týmž jménem jako místo na severu. Chápete? Tady poblíž hranice s Jemenem“

„Král Chálid musel být pořádný vůdce,“ poznamenal Savary. „Půlka země je po něm pojmenovaná. Tohle ale bude letecká základna, o které se zmiňuje princ Násir. Zcela jasně se domnívá, že je zranitelná.“

„Musíme se na ni velice pozorně podívat,“ souhlasil generál Jobert. „Opravdu velmi pečlivě. Protože všem nám musí být jasné, že kdyby byl při činu přistižen, zajat, nebo dokonce zabit jediný francouzský voják, pro Francii by to mělo katastrofální následky. Američané by si okamžitě dali dvě a dvě dohromady, že to my jsme vyhodili ropná naleziště do povětří, a šeredně bychom na to doplatili.“

„Mně to připadá, jako kdyby zničení ropných nalezišti bylo daleko důležitější než všechno ostatní dohromady,“ vmísil se do debaty admirál Pires. „Jen si představte. Životodárná tekutina obyvatel je najednou pryč. Úplně celý národ, z něhož většina si na chudobu už ani nevzpomíná, se náhle ocitne tváří v tvář faktu, že se všichni mohou opět ocitnout na hřbetu velblouda. Žádná nafta, žádné bohatství, žádná prosperita. Myslím si, že to lidi pořádně šokuje.“

„To je přesně názor i samotného prince Násira,“ upozornil Savary. „Domnívá se, že ozbrojené složky nebudou mít vůli bojovat. Za koho? Za zcela nemajetného krále, který již nebude schopen jim zaplatit?“

„Přesněji se dá říci za mrtvého nemajetného krále,“ dodal admirál Pires. „Protože jestli se to uskuteční, obyvatelé Saudské Arábie zcela jasně společně podpoří korunního prince. Zvlášť pokud ten slíbí, že skončí podpora královských princů a že zemi postaví znovu na nohy. Přiznejme si, že pro vojáky bude jedinou nadějí.“

„To všechno je pravda,“ souhlasil generál. „Zhroucení ekonomiky Saudské Arábie by byla událost, která by otřásla světem. Ale přesto ještě musí proběhnout ozbrojený útok, který dostane na kolena armádu a letectvo. Potom se musí obsadit hlavní paláce v Rijádu a odstavit krále a jeho nejdůležitější ministry. Nakonec vám nikdy nezbude nic jiného než to vyhrát na zemi.“

„Podle prince Násira,“ připomněl Savary, „je nálada proti králi tak silná, že by se rozzlobení lidé přidali na stranu kohokoli, kdo by jim pomohl zbavit se královské rodiny. A korunní princ Násir se těší nesmírné oblibě.“

„Takže nám zbývají dva úkoly,“ shrnul to admirál Peres. „Úkolem číslo jedna je dostat se do letecké základny krále Chálida a buď ji obsadit, nebo ji zničit. Potom téměř současně obsadit Rijád a sesadit krále Saúdské Arábie z jeho úřadu.“

Generál Jobert se usmál. „Jen na okraj, pane admirále. Obsazení letecké základny musí být natolik rozhodující, aby bylo schopno vyvolat naprostý kolaps veškerých vojenských sil v městě Chamís Mušajt – navíc musí vyvolat v ostatních třech vojenských městech dojem, že jim nezbývá nic, pro co by mohli bojovat.“

„S princem Násirem na obrazovkách televize, který bude vyzývat ke klidu a ujistí každého, že má všechno ve svých rukou, by to snad mohlo vyjít,“ uvažoval admirál Pires. „A jestliže zhroucení ropného průmyslu bude mít tak zničující účinky, jak se domníváme, tak to vyjde.“

„Důležité je,“ připomněl Savary, „že celá věc musí vypadat jako výhradně arabská záležitost. Musí být jasné, že korunní princ provedl palácový převrat. Pro dobro národa. Tím by to mělo skončit. Princ Násir si pak jako náhodou zvolí Francii, aby pomohla jeho zemi postavit se znovu na nohy. Víte, Amerika není jedinou zemí, která si může vzít, co chce a kdy chce.“

„Pokud ovšem se nikdo nenechá chytit, že?“ zamumlal generál.

„Přesně,“ souhlasil admirál. „Pokud ani jeden jediný Francouz nebude odhalen nikde v blízkosti celé akce.“

„O kom přesně prezident uvažuje, že ho pověří takovou operací?“ zeptal se generál.

„K tomu se asi ještě vůbec nedostal,“ mínil Savary. „Jednoduše chce vědět, zda si myslíme, že je to možné. Je to teprve v počátečním stadiu, nic víc.“

„Máte dojem, že když řekneme ano, že o tom začne velice, ale velice rychle přemýšlet?“

„To rozhodně,“ odpověděl Savary. „Klidně můžeme přijít už s nějakými odpověďmi. Takže dovolte, abych vznesl jednu otázku… letecká základna krále Chálida – kdo půjde dovnitř, my, nebo arabské síly?“

„To bude muset být francouzská úderná jednotka,“ odpověděl generál. „Pochybuju, že by to někdo jiný kromě nás, Britů, Američanů či Izraelců dokázal provést…, ale vypadá to nepatřičně poslat tam samotnou francouzskou jednotku, aby útočila na leteckou základnu Saúdské Arábie.“

„Nějací Arabové se na tom budou muset podílet,“ souhlasil admirál Pires. „Možná nějaká dvojice zpravodajců nebo pár z místních, kteří umějí velet, znají terén a mluví tamním jazykem.“

„Chápu to,“ prohlásil Savary. „Chápu to naprosto jasně. Jednotku zajistit můžeme, pokud odsouhlasíme celý plán. Ale princ Násir bude muset dodat někoho, kdo by to vedl, nebo, kdyby nic jiného, musí přijít s opravdu fundovanou radou.“

„Nevím, zda se v kterékoli arabské armádě najde někdo, kdo by splňoval představy o muži, jakého hledáme,“ zapochyboval admirál. „Potřebujeme zkušeného člověka ze speciálních jednotek, který se vyzná v účinných trhavinách, v boji zblízka a v tvorbě podrobných plánů.“

„Myslím, že nikoho takového, kdo by splňoval všechna kritéria, nemají,“ přidal se generál. „A vůbec. Jak se tam ksakru dostaneme? Nemůžeme najednou shodit šedesát parašutistů na území Saúdské Arábie. To by bylo příliš riskantní.“

„Budou se tam muset dostat od moře,“ vyřešil to admirál Pires. „Ale z ponorky by se to dalo provést jen obtížně. Na palubu SDV se vejde pouze šest mužů. Převoz tolika lidí by zabral dlouhé hodiny. A doplavat na břeh by stejně nemohli. Je to daleko. A velmi nebezpečné.

Podobný problém může být řešitelný jen pro nějakého Araba, který zná území,“ uvažoval dál admirál Pires. „A chápe, co se na něm chce. Takový Arab pravděpodobně ani neexistuje.“

„O jednom vím,“ připustil Gaston Savary.

„Neříkejte?“ podivil se generál Jobert.

„Je to vrchní velitel Hamásu. Jmenuje se generál Ravi Rašhúd. Podle toho, co jsem slyšel, je to bývalý příslušník britské SAS. Ten by to mohl zvládnout. Američané si myslí, že v posledních několika letech prováděl nějaké příšernosti. Leteckou základnu by určitě dokázal zabrat.“

„Ale byl by ochoten do toho jít?“ zapochyboval generál. „A proč taky?“

„Protože je to fanatický muslimský fundamentalista,“ odpověděl Savary. „Nenávidí Američany a chce je navždycky dostat ze Středního východu. Ví, že bez podpory Saudské Arábie a saudské nafty by museli odtáhnout. Domnívám se, že zjistíte, že generál Rašhúd bude víc než ochoten si o tom promluvit…, ale myslím si, že za privilegium, že se akce účastní, mu budete muset zaplatit, a Hamásu jakbysmet.“

„Hmmm“ uvažoval generál. „Zní to zajímavě.“

„A nyní,“ pokračoval Savary, „k největšímu otazníku ze všech. Kdo bude velet saúdskému davu v Rijádu? Kdo naverbuje, zorganizuje, vyzbrojí a usměrní tisíce obyvatel, kteří nenávidí krále, ale nemají nejmenší potuchy, co dělat?“

„Jednu věc vím,“ poznamenal admirál Pires. „Potřebujete na to prvotřídního vojáka. A prvotřídní vojáky časem dobře zná hodně lidí. V celé Francii nejspíš nebude možné takového muže najít, tedy s vyhovující kvalifikací a zároveň málo známého. Vůdčí typy se stávají veřejně známými postavami. A jeden pohled na takového člověka, jak vede útok na saúdskou královskou rodinu Saúdů, by ukončil veškeré naše naděje na anonymitu.“

„Všechno, co říkáte, pane admirále, dává smysl,“ usoudil Savary. „Ale přece musí někdo takový existovat. Bojovník, jenž někde získal výcvik, zúčastnil se bojů, ale nedosáhl na nejvyšší hodnostní příčku. Třeba někdo, kdo v posledních letech odešel do výslužby. Někdo, kdo by třeba za deset milionů dolarů podstoupení takové akce zvážil. Dost, aby mu to umožnilo prožít zbytek života bez jakýchkoli finančních starostí.“

Všichni tři muži ztichli zahloubaní do vlastních myšlenek a snad zvažovali ničivé důsledky, které by mohli způsobit, kdyby francouzskému prezidentovi to, co si zjevně tak toužebně přál, doporučili. Zdálo se, že Savary váhá, ale oba vojáci si promítali v duchu celý život zasvěcený povolání v ozbrojených silách.

Nakonec to byl překvapivě právě Savary, kdo prolomil ticho. „Víte, existoval takový muž, který pracoval pro mou organizaci, pro tajnou službu DGSE. Nikdy jsem se s ním osobně nesetkal, většinou působil v Africe, vystoupal až na zástupce regionálního vedoucího jedné velké oblasti na severu, v subsaharské a západní Africe. Základnu měl v Dakaru v Senegalu.“

„Měl zkušenosti s přímým bojem?“ zajímalo generála.

„A jaké,“ odpověděl Gaston. „Mám za to, že začínal v cizinecké legii. Myslím, že se vyznamenal v Čadu, víte, v bitvě proti povstalcům v Oum Chalouba v roce 1986. Byl jako zcela mladý důstojník vyznamenán za mimořádnou statečnost.

Nejsem si jist tím, co dělal potom, ale zcela určitě se stal členem speciálních jednotek.“

„Nevzpomenete si na jeho jméno?“ zeptal se Michel Jobert.

„Ale ano. Narodil se v Maroku. Gamoudi. Jacques Gamoudi. Měl nějakou přezdívku, ale tu si v tuhle chvíli nemůžu vybavit.“

Generál Jobert se hluboce zamyslel. „Ano, Gamoudi. Myslím, že jsem to jméno zaslechl. Zúčastnil se akcí s naší COS, když skončil službu v cizinecké legii. Ale přesně si nedokážu vzpomenout, co dělal.“

Generál přešel k počítači na opačném konci místnosti a na klávesnici zadal pár klíčových slov. „Tady by se něco objevit mělo,“ vysvětlil. „Je to úžasný software. Jsou v něm podrobné životopisy všech důstojníků sloužících Francii za posledních pětadvacet let.“

Čekali, zatímco počítač bzučel a skučel. Pak se obrazovka rozjasnila. „Tady ho máme,“ tiše poznamenal generál. „Jacques Gamoudi, narozen v roce 1964 ve vesnici Asni v pohoří Atlas. Syn pastevce koz, který si přivydělával jako horský průvodce.“

„To je obrovský skok, od kluka z marocké vesnice k působení v cizinecké legii, ještě než mu bylo dvaadvacet.“ Admirál Pires znejistěl. „Tihle hoši obvykle francouzský neumějí“

„Vypadá to, že měl nějakého dobrodince. Jmenoval se Laforge a měl hodnost majora v pluku francouzských parašutistů. V roce devatenáct set šedesát jedna byl v Alžírsku zraněn a ze zdravotních důvodů ho propustili. Potom společně s manželkou koupili nějaký hotel ve vsi, kde mladý Gamoudi pracoval. Vypadá to, že mu Laforge se vstupem do legií pomohl.“

„Podívejme, tady je kopie jeho původní žádosti, Bureau de Recrutement de la Légion Etrangère, Quartier Vienot, sto třicet čtyři nula nula nula Aubagne. To je asi dvacet pět kilometrů od Marseille. Přesunul se tam o tři týdny později v roce 1981, prošel testy fyzické zdatnosti a upsal se na pět let.“

„Máte pravdu,“ potvrdil to admirál. „To je sakramentsky dobrý software.“

„Nějaká poznámka o jeho přezdívce?“ zeptal se Savary. „Poznal bych ji, kdybych ji slyšel.“

„Nikde ji tu nevidím,“ řekl Michel Jobert, zatímco sjížděl kurzorem po stránce. „Vteřinku – tohle by mohlo být ono. Zní vám Le Chasseur povědomě? Je tu zmínka o partě žoldnéřů, které vedl v nějakých velice prudkých bojích v severní Africe. Podle toho, co tu stojí, mu vždycky říkali Le Chasseur“

„To je on,“ připustil zamyšleně Gaston. „Jacques Gamoudi, Le Chasseur.“ Když to říkal, přejel si v prastarém gestu ukazováčkem přes hrdlo. O pověsti plukovníka Gamoudiho nemohlo být pražádných pochyb. Lovec.

KAPITOLA DRUHÁ

O měsíc později

Na začátku června 2009

Potíž s mužem přezdívaným Le Chasseur tkvěla v tom, že se v podstatě rozplynul ve svěžím, řídkém vzduchu mezi vrcholky Pyrenejí poblíž malého městečka a lyžařského střediska Cauterets, ležícího v nadmořské výšce přes devět set metrů a obklopeného vrcholy vysokými dva a půl kilometru.

Nebylo žádným tajemstvím, že plukovník Jacques Gamoudi odešel z armády předčasně a spolu s rodinou zamířil do Pyrenejí, kde, jak doufal, se uplatní jako horský průvodce a povede vysokohorské expedice podobně jako jeho otec ve vzdáleném Maroku.

Kvalifikovaný odhad přivedl Gastona Savaryho v doprovodu Michela Joberta do města Castelnaudary, ležícího necelých šedesát kilometrů jihovýchodně od Toulouse, kde začala vojenská kariéra muže s přezdívkou Le Chasseur. V městské čtvrti Lapasset, kde sídlil výcvikový pluk cizinecké legie, strávil mladý Gamoudi první čtyři měsíce po nástupu.

Savary s generálem provedli rozsáhlá pátrání po Gamoudim a dosáhli určitého úspěchu. Chyběly jim však podrobnosti. S jistotou věděli, jen že Jacques Gamoudi s manželkou Giselle a se dvěma syny, jimž by nyní mělo být asi jedenáct, resp. třináct let, zamířili zhruba před čtyřmi lety na východ do hor. Od té doby je nikdo neviděl. Pouze jeden veterán legií v hodnosti plukovníka se domníval, že před časem zaslechl, že se rodina usadila v blízkosti městečka Cauterets.

To byl pravý důvod, proč se jejich služební automobil ocitl na silnici vinoucí se po hřebenech hor oddělujících Francii od Španělska a skýtajících jim velkolepý pohled. Savary řídil, protože služebního řidiče si nevyžádali. Od doby před třemi měsíci, kdy poprvé vedli debatu o operaci v Saúdské Arábii, se už záležitosti daly do pohybu.

V současné době tlak vyvíjený francouzským prezidentem sílil. Výprava obou mužů měla jednoduchý cíl – najít plukovníka Jacquese Gamoudiho. Savary si začínal přát, aby se tehdy jako první o jménu Gamoudi vůbec nezmiňoval. Nejenže se cestou ztratili, ale navíc se začalo stmívat a nocleh si předem nezajistili. Většinu cesty měli jen velmi mlhavou představu, kam vlastně jedou.

Než vyjeli, cesta do Cauterets jim připadala jako rozumný plán. Když urazili asi sto šedesát kilometrů jihozápadním směrem od Toulouse, začala silnice trvale stoupat, až teď projížděli mezi prudkými srázy průsmyků jižně od městečka Soulom. Po celou dobu stoupali do kopce podél holých rozeklaných skalnatých vrcholů. „Silnice v Cauterets končí,“ pronesl generál povzbudivě.

„Nedivil bych se, kdyby tam byl i konec světa,“ pronesl Savary dost podrážděně, zatímco upřeně zíral na tmavnoucí hory před nimi. „Jenom pánbůh ví, jak toho chlapa najdeme, jestli vůbec.“

„Ale no tak, nepropadejme skepsi,“ uklidňoval ho generál. „Pochybuju, že by tu mohlo žít víc než jen pár horských průvodců. Budou se určitě navzájem znát.“

„Musíte být horský průvodce, máte-li tak vysoko v horách přežít,“ prohlásil Savary, jenž byl až po oslnivě naleštěné špičky elegantních mokasínů zapřísáhlým Pařížanem. „Nepřekvapilo by mě, kdyby místní obyvatele tvořili jenom průvodci.“

Generál Jobert se krátce zasmál. Už v naprosté tmě o dvacet minut později projeli kolem silniční značky, která, konečně, hlásala: CAUTERETS. Pak se už před nimi objevilo jasně osvětlené výletní městečko s přívětivě vyhlížejícími hotely, bary a restauracemi.

Pokračovali v jízdě po silnici číslo devět set dvacet, zatočili na náměstí Maréchal Foch a přímo proti nim zářila světla podniku s lákavým názvem Hótel-Restaurant César. Oba téměř zároveň vyhrkli: „Víc nepotřebujeme.“

Celí nedočkaví po dlouhé cestě vystoupili, vyndali si zavazadla z vozu, našli si recepci, zamluvili si v hotelu dva pokoje a rezervovali stůl v překvapivě zaplněné jídelně.

Za dvacet minut, ještě pár minut před desátou, už večeřeli v nejlepším restaurantu, jaký jim Cauterets mohlo nabídnout. Když si konečně protáhli kosti po dlouhých hodinách v autě, začali zvažovat, co podniknou dál. Dojet do Cauterets se jim podařilo – s menšími těžkostmi. Teď je čekala obtížná část: nalézt Jacquese Gamoudiho.

V přestávkách mezi jednotlivými chody se Savary snažil zkusmo projít telefonní seznam, ale žádného Jacquese Gamoudiho v něm nenašel. Popravdě se v něm jméno Gamoudi nevyskytovalo vůbec. Jestliže Le Chasseur v horách skutečně žil, dalo se skoro s jistotou říct, že si patrně změnil jméno.

„Víte, Micheli, ještě jsem se vás nezeptal, co Gamoudi, když odešel z cizinecké legie, u speciálních jednotek dělal?“

„Záznamy o jeho službě jsou oslnivé,“ odpověděl generál. „Velice záhy se ocitl u prvního pluku námořní pěchoty. Dostal doporučení pro službu ve funkci s úkoly podstatně obtížnějšími než u srovnatelné hodnosti v cizinecké legii. Tak nastoupil do francouzské vojenské akademie v St-Cyr v Bretani.

Odtud zamířil do Středoafrické republiky a jako mimořádně mladý byl povýšen na majora. Velel svému mužstvu během velmi nebezpečné a dlouhotrvající operace, v níž šlo o rekognoskaci. Vyústila v úspěšnou evakuaci tří tisíc francouzských civilistů a ve zdrcující porážku vzbouřenců z hnutí FACA, velice zavrženíhodné bandy.

Znovu byl povýšen a byl vyzván, aby nastoupil k tajné službě, což také udělal. V červnu 1999 řídil záchranu velvyslance Spojených států z Konga. Francouzský tým pro speciální operace doprovodil diplomata do Gabonu, ale plukovník Gamoudi v Kongu zůstal a řídil zbývající francouzské oddíly, které se zúčastnily bojů.

Přezdívku Le Chasseur si vysloužil v kalných politických vodách v severní Africe, kde regionální střety byly na denním pořádku a o vzpoury nebyla nouze. Vždycky se vyskytoval v centru dění, často velel bývalým důstojníkům z cizinecké legie, kteří bojovali jako žoldnéři, aby chránili francouzské zájmy v ropné oblasti a francouzské soukromé společnosti angažující se v těžbě a zpracování diamantů.

Říká se, že před pěti lety byl dokonce aktérem v hodně nebezpečném plánu na provedení atentátu na prezidenta Pobřeží slonoviny.“

Generál se odmlčel, chvilku váhal, a nakonec dodal: „Zdá se, že Jacques Gamoudi se obzvlášť dobře cítil v muslimském prostředí. Řeknu vám ale, v každém případě byl opravdu skvělý voják.“

„Dovedu si představit, že takový život se dokáže na člověku podepsat,“ uvažoval nahlas Savary. „V příšerném klimatu, vždycky ve střehu, abyste měl krytá záda, vždycky v obavách o ty, kteří na vás závisejí…“

„To rozhodně,“ souhlasil generál. „Ale chápu, že hodně lidí nanejvýš překvapilo, když se k armádě obrátil zády. Zjevně ztratil původní zápal. Nechtěl už s tím mít nic společného.“

„To se u velmi statečných mužů stává často,“ řekl Savary, zatímco upíjel víno. „Jednoho dne se probudí a užasnou, proč se namáhají o tolik víc než jiní za stejný základní plat. Těžko se nám ho asi podaří přesvědčit, aby změnil názor. Pokud nebudeme mít hodně peněz.“

„Peněz máme dost. Můžete se vsadit, že ani prezident, ani jeho královský protějšek ze saúdské pouště nezaváhají byť na chvilku, zda je utratit, pokud je ujistíme, že pro akci v Rijádu nad Gamoudiho není.“

Generál nenápadně položil na stůl tři fotografie. „Ještě jednou se na ně pořádně podívejte, Gastone. Mám strach, že by mohl dokonce zapřít, že je tím, kým je, až ho najdeme.“

„Jestli ho najdeme,“ řekl důrazně šéf francouzské tajné služby. „Jestli ho najdeme.“

Když chvilku po jedenácté opouštěli jídelnu, generál se zeptal vrchního číšníka, zda nezaslechl jméno Jacques Gamoudi. Plukovník Jacques Gamoudi. Setkal se však s naprosto prázdným galským pohledem – o člověku toho jména nikdy neslyšel. Ani diskrétní pohled na tři fotografie vrchnímu paměť neosvěžil. Obdobně pořídili i u správce, recepčního, a dokonce i u majitele hotelu. Žádný z nich se s mužem zvaným Le Chasseur nikdy nesetkal.

Následující ráno bylo jasné a teplé již od svítání. Pod oblohou bez mráčku se oba muži vydali nahoru k lanovce spojující Cauterets s místem nazývaným Cirque de Lys, odkud se lyžaři vydávají do svého ráje, jejž tvořilo čtyřicet kilometrů z nejpříhodnějších svahů v oblasti. I když lyžařská sezóna skončila, stanice lanovky zůstávala místem, odkud horští průvodci zájemce odváděli na túry a kde se shromažďovali vyznavači pěší turistiky i horolezci z celé Evropy.

Dvě hodiny Gaston Savary a generál Jobert postávali pod vysokými horskými vrcholy a oslovovali průvodce. Otázka, kterou jim dávali, byla táž jako předešlé noci: viděl někdo z vás tohoto muže? Fotografie držená diskrétně v dlani nevzbudila kladnou reakci, dokonce ani kradmý pohled, prozrazující faleš nebo tajnůstkářství. Za předpokladu, že legionář z Castenaudry mluvil pravdu, Le Chasseur odtud již zmizel. V čase oběda byli oba pátrající přesvědčení, že se muž mýlil.

Na stanici se ještě shromáždilo několik pěších turistů a vypadalo to, že nemají průvodce, který by je provázel. Alespoň ne dospělého. Pouze asi čtrnáctiletý chlapec jim něco ukazoval na mapě, a to bylo všechno.

Svitla jim poslední naděje, a když se turisté vydali na cestu, Savary přešel k chlapci, který si ještě skládal mapu a v ruce dosud třímal desetieurovou bankovku, kterou za ochotu dostal.

Gaston hochovi popřál „Bonjour“ a ukázal mu fotografie. Chlapec bez zaváhání vyhrkl: „Jo, to je dobrá fotka M. ‚ookse.“

„Koho?“ podivil se Savary.

„Hookse,“ vyslovil kluk jméno zřetelně. „Dělá horského průvodce a bydlí ve vesničce Héas až nahoře v horách. Je to ještě nad Gèdre. Určitě je to on, ten mužský na obrázku.“

„Víš, jak se jmenuje křestním jménem?“

„To ne, prostě jen monsieur Hooks. Nikdo mu křestním jménem neříká.“

„Už tam žije dlouho?“

„Moc dlouho ne. Ale pamatuju se, kdy sem přišel. Bylo mi deset a chodil jsem do třídy k monsieur Lamontovi. Tenkrát jsem bydlel v Gèdre a se školou jsme párkrát šli na výpravu do hor kolem Cirque de Tromouse. Pokaždé nám dělal průvodce monsieur Hooks. Když jde nějaká výprava ze školy nahoru, jde s ní pokaždé on.“

„Kde přesně jsi říkal, že bydlí?“

„Jmenuje se to tam Héas. Moc velké to není – jen pár domů s obchodem a kostelem. Za Gèdre pojedete pořád na jih. Je to sice na mapě, po cestě do nejvyšších hor, ale mohli byste tu vesnici minout.“

Savary chlapci poděkoval a dal mu další desetieurovou bankovku. Dvě hodiny nato už s generálem Jobertem zvolna jeli po kroutící se horské silničce a podél toku říčky Gavarnie prudce se valící do údolí se blížili k městečku Gèdre.

Z města vedla pouze jedna silnice směrem na jih ke španělské hranici a k nejvyšším horským vrcholům. Savary natankoval a do očí mu padla silniční značka s nápisem: CIRQUE DE TROUMOUSE, pod nímž ještě stálo – HÉAS 6 km.

Čekala je další horská silnice klikatící se ještě víc než předešlá. Všude kolem byly skalnaté, erozí vymleté strmé svahy takřka beze stromů, jež očím nabízely pohled spíš velkolepý než krásný. Silnice se nakonec točila skoro ve spirále a mířila vzhůru k úchvatnému desetikilometrovému horskému valu, jenž vytváří Cirque de Troumouse.

Héas byla poslední zastávkou před závěrečným strmým stoupáním. Protože provoz nahoru k místům s vyhlídkou byl velmi hustý, Francouzi chytře na poslední části silnice vedoucí až na samý okraj horského masivu zavedli mýto.

Gaston Savary a generál Jobert dorazili do vesnice krátce před třetí odpoledne. V místním obchodě se poptali po monsieur Hooksovi a žena jim zdvořile sdělila, že se dopoledne vydal do hor s autobusem plným školních dětí a jejich učitelů. Obvykle se do Héas vracívá kolem čtvrté. Mezitím by si pánové určitě mohli promluvit s madame Hooksovou, která zrovna šla vyzvednout své dva syny od školního autobusu, jenž jezdí z Gèdre. Madame bude doma za pár minut… je to čtvrtý dům na levé straně ulice směrem do kopce. Číslo je osm.

Savary ženě poděkoval a koupil dva krabicové pomerančové džusy. Oba muži se posadili venku na zídku, vyhřívali se na slunci a upíjeli pomerančovou šťávu. Čekali, až paní se dvěma dětmi dojde do kopce až k nim.

Nemuseli čekat dlouho. Hezká štíhlá žena ke čtyřicítce se objevila téměř vzápětí spolu s oběma chlapci. Za chůze si povídali a smáli se. Generál Jobert jim postoupil s úsměvem v ústrety.

„Madame Hooksová?“ oslovil ji.

„Ano,“ přisvědčila opatrně. „Jsem Giselle Hooksová.“

„Doufám, že jsem vás nevylekal. Tady s kolegou Savarym jsme sem vážili dlouhou cestu, abychom se v nanejvýš naléhavé záležitosti setkali s vaším manželem.“

„Čeho se to týká?“ zeptala se. „Sháníte se po průvodci po zdejších horách?“ Nicméně stačil letmý pohled na oba muže, aby jí prozradil, že to tak není.

Snažila si je zařadit. Neušly jí vybrané způsoby, dobře střižené obleky a vyleštěné boty, ale ani velký vládní citroen nápadně zaparkovaný před obchodem. Všemi smysly vycítila, že muži jsou spojení s vojenskými záležitostmi, ale rozhodla se nechat si své závěry pro sebe.

„O to zrovna nejde,“ přiznal generál. „Máme v úmyslu mu sdělit něco pro něj určitě zajímavého.“

Madame Hooksová věděla, že není radno si takové lidi znepřátelit, a proto řekla rychle: „Prosím, pojďte s námi domů a dáme si kávu… to jsou naši synové Jean-Pierre a André.“

Generál napřáhl ruku k pozdravu. Potom představil svého společníka: „Toto je velmi významný Francouz z Paříže, monsieur Gaston Savary“

Popošli ještě asi padesát metrů do mírného svahu a vraty vešli do malé zahrady obehnané zdí kolem domku z bílých kamenů a se střechou z červených tašek – klasického stavení na francouzské straně Pyrenejí.

Obývací pokoj byl též typický pro francouzský venkov, prostorný s těžkým dřevěným jídelním stolem na jednom konci a s místem pro posezení kolem obrovského cihlového krbu na druhém. Kuchyň byla v přilehlé místnosti, oddělená klenutým rámem z masivních trámů a veškerý nábytek byl z obdobně kvalitního dřeva. Na dubových prknech podlahy ležely krásné koberečky pravděpodobně ze severní Afriky. Na stěně vedle průchodu do kuchyně visela velká zarámovaná fotografie monsieur Hookse s nevěstou pořízená v roce 1993.

Generál Jobert si okamžitě všiml, že Hooks se ženil v uniformě Prvního pluku výsadkářů námořní pěchoty. Madame Hooksová odvedla oba chlapce do kuchyně.

Za chvíli se vynořila s podnosem, na němž kromě kávové konvice byly čtyři velké hrnky, z nichž tři byly plné. Ujistila oba muže, že manžel přijde co nevidět. „Školní autobus, kterým jedou, má dorazit do Gèdre ve čtyři hodiny“

Nemýlila se. O čtyři minuty později se dveře otevřely a dovnitř vkročil Jacques Hooks. Vousatý muž střední výšky, tělo bez jediného gramu nadbytečného tuku. Na nohou měl pevné boty a oblečen byl do krátkých kalhot z pevného plátna a jednoduchého bavlněného trička. Na zádech nesl khaki ruksak. Uprostřed širokého opasku s kovovými nýty vyčnívala rukojeti velkého nože zastrčeného do pochvy.

Monsieur Hooks byl překvapen, ale nezapomněl na dobré vychování. „Ale,“ podivil se, „nečekal jsem hosty. Bonjour… jsem Jacques Hooks.“

První vstal generál Jobert. „Bonjour,“ pospíšil si s pozdravem. „Jmenuji se Michel Jobert a tady můj kolega Gaston Savary. Vážili jsme za vámi velmi dlouhou cestu…“

Zdálo se, že Hooks na okamžik ztuhl. Tvař ztratila jakýkoli výraz. Nakonec řekl: „Mám dojem, že by nemělo smysl skrývat před vámi skutečnou totožnost. Předpokládám, že jste oba z některé z vojenských struktur. Měl bych vás však varovat hned. Nenapadá mě ani v nejmenším, co po mně chcete, ale jsem ve výslužbě. Mám ženu a rodinu, jak vidíte. Nemám v nejmenším úmyslu opouštět svůj horský ráj.“ Zachytil manželčin pohled a posunkem jí naznačil, aby nenechávala oba chlapce v kuchyni samotné.

Gaston Savary napřáhl ruku k pozdravu. „Plukovníku Gamoudi, jsem poctěn, že vás poznávám,“ řekl trochu obřadně. „Nevím, jestli to nějak pomůže, ale stojím v čele francouzské tajné služby a generál Jobert je vrchním velitelem Prvního výsadkového pluku mariňáků… vašeho bývalého útvaru.“

„Samozřejmě jsem věděl, kdo je generál Jobert, hned jak jsem vešel,“ řekl Jacques Gamoudi. „Zůstal jsem totiž ve spojení s několika starými kamarády. Navíc přece poznám svého dřívějšího velícího důstojníka.“ Lehce se usmál, napil se trochu kávy a zavrtěl hlavou. „Ale tady v horách jsem šťastný. Je to dobré místo, kde vychovávat děti. Je tu čisto, zločin se tu nevede a lidé jsou přátelští. Rád bych, aby to tak zůstalo. Teď mi povězte, co vás do Héas přivádí?“

Gaston Savary se zkoumavě zahleděl na muže sedícího před ním, na jeho svalnatá předloktí, býčí krk a široký snědý obličej. Neunikla mu ani klikatá jizva pod pravým uchem, nakrátko po vojensku ostříhané vlasy, rovná záda v přirozeném držení těla. Nesmlouvavý pohled hnědých očí. Zkrátka bývalý příslušník cizinecké legie, speciálních jednotek, žoldnéř v severní Africe. Parašutista. Vycvičený na boj zblízka. Co k čertu jsem si představoval? Že bude podobný svatému Vavřinci?

„Ještě než pokročíme dál,“ dodal Gamoudi, „bych asi měl vysvětlit, že se v žádném případě neskrývám. Ale v povolání, jaké jsem měl, si člověk nadělá spoustu nepřátel, a tak jsem si změnil jméno. Připadalo mi moudřejší se do Maroka nevracet, protože jsem příliš dlouho působil v severní Africe ve jménu Francouzské republiky. Jistě pochopíte, o čem mluvím.“

Oba Pařížané přikývli a slovo si vzal generál.

„Nechám na monsieur Savarym, aby vám v hrubých rysech vykreslil, co je v pozadí naší návštěvy. Týká se to jedné cizí země a ve skutečnosti i francouzského prezidenta…“

Příštích deset minut šéf tajné služby hovořil podrobně o potížích, kterým v současnosti čelí Saúdská Arábie: co stojí plodnost královské rodiny, jaké kolosální výdaje rodina má, jak to uvnitř království pod povrchem vře, jak drasticky se snižují příjmy z produkce ropy na jednoho obyvatele, jak se dramaticky rozvíjejí vazby na Spojené státy a upadá vyznávání pravého islámského náboženství na úkor jiných ideálů bezbožného západního světa.

Jacques Gamoudi občas přikývl. Jako jeden ze čtyř milionů muslimů usazených ve Francii se stále snažil řídit se přikázáními Koránu, ačkoli v horách bylo obtížné zúčastňovat se modliteb v mešitě. Jeho rodiče byli Prorokovu učení oddáni a plukovník Gamoudi neměl v duši pochybnosti: Je jen jeden Bůh. Aláh je velký.

Během výletů do Paříže dvakrát do roka, jednou vždy o Vánocích i s chlapci, Jacques brával manželku do velké pařížské mešity v Jardin des Plantes s minaretem tyčícím se do výšky třiceti metrů naproti budově muzea historie přírody. Mešita byla domovem velkého imáma a Jacques považoval za mimořádně důležité mešitu navštívit, kdykoli se mu naskytla příležitost.

Léta strávená ve vojenské službě v severní Africe v něm náboženskou víru udržovala živou a Jacquesovi nedělalo nejmenší potíže chápat, co pociťovalo mnoho milionů obyvatel Saúdské Arábie vůči vládnoucí rodině. Život bez Koránu a bez jeho učení si nedovedl představit, ale dokázal si představit zoufalost prožívanou muslimy v zemi, jako byla Saúdská Arábie, když dennodenně přihlíželi soustavnému opomíjení svého náboženství.

„Saúdská Arábie se potýká s mnoha vážnými problémy,“ konstatoval, „nicméně mi zůstává záhadou, proč by se měly týkat mě a proč jste vážili dlouhou cestu, abyste se se mnou setkali.“

„Nu, Jacquesi,“ začal Savary. „Dovolte, abych to stručně shrnul. Před třemi měsíci našeho prezidenta soukromě navštívil jeden z nejváženějších princů saudské královské rodiny. Výsledkem návštěvy bylo, že nás osobně požádal o pomoc svrhnout současný režim a přivést Saůdy zpět k beduínským kořenům. Proto jsme se rozhodli vyhledat vás osobně – ani na chvilku nás nenapadlo vyslat někoho jiného – a prohovořit to s vámi. Jistě chápete, že čím méně lidí o tom ví, tím lépe. Generál Jobert vám vysvětlí, k čemu prozatím došlo a co máme v úmyslu udělat, abychom jim pomohli.“

Co následovalo v příštích deseti minutách, byla nejneslýchanější věc, s jakou se plukovník Gamoudi setkal ve svém dosavadním, na události ne zrovna chudém životě. Naslouchal s široce otevřenýma očima líčení plánu, jak námořnictvo vyřadí z činnosti celé průmyslové odvětví těžby ropy, což finančně srazí Saúdskou Arábii na kolena.

Přikývl krátce hlavou, že v obecné rovině chápe plán úderu na leteckou základnu u vojenského města krále Chálida v době, kdy saúdské ozbrojené síly budou zcela morálně ochromeny. Naznačil, že z obecného hlediska uznává potřebu jak obsadit Rijád, tak vyburcovat obyvatele, aby povstali, a snad i útok na palác. To vše v okamžiku předcházejícím vystoupení korunního prince v televizi, kdy oznámí, že s oporou menšího počtu vojenských velitelů přebírá vládu v zemi, protože král, a zároveň jeden z jeho nesčetných strýců, je mrtev.

Plukovníka ani nepřekvapilo, že ti dva muži přišli do jeho domu požádat ho o radu.

Když mu ale generál Jobert klidným hlasem oznámil, že on, plukovník Gamoudi, je mužem, na nějž padla volba francouzské armády, aby velel operaci v Rijádu, málem se udusil douškem špatně polknuté kávy.

„COŽE, JÁ?“ vyrazil ze sebe. „VY CHCETE, ABYCH DOBYL MĚSTO RIJÁD? Vy musíte být náměsíční!“

Gastonu Savarymu připadlo, když už to bylo tak nepříliš zaobaleně vyřčeno, že se jim to všem možná jenom zdá. Ale generál Jobert zachoval smrtelně vážný tón: „Jacquesi, máte veškerou potřebnou průpravu. Navíc jsme přesvědčení, že budete stát v čele povstání, které se nesetká s odporem… počítáme, že se armáda do té doby již vzdá… na vás jen zbude, abyste obsadil královský palác…“

„Co stráže?… Co královští tělesní strážci… Co obránci uvnitř paláce…?“

„Nevzpomínám si, že by vás pouhé podružné záležitosti někdy dřív dokázaly odradit,“ popíchl ho Michel Jobert.

„PRÝ PODRUŽNÉ!“ odsekl mu Gamoudi. „Pouhá stovka ozbrojených chlapů, a každý na vás pálí z kalašnikovů tisíc kulek za minutu.“

„Spíš jsem uvažoval, zda nenajmout nějakého muslimského sebevražedného atentátníka,“ navrhl generál. „Nechat ho bez velkých okolků srovnat hlavní královský palác se zemí.“

„Pane generále, mám to všechno brát vážně? Chci říct, kdo vyzbrojí dav? Kdo lidi vycvičí? Kdo je přinutí, aby postupovali jako útočná síla? Co zásoby? Materiál? Dodávky munice?“

„Buďte klidný, Jacquesi, zásob bude víc než dostatek, i nejposlednější požadavek bude splněn. Na té operaci se nebude šetřit.“

„Pane generále. Až si o tom přečtu v Le Figaro, budu alespoň vědět, o co jde. Ale zúčastnit se v žádném případě nemůžu. Z armády jsem odešel a na takové věci už nemám žaludek.“

„Jacquesi, jste ještě mladý. Kolik je vám, pětačtyřicet? Když se na vás tak dívám, stále jste ve formě. Když šplháte celé dny po horách, musíte být fit.“

„Pane generále, chci, aby bylo z mé strany naprosto jasno. Nemohu a nechci se zúčastnit. Mám manželku a děti a na ty musím myslet. Pane generále, nekývl bych na to ani za milion dolarů.“

Michel Jobert se pousmál, ale chvíli mlčel. Pak promluvil: „A co za deset?“

V den skutečně nevšedních návrhů tento předčil všechny.

„KOLIK?“ vyhrkl Jacques.

„Mám dojem, že jste mě slyšel,“ opáčil generál Jobert. „Co byste řekl deseti milionům dolarů, plus dalším pěti jako prémii, až princ Násir dosedne na trůn Saúdské Arábie?“

Jacques Gamoudi na chvíli úžasem oněměl. Vstal a přešel z jednoho konce místnosti na druhý. Zastavil se a zavrtěl hlavou, jak zvažoval návrh hraničící s nehorázností. Nehorázné bylo, s jakou samozřejmostí ho předkládali, nehoráznost čišela z jeho bohorovnosti, nehorázná byla i výše odměny. Nehorázný byl úplně ve všem.

Z Maroka pocházející plukovník v dobách své aktivní služby zažil ledacos, ale nikdy se nesetkal s ničím, co by se nynější situaci vyrovnalo. Začal pomalu mluvit: „Vy chcete, generále, abych se nějak podloudně dostal do Saúdské Arábie, pak do Rijádu, abych si našel hlavní stan a začal najímat lidi, aby se připojili k všeobecné revoluci. Až jich budu mít dost, zaútočím na královský palác?“

„Prosím, nezesměšňujte to, plukovníku. Nebudete sám. Jako host prince Násira, náměstka ministra ozbrojených sil, do země přicestujete zcela legálně. Odletíte do Saúdské Arábie soukromým tryskovým letadlem francouzského letectva. Šofér vás odveze do menšího paláce na okraji Rijádu, kde se setkáte s saúdskými vojenskými veliteli oddanými korunnímu princi a taktéž s veliteli teroristů, z nichž většina je napojena na al-Káidu. Poskytnou vám stručné informace o velikosti síly, které budete velet, a o její využitelnosti.

Pak již budete o svých požadavcích rozhodovat sám. O dopravě, obrněných vozidlech, možná dělostřelectvu, které v současné době vyčkává v poušti. O vrtulnících. Snad i tancích. Vše budete mít k dispozici. Budete však mozkem celé operace. Propojení, ale především útok na královský palác. O cokoli si řeknete, dostanete.“

„Za to všechno dostanu zaplaceno deset milionů dolarů a pět milionů navíc, až princ Násir převezme moc? A potom? Zůstanu v Rijádu?“

„Ne. Pravděpodobně po několika dnech z města odjedete. Letoun francouzského letectva na vás bude čekat, aby s vámi odlétl přímo domů na letiště v Pau v Pyrenejích.“

„Komu připadne odstranění krále, členů jeho nejbližší rodiny a poradců?“

„Myslím, že tu čest přenecháme vám. Tím se vyloučí veškeré chyby,“ odpověděl Gaston Savary. „Vaše pověst vás předchází.“

Jacques Gamoudi si nalil další hrnek kávy. „Jak dlouho bych se měl v Rijádu zdržovat?“

„Několik měsíců. Celou tu dobu vás budou doprovázet osobní strážci a štáb asi šesti bývalých důstojníků saúdskoarabské armády – mužů, kteří byli pečlivě vybráni, znají a milují svou zem, ale jsou znechuceni králem a jeho družinou.

V místě se budete pohybovat v autě s řidičem z vládního vozového parku Saúdské Arábie. V Rijádu jich jezdí spousta. Vůz vám zajistí korunní princ. Na delší cesty budete mít k ruce vrtulník s pilotem královského letectva, opět díky laskavosti prince Násira. Dobře se s ním poznáte.“

„Co když odmítnu?“

„Plukovníku, vy neodmítnete. Jste oddaným muslimem a islám vás potřebuje. Nezní to jako výzva k bitvě? Tak jako vždycky, volání neodoláte.“

„Musí existovat jiní, mladší důstojníci. Lidé se stejnou kvalifikací jako já.“

„Jacquesi, vybrali jsme si vás. O naší volbě jsme informovali jen dva lidi. Prezidenta Francouzské republiky a francouzského ministra zahraničí.“

„Nikoho moc významného,“ pronesl plukovník Gamoudi ironicky. „Není nad to pohybovat se pěkně při zemi, že?“

„Co říkáte penězům?“ dotíral generál.

„Jistě, peněz je dost, aby zlákaly kohokoli. Proč zrovna dolary?“

„Zmínil jste dolary jako první, Jacquesi. Řekl jste ani za milion dolarů – jen jsem se přizpůsobil, protože konec konců vás budou naším prostřednictvím platit v dolarech Saúdové pro blaho Francie.“

„Mám vůbec nějakou volbu? Co kdybych přece jen odmítl?“

„Řekl bych, že by to bylo nanejvýš nemoudré,“ prohlásil generál. „Naše volba padla na vás a bude to největší francouzská vojenská operace od druhé světové války. Znamená pro Francii víc než jakákoli jiná akce francouzské vlády od připojení k Evropské unii. Zaručí naší zemi prosperitu pro příštích sto let.“

„Vypadá to na to.“ Plukovník Gamoudi znovu vypadal dokonale zaskočen. Vstal a začal přecházet po místnosti. Nakonec se obrátil k oběma mužům a zeptal se: „Ale proč já?“

V generálově hlase poprvé zazněl náznak netrpělivosti. „Protože máte bohaté zkušenosti ze skutečných bojů. Vyznáte se ve velení a dokážete náhle a nekompromisně zaútočit na cíl. Umíte strategicky rozmístit bojové jednotky. Dobře chápete, které fáze útoku jsou rozhodující, víte, co se nesmí opomenout.

V neposlední řadě jste odborník na vysoce účinné brizantní trhaviny.

Mnohem důležitější je, že jste muslim a dokážete s muslimy skvěle pracovat. Prostředí, v němž se pohybují, je vám vlastní. S rozsáhlou vojenskou a finanční podporou Francie a Saúdské Arábie má naše mise vysoké naděje na úspěch.“

Jacques Gamoudi stál chvíli mlčky a pak se zeptal: „Jak a kdy bych dostal zaplaceno?“

Gaston Savary vycítil, že Gamoudiho rezolutní odpor slábne, a vložil se do hovoru. „Obdržíte pět milionů dolarů, jakmile ústně odsouhlasíte, že úkol přijímáte. Částka bude telefonicky převedena na účet založený v Bank of Boston na Champs-Elysées číslo sto čtyři, s nímž budete disponovat výhradně vy sám. Jakmile budou peníze uloženy, nikdo kromě vás a vaší ženy se jich nebude moci dotknout, pokud nevydáte další pokyny. To stvrdí nevypověditelné dokumenty.“

„Co druhá část?“

„Bude opět telefonicky poukázána na stejný účet osmačtyřicet hodin před započetím útoku. Vaše postavení vám umožní ověřit si, že částka byla na účet připsána. Jednoduše řečeno, jestliže peníze nedojdou, nespustíte útok.“ Savary se odmlčel. Potom ještě dodal: „Jacquesi, ujišťuji vás, že váš skrovný honorář deseti milionů dolarů patří k nejméně palčivým problémům, jimž v současnosti francouzská vláda a příští režim Saúdské Arábie čelí.“

„Byl bych nucen nechat peníze ve Francii? Třeba abych se vyhnul daním?“ zajímal se Gamoudi.

„Plukovníku,“ promluvil generál Jobert, „dostanete dopis podepsaný francouzským prezidentem, který vám i vaší paní po zbytek života zaručí osvobození ode všech daní vybíraných francouzskou vládou.“

Jacques Gamoudi lehounce hvízdl skrze přední zuby a zeptal se: „A co prémie?“

Savary vycítil, že konečně došlo k obratu. „Bude mít podobu bankovního nenávratného a nevypověditelného šeku, jenž bude v držení vaší manželky. Datovaný ovšem bude jeden měsíc po ukončení operace. Šek jí bude předán přesně v touž dobu, kdy vyplatíme druhých pět milionů dolarů.“

„Kdyby útok přece jen úspěšný nebyl?“

„Naši emisaři se zastaví u vás doma, aby si šek odnesli.“

„Co by bylo v případě, že bych při akci přišel o život?“

„Vaše žena si šek ponechá a uloží ho na svůj účet v Bank of Boston.“

„Co se stane, kdyby útok z moře ztroskotal a ropný průmysl by se Saúdům podařilo nějak zachránit?“

„Pokud by k tomu došlo, operace by byla zrušena. Vy si ponecháte původních pět milionů a pojedete domů.“

„Co druhých pět milionů?“

„Vyplatíme vám deset milionů dolarů, uskutečníte-li útok a obsadíte-li Rijád,“ odpověděl Gaston Savary kategoricky. „Je jasné, že platit nebudeme, jestliže nezaútočíte. Útok nebude možno uskutečnit, pokud se králi podaří nadále ovládat armádu, což se stane, nepřestane-li ropa proudit. Všechno záleží na rozvrácení ropného průmyslu.“

„Vyložil jste to velice jasně a velice lákavě,“ přiznal Jacques Gamoudi.

Oba Pařížané si pak vyslechli, jak si plukovník sám sobě zdůvodňuje, proč by mohl nabídku přijmout.

„Bojujeme s oslabeným protivníkem. Možná s takovým, který nemá na boj žaludek. Myslím, že váš saúdský princ se nemýlí – žádná armáda nehodlá bojovat za někoho, kdo jí nemůže zaplatit. Vojáci ztratí veškeré odhodlání. Také mají manželky a rodiny. Domnívám se, že saúdskoarabská armáda bude mít možná pocit, že nemá na vybranou, že musí podpořit nový režim. Jen tak nepřestanou dostávat výplatu.

Všeobecné povstání je většinou nejméně obtížnou vojenskou operací. Existuje příliš mnoho důvodů, aby síla, která mu čelí, nebojovala – jedním z nich jsou obvykle peníze, ale druhý je obvykle významnější: vojáci přirozeně neradi obracejí pušky proti vlastním lidem. Příčí se jim to. Dost často to udělat odmítnou.“

Gaston Savary využil odmlky v plukovníkově samomluvě, povstal a Michel Jobert sotva znatelně přikývl.

„Jacquesi,“ promluvil Gaston, „předpokládám, že budete jistě chtít celou záležitost prohovořit s manželkou. Počítali jsme s jedním týdnem na rozmyšlenou. Dám vám dvě vizitky, jedna je moje s mou osobní linkou, druhá je generálova se soukromým číslem na velitelství COS. Pokud se rozhodnete do toho jít, zavoláte jednoho z nás a řeknete jen, že si chcete promluvit. Nic víc. Pak telefon položíte a počkáte.

Celou dobu mějte na paměti, že jediní lidé v celé Francii, kteří vědí, o čem jsme si povídali, jsou prezident, ministr zahraničí, my tři v této místnosti a dva admirálové námořnictva. Celkem sedm osob. Nemusím vám ani připomínat, že o tom nebudete s nikým mluvit. Samozřejmě víme, že se to rozhodně nestane. Známe vaše služební záznamy.“

S těmito slovy si oba Pařížané s horským průvodcem srdečně potřásli rukou. Ještě před odchodem si Gaston neodpustil poslední otázku. „Jacquesi Gamoudi,“ chtěl vědět, „proč Hooks? Divné jméno pro Francouze.“

Plukovník se zasmál. „Tak se totiž jmenoval velvyslanec Spojených států, kterého jsme v červnu v devětadevadesátém úspěšně dostali z Brazzavillu v Kongu. Celkem čtrnáct lidí z USA. Velvyslanec Aubrey Hooks byl dobrý a statečný člověk.“

O dva měsíce později

Srpen 2009

Než dorazili do uličky Bab Touma v historické části Damašku, měli za sebou dlouhou, úmornou a svým způsobem rušnou cestu. Předcházelo jí nesčetně kontaktů s Hizballáhem a ještě víc s militantním křídlem íránské vlády. Uskutečnilo se nepočítaně tajných rozhovorů s lidmi napojenými na al-Káidu, které většinou probíhaly pod taktovkou prince Násira. Konečně došlo k výměně řady e-mailů s vůdci nejobávanější ze všech teroristických skupin – Hamásu.

Nicméně Gaston Savary a generál Michel Jobert cestu konečně podnikli. Vůz syrské vlády, v němž seděla dvojice místních osobních strážců i oba Francouzi, zpomalil a plavně zastavil před velkým domem poblíž středověké brány v hradební zdi, utajeným a dobře střeženým domovem generála Ravi Rašhúda, vrchního velitele Hamásu, a jeho půvabné palestinské manželky Šákiry.

Princ Násir trval na svém: Toho muže potřebujeme. Vnese do akce vojenskou disciplínu, navíc si přivede zkušené, těžce vyzbrojené arabské bojovníky za svobodu. Nedokážeme zničit leteckou základnu s nějakými amatéry. Vrchní velitel Hamásu je nejlepší, jakého kdy měli.

Gaston Savary a generál Jobert přijeli, aby se s ním setkali na jeho vlastní půdě. Nicméně jako spojenci. Francouzský vliv v Sýrii měl hluboké kořeny, ale klíčovým pro nadcházející rozhovor se stal jeden prostý fakt – nikdy nemohl vzniknout islámský stát sahající od Perského zálivu až k atlantickému pobřeží severní Afriky, dokud se Saúdská Arábie při svém konání jednou nohou opírala o Spojené státy.

Uvědomoval si to každý islámský fundamentalista. Rovněž si uvědomoval, že snahy krále z rodu Saúdů hrát hru na obě strany se daly chápat jako zrada a nearabský postoj.

Dvojice Francouzů se chystala vstoupit do doupěte nejobávanějšího teroristy, jakého svět znal. Přinášeli snad zaklínadlo, které mohlo všechno změnit. Savary i Jobert přicházeli jako velice vítaní hosté za generálem Rašhúdem, původem z Iránu, který kdysi sloužil jako velitel jednotky SAS v britské armádě.

Dveře otevřel mladý, štíhlý Syřan, oblečený podle arabského způsobu. Pokývl nepatrně hlavou na pozdrav a tiše oznámil: „Generál Rašhúd vás očekává.“ Vedl je dlouhou jasně osvětlenou chodbou s kamennou dlažbou k dvojici vysokých dveří z tmavého dřeva. Mladý muž jedny z dveří otevřel a pokynul Francouzům, aby vešli. Jejich osobní strážci, které jim přidělila syrská vláda, se postavili přede dveře.

V nepříliš prostorné místnosti byl generál Rašhúd sám, jak bylo dohodnuto. Seděl u velkého starožitného stolu s deskou potaženou zelenou kůží. Po generálově levici stál stříbrný čajový servis, který mu sem přinesli, když dorazil vládní vůz. Po jeho pravici ležela vedle výtisku Koránu vázaného v kůži služební pistole.

Ravi Rašhúd povstal a přešel místnost, aby pozdravil návštěvníky. Dobře stavěný silný muž s nakrátko ostříhanými černými vlasy a s nezaměnitelnou pružnou chůzí měl na sobě vybledlé džínsy a volnou bílou košili. Salám alejkum, řekl na uvítanou – Pokoj s vámi – tradiční pozdrav pouště.

Oba Francouzi mu pozdrav opětovali a generál Rašhúd nalil všem mátový čaj do malých skleněných šálků ve stříbrných obroučkách. „Vítejte v mém domě,“ řekl s noblesou v hlase. „Času nemáme nazbyt. Z nejrůznějších důvodů byste se tu neměli příliš dlouho zdržovat. V Damašku mají zdi i stromy uši a oči.“

„V Paříži to není zas o tolik jiné,“ konstatoval šéf francouzské tajné služby. „Ovšem Paříž je větší, a proto nepřehlednější.“

Generál Rašhúd se usmál a tichým hlasem začal hovořit k věci. „Samozřejmě mě o vašem plánu velice podrobně informovali. Prostudoval jsem ho ze všech úhlů. Jsem přesvědčen, že Arabové vyznávající islámskou víru ho uvítají. Ti panáci ze saúdské královské rodiny skutečně zacházejí do extrému a navíc, jak jistě víte, neexistuje reálná možnost vzniku velkého islámského státu, dokud se Rijád nechá ovládat Washingtonem.“

„Uvědomujeme si to až příliš dobře,“ přitakal generál Jobert. „Měsíce ubíhají a situace se zhoršuje. Zdá se, že král toleruje mladším členům rodiny úplně všechno. Předpokládám, že jste četl o smrti jednoho z princů v Monaku. Král se o tom zkrátka nehodlá bavit. Z našich zdrojů víme, že korunní princ Násir je jedinou nadějí, že země dospěje a zaujme své místo v centru islámského světa, kam náleží.“

„Jestli to dobře chápu, usilujeme o zničení ropného průmyslu,“ navázal Rašhúd. „Po něm bude následovat útok na jednu z vojenských základen Saúdů, pak obsazení Rijádu a svržení královské rodiny.“

„V hrubých rysech to odpovídá,“ kývl na to Michel Jobert. „Nejdůležitější je asi na dva roky zamezit těžbě ropy. Protože jakmile se toho dosáhne, krále to automaticky fatálně oslabí. V Rijádu se dav chystá vtrhnout do paláce možná už teď. Hrozba státního bankrotu visící lidem nad hlavami by jim měla stačit, aby nový režim uvítali s otevřenou náručí.“

„Nemyslím si, že můžeme zaútočit na některé z vojenských měst,“ mínil generál Rašhúd. „Jsou příliš velká, stavěna jsou jako pevnosti a mají dobrou obranu. Uvažovali jste o leteckých základnách?“

„Přesně tak,“ ujistil ho generál Jobert. „Domníváme se, že letecká základna, kterou hledáme, je základna krále Chálida poblíž Chamís Mušajtu. Dokážeme-li udeřit a zničit letouny umístěné na základně a přinutíme-li základnu, aby se vzdala, myslím, že bychom mohli vyslat oddělenou jednotku na velitelství hlavní základny a vynutit si její kapitulaci.

Připomínám, že už budou nejen vědět, že jsme zaútočili a ochromili těžbu ropy, ale také že jsme napadli a zničili velkou část saúdského vojenského letectva. Domnívám se, že by mohli být zralí kapitulovat. Jestliže se vzdá Chamís Mušajt, zasadí tím nejspíš armádě fatální ránu. Obzvlášť když v tu chvíli bude televize vybízet k loajalitě vůči nastupujícímu novému králi.“

„Ano, myslím, že tak nějak to bude probíhat,“ souhlasil generál Rašhúd. „Co se ale přesně očekává ode mne?“

„Rád bych, abyste vycvičil mužstvo, které zaútočí na základny v Chamís Mušajtu, a velel mu. Také bychom byli rádi, abyste byl v trvalém spojení s velícím důstojníkem útoku na Rijád, kam byste se přesunul a pomohl mu při závěrečné fázi coup d’etat v hlavním městě.“

„Kde získám vojenskou sílu, se kterou bych mohl zaútočit na Chamís Mušajt? Budu potřebovat specialisty.“

„Z francouzských speciálních jednotek,“ řekl generál Jobert. „Mají dobře vycvičené a zkušené bojovníky, kteří si v kritických situacích dovedou poradit. Očekáváme, že si přivedete dejme tomu tucet svých mužů, kterým nejvíc důvěřujete. Vašimi průvodci po Saúdské Arábii budou lidé z al-Káidy, kteří vám poskytnou náhradní bojovníky, bude-li potřeba.“

„Budeme potřebovat pár měsíců pro nácvik a koordinaci,“ konstatoval generál Rašhúd. „Kde budeme cvičit?“

„Ve Francii. Uprostřed nedostupných oblastí, kde připravujeme naše speciální jednotky. Pod nejpřísnějším utajením,“ ujistil ho generál Jobert. „Většinou se to bude odehrávat v kasárnách Prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty.“

„Co se bude dít pak?“

„Konečné cvičení se odehraje v tajném táboře v Džibutsku. Odtud už se přesunete do Saúdské Arábie.“

„Jak přesně to proběhne?“

„Se vší úctou to přenecháme vám. V této oblasti máte větší zkušenosti i znalosti.“

Generál Rašhúd jen vážně pokývl. „Jak to vypadá s rozpočtem? Představuju si, že nebude omezován.“

„To platí absolutně. Cokoli budete potřebovat, to dostanete.“

„Co se týče mě osobně, máte v hlavě cifru za mé služby?“

„Při tak vlastenecké misi pro věc islámu nás napadlo, zda se nerozhodnete nic za svou práci nechtít.“

„Nesprávný předpoklad.“

„Opravdu? Ani kvůli tomu, že se konečně podaří vytvořit islámský stát?“

„Ani v tom případě“

„Škoda, generále. Bylo mi naznačeno, že jste idealista.“

„Svým způsobem jsem. Jestliže dokážu dotáhnout vaše plány do konce, dokážu si představit, že budou ve vzduchu poletovat miliardy petrodolarů ve prospěch Francie. V opačném případě byste tu totiž nebyli. Idealisti určitě nejste. Zúčastníte se jenom kvůli zisku. Nebudu pracovat jako neplacený vykonavatel vůle chamtivých západních států, ačkoli na druhou stranu oceňuji filantropickou povahu vašeho požadavku.“

„Máte rozmyšlenou částku?“

„Myslíte, na kolik si cením svého života? Ano, je to hodně.“

„Kolik?“ zeptal se Gaston Savary.

Generál Rašhúd byl stručný: „Cena za mou účast je deset milionů dolarů. Jestliže budu úspěšný, očekávám vyplacení prémie.“

Generál Jobert na to kývl.

„Ale ještě je tu Hamás a budeme muset vyplatit asi dvacítce mužů v oblasti po sto tisících dolarech.“

„Co si myslíte, že bude požadovat Hamás?“ zeptal se Savary.

„Za to, že jejich šéf nebude možná půl roku k mání? Řekl bych, že dalších deset milionů.“

„To je poměrně vysoká částka,“ namítal generál Jobert.

„Pro Saúdy ne,“ odbyl ho generál Rašhúd. „Nesnažte se mi namluvit, že to platí Francie, protože vím, že to nemůže být pravda.“

„Výše vaší prémie?“

„Jestliže se podaří zabrat základny na jihu a pomohu vašemu veliteli v Rijádu úspěšně dosadit na trůn Saúdské Arábie nového krále – bude to dalších pět milionů dolarů.“

„Domnívám se, že i to se dá zařídit,“ souhlasil generál Jobert. „Budeme požadovat, abyste během několika příštích týdnů podnikl krátký výlet do Paříže, kde se setkáte s naším rijádským velitelem. V příštích měsících budete úzce spolupracovat. Rychlost je zásadní podmínkou.“

„Jestliže dokážete zaručit absolutní bezpečnost a utajení, bude mi potěšením,“ odpověděl generál Rašhúd. „Už byste ale měli odjet. Budeme ve spojení prostřednictvím syrského vyslanectví v Paříži. Později potvrdím souhlas mých představených z rady Hamásu.“

Na stvrzení úmluvy si potřásli rukou, Francouzi spěšně opustili dům a nasedli do čekajícího automobilu, jenž je odveze přímo na letiště k tryskovému letounu francouzského vojenského letectva připravenému k letu do Paříže.

Středa 26. srpna 2009 v 16.00

Mezinárodní letiště v Damašku

Čtyřiadvacetiletý Daniel Mostel patřil k několika málo tisícům židovských obyvatel Damašku. Danielovi rodiče s dobrými kontakty na smetánku ve městě provozovali obchodně velmi úspěšnou půjčovnu automobilů s vysoce výhodnými smlouvami uzavřenými se syrskou vládou. Oba dávali přednost vlažnému přístupu k náboženství, jenž panoval v syrském hlavním městě, a vždy odolali pokušení vystěhovat se do Izraele.

Daniel pracoval jako dispečer letového provozu a jeho ctižádostí bylo stát se jednoho dne pilotem. Většinu večerů trávil studiem, aby mohl složit zkoušky u společnosti Air France. O víkendech navštěvoval pilotní výcvikovou školu na jiném letišti, východně od druhého největšího města Aleppa.

Ačkoli Danielova rodina žila v Sýrii již po několik generací, jeho dědeček z matčiny strany žil v období 1967 až 1973 – v letech arabsko-izraelských válek – v Izraeli. Příběhy vyprávěné starým pánem o izraelské statečnosti na jeho vnuka natolik zapůsobily, že se Daniel stal členem bratrstva sayanim, tajné, po celém světě rozšířené organizace, jejíž členové by se odhodlali ve jménu své vlasti k čemukoli.

Daniel Mostel fanaticky podporoval cíle Izraele. Často uvažoval, že opustí Sýrii a vrátí se do své domoviny, ale člověk, přes nějž byl napojen na Mossad, si byl dobře vědom, že jeho činnost na kontrolní věži mezinárodního letiště v Damašku má pro Izrael větší význam, zůstane-li tam v pohotovosti a ve střehu. Daniel se nikdy rodičům o své příslušnosti k sayanim ani slovem nezmínil.

Toho horkého odpoledne Danielovi vrtalo hlavou, proč se na letišti objevil evropský dopravní airbus společnosti Air France, stojící stranou od všech ostatních letounů, bez cestujících na palubě, a že nemůže vůbec nic zjistit o jeho letovém plánu.

Krátce po čtvrté hodině spatřil Daniel, jak na palubu letadla nastoupila posádka a dva stevardi a jak o deset minut později zastavila u nástupních schůdků vedoucích k přednímu oddělení pro cestující černá vládní limuzína. Ze zadních dvířek automobilu vystoupil jediný muž a svižně vystoupal po schůdkách, aniž se rozhlédl kolem. Nesl malou koženou tašku, na sobě měl vybledlé džínsy, bílou košili a světle hnědé kožené sako.

Daniel sledoval, jak posádka ihned uzavřela hlavní dveře a letadlo přejelo na konec startovací dráhy. O dvě stanoviště níž uslyšel Daniel šéfův pevný hlas, jak odříkává: „Air France nula-nula-jedna, vzlet povolen.“

Daniel neměl nejmenší tušení, kdo nastoupil na palubu letadla, ale byl si jistý, že je tam pouze jeden jediný cestující a přitom letadlo bylo příliš velké, aby odletělo jen s jedním člověkem.

Také si uvědomoval, že by nebylo moudré příliš vyzvídat, co se děje. Zjevně se ho to nemělo týkat. Kdyby se začal vyptávat, mohl by tím pouze vzbudit podezření. Generál Rašhúd měl bezesporu pravdu, když před časem tvrdil, že zdi i stromy v Damašku mají uši a oči.

Daniel si udělal přestávku v 17.00 místního času. Odjel z letiště na 10 minut a zamířil s vozem na opuštěné místo v poušti. Odtud zavolal ze svého mobilu na velice utajené číslo v západní části města poblíž avenue Palestine. Oznámil start letu společnosti Air France, předal sériové číslo uvedené na trupu letounu a číslo letu nula-nula-jedna, které bylo zjevně vymyšlené. Ještě přidal informaci, že vládní auto přivezlo jediného cestujícího, který v 16.30 odletěl na západ.

O dvacet minut později byli uvedeni do pohotovosti agenti Mossadu v Káhiře, Tripolisu, Bagdádu, Tel Avivu, Římě, Nice, Paříži, Londýně a Amsterdamu. Mossad neviděl rád, když se v jejich teritoriu podnikalo něco utajovaného, a ohlášená operace měla všechny znaky utajení v mezinárodním měřítku. Pokyn, který agenti dostali, zněl stručně: zjistěte, kdo nastoupil v Damašku na palubu letu nula-nula-jedna.

Protože bratrstvo sayanim mělo své aktivní členy na každém letišti či v místě řízení leteckého provozu v Evropě, zabralo zjištění, že letadlo směřuje do Paříže, pouhou půlhodinu. Přistání bylo plánováno na 19.30 – se ziskem dvou hodin během pětihodinového letu.

Na vyhlídkové terase letiště Charles de Gaulle čekal spolu s dalšími lidmi zabývajícími se pozorováním letadel jistý Simon Baum. Nepatřil jen k sayanim, byl přímo šéfem pobočky Mossadu mající na starosti veškeré operace v Paříži, se sídlem v přízemí izraelského velvyslanectví.

Baum sledoval dalekohledem přesně na čas přistávající letadlo Air France a správně odhadl, že stroj bude pojíždět někam poblíž místa, kde čekal francouzský vládní automobil. Nedaleko se skrýval za řadou vozíků užívaných k rozvozu jídel na palubě letadel mladý muž zaměstnaný na letišti jako obsluha zavazadel. Mladík také patřil k členům sayanim a v rukou držel neobyčejně drahý digitální fotoaparát s nasazeným teleobjektivem.

Mladý muž pozoroval letadlo, které dojelo k místu vzdálenému necelých čtyřicet metrů od něj. Hlavní dveře v trupu se otevřely a ven vystoupil stevard, který zůstal stát na vrchní plošině schůdků. Mládenec zamířil fotoaparát na dveře, v nichž se objevil cestující… klik… klik… klik. Cestující se odvrátil, aby něco sdělil stevardovi, a pak se opět tváří otočil k hlavní budově odbavovacích hal letiště. Klik… byl zachycen ještě jednou a pak dvakrát, když scházel ze schůdků. Potom se však muž obrátil k čekajícímu vozu, též zachycenému na dokreslení. Následovaly další dva záběry skrze sklo zadních dveří, když vůz odjížděl k soukromému vjezdu na plochu letiště. Celkem devět snímků. Neuplynulo ani dvacet minut a fotoaparát se opět vrátil do rukou monsieur Bauma a mladík z oddělení obsluhy zavazadel si odnesl svou odměnu.

Vládní automobil se rychle prosmýkl střeženými vraty a vzápětí se za něj zavěsil černý peugeot, který jej sledoval po celou cestu po hlavní silnici mířící k severním předměstím Paříže. Odtud vládní vůz zamířil na západ a po severním okraji aglomerace ujížděl k městečku Taverny, kde rychle projel dvěma tichými uličkami a zabočil do hlídaných vrat velitelství speciálních operací.

Automobil sledující vládní vůz se odpojil ještě před závěrečnou příjezdovou silnicí. Zabočil na jih a zamířil zpět do středu hlavního města k izraelskému velvyslanectví.

Mossad se dozvěděl dvě věci. Záhadný muž z Damašku byl odvezen na velitelství speciálních operací, to zaprvé. Zadruhé si COS skutečně nepřálo, aby kdokoli zjistil, kde se muž nachází.

Simon Baum věděl, že bude mimořádně obtížné stopovat ve Francii někoho, u koho si vojáci nepřejí, aby sledován byl. Jestliže záhadný návštěvník z pouště se měl někam vydat ze střeženého prostoru, bude cestovat buď vojenským tryskovým letadlem, nebo vrtulníkem.

Simon Baum se spolehne na sayanim a mezitím rozešle fotografie z letiště internetem všem hlavním pobočkám a agentům ve Francii a snad něco vyplave. Baum se zdráhal doufat, že by návštěvník měl nějak obzvlášť zajímat ať už jeho, nebo jeho organizaci, ale Mossad si nevydobyl svou děsivou pověst tím, že by se něčím z pohodlnosti neobtěžoval. Naopak, stal se ve světovém měřítku nejobávanější špionážní sítí proto, že mu nic neuniklo, že nic neponechal náhodě a že řešil veškeré problémy, jak nejlépe dokázal.

Fotografie z letiště obíhaly po rozsáhlé síti izraelské tajné služby. Kupodivu první kódovaný e-mail přišel z velitelství v Tel Avivu. Stálo v něm: „Návštěvník v Paříži, generál Ravi Rašhúd, vrchní velitel Hamásu, alias major Ray Kerman z britské SAS. Zneškodnit.“

Simon Baum hleděl upřeně na jméno muže, jenž byl v Izraeli nejhledanější osobou. Major Ray Kerman, který se před třemi lety zachránil útěkem z bitky na Palestinské ulici v Hebronu na Západním břehu. Kerman, který udeřil na izraelské Nimrodovo vězení, odkud se mu podařilo vysvobodit všechny nejnebezpečnější politické vězně v zemi.

Kerman, postrach západního pobřeží Spojených států a nejhledanější muž na celém světě, se objevil tady, právě večeřel na pařížském předměstí v městečku Taverny s vysokými vojenskými veliteli a těšil se přísné ochraně francouzské vlády. Simon Baum nemohl uvěřit, jaké jméno na vlastní oči viděl na monitoru počítače před sebou. Mossad si ale na omyly nepotrpí. Jestliže říkají, že se jedná o vrchního velitele Hamásu, pak je to on.

Ale ZNEŠKODNIT! Mon Dieu! To si snad dělají legraci. Ale stejně – nebude to při tomhle výletu.

Simon té noci nezamhouřil oka. Zůstal v kanceláři v útrobách izraelského velvyslanectví, upíjel koňak nalitý do černé turecké kávy, pro což mají Pařížané výstižný název café complet, a neustále si kontroloval poštu.

Nicméně noc byla klidná a platilo to i pro nový den. Simon neúnavně pracoval při prověřování desítek komunikačních kanálů až do časného odpoledne, kdy nakonec ve své kanceláři usnul. Ještě spal na desce psacího stolu, když vrtulník s dlouhým doletem typu SA 365-7 Dauphin, patřící komandu francouzské námořní pěchoty, se za řevu motorů vznesl na oblohu nad městečkem Taverny s velitelem celého COS generálem Michelem Jobertem a generálem Ravi Rašhúdem z Hamásu na palubě. Vrtulník právě ukrajoval první kilometry ze své dlouhé cesty na jih.

Letěl směrem k východnímu okraji Paříže, nicméně tak, aby se zdaleka vyhnul hustému leteckému provozu nad letištěm Charles de Gaulle, a vzápětí nabral kurz k jihu. Kurz jej zavede poněkud východně od Lyonu a posléze k dlouhému údolí řeky Rhôny a jím až k deltě nad stříbřitě se lesknoucí slané mokřiny oblasti Camargue. Posléze se stočí podél pobřeží na východ a poletí nad velkým Marseilleským zálivem k malé přistávací ploše cizinecké legie operující z městečka Aubagne – necelých pětadvacet kilometrů od druhého největšího francouzského města.

Let probíhal bez sebemenších problémů, až na to, že jistý Moše Benson, řídící letového provozu na malém regionálním letišti poblíž vesničky Mions asi třináct kilometrů jihozápadně od hlavního lyonského letiště St-Exupéry, se ocitl ve značné blízkosti letové dráhy vrtulníku komanda námořní pěchoty.

Moše Benson zachytil vrtulník na letištním radaru, jak se pohybuje asi 3000 metrů nad vinicemi se zrajícím Beaujolais. Okamžitě si uvědomil, že je to vojenský stroj, protože jeho řídícímu stanovišti ani automaticky nepředával číslo letu, ani neuváděl žádný volací signál. Přišlo mu to poněkud neobvyklé, ačkoli ve Francii vojenské letouny rády do určitého stupně operovaly nezávisle.

Moše Benson zavolal jako obvykle na řídicí věž v Marseille, aby jim formálně ohlásil, že neidentifikovaný vrtulník právě proletěl ve velké rychlosti jeho vzdušným prostorem, tak aby se na něj připravili.

Mezitím Simona Bauma probudil jeden z jeho agentů, aby ho informoval, že před hodinou vrtulník komanda námořní pěchoty typu Dauphin 2 odstartoval z komplexu budov v Taverny a míří patrně na jih. Pařížský šéf Mossadu se ihned spojil se čtyřmi lidmi z bratrstva sayanim, kteří působili na čtyřech různých letištích – v Dijonu, Limoges, Lyonu a Grenoblů. Jediný, kdo mohl být nápomocen, byl Moše Benson.

Simon Baum věděl, že dolet helikoptéry Dauphin je méně než 800 kilometrů a že Marseille je asi 680 kilometrů jižně od Paříže. Pokud jeho vrtulník nemíří na vyhlídkový let podél Riviéry, pak je cílem letu Marseille a ještě pravděpodobněji vojenská základna v Aubagne.

Baum zavolal svým dvěma špičkovým agentům v Marseille a naléhavě je vyslal do Aubagne. Také se spojil se svým mužem na hlavním letišti Marseille-Provence a uvedl ho do pohotovosti, ačkoli nepředpokládal, že by Dauphin zamířil právě tam.

Proto když generálové Michel Jobert a Ravi Rašhúd se s nadcházejícím soumrakem dotkli země v Aubagne, stál vedle hlavní sinice do Marseille černý peugeot zaparkovaný nenápadně asi 200 metrů od budov posádky cizinecké legie. Baumovi muži silným dalekohledem přistání Dauphinu sledovali a vzápětí byli svědky, jak štábní vojenský automobil opustil kasárna legie. V jeho kabině seděl jeden nebo možná i dva cestující.

Čekali jen čtyři minuty. Když citroen generála Joberta zamířil na pětadvacetikilometrovou cestu do Marseille, měl hned za sebou auto Mossadu se dvěma nejvražednějšími agenty Simona Bauma na předních sedadlech. Spíš než agenti byli ti dva nájemní zabijáci.

Oba vozy jely přímo do Marseille a stočily se západně po širokém hlavním bulváru La Canebière ke starému přístavu. Když měly přístav přímo před sebou, zahnuly vpravo a mířily na sever do Quai du Port, potom se od moře vzdálily a zajely do labyrintu uliček, kde se nacházejí některé z nejlepších restaurací v Marseille.

Štábní automobil náhle zastavil před světoznámou rybí restaurací L’Union a oba generálové Jobert a Rašhúd vystoupili a rychle vyběhli po schodech před vchodem. Byli už uvnitř a velké mahagonové dveře se za nimi zavřely, když pronásledovatelé z Mossadu vyjeli zpoza rohu.

Mužům Simona Bauma neušlo, že sledované auto couvlo na parkovací místo necelých dvacet metrů od vchodu do restaurace L’Union, a domysleli si, že cestující z něj již vystoupili. Agent David Schwab vyskočil z vozu a čekal před restaurací, zatímco jeho kolega, agent Robert Jazy, zaparkoval auto a došel k němu pěšky.

Za pět minut oba vešli do dřevem obloženého baru velké a hlučné restaurace a podle fotografií pořízených na letišti a odeslaných jim po internetu identifikovali generála Rašhúda. Ani jeden z agentů nedokázal identifikovat generála Joberta a neznali ani třetího muže, který právě s dvojicí nově příchozích hovořil.

Aniž to agenti Mossadu tušili, stali se svědky jednoho z drobných útržků historie, jež měla zůstat utajena: prvního setkání generála Rašhúda s plukovníkem Jacquesem Gamoudim – dvou mužů, kteří budou velet vojenskému útoku na Saúdskou Arábii.

Odděleny od sebe necelými osmi metry vyleštěné dřevěné desky baru upíjely skupinky mužů víno z pyrenejských vinic až do chvíle krátce po půl osmé, kdy generál Jobert a jeho společníci přešli z baru do hlavního sálu restaurace a byli uvedeni k širokému těžkému dubovému rohovému stolu pokrytému jasně červenobílým kostkovaným ubrusem. Dvě planoucí svíčky byly elegantně zasunuty do hrdel prázdných láhví od Château Petrus, nejdražší odrůdy Bordeaux ve Francii.

Trojice mužů se posadila ke stolu ze tří stran, ale nikdo neseděl zády ke klenutému vchodu do místnosti na opačné straně. Plukovník Gamoudi a generál Rašhúd už stihli zaujmout postoj vzájemné úcty a ponořili se do rozhovoru týkajícího se většinou obrněných vozidel nezbytných pro čelní útok na hlavní královský palác v Rijádu. Generál Rašhúd dával přednost méně hlučnému vstupu, aby nic netušící strážci byli zaskočeni pohledem na obrněný transportér prorážející hlavní bránu.

Jacques Gamoudi se klonil k provedení útoku na hlavní bránu s pomocí tanku, zatímco jeho pěchota by zaútočila zpoza odolnějšího opancéřovaného vozidla, vyrazila přímo vpřed a střílela od boku bez zdlouhavého míření.

„Můj postup zamezí zbytečným ztrátám na životech,“ tvrdil Ravi. „Protože tím způsobem lze ovlivnit situaci obrovským prvkem překvapení. Tank je příšerně hlučný a nejspíš na sebe upoutá veškerou pozornost.“

„V tom je jeho výhoda – děsí lidi,“ oponoval Jacques. „Možná dokáže donutit palácovou stráž rychle se vzdát.“

Objednali si rychle a jednoduše: italskou antipastu, mísu horké rybí polévky bouillabaisse pro tři osoby a bílé víno z Jurançonu.

„Myslím, že jedním z nejtěžších úkolů bude dostat do země chlapy pro úder na leteckou základnu krále Chálida,“ mínil Ravi.

„Bouillabaisse – jak jste si přitom vzpomněl na leteckou základnu?“ zasmál se Jacques. „Už nám to všechno začíná znít stejně, že? Moře je nakonec jak pro ryby, tak pro naši operaci nepostradatelné.“

Michel Jobert se zasmál a rozhovor se stočil k ožehavému tématu – k vstupu do jihozápadní Saúdské Arábie. „Vy to máte dobré, Jacquesi Gamoudi,“ popichoval Ravi. „Vaši hoši jsou v zemi a připraveni, jen tam dorazíte. Já ale budu muset svou jednotku dostat do země a to nebude hračka. Nejsem si jistý, jestli Saúdové umějí bojovat, ale alespoň je z čeho vybírat, je jich hodně. Ale budeme muset být velice opatrní.“

„Máte pravdu, generále,“ přitakal Jacques Gamoudi. „Protože moje operace závisí zcela na zprávách z Chamís Mušajtu. Pro situaci v Rijádu je rozhodující, aby saúdská armáda pochopila, že na jihu došlo k všeobecné kapitulaci. A je nezbytné, aby se to dozvěděli, dřív než zahájím útok.“

Ravi přikývl, ale posunkem naznačil ostatním, aby zmlkli, protože se u jejich stolu objevil číšník s hlavním chodem. Konverzace nabrala lehčí tón. Na nejdůležitějších rozhodnutích se již shodli, Ravi i Jacques přijali své úkoly a akce se bude provádět podle plánů prince Násira, mozku celé operace. Jestliže ještě bylo možné couvnout, bylo to právě teď.

Vtom se v prostoru před vstupem do hlavní místnosti jídelny objevili agenti Schwab a Jazy. Na sobě měli dlouhé pláště z černé kůže, které předtím v baru neměli. Oba stáli v prostoru mírně vyvýšeného vstupu do jídelny na vrcholu dvou dřevěných schodů.

Čelem byli obráceni přímo k Jacquesi Gamoudimu a vzdálenost, která je od něj dělila, byla asi 30 metrů. Vlevo od dvojice agentů seděl Ravi Rašhúd a vpravo od nich generál Jobert. Gamoudi oba muže upřeně pozoroval, když ke svému úžasu spatřil, jak oba z vnitřku šosů svých kabátů rychle vytrhli samopaly AK-47. Pak již jen sledoval, jak se nezaměnitelné krátké hlavně zbraní zdvíhají do výšky ramen.

S instinktem vojáka uvyklého celý život na boj uchopil Jacques těžký stůl a převrhl ho, přičemž poslal víno, mísu s bouillabaisse a bůhví co ještě s rachotem na podlahu jídelny. Levou rukou chytil za krk Raviho, pravačkou popadl generála a oba strhl k zemi.

Zahájená palba z kalašnikovů poslala sérii kulek pod střed masivního stolu, jehož vrchní deska sloužila jako štít mezi Ravim, Jacquesem, Jobertem a létajícím olovem ze samopalů. Trojice za stolem slyšela hvízdání kulek prolétajících místností. Za jejich zády padla k zemi dvojice číšníků, z prsou jim tryskala krev.

Scéna v jídelně připomínala jatka. Nádobí se tříštilo na kusy, láhve s vínem se měnily ve střepy, ženy ječely, všichni se hnali nebo plazili do nějakého úkrytu. Další zuřivý výbuch střelby svědčil o tom, že zabijáci se vydali na pochod restaurací. Jacques Gamoudi vytáhl jedinou zbraň, kterou u sebe měl – velký lovecký nůž, který si brával do hor, Ravi Rašhúd vytáhl služební pistoli z koženého opasku blízko beder.

Plukovník Gamoudi vyštěkl: „Jdou po vás, mon ami. Já si vezmu na starost jednoho a vy zastřelíte druhého, jakmile ho zahlédnete. Generále Joberte, vy zůstaňte za stolem.“

Nato se horský průvodce se lvím srdcem vrhl pod sousední stoly, až se konečně dostal k robustnímu bílému sloupu ve středu místnosti. Přesná stopa jeho pohybu byla zcela zřetelná kvůli spoušti, kterou za sebou na podlaze jídelny zanechával – převržené stoly a židle, báječně upravené jídlo z darů moře, hořící svíčky většinou uhašené rozlitým vínem a obsah nádob s ledem.

Bylo nemožné ho zastřelit, protože se kryl za stoly, neustále skloněný si razil cestu vpřed. Muži z Mossadu se snažili střílet, jak nejlépe dovedli, a kulky se s hlukem odrážely všemi směry.

Agent Jazy zůstal poněkud vzadu, jak se snažil přistihnout nekrytého postupujícího Gamoudiho a zároveň krýt partnera. David Schwab naopak pokročil kupředu k převrženému stolu, aby zabil svou kořist krčící se za ním. Avšak Gamoudimu se nějak podařilo dostat se k Jazymu zezadu a vrhl se na něj skokem hodným horského lva. Zanořil nůž hluboko do mužova hrdla a rozřízl mu průdušnici a krční žílu. Jazy ani nestačil vykřiknout. Upustil zbraň, zvrátil se dozadu a zemřel v silných pažích muže přezdívaného Le Chasseur.

Agent Schwab se obrátil a smýkl zbraní směrem ke Gamoudimu, který využil Jazyho jako lidský štít. Zabiják na zlomek vteřiny zaváhal a Ravi Rašhúd, pohybující se dokonce ještě rychleji než Gamoudi, se vynořil ve vodorovném směru zpoza stolu a dvakrát Schwaba střelil zezadu do hlavy. Jedinou reakcí muže z Mossadu byla řada kulek s praskotem bezmocně rozdírající dřevěné táflování stropu.

Celá místnost se topila v krvi. Patnáct večeřících hostů bylo zraněno, z toho pět vážně, čtyři členové personálu byli mrtví, a to včetně vrchního, který se dostal do středu první křížové palby. Přestřelka proběhla v takové rychlosti, že dosud nikdo nezavolal ani záchranku, ani policii. Zbývající žijící personál restaurace byl buď v šoku, nebo se ještě nepřestal krýt.

Plukovník Gamoudi s generálem Rašhúdem pomohli Michelu Jobertovi na nohy, všichni tři se rozběhli k východu z restaurace, ale ještě stačili ze země sebrat obě AK sedmačtyřicítky.

Řidič jejich vozu, varovaný hrůznými zvuky z restaurace, předjel s vozem před vchod do budovy. Když trojice naskočila do auta, generál Jobert vyštěkl: „Do Aubagne. Šlápněte na to. Jedeme po vedlejších, dálnici se vyhněte.“

Potom se už vysokou rychlostí řítili ven z Marseille. Byli mimo podezření, dva vyznamenaní armádní důstojníci, z nichž jeden slouží na nejvyšší možné úrovni, a arabský generál povolaný, aby pomáhal Francii s vysoce utajovanou operací z pověření prezidenta republiky.

„Nějaké potíže, pane?“ zeptal se řidič.

„Ani ne, Maurici. Jen dvojice amatérů udělala hloupou chybu v odhadu situace,“ zhodnotil to Michel Jobert. „O tom ani slovo, samozřejmě. Nikde v blízkosti Marseille jsme nebyli.“

„Samozřejmě, pane. Znám pravidla“

KAPITOLA TŘETÍ

Čtvrtek 19. listopadu 2009

Národní bezpečnostní agentura

Fort Meade ve státě Maryland

Major Jimmy Ramshawe, osobní asistent ředitele nejmoderněji vybavené výzvědné agentury na světě, pozoroval toho podzimu již třetí náhlý ostrý vzestup v grafu světové ceny ropy. Jednoho si všiml v září, další následoval v říjnu a nyní měl před sebou obchodní prognózu ze západního Texasu s dnešním datem s téměř třiapadesáti dolary za barel na obchodní burze NYMEX na Wall Streetu.

Totéž se odehrávalo i na Mezinárodní ropné burze v Londýně, kde surová ropa Brent dokonce už dopoledne vystoupala na pětapadesát dolarů, a to ještě předtím, než se k obchodování otevřela newyorská burza. Během odpoledne pak opět klesla na osmačtyřicet dolarů a pětaosmdesát centů. Pohyb vzhůru nebyl nijak dramatický, ale byl trvalý.

Někde ve světě, možná skrývající se za mezinárodními makléři a obchodníky, se pohyboval nový hráč na trhu. Jimmy Ramshawe si pomyslel, ten zmetek nakupuje pořádné množství ropy. A dělá to po čertech pravidelně… Moc by mě zajímalo, kdo by to mohl být.

Benzin se nyní prodával u čerpacích stanic po čtyřech dolarech za galon, z čehož nikdo radost neměl, zvláště ne prezident. V Británii cena vyšplhala na téměř devět dolarů za galon. Podle Jimmyho soudu byl za vším jeden jediný velký hráč na termínovaných trzích na obou březích Atlantského oceánu, který nakupoval, nakupoval a nakupoval a tlačil ceny nahoru.

Major Ramshawe nemohl přijít na to, jak se kupci povedlo všechno držet v tajnosti. Pouhý objem termínovaných nákupů ropy měl gigantické proporce – někdo se domníval, že potřebuje denně navíc jeden a půl milionu barelů neboli téměř čtyřicet milionů barelů za měsíc.

„Když se to znásobí dvaačtyřiceti,“ mumlal si Jimmy, „člověku vyjde, že nějaký podvraťák se snaží nakoupit měsíc co měsíc jeden a půl miliardy galonů ropy. Panejo! Ten musí mít hromadu auťákú.“

Podle původního podezření mladého majora za tím musela být Čína. Miliarda zpropadených aut a žádné zdroje ropy. No, to by to potom, napadlo ho, ale nedělali takhle. Nenakupovali by na otevřeném trhu za velké peníze termínované zboží. Spíš by upekli nějakou smlouvu se Sibiří nebo s Ruskem nebo s někým ze střední Asie kolem ropných polí v Baku. To nemůžou být oni.

Stěží by to mohlo být Rusko, které mělo všechny možné zdroje ropy z nalezišti v Baku. Velká Británie? Ne. Ta stále ještě měla vlastní ropná ložiska v Severním moři. Japonsko? Kdepak, to mělo velice výhodné dlouhodobé smlouvy se Saudskou Arábií jak na benzin, tak na propan. Tak kdo tedy? Německo? Nebo Francie? To není pravděpodobné. Zvlášť u Francie, která už léta požadavky na ropu snižuje a dává přednost jaderným elektrárnám. Nicméně se přiklonil k tomu, že to musí být jedna z těch zemí, protože nikdo jiný by na platby v takové výši neměl.

Major Ramshawe měl zrovna na práci jiné věci, nicméně spíše ze zvyku hned zavolal na dvě místa. Jeden hovor měl za cíl mezinárodní ropnou burzu v Londýně a druhý obchodní burzu v New Yorku. Na obou místech nechal vzkaz, aby jej lidé, s nimiž byl občas v kontaktu, zavolali do národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade.

Oba muže Jimmy znal a mluvil s nimi během různých ropných krizí v minulosti. Nepřál si, aby jeho žádost zněla oficiálně. Pouze chtěl, aby někdo ukázal na kartu, na níž by našel jméno překvapivě lačného kupce na světovém trhu s ropou, jenž hnal ceny vzhůru. Sice se nejednalo o nic světoborného, ale stačilo to připravit spoustu lidí o hromadu peněz.

Major si uvědomoval, že k věcem nedochází nikdy bezdůvodně. Nakupoval-li někdo ve velkém na jakémkoli trhu, existoval pro to vždy pádný důvod. Právě tak když někdo začal prodávat, měl pro to také vždy důvod. Přitom z globálního hlediska, které bylo Jimmymu Ramshaweovi vlastní, důvody bylo nutné upřesnit a posoudit. Ne nadarmo říkával jeho šéf admirál Morris: Po čertech dobrý zpravodajský důstojník, tenhle mladý Ramshawe.

Major nemusel na odpověď na své telefonáty čekat dlouho. Roger Smython, nejdéle působící ropný makléř v Londýně, říkal, že si tím není úplně jistý, ale že kupec, který způsobil rozruch na londýnském trhu, je bezpochyby Evropan. Už se podařilo vysledovat pár stop a vypadá to na Francii.

Příkazy, tvrdil Roger, přicházely od makléřů působících v Le Havre, v největším francouzském obchodním přístavu pro obchod v zámoří, kde se též nachází největší z francouzských rafinerií – Gonfreville l’Orcher. Podle Rogerova názoru ve všech obrovských obchodech uskutečňovaných z této oblasti měla vždy prsty společnost TotalFinaElf.

Podezření z New Yorku bylo stejné. Frank Carstairs, který pracoval takřka výhradně jako zástupce společnosti Exxon, pronesl bezbarvě: „Jimmy, nevím, kdo je za tím, ale vsadil bych hodně peněz, že to bude Francie. Všechny příkazy jsou evropské a na jihu v Marseille působí nějaký velký makléř, který se v posledních měsících hodně činí.“

„Tam je největší oblast, kde se zpracovává ropa, mám pravdu?“ ověřoval si vědomosti Jimmy. „Nepatří to tam náhodou celé TotalFinaElf?“

„Správně,“ přisvědčil Frank. „V Marseille se zpracovává v rafineriích asi třetina z celé francouzské spotřeby. Terminál ve Fos-sur-Mer, ten je náš, Exxonu, Berre patří Shellu, Le Mede je TotalFinu a Lavera je British Petroleum. Taky tam mají zatraceně velký terminál na metan a podzemní úložiště LPG, které je velké jako stadion Yankees.“

„To je propan-butan, že Franku?“

„Jsi v obraze, Jimmy. A pochází většinou ze Saúdské Arábie tak jako většina francouzských ropných produktů.“

„Díky, Franku. Už tě nebudu otravovat. Jen jsem chtěl vědět, co se děje.“

Jakmile Jimmy Ramshawe položil sluchátko, přihlásil se na internetu a ověřil si, jak je na tom Francie, pátá největší světová ekonomika po energetické stránce. Také se dozvěděl, že je jedním z největších výrobců jaderné energie.

Přečetl si stručnou nedávnou historii francouzského ropného gigantu Total. Společnost se nejdříve v roce 1999 spojila s belgickou firmou Petrofina, pak ještě i s Elf Aquitane, aby vytvořila společnost s nepříliš vynalézavým názvem – TotalFinaElf. Vznikla tak čtvrtá největší ropná společnost na světě veřejně kótovaná na burze, hned za firmami ExxonMobil, Royal Dutch Shell a BP – British Petroleum.

TotalFinaElf měl prokazatelné rezervy 10,8 miliard barelů a produkci 2,1 milionu barelů denně. Společnost vlastnila padesát procent veškerých kapacit francouzských rafinerií a byla sedmou největší na světě z hlediska své produkce a konečně majoritním vlastníkem akcií takřka osmnáct set kilometrů dlouhého ropovodu z Baku přes Gruzii do tureckého středomořského přístavu Ceyhan.

Propánakrále! pomyslel si Jimmy. To je pořádný gigant, ale proč? Francie přece užije jenom 1,9 milionu barelů denně, a když na to přijde, jejich vlastní ropná společnost vyrábí víc než to. Vůbec mi to nedává smysl, pokud ovšem nezavírají jaderné elektrárny a nepřecházejí zpátky na ropu.

Pokud to Jimmy dokázal posoudit, byl to hodně nepravděpodobný scénář. Francie v uplynulých třiceti letech snížila využívání ropy z osmašedesáti procent na celkové energetické spotřebě až asi na čtyřicet procent. Nicméně stále dovážela až 1,85 milionů barelů denně, převážně pro účely silniční, železniční a letecké dopravy. Jako stát byla na dovážené ropě zcela závislá. Obrovské množství přicházelo ze Saúdské Arábie, něco z Norska a velice malé množství od ostatních vývozců.

Francie vyráběla sedmasedmdesát procent elektrické energie v jaderných elektrárnách a patřila ke druhému největšímu vývozci elektřiny v Evropě… přece se nechystají zavřít ty jejich zatracený jaderný elektrárny, nebo jo?

Téhož večera kolem 19.00

Chevy Chase ve státě Maryland

Velký dům z koloniálních dob dost vzdálený od silnice, před jehož průčelím se rozprostíral rozlehlý trávník a široká příjezdová cesta s černým povrchem, nepatřil oficiálnímu velvyslanectví Spojených států. Ačkoli by si to snadno mohl kdokoli myslet.

V prostoru před domem hlídkovali dva speciální ozbrojení agenti; jeden uvnitř brány s vraty z tepaného železa, druhý v černém vládním automobilu zaparkovaném poblíž vstupních dveří do domu. V trojúhelníkových štítech domu byly upevněné sledovací kamery, křižovaly se laserové paprsky, byly nainstalovány poplašné zvonky a zaveden vysoce sofistikovaný elektronický bezpečnostní systém.

O návštěvníky nebyla nouze. V kterémkoli měsíci v roce nechávali agenti v jakoukoli denní i noční dobu s mávnutím projíždět automobily zahraničních velvyslanectví, auta Pentagonu, Národní bezpečnostní agentury, vozy CIA a Bílého domu.

Pokud byl admirál ve výslužbě Arnold Morgan přítomen uvnitř rezidence, přicházela si spousta lidí s celou kupou problémů pro radu od starého lva mezi prezidentovými poradci ze západního křídla Bílého domu. Jelikož mnoho těchto potíží mělo přímý vliv na zdraví a blaho Spojených států amerických, admirál obvykle souhlasil, že jim svůj čas obětuje.

Jak to v penzi bývá, podzim admirálova života byl zaplněn jasnými barvami. Bývalý prezidentův poradce v otázkách národní bezpečnosti nepolevoval ve své činnosti, sice bez honoráře, ale stále si mručící pod vousy… Nevěřil bych tomu zkurvysynovi ani pozdrav. Slova byla adresována prezidentu jednoho z nejbohatších států na Středním východě… Kdože! Tenhle pitomec si nedovede poradit ani s krabicí Lego kostek, natož aby postavil tichou ponorku na jaderný pohon. To patřilo šéfovi vědeckého výzkumu čtvrtého největšího vojenského námořnictva na světě.

Admirál Morgan připomínal pouštního šejka, který se dělí o svou moudrost a poučení se svými ovečkami během každotýdenních posezení zvaných majlis. Na rozdíl od něho v admirálově případě ovečky pocházely z celého světa a rasové rozdíly nehrály roli. Existovalo snad deset zahraničních služeb ozbrojených sil zemí, jež byly spojenci Spojených států, které, než učinily jakékoli závažné rozhodnutí, si raději vyslechly soud admirála Morgana. Totéž často platilo i o samotném prezidentovi Spojených států Paulu Bedfordovi.

Většina admirálových hostů přicházela na vlastní žádost, ale návštěva dnešního večera byl starý přítel, osobně pozvaný na večeři admirálem Morganem a jeho chotí, půvabnou Kathy, která dříve pracovala jako manželova sekretářka v Bílém domě, vyzbrojena svatou trpělivostí Máří Magdaleny.

Dvaašedesátiletý generál David Gavron byl izraelským velvyslancem ve Spojených státech, nebyl ženatý, ačkoli ve Washingtonu si byly nejméně dvě hostesky téměř jisté, že si je vezme. Velvyslanec společné večeře s Arnoldem a Kathy miloval a chodil na ně vždy sám. Trojice se scházela celkem často, příležitostně v oblíbené restauraci v Georgetownu, občas na izraelském vyslanectví, necelých pět kilometrů severně od hlavního města, a čas od času zde, v Chevy Chase.

Ve Washingtonu se začalo ochlazovat a admirál Morgan si uvědomoval, že mu zbývá již jen pár týdnů na rožnění pod širým nebem. Na grilu se opékaly obrovské jehněčí kotlety, které se budou zapíjet dvěma láhvemi Corton-Bressandes Grand Cru, ročník 2002 od komtesy Nicolayové, z vyhlášených vinic Chandon de Brialles v Burgundsku, ležících v samém srdci Côte de Beaune.

Dá se říci, že Arnold byl červenému burgundskému od komtesy doslova oddán, a jehněčí kotlety bez doušku tohoto vína považoval z chuťového hlediska za naprosto nedostačující. To ovšem znamenalo, že kotlety byly mnohokrát během roku podávány nekompletní, protože i sám admirál považoval pravidelné pití Corton-Bressandes, s láhví za sto dolarů, za poněkud výstřední.

Nicméně před pár lety zakoupil dvě kazety s ročníkem 2002 a s velkým potěšením víno podával výjimečným hostům, jakým byl i David Gavron. Právě ten jej v minulosti upozornil na dezertní vína hedvábné chuti z Rotschildových pouštních vinic, ležících dvacet kilometrů jihovýchodně od Tel Avivu. Ve vinném sklepě admirála Morgana jedna kazeta právě tohoto dezertního vína nikdy nechyběla.

Dnešního večera byla atmosféra při večeři velmi uvolněná. Víno bylo dokonalé a kotlety mimořádně chutné. Večeři zakončili kouskem sýra Chaumes a dopili zbytek burgundského. Kolem jedenácté se uvelebili u krbu v dřevem obložené pracovně, jejíž stěny byly lemovány knihami. Kathy podávala z džezvy silnou tureckou kávu, kterou jim David přinesl jako dárek.

Hovor se jako obvykle točil kolem terorismu. Hovořili o tom, jak moc otravuje vzduch po celém světě, jakou cenu si vybírá a jaké problémy způsobuje. Což nakonec je to, o co teroristé usilují.

Vlastně dost neočekávaně se generál Gavron zeptal: „Arnolde, zaslechl jste něco nového o našem příteli majoru Rayi Kermanovi?“

„Víc než dost,“ odpověděl admirál. „Spíš až zatraceně mnoho. Zůstávají po něm sopečné krátery, zničené elektrárny a bůhví co ještě. Ale nikdy po něm nezůstane ani smrad. Nepolapitelnej zkurvysyn.“

„Víte, že jsme ho málem dostali?“ poznamenal generál. „Chybělo jenom málo.“

Arnold prudce vzhlédl. „Co míníte tím, že moc nechybělo?“

„Chybělo málo, abychom ho vyřídili.“

„Kdo vy? A kde a kdy to bylo?“

„Je to pár měsíců, v Marseille.“

„Je to fakt? Nic se mi nedoneslo.“

„Ani se nedivím. Ale vzpomínáte si na tu zjevně krvavou lázeň v jedné restauraci? Kulek jak na střelnici, zranění hosté, mrtvý personál.“

„Nemohu si to vybavit.“

„Není divu, francouzská policie to doslova ututlala.“

„Nevím, o čem je řeč, Davide – ale co bylo s tím Kermanem?“

„V noci před tím zabíjením jsme zachytili Kermana, když dorazil do Paříže. Letěl sám v prázdném letadle Air France, ve velkém evropském airbusu, žádní jiní cestující. Pak jsme ho znovu lokalizovali ve cvičné základně cizinecké legie v Aubagne, východně od Marseille. Nezapomínejte, že paseme po Kermanovi stejně jako vy.“

„Co bylo dál?“

„Poslali jsme tam dva nejlepší agenty.“

„Zabijáky?“

„Agenty… řekněme… s různorodými úkoly.“

„A k čemu došlo?“

„Oba to dostali v nějaké přestřelce. Samozřejmě že nikdo neví, kdo ti mrtví byli. Francouzská policie oznámila, že šlo o vyřizování účtů mezi gangy a že v tom byly drogy. Pokusili se obvinit jednoho z mrtvých číšníků.

Sami jsme vůbec nevěděli, k čemu došlo, až když jsme viděli policejní fotky, jak vynášejí dva mrtvé z restaurace. Nikde se o nich nezmínili, natož aby je uveřejnili. Nicméně jeden z našich důstojníků v terénu snímky viděl a okamžitě identifikoval jedno z těl na nosítkách – hrdlo prořízlé od ucha k uchu.“

„Proboha!“ zděsil se Arnold. „A co ten druhý?“

„Taky mrtvý. Dvě kulky vzadu v hlavě vystřelené ze samonabíjecího browningu… ráže devět milimetrů. Jednotky SAS je užívají léta, ale jiné moderně vybavené zvláštní jednotky je ve výzbroji většinou nemají.“

„Nic z toho se do novin nedostalo. Je to tak?“

„Jistěže je. Z nějakého důvodu policie nebo francouzská vláda, prostě někdo si přál zahrát to celé do autu. My jsme samozřejmě moc nestáli o to, aby se jména našich agentů dostala ven, a žádnou identifikaci u sebe neměli.

Zkrátka jsme se rozhodli, že tomu necháme volný průběh. Francouzi to před námi drželi pod pokličkou. Těla zjevně zmizela. Nikdo o tom nic víc nezaslechl. Ale byl to Kerman, po kom jsme šli. Jsem přesvědčený, že na spoušti spolehlivého služebního browningu to byl jeho prst.“

„Myslíte, že tomu druhému agentovi prořízl hrdlo?“

„To ne, to musel mít na svědomí nějaký jeho parťák či někdo jiný.“

„Probůh. To vypadá na nějakého dalšího muže z SAS,“ mínil admirál Morgan.

„Viďte? Jenže Hereford nehlásil, že by postrádali ještě někoho dalšího. Ať to byl kdokoli, jeho reakce byla naprosto profesionální. Ještě nikdy jsme neztratili agenty vyzbrojené AK sedmačtyřicítkami kvůli dvěma večeřícím amatérům ozbrojeným jen kapesním nožem a obstarožní pistolí.“

„Myslíte, že je Kerman stále ještě ve Francii?“

„To nevím. Ale každopádně z Damašku je pryč. Tam jsme na něj políčili. Jenže naši lidi neviděli, že by se vracel. Může být kdekoli.“

Generál Gavron nemohl nic vědět o spletitém putování, které musel generál Rašhúd podstoupit, aby unikl z Francie – o dlouhé cestě autem zpátky do Paříže, o sedadle v první třídě na palubě zcela zaplněného pravidelného letu Air France do Sýrie a o příslušnících francouzské tajné služby, kteří šéfa stojícího za útoky Hamásu provedli bezpečnostní kontrolou, a to včetně jeho devítimilimetrového browningu, o dvou tělesných strážcích, příslušnících prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty, kteří spolu s generálem byli oblečeni po arabském způsobu, takže to vše na damašském letišti vypadalo natolik normálně, že to nevzbudilo jakoukoli pozornost Daniela Mostela.

„Tenhle Kerman.“ Povzdechl si admirál Morgan. „Je jako ten zpropadený Červený Bedrník, vydá se do své rodné Francie a nezanechá adresu!“

„Někdo ji ale měl, to je jisté,“ odpověděl izraelský generál. „Jenže teď už stopa vychladla.“

„Takže jsme tam, kde jsme začali,“ konstatoval admirál. „Může být v Sýrii, ale také to může být Jordánsko, nebo Irán, nebo dokonce Káhira. A teď navíc Francie.“

„To ano, ale v té Marseille to byla hodně divná záležitost, Arnie,“ řekl generál zamyšleně. „Zaprvé co vůbec Kerman ve Francii pohledával? A co má co dělat ve vrtulníku speciálních jednotek? Proč přistál na základně cizinecké legie? S kým to vůbec večeřel? A jak to přijde, že je zjevně pod ochranou francouzské policie, pokud už rovnou nezmíníme francouzskou vládu?

V té restauraci došlo k těžkému zločinu. Ale policie odmítla poskytnout jakékoli informace. Plno lidí bylo zraněno, někteří zemřeli, ale oni ani neuvedli jména mrtvých. Mám na mysli své agenty.“

Admirál Morgan se usmál. Generál Gavron stále sám sebe považoval za šéfa Mossadu, ačkoli se té funkce vzdal již před několika měsíci. Hádám, pomyslel si Arnold, že když člověk bojuje v tankové bitvě pod Abrahamem Adanem na Sinaji, když ho zraní a vyznamenají za hrdinství, když zkrátka pro Izrael nasazuje krk, je prostě náchylný brát i menší problémy své země hodně osobně.

Arnold se zadíval do široké opálené, upřímné tváře izraelského přítele. Pátral v jasně modrých očích po známkách pohnutí mysli. Také je tam nalezl. David Gavron byl hluboce nešťasten, že jeden z nejzavilejších izraelských nepřátel možná plánuje další operaci.

Admirál dokázal pohlédnout bývalému veliteli zocelenému v bitvách až do duše, jakoby se v pronikavých očích přítele zrcadlila myšlenka, s níž se nemohl vyrovnat… Co ksakru Kerman ve Francii pohledával, jak ho propašovali do země a pak patrně zase ven, to vše pod ochrannou rukou vlády?

Druhého dne ráno zazvonil telefon majora Ramshawea ještě před osmou. Hlas na druhém konci poznal okamžitě. „Dobré ráno, pane,“ pozdravil bývalého ředitele Národní bezpečnostní agentury.

„Poslyšte, Jimmy,“ začal admirál Morgan. „Vzpomínáte si, že byste před pár měsíci četl něco o přestřelce gangů, ve které by šlo o drogy, v Marseille na jihu Francie?“

„Ne, pane. Nic se mi nevybavuje.“

„Bylo to dost divoké. Asi patnáct zraněných a možná šest mrtvých. Doslova krvavé lázně v nějaké restauraci nedaleko přístavu.“

„Pořád mi to nic neříká, pane. Ale hned se na to vrhnu a prověřím to. Máte ještě nějaké informace, které by to upřesnily?“

„Došlo k tomu poslední týden v srpnu. Restaurace se jmenovala L’Union a policie zjevně měla v úmyslu to udržet v tichosti. Neposkytli o tom vůbec žádné informace. Jenže Mossad ztratil dva agenty, oba zabité během boje. Jeden z nich měl proříznuté hrdlo. Domnívají se, že toho druhého zastřelil major Ray Kerman.“

„Páni,“ podivil se Jimmy Ramshawe. „Je znovu na scéně.“

„Čtete mi myšlenky. Pokuste se vyhrabat co nejvíc. Nechtěli byste potom s Jane přijít navečeří? Rádi bychom vás zase viděli. A už se také blíží konec grilovací sezóny. Co byste říkal newyorskému roštěnci? To vám dodá sílu.“

„To zní báječně, pane. Určitě dorazíme. Během druhé psí hlídky, o třetím zvonění, hodí se to?“

„Naprosto, v devatenáct třicet. Uvidíme se, hochu.“

Jimmy Ramshawe nevěděl sice vůbec proč, ale kdykoli hovořil po telefonu se starým pánem, projela jím vlna vzrušení. Neomylný instinkt admirála Morgana pro vznik skutečných potíží byl nakažlivý. Pokud si mladý major dokázal vybavit, nikdy se nemýlil.

Bylo tu však ještě něco. S tou Marseille to smrdělo. V minulosti si na to město nevzpomněl, jak byl rok dlouhý, a teď o něm slyšel hned dvakrát za čtyřiadvacet hodin. Vyvodil z toho, že ti zatracení Francouzi mají něco za lubem. Starý pán by ho o podobnou službu nežádal, kdyby se něco nedělo. V duchu si předsevzal, že své pocity vůči Francouzům s admirálem Morganem probere.

Potíž s Francií mu dělala neznalost jazyka. Potřeboval anglicky psané noviny, které mohly zprávu uveřejnit. Přihlásil se na internet a procházel zahraniční zprávy v londýnských Daily Telegraph.

A výsledek: naprosto nulový. Ani řádečka o hromadné vraždě. K čertu s tím, nějak se začínají flákat.

Jimmy se narodil v Americe australským rodičům a stále ještě mluvil s výrazným přízvukem obyvatel Nového Jižního Walesu. Jeho snoubenka Jane Peacocková byla dcerou australského velvyslance ve Washingtonu. Oba mladí se s oblibou vysmívali Britům, že jsou nekompetentní a nemotorní. Hromadná vražda v sousední zemi, o níž se nepíše v novinách, udělala Jimmymu dobře, Ubožáci novináři. Nerozpoznají opravdu významnou událost, ani kdyby je kopla do zadku.

Ve skutečnosti věděl, že nemá pravdu, ale těšilo jej to vyslovit alespoň šeptem. V každém případě vzdal boj s anglickými novinami, poslal pro překladatele a vyťukal internetové spojení na stránky se zprávami francouzských novin Le Figaro z posledního týdne v srpnu. Le Figaro si vedlo lépe než Telegraph, ale ne o moc.

Přinášelo zprávu o vážné přestřelce v restauraci L’Union v Marseille, k jakým běžně dochází ve městě tradičně vyhlášeném svým napojením na svět zločinu, obchod s drogami, nelegální obchod vůbec a i na další kriminální činnosti.

Noviny uváděly, že do nemocnice bylo převezeno patnáct osob, z nichž některé byly propuštěny ještě téže noci. V článku byla vyslovena domněnka, že došlo ke DVĚMA (velká písmena byla užita jen v Jimmyho zápiscích) smrtelným zraněním, i když bylo jasné, že jich bylo víc. Zmínka byla o mrtvých číšnících, nikoli však o agentech Mossadu. Celý příběh se snažil čtenáře přinutit akceptovat závěry, že šlo o bitku mezi gangy, za níž se skrývaly drogy a profesionální zločinci pobíjející jeden druhého. Pro běžné občany to bylo zcela bezvýznamné. Co nevinné osoby, které se na místě vyskytly a dostaly se do křížové palby? Ti, kteří přežili, dostanou velkorysou náhradu od pojišťovny, s níž měla restaurace uzavřenu pojistnou smlouvu.

Titulek v Le Figaro zabíral šířku pouze jednoho sloupce na sedmé straně a stálo v něm toto:

ORGANIZOVANÝ ZLOČIN ZABÍJÍ V MARSEILLE –

Hosté večeřící v restauraci L’Union zraněni v křížové palbě.

V následujících pěti dnech se žádné pokračování příběhu nekonalo. „Tak fajn, tím TA ZATRACENÁ VĚC ASI KONČÍ,“ usoudil Jimmy.

Tedy, skoro. Kdyby mladý zpravodajský důstojník, jemuž dělalo potěšení naslouchat mocným, nedostal tip na událost od nejmocnějšího z mocných – od samotného admirála Arnolda Morgana. Velikost se nespokojí s polovičatostí, pomyslel si Jimmy. Starý pán mě zavolal, protože chce pořádné odpovědi na své otázky. Po čertech rychle, při večeři dneska večer. To je důvod, proč k nim jdeme domů, že?

Okamžitě požádal překladatelku – třiadvacetiletou civilní zaměstnankyni s diplomem z vysoké školy jménem Jo, aby se spojila s informacemi na telefonní čísla ve Francii a získala spojení na restauraci L’Union v Marseille. Požádal ji, aby hovor přepojila na přístroj s hlasitým odposlechem uprostřed psacího stolu.

Se zájmem naslouchal, jak telefon vyzvání na vzdáleném jižním pobřeží Francie, jak jej kdosi po čtvrtém zazvonění zvedl.

„Préfecture de Police, Marseille“

„Povězte jim, že chcete restauraci, a ne uprděný četníky,“ zasyčel Jimmy.

Jo statečně bojovala, ale setkala se jen s rozhodným hlasem: „Restaurace je uzavřená. Nemáme informace, kdy bude znovu obnoven provoz.“

„Řekněte jim, že nechápete, proč je číslo zavřené restaurace automaticky přepojováno na policejní stanici,“ syčel opět Jimmy.

Jo znovu narazila na kamennou zeď – „O tom nemám informace,“ zněla stručná odpověď četníka z Marseille.

„Dejte jim znát, zač je toho loket,“ vybízel Jimmy. „Řekněte jim, kdo jsme, a pak jim povězte, že chceme vědět, kolik přesně lidí bylo zabito při hromadné vraždě v L’Union, protože jsme přesvědčeni, že aspoň jeden z nich mohl být občanem Spojených států.“

Jo se řídila pokyny a spustila: „Monsieur, tady je kancelář ředitele Národní bezpečnostní agentury Spojených států amerických ve Washingtonu DC. Můžete vytočit sami číslo, abyste si to ověřili, budete-li chtít. Chceme získat odpovědi na otázky, a bude-li to nutné, obrátíme se na vás na prezidentské úrovni, abychom je dostali. Prosím, dejte nám k telefonu někoho z nadřízených.“

„Un moment, s’il vous plaît.“

„Báječně, Jo, ty jsi moje holka,“ zakřenil se major Ramshawe. V pozadí zaslechli oba slova: „Sécurité Américaine.“

Pak se ozval hlas muže, v telefonu hovořícího dokonalou angličtinou. „Tady je vrchní inspektor Rochelle, jak mohu být nápomocen?“

Nyní hovor převzal Jimmy. „Díky, že jste se obtěžoval k telefonu, vrchní inspektore. Jmenuji se major Ramshawe a pracuji jako pobočník ředitele Národní bezpečnostní agentury ve Washingtonu. Domníval jsem se, že volám do restaurace L’Union, ale dostali jsme se přímo k vám. Rád bych se dozvěděl, kolik přesně lidí bylo před dvěma měsíci v restauraci zastřeleno. Máme důvod se domnívat, že jeden z nich byl americký občan.“

„Non, monsieur. Tak tomu není. Byli to dva lidi z personálu, jedním z nich byl vrchní, oba Francouzi, a zemřeli na místě. A pak ještě další dva lidi z personálu zemřeli v nemocnici. To byli také Francouzi a oba jsem znal. Nikdo z příchozích zvenku, kteří byli zraněni při střelbě, v nemocnici následně nezemřel. Takže byli pouze čtyři mrtví a všichni Francouzi. Celá věc se týkala drog.“

„Aha,“ řekl Jimmy. „A co ti muži, kteří do restaurace přišli a palbu spustili. Byli zadrženi?“

„Bohužel ne, pane. Všichni uprchli. Byli celkem tři. Naše vyšetřování nás dovedlo ke gangu z Alžírska, kde v pátrání pokračujeme. Pachatele činu známe, už pár let. Jenže ti lidé jsou nepolapitelní.“

„Jste si absolutně jistý, že kromě lidí z personálu nebyl zabit nikdo jiný?“ zeptal se ještě Jimmy.

„Absolument“ zněla rozhodná odpověď vrchního inspektora. „Víte, pouze obsluhující stáli, všichni ostatní seděli. Kulky zasáhly číšníky.“

„Domníváte se, že Alžířani dostali, koho chtěli?“ ptal se dál Jimmy.

„Myslím, že ano. Jednoho z číšníků jsme měli na mušce. Ze zřejmých důvodů nejsem ovšem oprávněn ho jmenovat. Nicméně si myslíme, že zabijáci svého muže dostali.“

„Beru na vědomí, vrchní inspektore.“ řekl Jimmy. „Děkuji, že jste byl tak vstřícný. Vypracuji svou zprávu na základě informací, které jste mi poskytl“

Položil sluchátko a zabručel si pro sebe: „Zase jeden prolhaný francouzský parchant.“

„Prosím, pane?“ podivila se Jo.

„Ale nic. Jenže, když dostanete hlášku, že dva agenti renomované mezinárodní tajné služby byli určitého dne, v daný určitý čas na určitém místě zamordováni, je vysoce pravděpodobné, že je to pravda. Když vám francouzský policajt tvrdí, že se to nikdy nestalo, pravděpodobnost se blíží jistotě, že lže, jen se mu od huby práší.“

Jo se zasmála. „První chlap, co jsme s ním mluvili, jednal zjevně v obraně, ale vrchní inspektor se zdál poměrně vstřícný.“

„O tom není pochyb,“ řekl chladně Jimmy, „přesto vykládal jen samé lži.“

Nakonec dodal: „Jo, vymyslel jsem plán. Jděte připravit dva šálky kávy a uvidíme, jestli do té restaurace nedostaneme nějaké eso z Langley, co působí poblíž.“

O čtyři minuty později nastínil major Ramshawe celou záležitost pracovníkovi CIA, který měl na starosti Evropu a měl v Marseille spolehlivého člověka. Zpravodajská služba tam vlastně měla nastálo dva lidi. Samozřejmě že se toho hned chopí, obzvlášť když se o to zajímá starý pán. Provedou nějaká šetření, uvidí se, jestli někdo něco ví, snad někdo z těch, kdo na rekonstrukci L’Union pracují.

Pátek 20. listopadu 2009

16.00 (místního času)

Rue de la Loge v Marseille

Tom Kelly byl rodák z Philadelphie a pracoval jako novinář. Když mu bylo devětadvacet a připravoval se na myšlenku, že se ožení s Bryn Mawrovou, učitelkou dějepisu, beznadějně se zamiloval do jedné francouzské studentky. Jmenovala se Marie Le Clercová, bylo jí jednadvacet a pocházela z Marseille.

Tom dal vale svému povolání i učitelce dějepisu a následoval Marii do Marseille. Vzali se, on si našel zaměstnání jako redaktor zpravodajství v místních novinách a postoupil do politické rubriky v Le Figaro v Paříži. Odtud navázal blízký vztah ke dvěma agentům CIA, v prvé řadě proto, že představoval hlubokou studnici vědomostí o politickém životě hlavního města.

Tehdy ho zpravodajská služba požádala, aby se dostavil do Washingtonu, kde byl prověřen pro práci v CIA a byl vyslán zpátky do Marseille se smlouvou novináře na volné noze pracujícího pro Washington Post v kapse. Nyní bylo Tomovi šestatřicet, s Marií měli dvě děti a bydleli poblíž jejích rodičů na západním předměstí města.

Tom právě procházel ulicí de la Loge k restauraci L’Union. Spatřil ji asi padesát metrů před sebou. Před vchodem stála bílá dodávka a z dokořán otevřených vstupních dveří restaurace vyčnívaly dva žebříky. Práce všeho druhu, pomyslel si.

Když dorazil ke vchodu, zabočil vlevo po schodech nahoru do vstupní haly. Silně to tu čpělo nátěry a z místnosti jídelny pronikal ohlušující rámus, jak dva muži pískovali dubovou podlahu. Přímo na lešení nad Tomovou hlavou měli dva natěrači v práci trám, nedávno ozdobený sprškou kulek z jedné AK sedmačtyřicítky. O tom však Tom nic nevěděl.

Vůbec nikdo si ho nevšiml, když procházel místností a přihlížel pracím probíhající rekonstrukce. Mohl být klidně jedním z nich. Na sobě měl tmavomodré kalhoty, barevně sladěný vlněný svetr a svědě hnědou koženou bundu.

Konečně vzbudil něčí pozornost a k Tomovi přišel muž, aby se zeptal, co pro něj může udělat. Jmenoval se René a pracoval jako elektrikář.

Tomova francouzština byla bezchybná, a tak přešel rovnou k věci. Představil se a prozradil Renému, že se pokouší zjistit, kolik lidí bylo zabito tenkrát v noci v srpnu, protože se americká vláda domnívá, že jeden z nich mohl být americký občan.

Zdálo se, že nikde okolo se nevyskytoval žádný z šéfů, a René přivítal důvod přestat na chvíli pracovat a pustil se do řeči: „To já sám nevím,“ pokrčil rameny, „ale Anton, tamhle na žebříku s tou štětkou v ruce, by to vědět mohl. Jeho brácha kamarádil s číšníkem, který zemřel v nemocnici… počkejte, řeknu mu, aby sem přišel.“

Anton nechal práce na stropě, slezl z lešení a potřásl si s Tomem rukou. „Tenkrát v noci tu zemřelo šest lidí včetně dvou chlapů, co sem přišli s kalašnikovy. Jednoho zastřelili a jeden měl podříznutý krk.“

„Antone, jak to všechno víte?“

„Protože jsme všichni šli na pohřeb Mariovi a další kámoš, co tady pracoval, to všechno viděl a před pohřbem nám to vyprávěl. Říkal, že dva chlapi, kteří přišli s kvérama, byli oba zabitý – myslí si, že je dostali mužský, který sami přišli oddělat. Taky povídal, že to nebyli žádný cvoci, ale profíci, který přišli někoho určitýho zabít.“

„Mario byl ještě naživu, když ho vynášeli ven?“ chtěl vědět Tom.

„Ano, byl sice v bezvědomí, ale žil. Kamarád na pohřbu říkal, že ven vynášeli šest těl. Pamatoval si to, protože jenom čtyři z nich naložili do záchranky. Tvrdil, že další dvě odvezla policejní dodávka.“

Pátek 20. listopadu 2009 ve 13.00 (místního času)

Fort Meade

Národní bezpečnostní agentura ve státě Maryland

Hlášení Toma Kellyho přišlo hned po obědě od pracovníka CIA, jenž měl na starosti Evropu. Potvrzovalo to, co bylo majoru Ramshaweovi jasné od samého začátku. V L’Union byli zabiti nikoli čtyři, ale šest lidí. Vložila se do toho francouzská policie a odklidila těla dvou agentů Mossadu, aniž kohokoli informovala.

Pokud o nich věděli, o muži, který měl být zabit, neměli zcela jistě v úmyslu cokoli sdělovat. Muž, od něhož získal admirál Morgan informace, měl pravdu, oba zabijáci šli po majoru Kermanovi.

Pokud, přemýšlel dál Jimmy, to bylo jednoznačné, proč francouzská oficiální místa nepřipustila, že došlo k neúspěšnému pokusu o vraždu bývalého majora britské SAS a že se majoru Kermanovi podařilo uniknout?

Podle Jimmyho mínění se nabízela jen jedna odpověď: zatracení Francouzi věděli po čertech dobře, že v restauraci je Kerman, navíc pravděpodobně dokonce na jejich pozvání, protože podnikli všemožné kroky, aby celou věc zametli pod koberec.

Proč Francie uspořádala tajnou schůzku s nejhledanějším teroristou na světě? To byla otázka, na niž nebude existovat odpověď. Francouzi nepřiznali, že byl v jejich zemi, nepřipustili, že se ho někdo pokusil zabít, rozhodně popřeli, že terorista víc než pravděpodobně jednoho z atentátníků zabil.

Major si uvědomoval, že se ocitl na konci slepé uličky. Francouzi neměli v úmyslu nic prozradit. Dva lidé z Mossadu byli mrtví. A nikdo nevěděl, kde je Kerman. Nikdo neznal totožnost mužů, s nimiž večeřel v restauraci L’Union. Jít po stopě dál by bylo kolosálním mrháním času. Obzvlášť proto, že Mossad by si publicitu kolem smrti svých agentů nepřál.

Nicméně Jimmy uložil veškeré informace do soukromých souborů počítače a okopíroval hlášení CIA, aby ho při večeři ukázal admirálu Morganovi.

Téhož večera v 19.30

Chevy Chase ve státě Maryland

Jimmy Ramshawe spolu s Jane Peacockovou měli ten večer štěstí. Admirál Morgan se přátelil s otci jich obou a rozhodl se, že se ještě jednou praští přes kapsu a otevře dvě další láhve Corton-Bressandes od komtesy Nicolayové. Jimmyho oči se rozzářily, při pohledu na ně, jak se opatrně zahřívají v admirálově pracovně, u krbu s hořícími poleny.

Pomohl admirálovi s rožněním steaků, většinou tím, že přidržoval deštník chránící je před chladným listopadovým deštěm, a potom je odnesl na tácu, který Kathy nahřála v troubě.

Čtveřice se velmi dobře znala. Jane, která zjevem připomínala surfařskou bohyni, jež právě dorazila z nejkrásnější pláže v celé Austrálii, ráda chodila s Kathy nakupovat do Georgetownu. Admirálova manželka dbala, aby se mladá dáma chovala uměřeně, pokud šlo o módu; pomáhala jí vybírat oblečení, o němž věděla, že bude přijatelné pro velvyslance Peacocka, který dceru finančně podporoval i financoval její ruinující každoroční školné na vysoké škole.

Kathy nesnášela pomyšlení, že by si k sobě vzala stálou pomoc v domácnosti a raději vládla ve své kuchyni sama, takže hned po večeři s Jane sklidily ze stolu, zatímco admirál s Jimmym se uchýlili do pracovny.

Usadili se před krbem a Arnold Morgan přešel rychle k věci. „Spusťte, Jimmy, povězte mi, co jste zjistil o vraždách v restauraci L’Union.“

„Všechny telefonáty do restaurace jsou přepojeny přímo na centrálu policie v Marseille. Když tam zavoláte, telefon zvedne policista. Když ho zvedne, nic vám nepoví. Nikdo zkrátka nic neví.

Ovšem je tam jistý vrchní inspektor Rochelle, který se tváří vstřícně, ale zcela zjevně lže. Tvrdí, že toho večera došlo ke čtyřem úmrtím. Všichni mrtví že jsou členové personálu. Dva zemřeli v restauraci, další dva v nemocnici. Jenže tam nebyli čtyři mrtví, ale šest.“

„Jak jste to zjistil?“ zeptal se Arnold.

„S tím policajtem v Marseille jsem mluvil osobně. Potom jsem volal do Langley, aby tam poslali jednoho ze svých lidí. Ten to provedl důkladně. Zašel do restaurace, kde mluvil s jedním z těch, kteří provádějí natěračské práce, a který se sešel s jedním člověkem z personálu restaurace na pohřbu jednoho z číšníků.

Ten se během střelby ukrýval za barem. Od něj pochází informace agenta CIA, že těch mrtvých bylo celkem šest. Byl svědkem, jak čtyři z nich odváží ambulance a dva nakládají do policejní dodávky.

Anton – to je ten dělník, o němž jsem mluvil – to sice neviděl, ale říká, že dovnitř vešli dva chlapi, co měli kalašnikovy, spustili palbu a potom je oba zabili mužský, po kterých šli. Přinesl jsem vám kopii hlášení CIA.“

„To přesně souhlasí s tím, co jsem slyšel původně,“ poznamenal Arnold Morgan. „Ale bohužel tady asi stopa končí. Francouzi nikdy nic neřeknou. A Mossad nebo izraelská vláda se jich sotva můžou zeptat.“

„Patrně ne,“ souhlasil Jimmy a změnil hlas: „Ach, vážení páni, jen tak mimochodem, právě jsme poslali páreček atentátníků do hospody uprostřed Marseille, ale potom, co zastřelili půlku personálu a půlku hostů, skončili sami bradou vzhůru. Neví náhodou někdo, copak se jim přihodilo?“

Admirál Morgan se pobaveně zasmál. Rychle pracující a důsledný mozek mladého Ramshawea dal často průchod drsnému australskému humoru. A Arnolda to vždy pobavilo. Teď však admirál hloubal o pořádně zapeklitém oříšku k rozlousknutí.

„Jisté je, Jimmy,“ začal admirál, „že musíme věřit Izraelcům, když tvrdí, že se jim podařilo Kermana ve Francii lokalizovat, a divoká reakce na zabijáky z Mossadu nese všechny známky dotyčného teroristy. Pro nás nejdůležitější je zjistit, co ve Francii pohledával, s kým se setkal a proč?

Chlap jako Kerman, nebo jak si říká generál Rašhúd, musí vědět, že ať cestuje kamkoli, je to nebezpečné. Kdekdo si ho může všimnout. Musí na tom být lépe, když se potuluje kolem nějaké nanicovaté pevnosti v severní Africe nebo v poušti.

Podnikne ale takovou cestu! Zcela zjevně v jinak prázdném airbusu společnosti Air France. Celé linkové letadlo měl sám pro sebe. Někdo v hodně vysokém postavení ve Francii se s ním chtěl za každou cenu setkat. Přitom to nikdy nepřiznají. Jakékoli pátrání bude, jako bychom chtěli mluvit s Eifelovkou. K ničemu se nedobereme.

Zcela upřímně, Jimmy, myslím, že pátrat dál je ztráta času. Pojďme to jen vést v patrnosti a počkat si na nejmenší známky dalšího vývoje.“

„Myslím, že víc dělat ani nemůžeme. Ale nebylo by skvělé vědět, kde je ten zmetek teď?“

„To bych věděl moc rád, Jimmy, ale vsadím se, že po těch hrátkách v Marseille ve Francii už není.“

V daném okamžiku, tedy 20. listopadu, hodinu před půlnocí, měl admirál Morgan naprostou pravdu. Ovšem o necelé tři měsíce později by se mýlil.

Úterý 2. února ve 23.00

3000 metrů nad pobřežím jižní Francie

Generál Ravi Rašhúd cestoval ve společnosti osmi spolubojovníků z Hamásu, jimž nejvíce důvěřoval. O třech z nich se vědělo, že tvoří bojovou jednotku al-Káidy. Zbývající trojice byli bývalí důstojníci armády Saúdské Arábie. Překračovali právě linii středomořského pobřeží Francie ve vrtulníku AS532 Cougar Mk 1 francouzské armády, velice výkonném stroji s těžkou výzbrojí, jenž už měl za sebou let z Alžírska přes Středozemní moře v délce asi šest set kilometrů.

Cougar se vznesl z odlehlého konce malého regionálního letiště u města Tébessa, ležícího na východním okraji pohoří Atlasu, kde se jeho vysoké štíty začínají snižovat a na pláních Tuniska zcela mizí.

Toho dne už podnikl generál Rašhúd se svou skupinou přísně utajovanou cestu začínající na malém letišti poblíž Damašku v soukromém charterovém letadle bez jakýchkoli výsostných znaků. Letěli přesně podél severního pobřeží Afriky do Tripolisu, kde už na ně čekal Cougar Mk 1, aby s nimi přeletěl čtyři sta kilometrů k místu mezipřistání v Tébesse, kde vrtulník před cestou do Francie poprvé natankoval.

Zrovna se blížili k základně cizinecké legie v Aubagne, kde se generál ocitl před šesti měsíci, kdy došlo k přestřelce v L’Union. Dnes v noci však nikdo nevystoupil. Vrtulník byl okamžitě natankován k letu na sever do Paříže.

Pod rouškou noci přistanou na francouzské základně pro speciální operace v Taverny, severně od Paříže, kde cestující najdou pro příští dva měsíce svůj domov.

Arabští bojovníci za svobodu, kteří tvořili generálův doprovod, byli oblečeni v evropském stylu. Většinou měli na sobě modré džínsy, trička a svetry. Přesto šlo o cestu s intenzivní vojenskou náplní. Všichni měli u sebe mapu a studovali stejnou cílovou oblast – obrovskou leteckou základnu krále Chálida u saúdskoarabského vojenského města Chamís Mušajt.

Vrtulník provedl široký oblouk kolem západní části Paříže, přeletěl nad Seinou a přes pole ponořená do mlhy nad údolím Oise zamířil na přistání. Jakmile se vrtulník dotkl země, muži na palubě se chopili tašek a ihned se přesunuli do kasárenské budovy vzdálené necelých sto metrů od místa, kde Cougar přistál.

Hodiny ukazovaly 02.45 a velitel základny generál Michel Jobert byl osobně přítomen. S úsměvem na tváři si potřásal rukou s generálem Rašhúdem, kterému svým způsobem nejspíš vděčil za to, že je naživu. Neviděli se půl roku.

Oba důstojníci nasedli do armádního štábního automobilu, který je odvezl k budově velitelství, kde měl vrchní velitel Hamásu během nastávajícího období intenzivního výcviku bydlet. Následující ráno je čekalo první setkání s osmačtyřiceti špičkově vycvičenými příslušníky Prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty, s nimiž budou Rašhúdovi muži bojovat v bitvě o letiště v Chamís Mušajt.

Ravi Rašhúd a Michel Jobert seděli u krbu s hořícími poleny a usrkávali café complet, jež je příjemně hřálo. Oba žasli, jakým způsobem francouzská vláda a hlavně policie po celou dobu držely pod pokličkou vraždy v restauraci L’Union. Oba si velmi dobře uvědomovali nebezpečí, které generálu Rašhúdovi hrozilo, vycestoval-li z arabského světa.

Raviho cesta loňského srpna byla sice pečlivě naplánovaná, ale nestačilo to. Tentokrát byla cesta skutečně nevystopovatelná. V Marseille bylo zcela jasné, že je napadli agenti Mossadu. Od té doby udělali veškerá opatření, aby do podobné léčky před připravovanou operací nepadli. „Bylo by milé, kdybychom se mohli vyhnout setkání s párečkem zabijáků, kteří se nám snaží ustřelit hlavu,“ mínil Michel Jobert. „Obzvlášť proto, že Jacques Gamoudi sem dorazí až příští týden.“

Ravi se zakřenil. „Tenkrát v noci to zmákl skvěle, co? Myslím, že nás ten týpek mohl dostat, nebýt stolu, který Jacques před nás převrhl.“

„Vy myslíte! Říkám, že by nás určitě dostal,“ řekl důrazně generál Jobert. „Vůbec jsem je neviděl. Ale, mon Dieu! Jacques umí s tím svým velkým nožem zacházet!“

„Zachránil nás,“ konstatoval suše Ravi. „Jsem moc rád, že je na naši straně.“

Generál Jobert, ačkoli byl mozkem celého plánu, jak svrhnout vládnoucí monarchii Saúdů, se nemohl ke svým mužům připojit. Kdyby ho během mise zajali, nebo dokonce zabili, francouzský podíl na operaci by byl víc než zřejmý a postavení prezidenta – který, jak bylo též dáno důrazně najevo, měl z akce vyjít jako zcela o útoku neinformovaný – by bylo neudržitelné.

Své příslušníky francouzského oddílu, kteří se operace účastní, pak vyšle První výsadkářský pluk námořní pěchoty bez jakýchkoli identifikačních znaků. Provedení zásahu jim zabere po výsadku na půdu Saúdské Arábie řádově hodiny a poté území arabského státu okamžitě opustí. Na rozdíl od Raviho Rašhúda, který bude muset vykonat mnohem víc, aby si zasloužil odměnu v řádu milionů dolarů.

O něco později téhož rána generál Rašhúd shromáždil svůj jedenáctičlenný tým z pouště ke krátké poradě, než se setkají se svými osmačtyřiceti francouzskými druhy ve zbrani, kteří se k nim během mise připojí. Po společné snídani v jídelně pro posádku se přesunuli do podzemní operační místnosti, v níž bylo připraveno sedm řad po osmi židlích. V čele místnosti stály dva stoly a za nimi byly umístěny dva velké monitory počítačů.

Na jednom z nich byla mapa jižního pobřeží Rudého moře s bývalou francouzskou kolonií a současným Džibutskem na západě a na východě se záhadným pouštním královstvím Jemenem, nejstarší známou civilizací v jižní Arábii. Na druhém monitoru byla v mnohem podrobnějším měřítku mapa pohraničních oblastí Jemenu a Saúdské Arábie, táhnoucích se podél východního pobřeží Rudého moře.

Když se tým shromáždil, vešli do místnosti generálové Rašhúd a Jobert doprovázeni třemi veliteli francouzských speciálních vojenských sil – všichni v hodnosti majora ve věku lehce přes třicet. Trojici důstojníků tvořili Etienne Marot, Paul Spanier a Henri Gilbert. Všichni, včetně nově příchozích z Arábie, dnes měli na sobě pracovní uniformy: vysoké šněrovací boty, bojové kalhoty, khaki košile, vlněné svetry a černé barety.

Osm mužů z Hamásu a al-Káidy sedělo v jedné řadě, zbývající tři bývalí saúdskoarabští důstojníci hned za nimi. Protože všichni rozuměli francouzský jen částečně, hned za nimi se posadili dva arabsky hovořící bývalí příslušníci cizinecké legie, kteří měli za úkol tlumočit.

Masivní dřevěné dveře vzadu v místnosti se za nimi zavřely a v dobře osvětlené chodbě přede dveřmi je strážili dva muži. Další dvojice strážců stála na vrcholu krátkého schodiště vedoucího do chodby za důstojnickou jídelnou.

Informativní schůzku zahájil generál Jobert. Přítomným sdělil, že nejde ani zdaleka o tak nebezpečnou operaci, jak se možná zdálo. Všichni ze sebe budou samozřejmě muset vydat v boji to nejlepší, ale v době, kdy zaútočí, bude již v Saúdské Arábii panovat chaos a životodárná tekutina z ropných vrtů již přestane proudit. Na krále bude vyvíjen obrovský nátlak, aby abdikoval, a veškeré saúdskoarabské ozbrojené síly budou ve stavu všeobecného zmatku a naplněny nejistotou, komu vlastně slouží.

V místnosti přesto vládlo značné napětí, protože mnoho mladých mužů se připravovalo na boj, kdy soustředěni do malé skupiny a vzdáleni stovky kilometrů od svých domovů budou operovat na území, které nikdy nespatřili.

„Jsem si jistý,“ pokračoval generál Jobert povzbudivým tónem, „že Saúdové budou ve velkých rozpacích, proti komu se od nich očekává, že budou bojovat – zda proti bývalému režimu, nebo proti nastupujícímu. A od našeho hlavního zdroje víme, že muži, jenž se stane budoucím králem Saúdské Arábie, korunnímu princi Násirovi, se armáda v Chamís Mušajt vzdá s radostí. Určitě bude pro vás příjemné vědět, že korunní princ je trvale a po celou dobu informován o našich plánech. Můžete si být jisti, že váš úspěch se setká s jeho oceněním a vděčností.“

Generál jim pak sdělil v co nejpovšechnějších rysech, že se od nich čeká, že zaútočí a zničí stíhací bombardéry na letecké základně krále Chálida vzdálené osm kilometrů od města Chamís Mušajt.

„Od zvláštní skupiny se očekává, že obsadí velitelství vojenské základny a donutí ji ke kapitulaci,“ pokračoval generál. „To bude téměř jistě znamenat obsazení strážnice a zajetí vyšších velících důstojníků. Tuto část operace bude osobně řídit generál Rašhúd.“

Generál Jobert předal slovo nejzkušenějšímu z bývalých saúdskoarabských důstojníků, plukovníkovi Saad Kabírovi, jenž byl oddaným muslimem, potomkem prastarého rodu kmenových náčelníků ze severu a zavilým nepřítelem královské rodiny Saúdů. Plukovník Kabír v minulosti velel tankovému praporu saúdskoarabské Osmé obrněné brigády ve městě Chamís Mušajt. Právě on povede přímý diverzní útok na letecké základně.

Plukovník povstal, kývnutím hlavy pozdravil muže sedící před ním a pronesl povzbudivě: „Armáda Saúdů vždy trpěla značným nedostatkem mužů ve zbrani. Z toho plyne její trvalá slabost. Navíc v čele ozbrojených sil stojí nějaký princ z královské rodiny a stejně je tomu s vrchními veliteli praporů.

Měli bychom mít na paměti, že v době, kdy zaútočíme, budou všichni naplněni hrůzou z toho, že co nevidět skončí vyplácení jejich velmi tučného žoldu z královské pokladnice. Příliš by mě nepřekvapilo, kdyby řada z nich upláchla ze země dřív, než vypálíme první ránu. Naprosto souhlasím s korunním princem Násirem, že se armáda Saúdů ve chvíli, kdy zaútočíme, vzdá. Proto bychom měli při naší operaci postupovat s maximální rozhodností a s vědomím, že na naší straně je nejen spravedlnost, ale i nastupující vládnoucí síla.

Rád bych začal popisem přesných údajů o umístění a stavu připravenosti cílů, na něž zaútočíme…“ Plukovník poněkud ustoupil a ukázal na jedno místo na druhém monitoru.

„Toto je Chamís Mušajt. Leží v hornatém terénu na jihovýchodě země, v regionu Azír. Mimochodem celé území bylo nezávislým královstvím až do roku 1922, kdy ho zabral král Abdul Azís Ibn Saúd. Celá oblast má také stále velmi úzké vazby s Jemenem, odkud nastoupíme k útoku.

Na jihu vládne velká nevraživost vůči králi z rodu Saúdů, neboť místní lidé jsou přesvědčeni, že zapomněl na své beduínské kořeny a zaprodal se Západu.

V naprosto nepravděpodobném případě neúspěchu se u místních lidí nesetkáme s nepřátelskými projevy, tím jsem si jistý.

Chamís Mušajt je živým tržním městem s moderně pojatým bazarem. Žije tam asi pětatřicet tisíc lidí a město leží v nadmořské výšce dva tisíce dvě stě metrů. Kromě března a srpna, kdy tu nepřetržitě silně prší, má město mírné klima a v okolí je rozvinuté zemědělství a bohatá vegetace – kdybychom se snad potřebovali ukrýt.

Ve městě sídlí jak škola polního dělostřelectva, tak pěchoty. Své jižní velitelství tu má armáda. V oblasti na jihu jsou rozmístěny tři brigády, aby oblast chránily před vpádem z Jemenu. Saúdové Jemencům poprávu nikdy nedůvěřovali. V Džízánu na západním pobřeží má své místo Čtvrtá obrněná brigáda, v horách v Nadžránu, neboli v Aba as-Saúd, je Desátá mechanizovaná brigáda a Jedenáctá je na východě v Sarúdžach… právě tady, na samém okraji Rub al-Chalí neboli Pusté země.

Nyní byste si všichni měli udělat poznámku o údajích z GPS pro leteckou základnu krále Chálida, v případě, že by se někdo ztratil. Přesná čísla jsou osmnáct stupňů, osmnáct minut, dvacet devět vteřin severně a čtyřicet dva stupňů, čtyřicet osm minut a dvacet vteřin východně. Letecká základna dohlíží na veškerý vojenský letecký provoz v oblasti. Mimochodem, žádný civilní nebo obchodní letecký provoz zde není, ten je zcela odkloněn do města Abhá, ležícího čtyřicet kilometrů západně.

Na Chálidově základně uvidíme dvě perutě letectva. Jedna sestává z F patnáctek McDonnell Douglas. Ve druhé jsou letky britských stíhacích bombardérů Tornado. Navíc jsou zde rozmístěny prvky Čtvrté (jižní) skupiny protivzdušné obrany, zajištující letiště proti útoku ze vzduchu. Ty bychom měli nejspíš umlčet velmi rychle.“

Nato povstal generál Rašhúd, který převezme vrchní velení nad všemi třemi útoky, aby s ostatními probral rozmístění sil. „Jak jste si mohli všimnout,“ začal, „tvoříme silnou jednotku o šedesáti mužích. Šest z nich vytvoří menší velitelství, které se stane centrem našeho vzájemného propojení a zároveň s plukovníkem Jacquesem Gamoudim v Rijádu, pokud to bude nutné. Přímá komunikace s Francií se za žádných okolností neuskuteční.

Zbývající budou rozděleni do tří čet, každá po osmnácti mužích. Každá skupina dorazí na místo určení samostatně, neboť riziko je tak mnohem menší.

První diverzní útok se uskuteční na hlavní vjezd na základnu a provede jej skupina bojovníků al-Káidy, s nimiž se setkáme, až tam dorazíme. Zajistí výbušniny, rozbušky, bleskovici a časovací zařízení – všechno z místních zdrojů. Jakmile spustí vlastní útok na bránu, použijí malé přenosné minomety a pancéřovky.

Mezitím si čety jedna a dvě prostříhají na odlehlé části základny přístup skrze drátěný plot. Následně zneškodní všechny letouny, které uvidí, a to jak na stojánce, tak v hangárech. Již teď máme k dispozici výtečné nákresy místa a mapy letiště, které budou rozdělovány později. Vzadu v této místnosti si prohlédnete velký model základny, který připomíná hrací plán modelů vláčků. Je to skutečně přesný model toho místa.

V závěru výpadu, který, jak předpokládám, se setká jen s velmi slabým odporem, se obě čety z letiště přesunou na bezpečné místo, ležící na půl cesty mezi základnou a Chamís Mušajt.

Krátce předtím četa tři, kterou povedu osobně, zaútočí na hlavní vojenský komplex. Výbušninami si vynutíme vstup do kasáren a zajistíme velitelství. Každého, kdo bude ještě připraven klást odpor, budeme informovat, že letecká základna krále Chálida padla. Polovina bojových letounů saúdskoarabských vzdušných sil bude do té doby zničena – bude-li nám přát štěstí, obloha bude silně ozářená doruda, což zprávě dodá na síle. Obzvlášť, když se nám podaří vyhmátnout místo plnění paliva.

Pak budeme požadovat kapitulaci, než vyhodíme budovy do povětří. Přinutíme je, aby nás ihned dovedli k velícímu generálovi a jeho zástupci – to znamená mít dvě zatýkající skupiny po šesti lidech – které pak budeme držet na mušce, dokud vrchní velitel neodvysílá rádiem příkaz, aby se celý komplex bezpodmínečně vzdal. Pakliže by kladli odpor, zastřelíme je. To všem ostatním nažene hrůzu. Nemějte však obavy, vzdají se. Je to jen parta cínových vojáčků.

Jedna věc spojená s tak utajovanou misí, kterou musíme dodržet, je, že na bojišti nesmíme nechat žádného ze svých druhů. Ať by byl někdo zasažen, zraněn nebo mrtvý, dostaneme ho odtud a vrátí se s jednotkou do Francie. Je to jedna z věcí, které se můžeme od jednotek SEAL amerického námořnictva učit. V celé historii nikdy nenechali žádného svého muže jeho osudu.“

Všichni muži, s nimiž se generál Rašhúd měl zúčastnit boje, se už začínali usmívat a polohlasem hovořit mezi sebou. Poprvé zažili pocit, že by to mohli dokázat. Nejvíce k tomu patrně přispělo, že strategie se spoléhala na silnou podporu místních lidí – výbušniny měly pocházet od obyvatel města Chamís Mušajt, kteří krále nenáviděli. Také odhodlání bojovníků al-Káidy, původem ze Saúdské Arábie, se k nim připojit. Rozhodující bylo však vědomí, že zastupovali budoucího krále. Nevedli žádný teroristický útok na nevinné oběti. Měli provést řádnou vojenskou akci. Jejich cíle byly spravedlivé. Měli profesionální vojenské velení.

Poprvé si však každý v místnosti začal uvědomovat nesmírný rozsah úkolu, který měli před sebou. Začali si být vědomi obrovských politických a globálních následků úspěchu – o neúspěchu ani nemluvě – mise, kterou měli před sebou.

„Víte, jak se dostaneme do země, aniž by o nás někdo věděl?“ zeptal se jeden z přítomných.

„Kdepak,“ odpověděl Ravi ironicky. „Měl jsem za to, že si počkáme a uvidíme, jestli nějaký autobus nepojede naším směrem… nemáte nějaké zbytečné saudské rijály? Mohly by se nám hodit na jízdenky.“

Napětí povolilo a všichni v místnosti propukli v hurónský smích. Přes svou pověst brutálního vycvičeného zabijáka, jenž stál před nimi, Ravi Rašhúd vždy věděl, jak si svůj tým získat.

„Jen to prověřuju,“ nedal se vyvést z konceptu příslušník jednotky. „Jsem zvyklý se dostávat na místo jako výsadkář. A zdá se mi, že o tom příliš neuvažujete.“

„To máte pravdu, vojáku,“ souhlasil Ravi. „Pokud to uleví vaší mysli, odpověď na vaši otázku je po moři“

„Doufám, že nechcete, abychom plavali, pane? Rudé moře je plné žraloků.“

„Plavat se nebude,“ uklidňoval ho generál Rašhúd s úsměvem. „Bude to něco nebezpečnějšího. Ale za to s větší nadějí na přežití. S tou částí plánu se budeme zabývat až příští týden.“

Generál Jobert formálně poděkoval veliteli Hamásu a pak v hrubých rysech nastínil, jaký program je v příštích dvou dnech čeká. „První sezení dnes odpoledne je věnované velení,“ oznámil věcně. „Čety jedna a dvě budou, jak při akci na letišti, tak během přípravy mluvit výhradně francouzský, protože většina lidí v těchto speciálních oddílech pochází z Prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty.

Četa tři, pod velením generála Rašhúda, bude složena převážně z arabsky mluvících mužů, jež bude podporovat několik Francouzů z této základny. Nicméně všichni hovoří anglicky, což je mateřština generála. Proto jsme se rozhodli, že v průběhu mise všichni podřízení velení generála Rašhúda budou spolu mluvit pouze anglicky.

Nicméně veškerá vaše komunikace s velitelstvím, které je šestičlenné, se musí odehrávat ve francouzštině. Právě proto bude zástupcem generála Rašhúda jmenován major Etienne Marot, který bude speciálně zodpovědný za spojení. Avšak nenechte se zmást, major Marot je tady hlavně proto, že velí armádnímu leteckému oddílu pro speciální operace – je to vrtulníkový útočný tým. Jeho specialitou je objevit se na místech, na nichž ho nikdo nečeká.“

Poznámka vyvolala další vlnu smíchu a ani major Marot, vysoký šlachovitý důstojník z povolání z Normandie, neodolal a ironicky se pod svým mohutným černým knírem pousmál.

„Rád bych probral naše pozice pro ústup,“ pokračoval generál Jobert. „Jsou vyznačeny na mapách, které vám budou zanedlouho rozdány. Tím mám na mysli, že pokud by čirou náhodou měla četa tři narazit na pět tisíc saúdských obránců bojujících urputně o kasárna po celou noc, je jasné, že útok zkrátka neuskutečníme. Ale jak jste si jistě vědomi, neplánujeme operaci, jako je tato, aniž bychom uvážili všechny možnosti vstupu do země, provedení akce i úniku.

Než vás předám přiděleným velitelům, rád bych vás ujistil, že očekáváme, že podrobeni města Chamís Mušajt povede k všeobecné kapitulaci vojenské mašinerie Saúdů. Ale nezapomeňte – skutečný útok na královské paláce v Rijádu nezačne, dokud nebude dokončena vaše mise.

Je to spravedlivá a korektně vedená válka, kterou vyvolaly nehorázné výstřednosti pouhé jediné rodiny na úkor ostatních lidí. Všechno závisí na výsledku vaší akce v Chamís Mušajtu, která dá vojensky průchod řetězu událostí zaručujících osvícenější vládu Saúdské Arábie… nového krále, jenž je již nyní velkým přítelem Francie a bezesporu i všech oddaných muslimů na celém Středním východě. Do boje bez pochyby jdete s požehnáním vašeho boha.“

Generál Jobert se opět posadil a Ravi Rašhúd představil dalšího mluvčího, kapitána Faisala Rahmána, vzdáleného příbuzného královské rodiny, který v současnosti velel praporu bojovníků al-Káidy se sídlem v Rijádu.

Jako všichni ostatní i kapitán Rahmán měl na sobě výcvikový stejnokroj. Povstal a oslovil přítomné tradičním pozdravem beduínů Assalamu alejkum a doprovodil ho gestem běžným mezi pouštními Araby – pravá ruka se dotkla čela a celá paže poté opsala dlouhý ladný oblouk dolů.

„Rád bych vám pověděl, jak král Saúdské Arábie trávíval v uplynulých letech dovolenou ve Španělsku,“ začal kapitán svou řeč. „Přiletěl v soukromém Boeingu sedm čtyři sedm v doprovodu tří set padesáti osob, následován dalšími třemi letadly, z nichž jedno bylo vybaveno jako nemocnice. Početná suita jeho dvora narostla během několika dnů na tři tisíce osob. Využívala se více jak padesátka černých automobilů mercedes, do paláce v lesích poblíž Marabella nechal vestavět jednotku intenzivní péče a operační sál. Dům je, jak jinak, replikou Bílého domu ve Washingtonu.

Jenom za květiny se vydávalo patnáct set dolarů denně! O králově vodě, pro niž se jednou týdně létalo do Mekky, o jehňatech, rýži a datlích dodávaných z dalších míst v celé Arábii ani nemluvě – královské účty byly jen o málo nižší než pět milionů dolarů denně. Než obrovský saúdskoarabský královský dvůr opustil Španělsko, ulehčil pokladně o částku devadesát milionů dolarů.

Španělé přiřkli všem vládcům z rodu Saúdů jméno po bájném králi Midasovi. Mezi námi se najdou tací, kteří si myslí, že je to naprosto zbytečné. Nesmyslná vydání, nezodpovědné výstřelky placené z bohatství, jímž nás obdaroval samotný Alláh.

Nejsou to peníze, které by král vydělal nebo vyhrál. Spadly mu do klína při narození. V našich očích má být opatrovníkem a strážcem národního bohatství. Nepatří se, aby je rozhazoval na všechny strany, jak se mu zachce. Zcela určitě by k bohatství nemělo mít přístup ani jeho pětatřicet tisíc příbuzných, kteří si z nějakého důvodu myslí, že mají právo si s ním dělat, co se jim zamane.

Nevím, jestli víte, že i nejposlednější člen královské rodiny Saúdů cestuje na palubě státních aerolinií Saúdia zdarma. Nyní je jich přes třicet tisíc, a protože je obvyklé, že princové mají čtyřicet, někdy i padesát synů, nemusí trvat dlouho a jejich počet vzroste na šedesát tisíc osob. Dvě stě jich bude létat zdarma každý pracovní den v roce. Jelikož většina z nich létá nejméně dvacetkrát do roka, znamená to, že každý den jich budou na čtyři tisíce! Prostě naskočí a vyskočí z letadla úplně zadarmo. Kladu si otázku, zda to je přiměřené?“

Velitel al-Káidy se odmlčel. Mnozí z jeho posluchačů kroutili užasle hlavami. Někteří pokyvovali hlavami na souhlas s kapitánovými slovy. Čísla, která uváděl, byla opravdu šokující. Ale následovalo ještě něco otřesnějšího.

„Před dvaceti lety,“ ozval se znovu kapitán Rahmán, „měla má země k dispozici rezervní fond ve výši sto dvaceti miliard dolarů. Dnes rezervy klesly na méně než dvacet miliard…“ Odmlčel se, aby posluchači měli čas informaci vstřebat.

„Bitva, kterou se chystáme vybojovat v kopcích jihozápadní Saúdské Arábie a v ulicích Rijádu, není ani revolucí, ani svatou válkou džihád. Bojujeme, abychom očistili zemi, která byla otrávena.“

Mladý francouzský voják smrtelně vážným hlasem položil otázku: „Opravdu v zemi vládne nálada, která nám pomůže dosáhnout vítězství?“

„Je silnější, než si vůbec dovedete představit,“ odpověděl mu kapitán. „Z náboženských škol po celé zemi vycházejí mladí muži, kterým bylo celou dobu vštěpováno, že je třeba, aby se vydali tradičními cestami beduínských zvyků představujících naše kořeny.

Jsme od přírody lidmi pouště, ale naši nepřátelé v sousedních zemích kolem uzavírají kruh. Téměř celý islámský svět věří, že jsme zradili a zrazujeme Palestince, že jsme jim nedokázali pomoci, když na nich sionisté páchají do nebe volající nespravedlnosti.

Jiné arabské vůdčí osobnosti mají pocit, že jsme připustili ponížení islámu. Svým způsobem vláda Saúdské Arábie přesně to udělala. Zrodili jsme se, abychom se stali bohabojným národem řídícím se slovy Koránu, učením Proroka, pomáhajícím chudším v našem národě, a ne abychom utráceli devadesát milionů dolarů za dovolenou jako nějaký král Midas.“

V tom generál Rašhúd poznamenal: „Každý Arab ví, že současná situace v Saúdské Arábii nemůže pokračovat. Na to je v zemi příliš mnoho vzdělaných lidí. Myslím, že jsem někde četl, že každý třetí titul PhD v Saúdské Arábii je udělován za studium islámu. Královské rodině největší nebezpečí hrozí z vlastní země. Duchovní učí pravdu. Je pouze otázkou času, kdy dojde ke vzpouře.“

„Je to jen otázka času,“ ozval se jako ozvěnou kapitán Rahmán. „Věřím, že ten čas zkrátíme. Dobrý princ Násir se ujme moci a zavede změny, které jsou nutné… Vím, že to vypadá jako velmi nelítostná, riskantní cesta k dosažení cíle, ale jiná není. Nový vládce z rodu Saúdů bude Francii dlužit tolik, že to možná nikdy nemůže být splaceno.“

Kapitán zaváhal, než s úsměvem dodal: „Pokud ovšem vím, zcela určitě se o to pokusí.“

Generál Jobert se ujal slova. „Nyní budu vyvolávat jména členů jednotlivých čet. Vaši velící důstojníci rozdělení důkladně promysleli. Avšak všechny tři čety o osmnácti mužích mají velice rozdílné úkoly a velitelské stanoviště situované v kopcích poblíž akce také musí sehrát rozhodující úlohu.

Prosím, abyste všichni dávali pozor, až budu vyvolávat jména… Četa jedna, útok na základnu… velící důstojník major Paul Spanier…“

Neděle 7. února 2010 v 08.30

Přístav válečného námořnictva v Brestu

Zhruba čtyři sta kilometrů na západ od Paříže se podél Brestské zátoky, kam ústí řeka Penfeld, rozkládá nepravidelný půdorys objektů francouzského námořního velitelství. Zde, na západní výspě Bretaně se nachází nejvýznamnější atlantská základna francouzského námořnictva, v níž jsou v pohotovosti mohutné ponorky třídy Triomphant o výtlaku dvanáct tisíc tun, nesoucí balistické rakety. Nemluvě o hlavní francouzské atlantické útočné síle, již od roku 2005 představují útočné ponorky kategorie Hunter Killer.

Admirál Marc Romanet, velící francouzskému ponorkovému námořnictvu spolu s admirálem Georgesem Piresem, velícím divizi speciálních námořních operací, stáli v lehkém mrholení na konci jižního mola, za nímž se francouzské ponorky stáčejí na levobok, aby vpluly do své domovské základny. Oba muži přes sebe měli přehozený plášť s kapucí z výstroje námořnictva.

V úžině na západ od nich, ve vzdálenosti asi tři kilometry už zahlédli ponorku připlouvající rychlostí asi šesti uzlů na hladině průlivu s hloubkou necelých čtyřiceti metrů. S pomocí dalekohledu admirál Romanet rozpoznal tři postavy stojící na můstku. O jedné z nich věděl, že je to velící důstojník ponorky – kapitán Alain Roudy.

Plavidlo, jemuž velel, neslo jméno Perle, s označením trupu S606, právě nyní nejdůležitější loď z celé francouzské válečné flotily. Byla to SSN, která zaútočí na ropná naleziště Saúdské Arábie; smrtonosný projektil, z něhož se vylodí posádky čtyř člunů žabích mužů, aby vyhodili do povětří veliké nakládací plošiny v Perském zálivu a proměnili je v nepotřebný šrot. Ponorka také měla odpálit z hloubky Perského zálivu střely, jež vyřadí z provozu obrovský ropný komplex v Abkaiku a zasáhnou čerpací stanici číslo 1, a královská životodárná tekutina přestane proudit.

To byla ona. Perle s výtlakem 2500 tun, čerstvě přestavěná v Toulonu, s menším, ale stejně výkonným jaderným reaktorem jako dřív a s novým téměř neslyšným primárním cirkulačním systémem, který přispěje k tomu, že pohonná jednotka Perle se nejspíš proměnila na nejtišší v celém podmořském světě.

Plavidlo strávilo během své přestavby ve středomořské základně námořnictva na jihu Francie skoro půl roku. Význam lodě značně vzrostl od loňského května, kdy na přestavbu odplula. Tehdy se uvažovalo, že misi k saúdskoarabským břehům zastane jedna ze zbrusu nových ponorek, které měly vzejít z projektu Barracuda. Vývojový program však provázelo mírné, leč rozhodující zpoždění a princ Násir nemohl čekat.

Princ se s francouzským prezidentem v minulých měsících setkal celkem třikrát. Prezident rovněž třikrát trval na tom, že námořnictvo se musí vydat na plavbu dvěma oceány co nejdříve, aby k ochromení ropného průmyslu Saúdů došlo dřív, než uplynou tři měsíce z nového roku 2010.

Tři muži, určení, aby se s žádostí prezidenta vypořádali, byli oba admirálové stojící na konci mola, třetím byl jejich host monsieur Gaston Savary, šéf francouzské tajné služby, který se v danou chvíli ukrýval před deštěm ve štábním automobilu námořnictva zaparkovaném na konci mola pod přístavními výstražnými světly blikajícími nad vodou jasnou září.

Admirál Pires Savaryho pozval, protože si uvědomoval, jakému tlaku je po celou dobu ze strany prezidenta vystaven. Uvážil, že nejmenší, co může udělat, je ukázat Savarymu podmořské válečné plavidlo, k němuž se upínaly veškeré jejich naděje a na němž nejspíš závisely i jejich kariéry.

Dnešní večer se bude podávat neformální pracovní večeře v domě admirála Romaneta, kde se Savary setká s velícím důstojníkem ponorky a kde se bude hodně vysvětlovat. Měla to rovněž být první krátká informativní schůzka pro kapitána Roudyho. Gaston Savary se ve skrytu duše obával, že o kapitána se bude pokoušet infarkt. Konec konců se nejednalo o misi, která je na denním pořádku.

„Gastone, pojďte sem k nám!“ zavolal Georges Pires. „Ukážu vám naši loď.“

Savary vystoupil z auta do deště a přijal podávaný dalekohled. Upřeně pozoroval průliv na jihozápadě od nich a spatřil ponorku Perle razící si cestu vodou s nevýraznou příďovou vlnou přelévající se přes její palubu. Na můstku stály tři osoby v uniformách a dívaly se před sebe.

Muži na molu postávali ještě další čtvrthodinu a pozorovali, jak ponorka provádí široký oblouk na pravobok, aby si udržela odstup asi třiceti metrů od prahu St-Pierre, kde se na dvou místech dno oceánu zdvíhá, takže hloubka mělčiny nedosahuje ani osmi metrů.

Když se plavidlo dostalo do místa jižně od vjezdu do přístaviště, udělalo prudký obrat na levobok a zamířilo přímo do vjezdového průplavu. Zcela černý trup ponorky se zdál mnohem větší a hrozivější. Plavidlo bylo nejmodernější ponorkou ve třídě Rubis/Améthyste schválené do provozu už v roce 1993. Válečná plavidla námořnictva nestárnou – všechny součásti a díly se vyměňují. Perle měla na palubě nejen těžké střely Aérospatiale Exocet s velkou průbojností, které mohou být vypouštěny z torpédových tubusů ponorky, ale k její výzbroji patřila též nová zbraň – řízené střely středního doletu.

Střely lze vypouštět pod vodní hladinou, jsou naváděny satelity a doslova udeří cíl vzdálený několik set kilometrů, přičemž rychlost letu dosahuje Mach 0,9 – nepatrně nižší než rychlost zvuku.

Perle vyhlížela jako zlověstný symbol. Podle sporadické komunikace se základnou při plavbě Biskajským zálivem do domovského přístavu se dalo soudit, že její výkon byl bezchybný a především tichý.

Technici v Toulonu z technické základny ESNA odvedli svou na přesnost náročnou práci na výtečnou.

„Vypadá jako hodně nebezpečný kus výzbroje,“ prohodil Gaston Savary, když se ponorka přiblížila k molu a proplouvala bezhlučně kolem.

„Je hodně nebezpečná,“ potvrdil jeho slova admirál Pires, když se obracel čelem k lodi, aby obřadně zasalutoval kapitánovi Alainu Roudymu stojícímu na nejvyšším bodu věže.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Neděle 7. února ve 21.00

Oficiální rezidence velících důstojníků ponorek

Atlantické velitelství v Brestu

V jídelně admirála Marca Romaneta, na konci dlouhého jídelního stolu, jenž nebyl připraven ke stolování, stálo pět mužů. Všichni byli vázáni přísahou mlčenlivosti a na sobě měli uniformy. Na opačném konci bylo prostřeno pro pět osob a stály tam dvě lahve bílého burgundského z oblasti Meursault.

Konalo se zde jednání svolané oficiálně na dobu před večeří. Na konci stolu, jenž přítomným posloužil jako pracovní plocha, byl rozložen celý soubor námořních map a fotografií, které pečlivě studovala dvojice admirálů – Romanet a Pires, spolu s kapitánem Alainem Roudym a prvním důstojníkem Louisem Dreyfusem, velícím ponorce Améthyste – sesterskému plavidlu ponorky Perle.

Jmenované dvě ponorky francouzské námořnictvo vybralo, aby ochromily hospodářství Saúdské Arábie a poloviny svobodného světa. Řečeno jinými slovy, aby bohatství ležící pod pouští Saúdské Arábie sloužilo ku prospěchu tamního lidu. Či jinak, aby se vládnoucí Saúdové vrátili na cestu Alláhovu a k pravému smyslu Prorokova učení. Vše v závislosti na úhlu pohledu, z jakého se na to člověk dívá.

Pátý z mužů, Gaston Savary, stál za námořními důstojníky, upíjel ze sklenky burgundské a nanejvýš pozorně naslouchal jejich hovoru. Následujícího odpoledne bude sám stát v Paříži před francouzským ministrem zahraničí monsieurem St Martinem a podávat mu stručnou zprávu. Rozhodnutí čtveřice přítomných, s nimiž zanedlouho povečeří, s konečnou platností určí, zda mise dostane zelenou, nebo skončí dříve, než vůbec začala.

Na pořadu jednání bylo Rudé moře, přesněji jeho vody měřící na délku dva tisíce čtyři sta kilometrů a tvořící západní hranici Saúdské Arábie. Vstup do něj ze severu zajišťoval Suezský průplav, kterým francouzské ponorky budou nuceny proplout na hladině.

Poplují odděleně, pravděpodobně s dvoutýdenním časovým odstupem. V této hluboké, ale pevninou téměř ze všech stran sevřené mořské cestě zůstane pouze Améthyste, aby se zhostila svých úkolů. Perle bude pokračovat v plavbě a z Rudého moře vypluje na jeho jižním konci, odkud se vydá dál do Arabského zálivu, vpluje do Hormúzské úžiny, cestou na sever mine Bahrajn, až dorazí do oblasti, kde bude operovat.

Otázkou bylo, zda kapitán Roudy dokáže proplout jižním cípem pod hladinou mimo dosah zkoumavého zraku satelitů a amerického radaru, nebo zda bude muset vystoupat na periskopovou hloubku, aby se dokázal rychle vyhýbat velice početným ostrovům, rozesetým jako značky prastaré mořské pouštní cesty, než se bude moci protáhnout úžinami do Adenského zálivu.

Aby Perle mohla minout písčité jemenské pustiny na levoboku, musí nejdříve plout podél dlouhé pobřežní čáry Súdánu. Vystřídá ho stejně dlouhé pobřeží Eritrey a nakonec Džibutska. Teprve pak bude moci zamířit do hlubin Adenského zálivu zaručujících jí volnost pohybu. Ovšem závěrečných čtyři sta osmdesát kilometrů cesty kolem mělčiny Farasán a ostrovů povede místy, kde se hloubka vody na jemenské straně prudce snižuje místy z devíti set metrů až na necelých sedm metrů, což odpovídá právě hloubce u ostrova Karmaran.

Ústí Rudého moře do Adenského zálivu tvoří dlouhý, neustále se zužující příkop s ostrovem Džabal Zukar usazeným přímo v jeho středu. Následují ostrovy Džabal Zukar a Abu Ali, s blikajícími světly majáků, jež jsou však zcela k nepotřebě ponorce snažící se proplížit podél písečných hlubin takřka dvě stě metrů pod mořskou hladinou. Vynoření ostrova Haniš al Kubra v dohledu představuje pro navigátory noční můru, ční téměř v samém středu plavebního kanálu, jenž je tu hluboký již jen sto metrů a široký pouze zhruba šestnáct set metrů.

Existují však dvě plavební trasy, které je možné při navigaci použít. Trasa jedné vede severojižním směrem východně od ostrova Džabal Zukar poměrně blízko jemenskému pobřeží. Tvarově je trasa lomená a více méně rovnoběžná s linií západního pobřeží ostrova. Druhá vyznačená trasa se odklání v délce čtyřiceti kilometrů na jihovýchod a obkružuje západní břeh ostrova Haniš al Kubra. V podstatě jde o dvě úzké námořní cesty pro plavbu v severojižním směru, vzdálené od sebe dvaadvacet kilometrů a míjející celou řadu skalisek, písečných prahů a mělčin, což jsou nejzrádnější části trasy vzhledem k malé šířce plavební cesty, která se obtáčí kolem dvou nepříjemně rozsáhlých písečných prahů, z nichž jeden je necelých dvacet metrů pod hladinou. Nicméně úsek, jenž vyžaduje nejvyšší navigační obezřetnost, představuje pro navigátora ponorky poslední noční můru.

Obě jižní trasy se pak již spojují do dvaasedmdesát kilometrů dlouhé vyznačené námořní cesty, která opět náhle ztrácí hloubku až pod padesát metrů, ale má výhodu, že je naprosto přímá až k úžině na jihu, kde se dno mírně svažuje do hloubky přes sto osmdesát metrů.

Místy se trasa zužuje jen na několik set metrů, při plavbě na jih míjí velikou mělčinu na levoboku, vzápětí vyústí do úžiny Bab al Mandab a poté do Adenského zálivu, přímo u břehů Džibutska s hloubkou asi tří set metrů – ale také s americkou základnou na západ od zálivu Tadžúra.

„Myslíte, že je to proveditelné, kapitáne Roudy?“ zeptal se admirál Romanet.

„Ano, pane admirále. Jsou-li ty hloubkové údaje na mapách přesné, proplujeme, aniž nás někdo zpozoruje. V mělkých pasážích nedosáhneme rychlostí ani sedmi uzlů, ale zvládneme to.“

„Mapy jsou přesné,“ ujišťoval admirál Romanet. „Před měsícem jsme tudy vyslali obchodní loď, která po celou dobu plavby používala sonary. Kontrolovali jsme hloubku srovnáváním s hloubkovými údaji na mapách od Suezu po Bab al Mandab. Údaje odpovídají.“

„Děkuji vám, pane,“ ocenil to kapitán Roudy. „V jižním ústí už budeme moci použít GPS. Popluji se zdviženým stěžněm.“

„Výborně,“ souhlasil Marc Romanet, který velice dobře věděl, že na horním konci periskopu nově vybavených ponorek třídy Rubis je umístěn nevelký přístroj systému GPS, ne o mnoho větší než obvyklý přenosný přístroj, takže z vody bude vyčnívat jen několik centimetrů. Velitel ponorky Perle bude mít k dispozici hloubku víc než dostatečnou. Miniaturní přístroj na určení přesné polohy, smáčený teplou a obvykle klidnou vodou Rudého moře, bude Alaina Rudyho navádět s přesností plus minus deset metrů trasou, kterou bude chtít plout.

„Než zasedneme k večeři, rád bych probral plán pro Améthyste, která propluje Suezským průplavem o necelé tři týdny později,“ oznámil admirál Romanet. „Veliteli Dreyfusi, vy samozřejmě poplujete Suezským zálivem přímo na jih, podél Sinajského poloostrova a úžinami u ostrova Gubal vplujete do Rudého moře.

Už jste tak někdy plul?“

„Ne, pane, ale můj první důstojník ano a navigační důstojník rovněž. Nebude s tím problém.“

Admirál Romanet kývl hlavou a opět se zahleděl do mapy. „Váš operační prostor je zhruba v polovině cesty na jih Rudým mořem, ve vodách s hloubkou kolem pěti set metrů. Rozhodli jsme se, že to není ideální partie pro výsadek s pomocí SDV, a navíc naše ponorky třídy Rubis nejsou tak jako tak ideálně vybavené, aby měly člun na palubě. Místo toho se naši lidé ze speciálních oddílů přesunou od ponorky ve dvou nafukovacích člunech Zodiac – šest mužů na člun. Přívěsné motory mají velmi tichý chod a mužstvo může posledních pár set metrů veslovat, aby nebyly slyšet žádné zvuky.

Naše cíle jsou v místech Janbu al Baír a Rábigh, což jsou obrovské nákladní přístavy s nakládacími doky tady na obrázku…“ Ukazoval admirál špičkou svého zlatého kuličkového pera. „Půjde o samostatné operace v místech vzdálených od sebe sto čtyřicet pět kilometrů. Počítá se s připevněním magnetických náloží k podpůrným pylonům a s použitím časovaných rozbušek, které nechají ve stejnou chvíli zhroutit do moře.

V devatenáct nula nula, jakmile se setmí, opustí muži speciálních jednotek ponorku, která bude zhruba osm kilometrů od pobřeží. Při rychlosti třiceti uzlů jim zabere patnáct minut dostat se s oběma čluny na místo. Ponorka na místě počká, nabere muže zpět na palubu a v tichosti přejede na jih k nakládacím zátokám v Rábighu. Tam dorazí ve dvě nula nula.

V dané části Rudého moře není v činnosti sonarové odposlouchávání, což platí až k Džiddě, vzdálené asi sto osmdesát kilometrů, kde je velitelství saúdského západního námořnictva, velká přístavní základna s obrovským ubytovacím zázemím pro důstojníky i s rodinami, s mešitami, školami a podobně. Jedinou vojenskou sílu, která by stála za řeč, tvoří čtyři raketové fregaty, všechny postavené ve Francii a nakoupené od nás. Dobře víme, co dokáží. Mimochodem, tak daleko na jih ale nemíříme.

Možnost, že Saúdové objeví velmi tichou ponorku na jaderný pohon plující několik kilometrů od pobřeží, se rovná nule. I kdyby to zjistili, nemají moc na výběr, jak zasáhnout. Ve skutečnosti nejsou pro případ války vybaveni protiponorkovým systémem. Kdyby přece jen z jakéhokoli důvodu vyslali hlídkový člun, anebo dokonce fregatu, buď se snadno ukryjeme, nebo plavidlo potopíme.“

Velitel Dreyfus přikývl. „Pro speciální jednotky bude postup stejný jako u Janbu? Výsadek ve dvou člunech Zodiac a vyčkat na návrat?“

„Přesně tak. Potom vyjedete na volné moře… zůstanete na půli cesty mezi Janbu a Džiddou… operační stanoviště zaujmete někde tady…“Admirál opět ukázal na jedno místo na mapě. „Srovnáte načasování,“ pokračoval ve výkladu, „s nastavením náloží na pylonech nakládacích doků. Chci, aby všechny explodovaly přesně v týž čas.

Střely tudíž vypustíte sedm a půl minuty před hodinou H pro nálože na pylonech. Vypálíte tři predprogramované dávky – v každé budou čtyři střely. První čtveřici na rafinerii v Džiddě, další čtveřici na hlavní rafinerii v Rábighu a poslední na rafinerii v Janbu… tady na pobřeží… přímo na sever od vaší vyčkávací pozice.“

„Odpálit a zapomenout na to, pane?“

„Absolument! Jakmile ptáčci vyletí, plnou parou na západ do nejhlubších vod, pak pokračovat k Adenskému zálivu… celou dobu pod hladinou. Potom dále do Indického oceánu, stále ponoření až na naši základnu na ostrově La Réunion, čtyři sta osmdesát kilometrů od západního pobřeží Madagaskaru. Tam vyčkáte na další rozkazy.“

„Jistě, pane.“

„Myslím, pánové, že bychom teď měli povečeřet. Během jídla bychom mohli probrat plány pro operaci v Perském zálivu s kapitánem Roudym, co říkáte? D’accord?“

„Dac,“ souhlasil poněkud překvapivě slangovým výrazem admirál Pires. „Jsem pro. Při podobném hovoru člověku často vyschne v ústech. Mám dojem, že sklenička báječného bílého Meursault náš problém dokonale odlehčí“

„Správně vyjádřeno řečí francouzského důstojníka a džentlmena,“ ohodnotil poznámku Gaston Savary.

Admirál Romanet se posadil do čela stolu s Georgem Piresem po levici a s šéfem tajné služby po pravici. Oba velící důstojníci z ponorek zaujali další místa po stranách stolu a téměř okamžitě se objevil v bílém stejnokroji stolník, aby podával tradiční francouzský pokrm – coquilles Saint-Jacques – škeble připravované na houbách, s omáčkou z bílého vína a s kouskem citronu, servírované na větší mušli a s mačkanou bramborou.

Sklenice jim naplnil velkoryse a všichni čtyři admirálovi hosté mohli mít pocit, že večeří v prvotřídní pařížské restauraci. Hlavní chod jim však důrazně připomněl, že pobývají na základně válečného námořnictva, kde mužstvo obvykle nedostává coquilles Saint-Jacques.

Muži podléhající velení admirála Romaneta podávali vepřové klobásky přivezené z Alsaska, nikoli s tradičním kyselým zelím, ale s cibulkou a jako přílohu pommes frites. Večeře měla povzbudit muže před vyhozením do povětří jednoho z největších světových nakládacích zařízení v ropném světě.

Skvěle upečené zlatohnědé klobásky následovala mísa s výbornými sýry, mezi nimiž nechyběl báječný Pont l’Eveque a celý Camembert… les fromages – skutečné skvosty mezi francouzskými sýry. Teprve potom vrchní stolník přinesl všem sklenici červeného vína Beaune Premier Cru, od burgundské vinařské rodiny s nejstarší tradicí.

Admirála Pirese to přivedlo k úvaze, že v každém případě vrchní velitel ponorkové atlantské flotily v Brestu převyšuje z gastronomického hlediska o celou třídu tvrdé muže, kteří žili a cvičili na velitelství u něj v Taverny.

Vysoký, snědý admirál Romanet, bývalý řídící střelby raket na jaderné ponorce, se i v této chvíli soustředil na téma večera. Vyměnil vinnou sklenici po své pravé ruce za přeloženou námořní mapu Perského zálivu na východ od Saúdské Arábie a v duchu zvažoval, zda se zná s kapitánem Roudym natolik dobře, aby jej oslovoval křestním jménem.

„Alaine,“ pronesl nakonec, „mám za to, že jsme došli k závěru, že váš výjezd z Rudého moře pod hladinou je schůdný. Jak víte, čeká vás pak přes tři tisíce kilometrů dlouhá plavba až do vaší operační oblasti v Perském zálivu.

Jistě rovněž víte, že do zálivu je možné vplout Hormúzským průlivem pod hladinou. Americké ponorky se tak plaví celou dobu, i když hloubka není příliš velká a čas od času bude váš bezpečný hloubkový odstup činit pouhých pětatřicet metrů, takže nebudete mít v případě nezbytného úniku příliš prostoru.

Domnívám se ale, že si vás nikdo nevšimne, protože po vás nebudou pátrat. Íránci na severním pobřeží zálivu jsou natolik zvyklí na to, že Hormúzským průlivem proplouvají plavidla nejrůznějších národností, že je návštěvy nechávají v klidu.

Skutečné potíže vás čekají výš… někde tady, severně od Kataru, ve vaší nové operační oblasti. Bude potřeba, abyste pluli na sever přímo podél mělčin Rennie… tady… na mapě jsou vyznačené. Budete je mít na pravoboku, ale myslím, že byste se neměli pouštět blíž k pobřeží. Budete se držet severně od velké plošiny v moři… jak se jmenuje? Aha, Abu Sa’afah. Půjde o nějaký druh monitorování, je to označeno jako zakázaná zóna, takže zůstanete co nejhlouběji.

Hlavní plavební trasa tankerů je tady… ta dlouhá zahnutá linie zhruba patnáct set metrů na pravoboku. Je široká asi jen osm set metrů, a to jak na vjezdu, tak i na výjezdu z ní. A je vražedně mělká – mezi pětadvaceti a pětatřiceti metry, což se vám nebude moc hodit. Hluboké vody postupně mizí. Je to zkrátka kanál pro tankery s upravovaným dnem, ale také jediná cesta k pobřeží, chcete-li zůstat pod vodou, a to alespoň na periskopové hloubce.

Bylo by fajn zůstat tady… v hloubce pětatřiceti metrů severně od písečného prahu. Jenže je to příliš daleko od saúdskoarabského pobřeží – pro týmy speciálních jednotek by to představovalo čtrnáctikilometrovou plavbu k dlouhému molu – to je ta černá čára na mapě… k hlavnímu nakládacímu doku v moři, který je přes patnáct set metrů vzdálený od ropného komplexu Ra’s al Džu’ajmah, největšího terminálu na světě čerpajícího kapalný propan-butan. Japonské tankery, které si délkou nezadají s Versailles, k němu zajíždějí ve dne v noci.

Takže, pánové, Perle musí zvládnout plavbu k pobřeží po trase tankerů… je to asi devět kilometrů a my získáme aktuální údaje, jak rušný je na té trase v noci provoz. U nakládacích doků Saúdů je rušno vždycky, takže musíme počítat s tím, že plavba na jih do naší vyčkávací pozice bude nutně probíhat mezi pořádnými kolosy, jinými slovy mezi VLCC.

Vplujete do plavebního kanálu zde… dva kilometry severně od blikajícího červeného světla označeného číslem dvě. Pak proplujete přes plavební dráhu tankerů, budete si pozorně hlídat pravobok a zamíříte přímo k signálnímu světlu majáku Gharibah… vidíte ho tady, Alaine?“

„Zajisté, pane. Šest krátkých záblesků a potom nepřerušované světlo, je to tak správně?“

„C’est ça. Pak poplujete pět kilometrů na jih příjezdovým kanálem do místa vašeho prvního výsadku. Přesně tady…“

„Opustíme hlavní trasu, abychom se tam dostali, pane?“ zeptal se kapitán Roudy. „Myslím ve chvíli, kdy tým jedna speciálních jednotek opustí ponorku?“

„Mám za to, že ne. Mimo vyznačené plavební trasy je moře příliš mělké. Nedostatečná hloubka by vás vynesla na hladinu, a to si nemůžeme dovolit.“

„Chcete říct, že je vypustíme přímo v hlavním plavebním kanále tankerů?“

„Nemáme na vybranou. Mají však velmi rychlé čluny. Vyčkáte na přestávku v provozu a pak je rychle vypustíte. Je to mise se dvěma čluny. Hovoříme v řádu minut, a ne půl hodin.“

„Tým jedna se při výsadku ocitne přímo uprostřed hlavní trasy tankerů?“ ověřoval si Alain Roudy příkaz s náznakem pochybností v hlase.

„Tak, tak. Ale je tam dostatečné množství bójí, dost světla a výstražných signálů. Hoši od speciálního si už poradí. Budeme chtít dva čluny; mám dojem, že Georges uvažoval o čtyřech mužích na člun, mám pravdu?“

„Tak jsem to myslel, admirále,“ reagoval na to Georges Pires. „Ačkoli bychom nejspíš mohli misi zvládnout se sedmi muži v jediném člunu. To nenechává prostor pro možnou chybu. S konečnou platností vezmeme čluny dva pro případ, že by se vyskytl nějaký problém, selhání vybavení nebo něco podobného. Mluvím o záchranné akci. Nikoho tam nenecháme, ať se stane cokoli.

Jakmile tým jedna zmizí, ponorka se obrátí k jihu a popluje dál v příjezdové trase. Budete muset čas od času vysunout periskop kvůli vizuální kontrole. Pamatujte si ale, že v těch vodách na vás nečíhá žádný nepřítel. Na lovu jste vy a není nikdo, kdo vás může zastavit. Myslet je třeba na to, že nikdo nesmí o vaší existenci vědět, n’est ce pas?“

„Jistě, pane. Takže na naší vyčkávací pozici jedna nebudeme čekat na tým jedna speciálky? Na té, kterou jste tady označil? Myslím, čekat na jejich návrat.“

„Ne, opustíte je okamžitě. Budete pokračovat dalších pět kilometrů na jih až úplně na konec trasy tankerů. Potom přetnete úzkou plavební trasu mezi mělčinami tady do oblasti, kde je opět třicetimetrová hloubka, tři tisíce dvě stě metrů severovýchodně od hlavního kotviště tankerů.

Podívejte se… přesně tady, Alaine… v tomhle místě bude tým dvě vzdálený necelé dva kilometry od terminálu na Mořském ostrově, což je snad ta nejdůležitější část této mise. Jak víte, chystáme se ho vyhodit do povětří. Je to mohutná nakládací stavba, která je něco přes kilometr od pobřeží a od největšího světového ropného komplexu Ra’s Tannurah. Ostrovní terminál má označení plošina číslo čtyři a denně se z ní čerpá přes dva miliony barelů do čekajících tankerů.

Na vyčkávací pozici číslo dvě mají před sebou Zodiaky velmi krátkou plavbu k cíli. Není to ani osm set metrů. Stále ještě vyhodnocujeme série satelitních snímků, abychom zjistili, jaké jsou u terminálu světelné podmínky. Podle mého názoru budou muset žabí muži posledních tři sta metrů plavat. Všechno záleží na neprostupnosti tmy.

Oni si s tím poradí velmi rychle. Bude tam šest plavců s šesti náložemi. Každý připevní nálož na jeden ze šesti nosných pylonů, přitom nálože mají magnetické uchycení. Následně seřídí časovač a opustí prostor. Každý bude muset dávat dobrý pozor, aby bleděmodré kabely byly co nejlépe a nejhlouběji ukryté.

Veškerá činnost bude muset být velmi dobře koordinována s operací Louise Dreyfuse v Rudém moři. Protože k explozím musí bezpodmínečně dojít najednou. Základem je, aby obrovské exploze ochromily ropné odvětví ve stejný čas.

Jakmile budou nastaveny časovače, žabí muži zamíří do místa, kde na ně budou čekat Zodiaky. Cesta k ponorce, nalodění a vyplutí zpátky plavební trasou by jim mělo zabrat pouhé dvě minuty. Ponorka popluje k předchozí vyčkávací pozici, jednu hodinu severně, aby nabrala tým jedna, který dorazí po podstatně delší plavbě Zodiaků.“

„Jestliže terminál s propan-butanem vyletí do povětří,“ pronesl Gaston Savary zamyšleně, „princ Násir zapálí přímo pekelnou pochodeň. Nejspíš to ozáří celý Střední východ“

„Ostrovní terminál k tomu taky přidá na síle,“ poznamenal kapitán Roudy. „Jen si představte, miliony barelů v plamenech na mořské hladině. To bude pohled!“

„Mám strach, Alaine, že z toho nic neuvidíte,“ podotkl s úsměvem admirál Romanet. „Jakmile nalodíte tým jedna, budete muset s Perle plout plnou parou pryč, zpátky po trase tankerů, přímo do místa vypuštění střel, právě sem… dvaadevadesát kilometrů východně od terminálů.

Při rychlosti tankerů deset uzlů počítejte s pětihodinovou plavbou. Musíte vyplout ve dvacet tři nula nula, abyste stihli vypustit střely ve čtyři nula nula. Nálože na pylonech potřebují sedmihodinové zpoždění, ale vy si s tím poradíte.“

„Pozici samozřejmě opustíme, jakmile odpálíme střely, že?“ ujišťoval se kapitán Roudy.

„Přesně. Jako cíle máte ropovod, čerpací stanici na pobřeží a komplex v Abkaiku. K výbuchům dojde ve stejný okamžik s náložemi na pylonech. V tu dobu budete ve vzdálenosti dvaadevadesáti kilometrů a v tichosti budete pěkně pod hladinou směřovat na východ. Saúdský ropný průmysl se promění v trosky šest minut poté, co opustíte vyčkávací pozici číslo tři, kde odpálíte střely.“

„Pane,“ ozval se kapitán Roudy, který se v duchu vrátil k okamžiku, který mu dělal největší starosti, „máme brát Zodiaky zpátky na palubu po návratu speciálek?“

„Na to nebude čas, všechny čluny potopte. Pro velitele Dreyfuse platí totéž. Naberete žabí muže na palubu a vyplujete na zpáteční cestu po trase tankerů.“

„Pak zamíříme na východ skrze Hormúzský průliv a na jih k základně na La Réunion, celou dobu pod hladinou?“ položil spíše řečnickou otázku kapitán Roudy.

„Shrnul jste to přesně, kapitáne. Pak si dopřejete dovolenou a po pár týdnech dovedete Perle kolem mysu Dobré naděje domů.“

„Zní jako velmi dobrý plán, pane. Na své straně samozřejmě budeme mít nedocenitelný moment překvapení. Nikoho ani ve snu nenapadne, že nějaká západní země by byla natolik šílená, aby na dobu dvou let vyřadila z trhu saúdskoarabskou ropu.“

„Naprosto správně!“ potvrdil kapitánova slova Gaston Savary. „Bude se na to hodit britské přísloví… uříznout si nos, abyste nebyli tak žádoucí, ale nebude to přesně ten případ. Předpokládám, že francouzské potřeby ropných produktů už byly zajištěny. Podepsali jsme už smlouvy s dalšími zeměmi, abychom nezůstali bez ropy a plynu, takže saúdskoarabskou ropu nebudeme po několik měsíců potřebovat. Až začne zase proudit, bude ve skutečnosti na nás, abychom ji uvedli na trh – a to v celosvětovém měřítku a za ceny, které stanovíme.“

„Co bude s OPEC?“ chtěl vědět velitel Dreyfus.

„Nezdá se mi, že princ Násir, nový král, bude mít zájem ohrozit své postavení vůči Francii, aniž uspokojil spřízněné arabské producenty,“ reagoval na to admirál Pires. „Je to všemu se vymykající vojenská akce a mohla být dílem pouze nového krále, jenž má nárok na trůn. Je také nesmírně chytrá – plán od samotného le diable.“

„Až na to, že je založena na vznešené snaze o dosažení čestného cíle,“ upřesnil to admirál Romanet. „Vrátit do života nejhodnotnější vlastnosti královské rodiny Saúdů a zajistit lidu nového vzdělaného a empatického vládce – našeho přítele korunního prince.“

„Pánové,“ oslovil admirál přítomné, „domnívám se, že bychom měli pozvednout číše a připít na nástup prince Násira na trůn a samozřejmě také na… ehmm… prosperitu Francie.“

Neděle 23. února v 10.30

Předsunuté stanoviště francouzské cizinecké legie

Džibutsko, Adenský záliv

Ray Kerman, bývalý major jednotek SAS, si pro své velitelství zvolil místo ležící necelých třicet kilometrů severně od Moulhoule v Džibutsku poblíž hranic s Eritreou na pobřeží úžiny Bab al-Mandab. V částečně posádkou obsazeném předsunutém stanovišti cizinecké legie v pevnosti Mousea bude výcvik jeho útočné jednotky o síle čtyřiapadesáti mužů budit méně pozornosti.

Na jednom z nejteplejších míst na planetě dokonce i v chladnějším období klesala teplota jen zřídkakdy pod třicet dva stupňů Celsia. Pevnost ležela pouhých jedenáct stupňů severně nad rovníkem a během nepolevujících letních veder se teplota držela den co den na čtyřiceti stupních. Celý stát neměl ani osm set hektarů obdělávatelné půdy a dešťové srážky byly velmi vzácné. Ray Kerman nepochyboval, že se už musel ocitnout i na horších místech, než byla malá pouštní republika, nicméně si žádné takové nedokázal rychle vybavit.

Jeho jednotka měla nyní za sebou tvrdý několikatýdenní výcvik. Muži ochotně překonávali těžkosti nejrůznějších terénů, dusali po lesních stezkách v okolí Taverny, potýkali se s překážkovými dráhami ve výcvikovém středisku cizinecké legie v Aubagne, zocelovali si těla na drsných pouštních trasách v okolí pevnosti Mousea.

Před týmem vystupoval major Kerman pod svým formálním jménem jako generál Ravi Rašhúd, vrchní velitel hnutí Hamás, a i vysoce postavení francouzští důstojníci o něm nyní hovořili jako o generálovi. Každého dne se připojoval k tvrdému vojenskému výcviku. Někteří členové jednotky sloužili v cizinecké legii, kde už poznali, jak život dokáže být těžký. Nic, ale skutečně nic žádného z nich nepřipravilo na režim zvyšování tělesné zdatnosti, který na nich požadoval bývalý major britských jednotek SAS.

Dostávali se však už do formy. Tělesná síla mnohých členů útočného týmu si nic nezadala se zvířecí. Běhali rychle jako gepardi na lovu, bojovali jako tygři. Dokonce i na železného muže z Pyrenejí, plukovníka Jacquese Gamoudiho, který je jednoho týdne na dva dny navštívil, udělala míra jejich fyzické připravenosti hluboký dojem.

Pod žhavou oblohou venku na rozpáleném pobřeží nacvičovaly každou formu válečného umění útočné jednotky. Stavěly provizorní opevnění, za jediným účelem – aby na ně mohli zaútočit jejich kolegové. Během tmavých nocí muži pozorovali, vyčkávali a také i studovali hvězdy a cykly měsíce a pozvolna se vžívali do rolí, které si zvolili – nočních dravců.

Učili se v tichosti a neslyšeni přestřihnout ostnatý drát na doslech vlastních pozorných hlídek. Trénovali, jak se po zuby ozbrojení pohybovat na loktech tiše po nerovném terénu. Cvičili útok ze zálohy s vojenským nožem. Získávali nedocenitelné schopnosti bezhlučné komunikace mezi sebou. Dokonale poznávali vlastnosti výbušnin. Někteří si své znalosti a výcvik jen osvěžovali. Jiní byli ve hře s výbušninami začátečníky. To se ale mělo brzy změnit.

Především si zvykali naslouchat zvukům ve tmě – jemnému pouštnímu vánku, blížícímu se vozidlu v dálce – po větru a pak i proti větru, neboť zvuky se liší. Na vzdálenost čtyřiceti metrů dokázali rozeznat prasknutí větvičky, zachytit zvuky kroků na písku. Na konci února byli muži generála Rašhúda skvěle naladěni na rytmy, jimiž pulzuje noc.

Během dne trénovali fyzickou kondici. Každé ráno v pět před východem slunce klusali, sprintovali, dělali kliky a nakonec běželi pět kilometrů do pouště a zpět. Následovala dvouhodinová přestávka před bohatým obědem. Zásoby jim dvakrát týdně doplňoval proudový letoun francouzského vojenského letectva. Všímavému pozorovateli by nemohly ujít stále častější přílety francouzského letadla, ale jestliže tomu tak bylo, žádný rozruch to nevzbudilo. Nikdo nezvedl hlavu, žádné otázky nepadaly. V důsledku častého zásobování ještě nikdy nebyla vojenská bojová skupina živena lépe – Francouzská republika na mužích skutečně nešetřila.

Celý jeden kasárenský obytný blok byl přeměněn na kuchyni. Kuchaře a pomocné síly letadla přepravovala z Taverny jako dočasné členy zdejší posádky. Masa bylo nepřeberné množství: hovězí, jehněčí, klobásy, ryby, kuřecí a kachní. Pokud by si některý z mužů přál mít každý den na jídelníčku steak z pravé svíčkové, mohl si ho dopřát. Jako samozřejmost byl na jídelníčku salát, špenát, kapusta, fazole, boby, růžičková kapusta a pastinák. Navíc byly k mání francouzské bagety, mléko a ovoce ze středomořské oblasti. Plus litry a litry čerstvého ovocného džusu, čaje, kávy a šlehačky.

Energii pro tábor zajišťovaly dva velké generátory poháněné vznětovými motory. Každé pozdní odpoledne po běhu na tři kilometry se konala shromáždění, na nichž generál Rašhúd a velící důstojníci probírali plány útoku. Znovu a znovu.

Útok na Chamís Mušajt měl začít v noci na pětadvacátý březen. Večer třiadvacátého února v sedmnáct hodin vedl rozpravu generál Rašhúd. Mluvil anglicky, takže mu všichni arabští bojovníci rozuměli a většina Francouzů také. Přítomen byl i tlumočník pro ty, kteří anglicky neuměli. Generál popsal různé body odjezdu a poprvé muže informoval, že čtyři sta kilometrů dlouhou plavbu z pevnosti Mousea podniknou na arabských plachetnicích nazývaných dhau, o délce přes dvacet metrů, které patří na Rudém moři k tradičním plavidlům a s největší pravděpodobností nebudou budit nežádoucí pozornost. Všichni budou přestrojeni za beduíny v tradičním arabském oděvu.

Generálovy plachetnice poplují z Džibutska západo-východním směrem, aby překonaly úžinu Bab al-Mandab v nejužším místě, pak zamíří na sever podél dlouhého jemenského pobřeží Rudého moře. Generál Rašhúd hovořil jasně, srozumitelně a přesně.

„V lehké západní bríze,“ pokračoval generál, „která vane přímo z pouště a je v oblasti běžná, dosáhnou tato plavidla snadno stálé rychlosti sedmi uzlů. Cesta k severnímu pobřeží Jemenu nám zabere necelé dva dny. Za svítání zítra časně ráno se odtud vydáme po jednotlivých týmech.

Posádky první trojice plachetnic bude tvořit tým tři pod mým velením a štáb našeho velitelství. To znamená celkem čtyřiadvacet mužů, po osmi na jednu dhau. Nemám v úmyslu soustřeďovat více lidí, kdyby se něco neočekávaného přihodilo. Každý bude mít osobní výzbroj – AK sedmačtyřicítku, služební pistoli, střelivo, vojenský nůž a ruční granáty. Povezeme jídlo na sedmnáct dnů, pitnou vodu, vysílačky, mobilní telefony, přikrývky a potřeby první pomoci. Za žádných okolností nesmí jednotlivé dhau zmizet z dohledu dvou zbývajících.

Týmy jedna a dva vyrazí o dva dny později, každý ve dvou plavidlech. První dvě dhau vyplují o šesté ráno a další dvě ve čtrnáct nula nula. Všechny plachetnice přistanou na opuštěných výběžcích pobřeží na severu Jemenu, každý oddíl na jiném místě. Chci se vyhnout soustředění mužstva a vybavení. Nemám obavy z útoku. Záleží mi jedině na tom, aby si nás nikdo nevšiml. Všechna místa, kde přistanete, jsou zvolena na základě rozsáhlého rozboru podrobných fotografií pořízených speciálně pro tento účel výzvědným letounem francouzského vojenského letectva.“

Muži dali vesměs najevo souhlas kývnutím. „Teď,“ generál zvýšil hlas, „vás čeká špatná zpráva. Lámal jsem si celou dobu hlavu, abych našel nenápadný a pohodlný způsob, jak se z jemenského pobřeží dostat do jižní části Saudské Arábie. Nic takového neexistuje. Těžko je tam nějaká jiná silnice kromě jediné vedoucí podél pobřeží a ta slouží veškerému provozu mezi oběma zeměmi. Z toho plyne, že je na ní čilý provoz a pro nás nepadá v úvahu.

Nemůžeme použít ani vzdušnou cestu, protože místa přistání jsou pod saúdským dohledem. Nemůžeme si dovolit riskovat let vrtulníky, neboť jsou příliš hlučné a mohly by být snadno zaměřeny vojenskými pozorovatelnami v okolí Chamís Mušajtu. Což znamená, že budeme muset jít po svých.“

„Jak je to daleko, pane?“ ozval se jeden z mužů původem ze Saúdské Arábie.

„Jen necelých sto osmdesát kilometrů vzdušnou čarou,“ zažertoval generál Rašhúd. „Ovšem ve skutečnosti nás čeká dvě stě, nebo dokonce až dvě stě čtyřicet kilometrů, podle terénu. Budeme se pohybovat v horách a zabere nám to deset až dvanáct dnů. Cokoli budeme potřebovat, to si poneseme na zádech, což znamená těžké horské krosny. Jen málokterá armáda by to dokázala.

Terén je velice náročný s velkými a prudkými převýšeními a horko je nesnesitelné. Nejsme však pravidelná jednotka. Jsme speciální jednotka. Brzy zjistíme, jak se označení speciální vedle našich jmen ocitlo. Nikdo jiný kromě nás by to nedokázal.“

Shromáždění tvrdě vycvičených mužů opět souhlasně přikývlo. „Takže asi dvacet kilometrů denně, je to tak, pane?“ otázal se hlasitě jeden z bojovníků za svobodu, patřící ke generálově hnutí Hamás.

„Správně, Saide,“ potvrdil údaj generál Rašhúd. „Občas to bude méně obtížné, budeme-li pochodovat po náhorní plošině. Jindy to bude mnohem obtížnější. Na strmých svazích možná neujdeme víc než tři kilometry za hodinu. V průměru však dokážeme ujít asi třiadvacet kilometrů denně; některé dny se nám podaří zdolat i přes třicet kilometrů, jindy pouhých šest. Ale dokážeme to. Musíme.“

Generál vyčkal, až tlumočník dokončí větu, žádná otázka však nezazněla, a tak pokračoval: „Pro pochod horami z jemenského pobřeží do našeho tábora šest kilometrů jižně od letecké základny krále Chálida použije každý oddíl jinou trasu. V horách na nás budou čekat průvodci z al-Káidy, aby nás dovedli do cíle. Už máme pečlivě vybrané ‚útočiště‘ a celé mužstvo dostane čtyřiadvacet hodin, aby si před útokem odpočinulo. Většina z nás by si zasloužila poněkud delší odpočinek, ale každou noc bude nutné provádět rekognoskaci okolí letecké základny a silnice vedoucí do Chamís Mušajtu.

Kdyby se stalo, že vám dojdou zásoby potravin a vody, než dorazíte do tábora, tak žádný strach, čerstvý proviant na nás už čeká díky spolupráci s cizineckou legií. Al-Káida ho přepravila na místo našeho setkání přes úpatí kopců na hřbetech velbloudů z letiště v Abze, ležícího západně od základny krále Chálida.

Všichni rovněž dostanete místní mapy, které za chvíli rozdám. Najdete na nich silnici vedoucí nahoru k základně, které si ale nebudeme všímat. Půjdeme volnou krajinou do vesnice al-Rosnah, pak se po vedlejší horské stezce dostaneme do pusté krajiny nad další vesnicí – Elšar Mušajt.

Odtud budeme mít výhled dolů přes kopce do dálky. Nalevo budeme mít vojenskou základnu a napravo letiště. Pro nás dokonalé místo. Obyvatelé obou malých osad budou nejspíš vědět, že jsme na cestě, a budou ochotni nám pomoct.

Jakmile dorazíme do kopců, jsme více méně v bezpečí. Samozřejmě jen do doby, než v noci na pětadvacátého března tvrdě zaútočíme.“

Hodiny mezi druhou a čtvrtou hodinou ranní zabrala příprava na opuštění tábora a čtyřiadvacet mužů si balilo své vybavení a zásoby – střelivo, přikrývky, potraviny a vodu – s nevídanou výkonností.

Hodinu před východem slunce nad Rudým mořem byli převezeni do mořského přístavu na severní straně Moulhoule, kde na ně již čekaly tři plachetnice dhau kotvící u dlouhých mol, ze kterých museli naložit své vybavení do lodí. Generál Rašhúd osobně dohlížel na rozsazení vojáků a uložení zásob.

Dvacetimetrové plachetnice byly uzpůsobeny pro maximální pohodlí pro osm mužů během dvoudenní plavby. Na stěžně byly vytaženy ochranné plachty proti slunci, aby jim během plavby poskytly ochranu před neúprosným žárem. Měsíc právě zapadal, když lodě odrazily od břehu a vypluly pod plnými plachtami v slabé bríze pobřežními vodami úžiny Bab al-Mandab o hloubce pětatřiceti metrů a zvolna zamířily na sever.

Plachetnice dodržovaly odstup asi čtyř set metrů a o půl sedmé, kdy se slunce objevilo nad východním obzorem, udělaly obrat na pravobok a zamířily ke stále silněji se rozjasňující obloze. Všichni na palubě lodi měli připravené kalašnikovy na dosah a na opasku ruční granát.

Pro lodě proplouvající kolem vzbuzovala trojice plachetnic dojem plavidel mírumilovných obchodníků plavících se po tradiční lodní cestě, nejspíš vezoucích z Džibutska náklad soli do přístavu Džízánu. Rozhodně nevypadala jako čluny útočníků, kteří se mají pokusit obsadit Saúdskou Arábii a svrhnout jejího krále.

Byl to nenápadný počátek proslulého pozemního útoku – tři arabské plachetnice dhau klouzající po lehce zvlněné hladině v horkém jasném ránu s nákladem uloženým pod ochrannými plachtami, se stárnoucími kapitány u kormidel, se syny či příbuznými obsluhujícími velké plachty. Vypadalo to téměř jako neměnná biblická scéna odehrávající se na hladině Rudého moře, jakých se během staletí událo bezpočet. Nebyl v ní sebemenší náznak jakékoli hrozby dokonce ani v současných nebezpečných časech panujících na Středním východě.

Instrukce vydané generálem Rašhúdem však říkaly jednoznačné… jestliže se kdokoli přiblíží na méně než třicet metrů, ať civilisté, nebo příslušníci válečného námořnictva, posádku eliminovat a loď potopit. Okamžitě.

Čtvrtek 4. března

Port Said v Egyptě

V severním terminálu Suezského průplavu zaznamenali proplutí francouzské útočné jaderné ponorky Perle krátce před polednem. Kapitán Roudy stráví většinu z téměř sto sedmdesát kilometrů dlouhé cesty průplavem na jih na můstku. Nejprve však musel vyřídit v Port Saidu formality a na pevninu se vydal osobně, aby si promluvil s celními úředníky a inspektory z egyptské základny válečného námořnictva ležící za obrovským obchodním komplexem, odkud se řídil provoz v průplavu.

V současné době egyptští inspektoři jen zřídkakdy vstupovali na palubu proplouvajících válečných plavidel, převážně kvůli důrazným námitkám z ruské strany, která průplav vždy užívala k přemísťování lodí z Černého či Středozemního moře do Adenského zálivu.

Kapitán Roudy si pozorně prohlížel jeden z rychlých útočných dělových člunů třídy Shershen egyptského námořnictva postavený v Rusku, jenž proplouval zvolna kolem a mířil na jih. Nad stářím plavidla jen zakroutil hlavou a prohodil ke svému výkonnému důstojníkovi: „Ta je nejmíň čtyřicet let stará. Moc by mě zajímalo, jestli za tu dobu zdokonalili starý systém vypouštění raket – kdysi je zaměřovali manuálně jako šípy vystřelované z luku!“

Egypťané neprojevili o francouzskou ponorku zájem, podepsali doklady, vydali povolení a přes satelit informovali celý svět, že Francie právě vysílá svou ponorku kategorie Hunter Killer ze Středozemního do Rudého moře. Nebylo na tom nic podezřelého. Nepřekračovali tím rámec mezinárodní úmluvy, jako mnoho jiných strážců sporných vodních cest po celém světě.

Perle vyplula vynořená na hladině o půl jedné směrem na jih k městu Ismailija na horním konci jezera Timsah neboli Bahra el-Tumsah, což byl bod označující polovinu cesty. Za soumraku již mířila k Velkému hořkému jezeru a po druhé ráno minula přístav Tavfik a vplula do Suezského zálivu. Hloubka vody v celé plavební trase v délce dvou set šedesáti kilometrů nepřesáhla pětačtyřicet metrů, navíc byla zhoršena četnými skalnatými výstupky, dvěma vraky a o několika písečných naplaveninách ani nemluvě. Krom toho byla plavební trasa úzká a na levoboku se Sinajský poloostrov zanořoval jen zvolna do vod Suezského zálivu – pro ponorku naprosto nevhodné místo.

Ještě v Gubalských úžinách nechal kapitán Roudy Perle na hladině. Teprve po vplutí do hlubších vod Rudého moře, kde se dno prudce propadlo do hloubky šesti set metrů, nařídil kapitán ponoření. Stalo se tak pátého března v pátek odpoledne v 17.09 – všechny přepážky byly vodotěsně uzavřeny a z nádrží hlavní zátěže byl vypuštěn vzduch.

Sklon přídě deset stupňů dolů… konečná hloubka dvě stě metrů… rychlost dvanáct uzlů.

Rozkaz, pane…

Do té chvíle byly údaje o poloze, rychlosti a směru plavby ponorky Perle veřejně známy. V neděli krátce po páté odpoledne to již neplatilo. Nikdo neznal její rychlost, směr plavby ani polohu pod hladinou. Úmysly jejího kapitána už vůbec ne.

Ti, kteří sledovali údaje ze satelitů, mohli dospět k závěru, že Perle míří na jih do Adenského zálivu. Rozhodující však bylo, že to nemohlo být řečeno s určitostí tehdy a ani později, protože Perle nikdo neuvidí ani nezaznamená na radaru. Rozhodně ne v témže měsíci.

Ve skutečnosti se objeví až druhý týden v dubnu, kdy přesně podle harmonogramu dopluje na základnu na ostrově La Réunion. To už se svět obrátí naruby. Obzvláště členům královské rodiny Saúdů nebo prezidentovi Francie.

O pět dnů později, zatímco si kapitán Roudy hledal cestu na jih pod hladinou Rudého moře, Améthyste, sesterská loď ponorky Perle, byla připravena odrazit od mola válečného přístavu Brest v západní Bretani.

Přestože bylo teprve pět hodin ráno a ještě se zcela nerozednilo, shromáždila se ve světle výbojek nepočetná skupina lidí, aby ji vyprovodili. Sestávala z rodinných příslušníků, několika techniků, kteří provedli závěrečné plavební zkoušky, a k překvapení některých se dostavil i velitel francouzských ponorkových sil admirál Marc Romanet.

S vysouváním regulačních tyčí reaktoru se započalo již předchozího večera, aby se pohonné jaderné srdce ponorky Améthyste dostalo na žádoucí teplotu a tlak. Velitel Dreyfus již dokončil seznam, na němž byla jména, adresy a telefonní čísla nejbližších příbuzných všech členů posádky pro případ, že by se ponorka z nějakého důvodu nevrátila. Standardní postup.

Jméno jedenatřicetileté paní Janine Dreyfusové, maminky čtyřletého Jerzyho a šestileté Marie-Christine, seznamu vévodilo. Všichni tři se spolu s ostatními rodinami schovávali pod širokým deštníkem před prudkým deštěm a čekali, až ponorka odpluje. Paní Dreyfusová pozorovala manžela a otce svých dětí, stojícího s palubním důstojníkem a s prvním důstojníkem vysoko na věži ponorky, jak hovoří do mikrofonu.

V pět patnáct byl vydán rozkaz „Ke strojům“. O osm minut později štěkl velitel Dreyfus na techniky své „Spustit stroje“, výkonný důstojník zavelel: „Uvolnit lana“ a tažné čluny začaly odtahovat Améthyste od pylonů přístaviště.

Silné poryvy jihozápadního větru od Atlantiku hnaly déšť téměř vodorovně přes trup ponorky a velitel Dreyfus s vyhrnutým límcem nepromokavého kabátu a s kapucí staženou do čela počkal, až se tažné čluny vzdálí. Pak zavelel… rychlost deset uzlů.

Velký trup ponorky se stočil na pravobok, voda se za ní lehce zčeřila a ponorka se tiše v dešti sunula přístavem směrem k výjezdu u jižního mola, až vplula do systému hlavních vodních cest, po nichž plují ponorky francouzského válečného námořnictva.

Améthyste se obloukem vyhnula písečnému prahu St-Pierre a pak s kormidlem na kurzu dvě-čtyři-nula zamířila jihovýchodně do úzkého průlivu Le Goulet. Světla plavidla v prudkých nárazech větru a deště byla již sotva viditelná. Manželky některých členů posádky hleděly za lodí, dokud jim nezmizela z očí. Janine Dreyfusová s dětmi zbyly na molu poslední.

Když dopluli na úroveň světel Pointe de St-Mathieu na jihozápadním výběžku pevniny, velitel Dreyfus konečně opustil můstek. Poté vydal rozkaz k ponoření do táhlého oblouku na pravobok pod turbulentní vody otevřeného Biskajského zálivu a pak k plavbě na jih k nekonečnému pobřeží Portugalska a Španělska až do Gibraltarského průlivu.

Pátek 12. března v 15.00.

Severozápadní Jemen

Ten den bylo zatím největší horko. Generál Ravi Rašhúd se svými muži byli stále ještě na pochodu. Na cestě horami už strávili bezmála deset dnů od chvíle, kdy přistáli na opuštěných plážích severně od jemenského města Midi, šest kilometrů od saúdskoarabské hranice.

Pouze vynikající fyzická zdatnost mužů umožnila, aby pokračovali v cestě. Sušené potravinové tyčinky, které měli s sebou, zajišťovaly jejich základní tělesné potřeby. Poslední dva dny se však u mužů začal projevovat úbytek váhy a generál chtěl už co nejdřív dorazit do tábora.

Nikdo si nestěžoval, když se skloněnými hlavami den za dnem obtížně stoupali do prudkých srázů, pokrývky hlavy stažené do očí, vedeni pouze generálovou buzolou a údaji GPS. Pokud už elitní jednotka, jako byla tato, požádá o odpočinek, je třeba jim vyhovět bez prodlení. Generálovi samozřejmě neušlo, že takové žádosti se začínají ozývat stále častěji.

Teplota se trvale držela na dvaatřiceti stupních Celsia, a i když armádní horské krosny, které muži nesli na zádech, byly stále lehčí, jak v nich ubývalo zásob, na ulehčení pochodu to nestačilo.

Zbraně měli zavěšené na zádech a přes hruď měl každý přehozený těžký pás se střelivem. Čtyřčlenné skupiny se vždy po půlhodině střídaly v nesení dvou těžkých kulometů usazených na kožených nosítkách s držáky. Nasazení, s nímž postupovali, bylo důkazem jejich výcviku a disciplíny.

Generál Rašhúd si uvědomoval, že jim do setmění zbývá urazit ještě šest kilometrů. Také věděl, že téměř padesát kilometrů za nimi se pohybuje poněkud svižněji než oni tým dvě pod velením nesmlouvavého bývalého legionáře majora Henriho Gilberta. Generálův zástupce, neúnavný major Etienne Marot, navazoval s druhým týmem spojení přes satelit každé dvě hodiny.

Tým jedna, jemuž velel korsický rodák major Paul Spanier, vyrazil jako poslední a pochodoval po zcela jiné trase rychleji než oba týmy před ním. Za skupinou majora Gilberta měl odstup necelých dvacet kilometrů. Všechny velice náročné pochody mají přirozeně podobný průběh – každý začne postupně zpomalovat.

Tým tři už mohl sledovat, jak několik kilometrů vlevo od nich se slunce začíná nořit do hladiny Rudého moře, když se na obzoru objevili dva osamělí jezdci na velbloudech. Jejich pochod provázelo typické pomalé kývání beduínů v sedle v rytmu po celá staletí neměnném. Ubírali se po jiné trase než muži generála Rašhúda – přijížděli od severovýchodu. Měli za sebou drsnou cestu hlubokým pískem pouště posetou balvany, krajinou téměř bez vegetace. Za sebou nechávali stopu zvířeného prachu vznášejícího se ve vzduchu. Čas od času jezdci zmizeli pozorovatelům z očí kvůli zvlněnému terénu, ale oblak prachu zůstával.

Ravi Rašhúd pozoroval jezdce dalekohledem. Oba byli ozbrojení, pušky zasunuté v kožených pouzdrech před sedly. Generál vydal všem svým mužům rozkaz, aby opustili stezku a stáhli se vpravo od ní za řadu skal… zbraně v pohotovosti… připraveni k akci.

Jezdci se zvolna blížili k postavení třetího týmu a ani v nejmenším se nesnažili skrývat. Dojeli až ke skalám a sesedli z velbloudů. Vedoucí jezdec promluvil tiše… „Generále Rašhúde, jsem váš průvodce Ahmed.“

„Heslo?“ úsečně se zeptal velitel Hamásu.

„Eskadra smrti“ odpověděl Arab.

Generál Rašhúd opustil svůj úkryt za skálou s pravou rukou napřaženou k pozdravu.

„Assalámu alejkum,“ pozdravil ho beduín. „Přivezli jsme vám vodu. Z vaší dlouhé cesty už zbývají pouhé tři kilometry.“

„Jsem vám vděčný, Ahmede,“ ocenil to generál. „Moji muži jsou unavení a vyprahlí a docházejí nám zásoby.“

„My jich však máme dostatek a už k nim není daleko. Ať se muži napijí… a pak pojďte za námi.“

„Zahlédli jste nás už z dálky?“

„Viděli jsme prach a zahlédli jsme pohyb v okolí trasy asi na vzdálenost tří kilometrů. Ale za celou dobu jsme vás nezaslechli, až teď. Pohybujete se velmi tiše, jako praví beduíni.“

„Popravdě řečeno někteří z nás jsou beduíni,“ upřesnil to generál. „A máme radost, že vás vidíme.“

Ahmedův společník, který patřil k saúdskoarabským bojovníkům al-Káidy, stáhl ze svého velblouda dvě plastikové jedenáctilitrové nádoby s vodou a položil je na nízkou skalku, aby se muži mohli napít. Na každého vycházel asi litr vody a po deseti minutách v nádobách mnoho vody nezbývalo.

Opět se chopili těžkých krosen, oba Arabové se usadili na velbloudy a znovu se vydali na pochod směrem na sever. Terén se před nimi začal svažovat, když se přibližovali k úkrytu vybudovanému muži z al-Káidy.

Zprvu ho bylo těžko rozeznat. Teprve když se přiblížili na sto metrů, rozpoznali jeho tvar. Oblouk skal chránil místo ze zadní strany a vpředu spadala do hloubky pětačtyřiceti metrů stěna rostlé skály. Před srázem se otvíral výhled do údolí pokrytého jemným pískem. Za ním se zvedaly nízké kopce a v dálce byla vidět rovinatá krajina. Vzdálenost byla příliš velká, aby člověk zahlédl hangáry základny krále Chálida pouhým okem.

V prostoru úkrytu stály dřevěné přístřešky vysoké necelých dva a půl metru, které však měly pouze zadní stěnu. Zbývající tři strany byly otevřené, se sloupky nesoucími střechu z vějířů palmových listů pokrytých listím kapradin. Na prostranství byl zbudován i čtvercový stan v okrové barvě země, na jehož střešních celtách byly opět kapradinové listy. Patrně v něm byly uskladněny zásoby. Pootevřenými stanovými dílci byly vidět velké papírové krabice.

Po levé straně stála řada petrolejových kamínek na vaření. Otevřený oheň nepřipadal v úvahu – kouř by byl v krystalicky čistém vzduchu viditelný jak z vojenské, tak z letecké základny necelých osm kilometrů odtud.

Drsné útočiště na úpatí jemenských hor se pro příštích třináct dnů stane domovem francouzsko-arabského útočného oddílu. Čas vyplní intenzivní výzvědná činnost v okolí obou základen, zkoumání každého centimetru terénu. Noc co noc se bude pozorně sledovat pohyb strážných vojenského letectva, dění u bran základen, bude se měřit dosah osvětlení rozsvíceného celou noc.

Až v časných ranních hodinách dvaadvacátého března zasáhnou střely odpálené z ponorky kapitána Alaina Roudyho čerpací stanici číslo jedna v Abkaiku, muži generála Rašhúda budou připraveni udeřit.

Pondělí 15. března v 09.00 (místního času)

Centrální Saudská Arábie

Hlavní silnice vedoucí ke zříceninám Dir’ajá, třicet kilometrů severně od Rijádu, byla uzavřena. Křižovatku s ulicí al-Rubá hned za diplomatickou čtvrtí střežil tank saúdskoarabské armády. Dva ozbrojení vojáci hovořili se třemi důstojníky matavy, saúdskoarabské náboženské policie, jejíž nesmlouvaví příslušníci prosazující přísné dodržování výkladu písma Koránu téměř bez výjimky podporovali krédo prince Násira. Nad skupinou mužů byla úředně vyhlížející dopravní značka s nápisem: SILNICE DO DIR’AJÁ UZAVŘENA KVŮLI OPRAVÁM.

Motoristé, kteří zastavili a tvrdili, že jedou dál než k známým zříceninám, směli pokračovat, když obdrželi písemné povolení, které měli předat hlídce na stanovišti vzdáleném tři kilometry od starobylé pamětihodnosti. Nikomu však nebude povoleno opustit vozidlo. Totéž platilo pro příjezd ze severu od města Unaiza.

V místě, kde dálnice míjela Dir’ajá, byl v obou směrech vytvořen silniční zátaras. Vojáci v uniformách nikomu nedovolili sjet z dálnice na odbočku směrem na západ. Vybírali od projíždějících povolenky k průjezdu a zdvořile motoristům sdělovali, že obnovení přístupu ke zříceninám bude oznámeno v novinách Arab News. Většinu řidičů samozřejmě příliš nezajímalo, kdy bude přístup na historické místo obnoven, a všichni turisté, kteří k ruinám směřovali, byli zastaveni mnoho kilometrů odtud už na výjezdu z hlavního města.

Jestliže se nad tím někdo zamyslel, patrně se pozastavil nad přísností bezpečnostních opatření vztahujících se k historicky prvnímu hlavnímu městu rodu Saúdů. Pro Dir’ajá, nejznámější archeologicky významné místo saúdskoarabského království, platil výjimečný stav. Zdálo se, že od doby téměř před dvěma sty lety, kdy turecký dobyvatel Ibrahim Paša město vyplenil, zapálil a zničil, vojsko Saúdů ještě nikdy neprojevilo takový zájem místo chránit.

Dir’ajá prakticky už nebylo než městem duchů. V roce 1818 Paša Ibrahim požadoval, aby byly všechny dveře, zdi i střechy srovnány se zemí. Jeho drancující vojsko, dřív než odtáhlo zpátky do Egypta, stačilo zničit střelbou z děl nejen hradby, ale dokonce i všechny palmy ve městě.

Palmy vyrostly znovu, ale Saúdům už se nikdy nechtělo podruhé stavět, co kdysi bývalo jejich nejskvostnějším hlavním městem. Namísto toho se rozhodli vybudovat nové hlavní město na jih odtud – Rijád. Víc než sto osmdesát let Dir’ajá zůstalo ve stavu, v jakém bylo opuštěno – s pozůstatky starých budov, mešit, obytných domů, strážních věží, s pouhými náznaky ulic a siluetami města, vše otevřené širému nebi.

Život tu zanikl, město se proměnilo v pouhou pískem zavátou Atlantidu, které vládly zvuky kroků turistů procházejících tudy se svými fotoaparáty a kamerami při pátrání po zaniklé slávě arabské historie.

Platilo to, dokud se neobjevil plukovník Jacques Gamoudi.

Gamoudi dorazil druhého prosince jako cestující řádného letu společnosti Air France z Paříže na mezinárodní letiště krále Chálida a od té doby v Rijádu bydlel. Skutečnosti, že se objevil v hlavním městě saúdskoarabského království, si nikdo nevšiml. Z letiště odjel taxíkem a ubytoval se v rušném hotelu Asian na třídě al-Bathá.

Dva dny nato se setkal se třemi vyslanci prince Násira. Ke schůzce došlo v místní restauraci Fará na třídě al-Bathá, okrášlené nade dveřmi velkými červenými a bílými arabskými písmeny doplněnými vyobrazením cheesburgeru. Od té chvíle se věci začaly obracet k lepšímu. Téhož odpoledne se plukovník přestěhoval do krásného domu skrytého za vysokými bílými zdmi uprostřed háje vzrostlých palem.

Přidělili mu spojovacího důstojníka, dvě služebné, kuchaře, řidiče a dva štábní důstojníky z organizace al-Káidy pocházející z Rijádu. Jeden z nich byl bratr Ahmeda, průvodce generála Rašhúda, působícího na úbočí kopců v okolí jedenáct set kilometrů vzdáleného města Chamís Mušajt.

Celých čtrnáct dnů jim zabralo studium map, výběr ideálního místa, kde by mohla být soustředěna obrněná vozidla, z nichž řada byla vybavena protitankovými děly, a možná i šest tanků M1A2 Abrams – vývojově nejdokonalejšího tanku, jaký kdy byl v USA vyvinut. Saúdskoarabské obrněné brigády vlastnily více než tři sta takových válečných útočných obrněnců, z nichž polovina byla dislokována na hranicích poblíž města Chamís Mušajt.

Potřebovali též místo na skladování lehkých a těžkých kulometů, které chtěli v příhodnou dobu bojovníkům přidělovat, a také pro raketomety a granátomety a o několika tunách střeliva a normálních granátů nemluvě. Většina výzbroje se prozatím skladovala ve vojenských městech pod přísným dohledem příslušníků saúdskoarabské armády sympatizujících s plánovanými akcemi prince Násira.

Otázkou zůstávalo, kdy bude možné skladovaný materiál odvézt a kam ho uložit.

Jacques Gamoudi svolával schůzky štábu, k nimž se občas připojovalo šest, někdy až osm speciálně pozvaných revolucionářů z al-Káidy. Debatoval se svým malým týmem specialistů a s generálem Rašhúdem na jihu země udržoval kódované spojení. Komunikace s Francií neexistovala.

Jedné noci ho nečekaně navštívil princ Násir a Jacques mu prozradil, co mu dělá největší starosti – jak přesunout materiál z vojenských skladů na bedlivě střežené místo, aby byl daného dne připraven k útoku proti vládnoucí královské rodině a jejich palácům.

Princ již dlouho předtím vymyslel a řídil získání zbraní a vyzval sobě oddané důstojníky, aby je uskladnili a střežili, což kupodivu proběhlo bez potíží. Veškerý arzenál byl v podstatě odcizen královskému pozemnímu vojsku, které, ač po řadu let zasypáváno penězi, přesto vykazovalo poměrně malou důslednost, co se týče vojenských dodávek.

Již dva roky v Saúdské Arábii probíhala v celostátním rozsahu naprosto nevídaná operace epochálního podvodu. Z velké jižní vojenské základny u města Chamís Mušajt mizely jeden za druhým bitevní tanky, převážené přímo přes hlavní bránu na obrovských transportních podvalnících a mířící na sever do Asadova vojenského města u Al Chardžu, necelých sto kilometrů jihovýchodně od Rijádu, kde byl rovněž soustředěn zbrojařský průmysl země.

Nikdo se neobtěžoval zjišťovat, kdy byl tank řadovými vojáky naložen na podvalník. Dozorčí na bráně ani nenapadlo zpovídat řidiče, když se obrovské tahače s burácením prohnaly skrze brány vojenské základny. Strážní v Asadu nehnuli brvou, když tahač řízený řadovými vojáky s tankem M1A2 Abrams naloženým na podvalníku a se znaky saúdskoarabské armády dojížděl k bráně a zahoukal na ně. Mávli jen, ať jedou dál.

Tanky byly odstaveny v úhledném útvaru na severní straně přehlídkového prostranství a každý předpokládal, že rozkaz k tomu vydal někdo jiný. Takové věci se mohou dít, když polovina národa nenávidí krále a všechno, co představuje. A také tenkrát, když si myslí, že existuje reálná možnost na změnu režimu.

Nikdo o tom nemluvil, dokonce si toho sotva někdo všiml. Podobně to probíhalo se stovkami a stovkami zbraní zabalených do krabic a beden, které putovaly od základny k základně a vždy skončily na místě, o němž každý předpokládal, že ho určil nějaký vyšší důstojník. Ve skutečnosti je neurčil nikdo.

Tajný arzenál prince Násira byl všem na očích. Snad právě proto ho ve skutečnosti nikdo neviděl. V kontejnerech ve skladových střediscích v Asadu ležely tisíce nábojů. Další obrovská zásoba zbraní se nahromadila v jižních skladištích samotného vojenského města krále Chálida. Záznamy o tom však chyběly. Zkrátka tam ležely jako všechno ostatní. Nikdo tudíž zbraně nepostrádal, když čtrnáct dnů před 25. březnem zmizely.

Přišel čas dát věci do pohybu. Princ i jeho rádci, každý předpokládal, podobně jako strážní a zásobovači saúdskoarabské armády, že to má na starosti někdo jiný. Ve skutečnosti se o to nestaral nikdo, přestože první otázky plukovníka Gamoudiho zněly… Kde leží náš základní tábor?… odkud spustíme útok?… kde je místo našeho hlavního velitelství?… funguje spojení?… jestliže ano, ihned ho vyzkoušejte. Nemůžete udělat žádný pořádný státní převrat, když se nebudete moct vzájemně domlouvat.

Od prvopočátku saúdskoarabské povstalce mátl věcný vojenský přístup a otázky, kterými je zasypával bývalý velitel francouzských speciálních jednotek.

Tížilo ho, že sám nemohl problém vyřešit. Území znali jen místní, ti věděli o dostupných opěrných bodech a domech. Plukovníkovi Gamoudimu měli sdělit, kde zřídit velitelství, neměl se o to starat sám.

Na sklonku února už bylo napětí hmatatelné. Ukrýt bedny s municí nebo i pouzdra s lehkými kulomety byla jedna věc, ale zamaskovat velký bojový tank Abrams u někoho na dvorku na předměstí Rijádu, než 25. března ráno vyrazí k útoku po silnici do Džiddy s nablýskanou hlavní svého děla…, to bylo podstatně složitější.

Jacques Gamoudi zvažoval různé možnosti – velké domy stojící v rozlehlých zahradách za vysokými zdmi. Ale ani jeden se mu nelíbil. Vždy měl na paměti, že stačí… služebnictvem neopatrně utroušené jediné slovo, jeden odkrytý pohled náhodnému, nic netušícímu kolemjdoucímu… jeden rodinný přítel loajální královské koruně… a bylo by po všem.

Jacques se se svými obavami svěřil princi Násirovi. Oznámil mu, že potřebuje základnu, kam nebude mít veřejnost přístup, bude nedaleko hlavního tahu dálnice a na místě, kam v žádném případě neproniknou zvědavci ani zájemci o pamětihodnosti, tedy místo, kolem něhož lze ze zjevného důvodu postavit kordon hlídek, který by nevzbudil podezření v očích veřejnosti.

„Pane, máte dostatečně dlouhé prsty, abyste nějakou lokalitu vybral a přiměl úředníky ve státním aparátu, aby ji až do odvolání považovali za lidem nepřístupnou? Abychom se tam mohli začít přesouvat i s rozměrnou výzbrojí… a mohli odtud zaútočit…?“

Princ Násir potřeboval dvě hodiny na rozmyšlenou. Přecházel po místnosti a upíjel kávu. Pak soustředil pozornost na mapu hlavního města a okolí. V půl třetí ráno od mapy vstal s úsměvem na rtech. „Ano,“ prohlásil, „mám to. Jsem konec konců vrchní velitel národní gardy a mám pod sebou mnoho loajálních důstojníků. Muži z matavy mi také jsou oddáni do morku kostí. Nikdo se nepozastaví nad tím, když historicky významné místo uzavřeme kvůli opravám. Ani o tom nebudu muset nikoho informovat.“

Proto v pondělí 15. března přímo uprostřed středověkých zřícenin Dir’ajá stálo osm tanků Abrams M1A2 a mešita ze sedmnáctého století měla novou střechu z maskovacích sítí, aby poskytla přístřešek pro stovky tun materiálu ukrytého za jejími pískovcovými zdmi.

Proto silně ozbrojení strážní opět obsadili obranný val někdejšího hlavního města, vtěsnaní za vysokými skalnatými vysunutými strážnými stanovišti, proto před rozvalinami i v jejich středu zářila světla pátracích světlometů napájených z elektrického kabelu, který ještě nedávno sloužil pouze kiosku, kde si návštěvníci pamětihodnosti mohli koupit turistické průvodce a chlazené nápoje.

V roce 2010 by si Ibrahim Paša dvakrát rozmyslel na město zaútočit. O komkoli chyceném v okruhu pěti set metrů od zřícenin Dir’ajá se v podstatě mohlo mluvit v minulém čase.

Plukovník Jacques Gamoudi cítil nechtěný obdiv k důslednosti, s jakou kdysi Ibrahim Paša při svém útoku postupoval, nicméně mu byl z duše vděčný, že vyvýšenou část městských hradeb nechal neporušenou. V současné chvíli stálo u paty vnitřní hradby pětadvacet obrněných vozidel a každou hodinu přijížděla vojenská vozidla s další a další výzbrojí a municí.

Le Chasseur řídil vše z dřevěné chatky speciálně pro ten účel postavené. Zaznamenával a zapisoval do knih každou jednotlivou dodávku. Na stěnách měl všude připíchnuté mapy. Jacques znal dopodrobna umístění nejdůležitějších paláců, které musí zabrat. Znal polohu rozhlasové stanice. Vydával stručné instrukce přiděleným řidičům a hlavně velitelům tanků. S jistotou věděl, že dojde ke ztrátám, a žasl nad počtem dobrovolníků, kteří se hlásili jako piloti letadel, od nichž chtěl, aby nalétli přímo do hlavního paláce.

Zdálo se, že dostal vše, oč požádal. V Maroku narozený plukovník Gamoudi v hloubi duše věděl, že je připraven převzít kontrolu nad hlavním městem Saúdské Arábie.

Středa 17. března v 01.00

25,50 stupňů severní šířky, 56,55 stupňů východní délky, rychlost 12 uzlů, hloubka 15 metrů

Ponorka kapitána Alaina Roudyho se blížila k Hormúzskému průlivu – ostře se stáčející vstupní bráně k ropným říším Středního východu. Perle si udržovala hloubku ponoru patnácti metrů pod hladinou a držela kurz tři-jedna-pět poněkud blíže íránské straně mořské plavební trasy. Prozatím se nepokoušeli vyhnout žádnému radaru ani jiným pátracím zařízením.

Ponorka za sebou nechávala na hladině velmi slabé zvlnění rozeznatelné pouze oku velmi zkušeného pozorovatele. Kapitáni tankerů či jejich hlídky na zádi mezi ně rozhodně nepatřili a v dosahu radaru se neobjevily žádné hlídkové čluny íránského ani ománského námořnictva.

Poměrně daleko před nimi plul rychlostí deseti uzlů mohutný tanker s propan-butanem a před dvaceti minutami míjeli ropný tanker o výtlaku 350 000 tun, který patřil do třídy ULCC a byl registrován v Libérii. Směřoval na jih ve vzdálenosti asi šest kilometrů od jejich levoboku. Alain Roudy si uvědomoval, že na plavební cestě bude pravděpodobně čilejší provoz, až zamíří na hlavní severojižní trasy tankerů uvnitř zálivu, ale v danou chvíli Perle hladce plula ponořená pod hladinou v hloubce pětapadesáti sáhů netečná k větru, vlnám či přílivu.

Po dalších třech stech dvaceti kilometrech začnou s obratem na levobok směrem na severovýchod, a to západně od Ra’s Kabr al Hindi – nejsevernějšího výběžku pevniny poloostrova Musandan, jenž patří do teritoria Ománského sultanátu a je uzavřenou vojenskou oblastí. Kapitán tu nejspíš narazí na hlídky vojenského námořnictva a přizpůsobí se situaci okamžitým zpomalením plavby, čímž zamezí sice nepatrnému, avšak pro tyto lidi jasně vypovídajícímu pohybu vody na hladině.

Odtud zamíří ponorka na západ s kormidlem na kurzu dva-šest-jedna a zvolna, rychlostí pouhých sedmi uzlů, popluje přímo k ropným polím Saúdů. Čekala je téměř osm set čtyřicet kilometrů dlouhá plavba a při dvou stech sedmdesáti kilometrech denně se v neděli 21. března pohodlně dostanou do operační oblasti západně od ropné plošiny Abu Sa’afah, osm kilometrů východně od nejrušnější plavební trasy tankerů na světě, trasy vedoucí k saúdskoarabskému ostrovnímu terminálu.

Na palubě ponorky Perle bylo šestnáct mužů ze zvláštního komanda pro podmořské akce, jehož celý název zněl – Commander Hubert’s D’action Sous-Marine Commando se zkratkou CASM. Jeho členové patřili k jednotce žabích mužů francouzského válečného námořnictva, která si v ničem nezadala s obdobnými jednotkami námořnictva USA a Velké Británie.

Dvanáct žabích mužů, kteří měli doplavat k ropným plošinám, patřilo v CASM přímo k protiteroristické sekci B, což bylo za současných okolností poněkud pikantní.

Zbývající čtyři byli spojaři a odborníci v řízení menších člunů a doplňovali jednotku jako specialisté z podpůrné skupiny CASM. Byli to čtyři nejzdatnější muži v umění umístit Zodiac na centimetr přesně, kam bylo zapotřebí, a udržovat spojení jak s žabími muži, tak s mateřským plavidlem.

Během plavby byli členové úderného oddílu obrácení sami do sebe, ostatním se spíš vyhýbali, chovali se tiše a jen zřídkakdy se s posádkou ponorky dávali do hovoru. Každý chápal proč. Šestnáct mužů představovalo frontovou linii celé mise. Kdyby svůj úkol úspěšně nedokončili nebo kdyby se dostali do palby, v níž by došlo ke zraněním, či dokonce k úmrtím, pro Francouzskou republiku by to mělo naprosto katastrofální důsledky.

Celá posádka dokázala ocenit obtížnost úkolu, jehož splnění se od žabích mužů očekávalo, i nebezpečí, kterému měli čelit. Většina členů posádky samozřejmě přesně věděla, o jaký cíl jde.

Posádky ponorek bývají mimořádně inteligentní a na palubě ponorky Perle nebyl nikdo, kdo by nechápal, že jednotku CASM čeká provedení nebývalé akce. Úspěch celé mise ležel na jejich bedrech, všechno se soustředilo na ně. Muži z operačních týmů u všech speciálních jednotek neúspěch z duše nenávidí.

Dvaatřicetiletý podplukovník Jules Ventura, snědý, nepříliš hovorný chlap jako hora původem z Provence, napůl Alžířan, povede žabí muže patrně k ještě nebezpečnějšímu mořskému nakládacímu terminálu propan-butanu Ra’s al Džu’ajmah. Členové posádky, kteří pod Julesem sloužili a dobře ho znali, jej považovali za boha. Velký Jules se tomu jen usmíval.

Čtvrtek 18. března v 16.30

25,40 stupňů severní šířky, 35,54 stupňů východní délky, kurz jedna-čtyři-nula, rychlost. 7 uzlů, hloubka 122 metrů

Ponorka Améthyste zvolna v tichosti proplouvala teplými vodami Rudého moře asi pět set padesát kilometrů jiho-jiho-východně od Port Saidu. Pod trupem jí zbývala hloubka šest set sáhů a nový jaderný reaktor, jímž byla vybavena, bezchybně běžel. Plavidlo se pohybovalo nehlučně a prozatím největší vzrušení, které během plavby zažili, vyvolala blikající světla na rozeklané skále ostrova El Achavein, vystupujícího ostře z mořského dna, kterou míjeli ve vzdálenosti osmi kilometrů na šířce 26.19, když krátce pluli v periskopové hloubce.

Příští orientační bod je čekal za dalších pětapadesát kilometrů – rozervaný tvar korálového útesu Abu el-Kizan, který se náhle vynořuje uprostřed mořské hladiny, trochu blíž k pustému písčitému egyptskému pobřeží. Útes však minou ve vzdálenosti dvaatřiceti kilometrů, takže budou příliš daleko, aby zahlédli světla jeho majáku, i kdyby pluli v periskopové hloubce. V každém případě měli před sebou ještě asi dvě stě kilometrů dlouhou plavbu do operační oblasti.

Času měli dostatek, aby v noci na 25. března vyhodili do vzduchu velký ropný terminál Janbu al Baír – jen pár minut poté, co velitel Louis Dreyfus odpálí řízené střely zaměřené na rafinerie jak v Janbu al Baír, tak v Rábighu i Džiddě.

Obecně řečeno na ponorce Améthyste panovala veselejší nálada než na Perle. Její mise také byla mnohem méně nebezpečná, neboť měla operovat v hlubokých otevřených vodách nestřeženého moře – přinejmenším bez přítomnosti válečných plavidel. Její mise byla navíc namířena proti zemi se slabým válečným námořnictvem, nezkušené ve využití ponorek.

Ponorka Améthyste byla zkrátka největší ryba v akváriu – operovala ve vodách, kterými neproplouvaly ponorky námořnictva USA. Améthyste neměla v mezinárodních vodách při své tajné plavbě nepřátele. Pokud velitel Dreyfus a jeho kormidelníci neztratí odvahu, ani si nepřátele nevyslouží, protože nikdo jejich plavidlo příští čtyři nebo pět týdnů ani nezahlédne.

Až se vynoří, bude to tisíce kilometrů jižněji v teplých vodách západního Indického oceánu a nebude existovat žádný důvod je podezřívat, že mají cokoli společného s nocí obrovských výbuchů, které zničily saúdskoarabský ropný průmysl. Nepochybně to byla čistě „arabská záležitost“!

Velitel Dreyfus a jeho vyšší důstojníci to mimořádně dobře chápali. Pocit skutečného nebezpečí, vědomí existence na hraně nože, které provázely posádku Perle, když pronikala do Perského zálivu, na Améthyste neprožívali.

Proto na palubě Améthyste panovala velmi uvolněná nálada. Proto tmavý, štíhlý a zábavný velitel žabích mužů, jednatřicetiletý poručík Garth Dupont, trávil mnoho hodin hraním bridže se svými kolegy i členy posádky, kdy výše sázek byly asi dvacetšesttisíckrát nižší než u oplakávaného mrtvého hazardéra a playboye, prince Chálida bin Mohameda al-Saúd v elegantním prostředí Monte Carla.

Celková výše sázek, které Garth Dupont a jeho spoluhráči vsadili během čtyři tisíce osm set kilometrů dlouhé plavby z Brestu, nedosáhla ani tisíciny částky, která v Monte Carlu vyletěla komínem během půl hodiny sázení zesnulého prince Chálida a Její výsosti princezny Adele, taktéž zesnulé, původem z jižního předměstí Londýna.

KAPITOLA PÁTÁ

Neděle 21. března v 00.30 (místního času)

Severní hranice letecké základny krále Chálida

Generál Rašhúd, major Marot a dva zkušení francouzští znalci výbušnin leželi natažení na břiše v prachu, mezi kapradím a kameny za vysokým drátěným plotem chránícím leteckou základnu před útokem ze zadní strany.

Již po nesčíslněkrát pozorovali střídání stráží na základně, což prováděli v téže době každou noc, když těmito místy bezprostředně kolem hranice základny projížděl džíp saúdskoarabského letectva obsazený šesti muži.

Pokaždé kolem nich džíp projížděl velice rychle a vždy s rozsvícenými dálkovými reflektory. Nikdy se to neobešlo bez velkého hluku a světlomety vozu užitečně osvětlovaly letouny postavené podél vnějšího severního okraje letištní plochy.

Generál Rašhúd a jeho velitelský tým strávil mnoho týdnů zkoumáním letiště ze satelitních snímků, a ačkoli na základně krále Chálida mnoho letadel cvičně vzlétlo a přistálo, počet stíhacích bombardérů se podle všeho neměnil – čtyřicet F-15 vyrobených v USA a dvaatřicet britských strojů Tornado.

Americká letadla byla vyrovnána do pěti řad po osmi strojích, britské proudové letouny tvořily na stojánce čtyři řady. Jen zcela mimořádně se otevřela široká vrata hangáru o dvě stě metrů dál a uvnitř bylo možné zahlédnout další tři bojové letouny. Možná šlo o běžné servisní kolečko nebo o probíhající opravy používaných strojů. Generál Rašhúd nikdy nedokázal přesně rozeznat, byla-li to vždy táž letadla, či nikoli, protože se mu naskytla možnost je vidět pouze jednou za tři dny, a to ještě pouze čelní identifikační označení.

Útok měl začít za čtyři dny, ve čtvrtek 24. března. Dnešní poslední pozorování mělo s absolutní jistotou určit, že nedojde k porušení žádného navyklého postupu na letištní ploše. Stráže se střídaly v pravidelnou dobu, pozemní personál v jasně osvětlených hangárech a dílnách zastavil práci v 18.00 a základna se brzy po půlnoci více či méně ponořila do spánku.

Ve čtvrtek v noci tu ve dvojicích zasáhne dvanáct nejlepších mužů z týmu jedna majora Paula Spaniera, jejichž specializací jsou ničivé trhaviny. Jejich úkolem bude dostat se k řadám F-15. Zároveň s tím se specialisté na destrukce z týmu dvě majora Henriho Gilberta budou s týmž úkolem pohybovat mezi Tornady. Teprve pak zahájí čelní útok na dva hangáry, z nichž jeden ještě nikdy nezahlédli otevřený.

Generál Rašhúd měl vlastní představu o posloupnosti akce. Trhaviny měly být uchyceny na motory stojících letounů s časovými spínači nastavenými tak, aby k výbuchu došlo v pátek 01.00. Představovalo to dvaasedmdesát výbuchů, které by s ohledem na palivo v palubních nádržích měly vyvolat explozi viditelnou z vesmíru.

Ravi ponechával dostatečných patnáct minut na jedno letadlo, což znamenalo, že každá skupina měla jednu hodinu a třicet minut na upevnění výbušnin na šest letounů. Nadto povolil o čtyři minuty navíc na každé letadlo, aby skupiny odstranily francouzské klíče, šroubováky, kleště a kusy odstřižených či spletených drátů rozbušek. Na každý tým vycházely téměř dvě hodiny, během nichž se měli postarat o stíhací bombardéry. Čelní útok na vrata hangárů byl stanoven na 01.00.

První úkoly dnešní noci se v zásadě týkaly času. Mělo se ověřit, že od střídání stráží v 03.00 potrvá džípu přesně čtrnáct minut, než profíci kolem jediného místa mezi letouny na stojánkách, kde by útočníky mohlo být vidět.

Demoliční čety se příliš snadno zaberou do práce na svém úkolu, proto ve čtvrtek v noci bude mít každý na hodinkách nepatrné signální výstražné zařízení, které začne pípat v 00.42 na znamení, aby okamžitě zalehli na zem a zůstali nehybně ležet ve tmě, dokud poslední hlídka saúdskoarabského vojenského letectva neprojede kolem a nebude na zpáteční cestě do kasáren.

Když džíp poprvé projede kolem hangárů ještě o deset minut dřív, dva muži s bleskovicí z týmu generála Rašhúda dorazí k obrovským posuvným vratům a omotají tuto účinnou výbušninu kolem zámků. Letouny explodují současně s vraty a zbývající muži z prvního a druhého týmu vniknou dovnitř s náložemi nastavenými, aby explodovaly do pěti minut.

Osazenstvo letiště se vyhrne z ubikací a bude svědkem naprosté zkázy dvaasedmdesáti letounů na letištní ploše i výbuchu hangáru, jenž se promění v ohnivou kouli. Pak přijde na řadu skladiště pohonných hmot na východním konci letištní plochy, což pravděpodobně přivodí vůbec nejsilnější explozi.

Bojovníkům al-Káidy, kteří mají podle plánu v 00.50 zahájit diverzní boj u bran základny a zaměstnat tak většinu strážných, přijdou na pomoc muži, kteří měli na starosti explozi hangárů.

Podle rozkazu rychle proběhnou mezi letištními budovami a s ručními granáty se vrátí k hlavní bráně. Vyhodí do vzduchu obě strážní místnosti, čímž uzavřou do pasti saúdskoarabské obránce zepředu i zezadu. V 00.55 si měli muži z al-Káidy probít cestu dovnitř základny. Měli si přinést dva těžké kulomety a zahájit palbu na ubytovnu a místnosti se spojovací technikou.

Jak zdůvodnil generál Rašhúd, přivodí to naprostý konec odporu ze saúdskoarabské strany – téměř ze všech letounů na základně zbudou po výbuších jen kusy, hangáry budou zničené, větší část strážných po smrti nebo s popáleninami, budovy v plamenech. Bude ještě co bránit? Ne. Ale kdyby to konec odporu protivníka neznamenalo, muselo dojít k nějaké velice závažné chybě.

Ravi Rašhúd si byl jist, že mysleli úplně na všechno. Nákresy letiště, které měli ještě v Taverny k ruce, byly naprosto přesné, zmenšený model, který prozkoumali, byl dokonalý. Průzkumné fotografie jim byly nesmírně nápomocné a podrobné plány jak F-patnáctek, tak bojových letounů Tornado, které jim poskytli saúdskoarabští přívrženci uvnitř letecké základny, jim sloužily jako nedocenitelní průvodci pro ty, kteří měli na starost zničení strojů.

Přesto generál Rašhúd zůstával dál ležet na tvrdé zemi za dráty za severní hranicí letiště. Měl pocit, že zná celé místo lépe než svůj vlastní domov v Damašku.

Dalekohledem sledoval džíp s další osádkou stráží, jak projíždí ze strážnice k bráně. Pak nabral ty, kterým skončila služba, a zavezl je zpět na ubikace. Šest dalších členů hlídky nastoupilo do džípu, který se otočil prudce zpět a s nimi zamířil k letištní ploše. Vždycky jel po hlavní přistávací dráze a potom se dal úzkou cestou podél hranic objektu základny a dokola ho objel.

Dnes se generál s konečnou platností rozhodoval o umístění dvou svých mužů, kteří měli ležet nehybně na zemi s připravenými kulomety pro případ, že by bylo nutné odstranit šest členů hlídky v džípu. Pár dní považoval za nejlepší místo přímo v plotu v hustém porostu kapradin.

Ale po zvážení všeho, když noc co noc sledoval úhel, pod kterým dopadají světla reflektorů džípu na zem, došel k závěru, že existuje možnost jedna ku deseti, že by paprsky mohly zachytit i nepatrný pohyb v porostu. Pak by měli na krku všeobecné pozdvižení, ještě než demoliční četa dokončí svou práci.

Saúdskoarabská strana by možná získala čas dorozumět se mezi sebou a zapnout plné osvětlení letiště. Dokonce by asi stihla poslat pro pomoc na vojenskou základnu, odkud by sem do deseti minut poslali vrtulníky s kulometnou výzbrojí.

Generál se při té představě celý otřásl. Všechno by se tím zhatilo a padlo na jeho hlavu. Tomu musel předejít. Ne, ti dva z hnutí Hamás, kteří měli chránit muže pracující mezi letouny, zaujmou polohu za koly letadel co nejblíže k úzké cestě podél hranic letiště.

Tím se vyloučí možnost, že by je někdo zpozoroval, rozhodně ne ve tmě, a přitom budou pouhých patnáct metrů od projíždějícího džípu. Obráncům z Hamásu bude asi běhat mráz po zádech, až zaujmou pozici jeden a půl metru pod tikající časovanou náloží na motoru letadla.

Byli to ale profesionálové a do 00.55 budou na hlídkovém stanovišti bezpeční. Potom však je čeká běh o život směrem z letiště spolu s dalšími čtyřiadvaceti členy demoličních týmů. Podlezou dráty a naskáčou do velkého náklaďáku saúdskoarabské armády, do té chvíle tři týdny ukrytého v poušti, aby je v danou chvíli odvezl zpátky do úkrytu.

Ravi byl rozhodnut ponechat muže, jenž bude mít na starosti prostřihání drátěného plotu, celou dobu na místě. Ve 23.00 všichni, vždy po dvojicích, projdou dovnitř malým otvorem v plotě o rozměru metr krát jeden a půl metru. Potom bude plot provizorně uveden do původního stavu, aby si nikdo z osazenstva projíždějících džípů ničeho nevšiml.

Při posledním rychlém průjezdu džípu kolem – určitě projede tak rychle, že se vojáci nestihnou kolem moc rozhlížet – střihač dokončí obrovský otvor o rozměrech tři metry krát tři a půl metru, aby dovnitř mohlo zacouvat i nákladní auto připravené pro ústup.

Jak Ravi Rašhúd ležel hluboce ponořený do úvah, osvítila světla džípu cestu podél severní hranice letiště. Centimetr po centimetru sledoval záběr reflektorů auta, a když burácelo kolem něj, předpoklady, kterými se při rozhodování řídil, se potvrdily – ve čtvrtek v noci strážci z Hamásu zaujmou postavení za koly přistávacích podvozků F-patnáctek.

Až do čtvrteční noci teď sledující přesunou pozornost k vojenské základně vzdálené odtud asi osm kilometrů. V představách generála Rašhúda dostal plán pro přepad letiště konečnou podobu a čtyři dny mu zbývaly, aby do detailů promyslel i plán útoku na vrchní vojenské velitelství ve městě Chamís Mušajtu. Úspěšné provedení plánu by mělo donutit ke kapitulaci i celou velkou saúdskoarabskou vojenskou základnu, což bude pro výsledek rozhodující.

Téhož dne v 18.30

Historické rozvaliny Dir’ajá

V několika minulých dnech princ Násir zařídil, aby k vnějším hradbám středověkých zřícenin dorazily těžké stavební stroje.

Objevila se dvojice buldozerů, dva domíchávače betonu, různá nákladní auta se jmény firem v arabštině, tři dodávky, hromada lešení a od včerejška dokonce i autojeřáb, který vyhlížel, že by dokázal zvednout visuté zahrady královny Semiramis.

Rozhodně nemohlo být pochyb, že na okraji pouště se rozběhly rozsáhlé stavební práce na záchranu památky. Pominul důvod, proč by hlavní silnice z Rijádu neměla být uzavřena pro všechna vozidla, která tudy nehodlají jen projet.

Krátce po setmění dorazil v bílém tradičním oděvu sám princ, aby si pohovořil s předním velitelem z francouzských Pyrenejí.

„Zdravím vás, Jacquesi!“ oslovil francouzského plukovníka. „Pojďte, pohovoříme si v poušti kousek za zříceninami… projdeme se k dočasnému příbytku pravého beduína…“

Princ položil ruku kolem Francouzových ramen a kráčeli spolu mezi omšelými budovami dávného města a asi osm set metrů dál za jeho hradbami stál do jedné strany otevřený stan a před ním na písku ležel rozprostřený obrovský perský koberec.

Shromáždilo se tu asi patnáct blízkých princových přátel, povětšinou jeho politických a náboženských poradců a také příbuzných. Plukovník Gamoudi mezi ně dokonale zapadl. Obvyklý oděv speciálních jednotek doplňovala tradiční červenobílá ghutra, kterou mu přidržovala na hlavě dvojitá šňůra aghal. Již na pohled bylo jasné, kým je – bojovníkem za svobodu ve věci islámského fundamentalismu.

Princ Násir poušť miloval. Ti, kteří jej dobře znali, se často zmiňovali o jeho silné nechuti vůči přemrštěně zdobným palácům královské rodiny. Vyprávělo se, že když poprvé vstoupil do své nové oficiální rezidence na předměstí Rijádu, věnoval své obřadně vyzdobené ložnici jediný pohled, vzápětí vyšel ze dveří, prošel chodbou v patře a vstoupil do nevelké, více méně nezařízené místnosti. „Tady mi bude líp,“ prohlásil tento pravnuk Ibn Saúda.

Za stanem si Jacques všiml kuchařů, činících se kolem moderních grilů, neušla mu řada terénních Range Roverů zaparkovaných poblíž, vtáhl do sebe vůni opékaného jehněčího, zahleděl se na velké mísy naplněné datlemi a na vysoké sklenice s ledově chladným velbloudím mlékem.

Čas od času se Jacques musel ujistit, že nesní. Právě prožíval jednu z takových chvil – stál vedle královské rodiny beduínů, oblečený jako oni a tiše rozmlouvající v blízkosti prastaré oázy Dir’ajá. Byl to výjev, který se patrně za tisíc let sotva změnil. Kromě Range Roverů a jiného moderního náčiní příležitostně použitého.

Upřeně pozoroval vysokého vousatého prince ze skutečně královské krve, který jej doprovázel, všímal si zdvořilého způsobu, jakým s ním jednal, jemného pokývnutí hlavou a ušlechtilého gesta předloktí pravé paže směrem k čelu a zamumlání pozdravu assalámu alejkum z úst spřízněných mužů v tradičních arabských oděvech.

Za čtyři dny bude na něm, aby se pokusil podmanit si zem pro její dobro pomocí tanků, brizantních výbušnin, kulometné palby a násilí, „Propánakrále“ pomyslel si Jacques. „Čím jsem si tohle všechno zasloužil?“

Princ ho vybídl, aby se na obrovském koberci rozprostřeném na horkém písku posadil vedle něj. Nebe nad jejich hlavami bylo průzračně čisté a teplota v centrální pouštní krajině od chladných nocí v polovině února před pěti týdny každým dnem zvolna stoupala. Dnešního večera se vyšplhala na sedmadvacet stupňů Celsia. Nad neustále se přesouvajícími dunami vycházel bledý měsíc a rebelové z královské rodiny Saúdů se chovali uvolněně.

Jacques Gamoudi to o sobě rozhodně říci nemohl. Poslední týdny strávil vymýšlením a plánováním současně vedených útoků proti několika cílům. Jeho poradci mu slibovali, že bude mít k ruce vojsko. Ale na svou armádu stále ještě čekal. Byl si vědom, že v hlavním městě jsou obrovské sklady menších zbraní a střeliva a samozřejmě kolem sebe měl těžké zbraně – obrněná vozidla a tanky.

Až nastane čas útoku, Le Chasseur bude neomylně postupovat. Pokud ho budou poslouchat, Rijád dobude. Kde ale ksakru má svou armádu? Především to chtěl vědět. Podle jeho soudu měl jen asi čtyřiadvacet bojeschopných mužů původem ze Saúdské Arábie, příslušníků al-Káidy, z nichž většinu měl možnost vidět každý den. Zbytek byla záhada.

Vzhledem k tomu, že do čtyř dnů bude pravděpodobně bojovat v ulicích, odvážil se zeptat prince Násira, zda si je absolutně jistý, že se armáda ukáže.

Princ se usmál, zatímco zamyšleně pojídal datle. „Jacquesi,“ promluvil klidně, „budete mít vojsko čítající tisíce, velkou armádu, která smete vše, co jí bude stát v cestě. Vy ji povedete a všem vysvětlíte, které jsou podle vás nejdůležitější cíle. Budou následovat vás i vámi vybrané velitele a užasnete nad jejich odvahou a odhodláním.

Nezapomeňte, když se rozhlédnete zrovna po této oáze, že když Dir’ajá padla v roce osmnáct set osmnáct do rukou vojska Osmanské říše, bylo to jedinkrát v dějinách, kdy samotné srdce Saúdské Arábie dobyl cizí nájezdník. Od té doby se to neopakovalo. Moji lidé naopak sami dobyli tuto zemi, zabrali takřka celý Arabský poloostrov. Jsme válečníci a do posledního muže chápeme, že nás v našem boji tento týden povedete.“

Jacques si pomyslel, že se to dobře poslouchá. Již si na květnatý jazyk prince Násira zvykl – na řeč idealisty. Zadíval se tedy korunnímu princi Saúdské Arábie zpříma do očí a řekl tiše francouzský,: „où qu’ils soient“– v každém případě budou mít tu možnost, ať už jsou kdekoli.

„Jacquesi,“ pokračoval princ, „jak víte, už mnoho týdnů shromažďujeme ve městě zbraně. Máme velká skladiště zbraní ve dvou domech na Makkahské silnici. Také je máme na ulici al’Mather a v ulici al-Malek Saúd. Náš hlavní zbrojní arzenál je ve velkých domech na ulici Olaja. Mám na mysli AK sedmačtyřicítky a ruční granáty. Ale máme i ruční granátomety a raketomety.“

„Výsosti,“ oslovil prince plukovník Gamoudi, „jistě si vzpomínáte, že jsem se vás ptal, zda existuje možnost využít sebevražedného pilota, který by naletěl s letadlem jako s bombou přímo do hlavního královského paláce. Stále se domnívám, že je to nejrychlejší a nejúčinnější způsob, jak okamžitě vyvolat chaos. Také by to okamžitě ochromilo samé srdce vládců. Je pravděpodobné, že k tomu dojde?“

„Dosud máme pouhých dvě stě třicet dobrovolníků pro pravděpodobně největší čin mučednictví v našich dějinách. Chápou, že svým činem zachrání své rodiny, přátele a svou vlast. Všichni jsou vyznavači pravého islámského učení vahábismu. Kterýkoli z nich se hrdě přihlásí na výzvu trojice trumpet, než překročí most do ráje“

Gamoudimu se značně rozjasnila tvář.

„Kdy se ale, pane,“ nevzdával se tématu, „naše velká armáda začne šikovat? Nezapomeňte, že jsem ji ještě nikdy neviděl.“

„Jacquesi, pozoruji vás od chvíle, co jste tady, a všiml jsem si, jakou pozornost věnujete komunikaci. Viděl jsem vaše požadavky na nejdražší mobilní telefony, rádiové stanice, satelitní spojovací techniku… také vím, že své velící důstojníky seznamujete na schůzkách i s nejmenšími podrobnostmi.

Všichni, s nimiž každý den hovoříte, saúdskoarabští důstojníci, kteří za nás budou bojovat, muži, kteří řídili získávání zbraní, všichni mají ve městě svou oblast, kterou řídí.

Navíc velmi mnoho lidí chápe, že brzy k něčemu dojde. Ve středu v noci po desáté si do našich utajených domů po celém městě lidé začnou chodit pro zbraně.

Jacquesi, až povedete kolonu tanků a obrněných vozidel po hlavní silnici do města, vyjdou lidé do ulic z každého obydlí v Rijádu. Budou přicházet po tisících a shromáždí se za vašimi tanky a budou pochodovat s vámi a pod vaším vrchním velením. Půjdou za vámi i do bran pekelných.

Věřte, Jacquesi Gamoudi, určitě přijdou. Přijdou na každý pád… Bismillah, ve jménu Božím“

Tvář plukovníka Gamoudiho se rozjasnila ještě o stupeň víc. Přesto se ještě zeptal: „Znamená to snad, že vojsko neuvidím, dokud se neseřadí za mými děly?“

„Nikdo vojsko neuvidí, dokud se neseřadí za vašimi děly. Oba v to musíme pevně věřit.“

Tehdy Jacques pochopil, proč mu má být vyplaceno nejméně deset milionů dolarů, aby zorganizoval revoluci pro tento národ. Byla sobotní noc a věděl, že v úterý ráno bude na jeho soukromé konto u Bank of Boston na Champs-Elysées vyplaceno pět milionů dolarů. Rovněž věděl, že jeho prémiový šek na dodatečných pět milionů bude předán Giselle v jejich pyrenejském domě.

Okamžitě telefonicky oznámí do Bank of Boston, že svůj šek už obdržela. Ve dvě odpoledne v Saúdské Arábii, s ohledem na tříhodinový časový posun oproti Paříži, Jacques zvolí na svém mobilním telefonu číslo banky a sdělí operátorovi heslo „Linku tři osm sedm“.

Odpověď bude jednoduchá… Tři osm šest a on ukončí hovor. Heslo Tři osm šest znamenalo, že na Jacquesův osobní účet už došlo deset milionů dolarů a že se dozvěděli od madame Hooksové, že má v držení nevratný hotovostní šek na pět milionů dolarů, jenž bude uložen téhož dne, kdy se král Násir chopí moci.

Buď se stane toto, nebo Jacques Gamoudi bude na palubě příštího letu do Paříže startujícího z letiště krále Chálida, bohatší o pět milionů dolarů, ale bez dalších závazků. Peníze od francouzské vlády, to věděl, tam mít bude.

„Výsosti,“ oslovil prince, „plně vám důvěřuji. Mou důvěru mají i důstojníci, s nimiž jsem se v Rijádu setkal. Vysoce oceňuji jejich schopnosti plánovat a organizovat akci. Každý z nich zná a chápe, jakých cílů chceme dosáhnout. Jsem si jistý, že v pátek ráno vnesou zmatek do myslí našich nepřátel a demoralizují je svou odvahou a odhodláním.“

Princ Násir se usmál. „Takže váš zahajovací útok se bude odvíjet podle původního plánu, který jste vypracoval?“ zeptal se princ. „Vyrazí vojenská vozidla odtud v koloně, hned jak se dozvíme, že padl Chamís Mušajt? Dva tanky a osm vozidel se pustí přímou cestou k letišti a vy zamíříte do města, kde se brigáda plukovníka Bandara rozptýlí a vydá se přímo k hlavní televizní stanici?“

„Přesně tak,“ reagoval plukovník Gamoudi. „Rozhodující je, abychom měli pod kontrolou letiště, a spojení s veřejností. Major Madžíd vezme útokem letiště a to se bez problémů vzdá. Vydal jsem ale také instrukce desetičlennému komandu al-Káidy, aby se ihned zaměřili na kontrolní věž a pod kulometnou palbou ji obsadili, pokud možno aniž poškodí její přístrojové vybavení.

Plukovník Bandar se zbraněmi v rukou se zmocní prvního i druhého televizního kanálu, doufejme ale, že se to obejde bez ztrát na životech. Jestliže vjede tankem Abrams přímo do hlavního vchodu, tak se vzdají, to mi věřte. Novináři umírají pouze nešťastnou náhodou, ne z vlastní volby“

„Co zbytek kolony vozidel?“ chtěl vědět princ. „Bude pokračovat dalších osm kilometrů do centra, jak jste navrhoval, jako by jela na přehlídku, až na hranice středu města?“

„Ano, Výsosti… zatím se za námi nashromáždí naši příznivci. Potom ale odbočí vlevo na ulici al’Mather a vrátí se na sever, kde se spojí se čtveřicí tanků a šesti obrněnými vozidly, které necháme jako zálohu na křižovatce se silnicí do Džiddy.“

„To zní velmi dobře. A potom?“

„Povedu kolonu na východ přímo kolem diplomatické čtvrti a do oblasti, kde stojí hlavní paláce. Brigáda majora Salaama a podpůrná skupina ze silnice Makkah udeří okamžitě na palác prince Miohda, syna Abdula Azíze, kde se celé dopoledne bude konat schůze rady až do ohlášeného příchodu krále ve třináct nula nula.“

„Pokusíte se je zajmout, shromáždit na jednom místě?“ zeptal se princ Násir, který možná přemýšlel o osudu řady svých bratranců a kamarádů z dětství, již se rovněž schůze zúčastní.

„To v žádném případě,“ odpověděl stroze francouzský plukovník. „Je to náš první cíl. Přístup si vynutíme silou – rakety, granáty a kulometná palba. Zlikvidujeme do jedné všechny osoby v budově a potom ji co nejvíc zničíme. Nemůžeme si dovolit, aby představitelé státu, kteří budou uvnitř, to přežili, z obavy z možné pozdější vzpoury, a o budovu nemáme zájem. Palác a všichni, kteří v něm budou, jsou na našem seznamu naprosto prvořadých cílů útoku. Chcete-li se zmocnit lodi státu, je nejdřív třeba rozmetat její dosavadní kormidlo.“

Princ němě přikývl. „A dál?“

„Cestou dál na východ narazíme na další dva menší paláce a násilím je obsadíme. Nečekám, že v nich bude mnoho významných lidí. Sprovodíme je ze světa a s nimi každého, kdo by proti nám mohl později pozvednout zbraně. Vyvarujeme se však zbytečných ztrát na životě civilistů.“

„Zničíme budovy?“

„Ne, velké budovy budeme potřebovat, abychom v nich zřídili velitelská stanoviště. Jakmile je zabereme, zaměříme se už rovnou na krále v královském paláci Al Salam, což je, jak víte, masivní budova. Až stisknu červené tlačítko na komunikačním zařízení, sebevražedný pilot okamžitě vzlétne z letiště, které v té době budeme mít v rukou.“

„Poletí přímo na palác?“

„Přímo na horní patra paláce. Já si vezmu na starost spodní patra a stráže.“

„Co král a jeho rodina?“

„Král zemře a s ním princové, kteří mu slouží. Předpokládám, že král je dost chytrý a větší část rodiny už evakuoval. Nejspíš během několika hodin po bombardování ropných zařízení ve čtvrtek ráno.“

„Jak naložíte s rodinami, Jacquesi? S královými manželkami a mnoha dětmi… jestli tam některé ještě budou?“

„Výsosti, kdybyste mě požádal, abych zmasakroval ženy a děti, musel by teď s vámi sedět jiný velitel. Já bych byl se svou ženou a dětmi v Pyrenejích…“

„Ani za patnáct milionů dolarů?“ zeptal se princ Násir.

„Ani za patnáct miliard,“ odpověděl plukovník Gamoudi tiše. „Jsem voják, nikoli vrah.“

Princ Násir znovu vážně pokývl hlavou.

„Co až padne palác?“

„Pověřím majora Abdula Salaama, aby zorganizoval úplné obsazení budovy. Bude mít k ruce šest štábních důstojníků z al-Káidy, které jsem určil, aby mu pomohli. Všichni zajatci budou odvedeni do menšího paláce osm set metrů tam odtud, kde zůstanou pod dohledem stráží.

Ve druhém paláci otevřu nové komunikační středisko, kam plukovník Bandar dopraví televizní štáb a odkud vy, Výsosti, pronesete první projev k národu. Sdělíte v něm, že král padl a hlavní město je v rukou ozbrojených sil prince Násira Ibn Mohammeda al-Saúda, pravnuka Ibn Saúda, a obrátíte se na národ s poselstvím naděje, božského vnuknutí a budoucí prosperity.“

„Jacquesi, co dalšího převratného připravujete pro mou zemi?“ usmál se princ.

„Znovu dám dohromady svou armádu, Výsosti, doufejme, že k ní přibude mnoho nákladních a dopravních vozidel, a vydám se na jihozápad do středu Rijádu, kde obsadíme několik míst. Další střílení nebude, jen kdybychom narazili na silný odpor. V takovém případě se obávám, že budeme muset postupovat naprosto nemilosrdně.“

„O která místa jde?“

„Velká obchodní střediska, budova rady, lékařské centrum krále Fahda, poštovní úřad, autobusové a železniční nádraží, Ústřední nemocnice, protože určitě budou zranění i mrtví.“

„Co bude s řádnou armádou? S posádkami velkých vojenských měst země?“

„Všechno bude mít na starost generál Rašhúd. Přinutí vrchního velitele v Chamís Mušajtu, aby promluvil se svým protějškem na severu v Tabúku a informoval ho, že Chamís Mušajt padl do rukou jednotek korunního prince.

Také mu sdělí, že král byl odstraněn a že jeho velký přítel princ Násir zapřísahá jeho i jeho muže, aby mu neprodleně prokázali svou věrnost jako jedinému muži na světě, který je může dál vyplácet a postarat se o jejich rodiny. Král je mrtvý, ať žije král.“

Korunního prince Násira řeč úplně nepřesvědčila. „Neobáváte se, že od prvopočátku zaměřujeme pozornost pouze na východní část hlavního města, zatímco v centru se nebude skoro vědět, že se něco děje?“

„S mužem, jakým je generál Rašhúd, rozhodně ne. Postará se o zbytek saúdských ozbrojených sil. Při obsazování jakékoli země jí musíte nejdřív srazit hlavu, kterou je král. Až padne, všechno se začne hroutit. V pátek odpoledne budete jediným vládcem Saúdské Arábie.“

Princ Násir vstal a pohybem ruky pokynul muži přezdívanému Le Chasseur.

„Pojďte, Jacquesi,“ vyzval jej. „Je už skoro osm hodin. Rád bych, abyste se s námi pomodlil…“

„Děkuji vám, Vaše Výsosti,“ odpověděl oddaný marocký muslim. „Bude mi velkou ctí.“

Jacques měl pocit, jako by jej celého objalo pevné pouto islámu, když stál vedle arabského prince na pohyblivých píscích poblíž oázy Dir’ajá.

Téhož dne, v neděli 21. března v 19.00

24,10 stupňů severní šířky, 37,35 stupňů východní délky, rychlost 5 uzlů, hloubka 30 metrů

Ponorka Améthyste se zvolna sunula tmavými vodami západně od zvrásněného břehu ostrova Ši’ib as Šarm, jenž chránil šestnáct kilometrů dlouhou a hlubokou zátoku u pobřeží severně od Janbu al Baír.

Krátce po devatenácté hodině, kdy nad mořskou hladinou byla noc, nařídil velitel Dreyfus vynoření lodě a francouzská ponorka kategorie Hunter Killer vyklouzla z hlubin na klidnou hladinu Rudého moře a zaujala operační pozici. Voda proudem stékala z jejího trupu, jak rozrážela cestou vzhůru vody Rudého moře a jen zvolna se pohybovala vpřed, aby plavidlo s výtlakem 2 500 tun čeřilo hladinu co nejméně. Přímo před nimi výstražně blikala světla majáku na skalnaté výspě ostrova Šarm. Záblesky, jež každých několik vteřin vrhaly bílé světlo na lesknoucí se mořskou hladinu, měly především varovat kapitány tankerů před nebezpečím, kterému se vystavují, neprovedou-li prudký obrat směrem k pevnině.

Ostrov Ši’ib as Šarm ležel osm kilometrů od pobřeží, přímo na západ od nakládacích plošin obsluhujících největší ropné tankery na světě; na druhém konci ropovodu přetínajícího v délce více než jedenáct set kilometrů území Saudské Arábie. Ropovod končil v přístavu Janbu, když se protáhl jako had přes pustou centrální poušť a přes pohoří Aramah od čerpací stanice číslo jedna nedaleko Abkaiku.

Aby tankery mohly připlout k hlavnímu nakládacímu terminálu v Janbu, musely na jižním nebo severním konci ostrova Ši’ib as Šarm provést prudký obrat. Velitel Dreyfus zvolil pro výsadek komanda speciálních sil během této noci cestu ze severu, což byla pět kilometrů široká mořská plavební dráha probíhající mezi ostrovem a rozsáhlými mělčinami, kterým se velké tankery třídy VLCC a obzvláště ponorka Améthyste musely vyhnout.

Vodní hladina byla rovná jako stůl a měsíc vycházející na východě nad horami zaléval úžiny bledým světlem. Ponorka byla téměř neviditelná a její černý trup nevrhal na mořskou hladinu nejmenší stín. Avšak uvnitř ponorky bylo velice živo.

Několik párů rukou vleklo nenafouknuté bezmála sedmimetrové čluny Zodiac skrze hlavní průlez a přes přední palubní rohož na palubu, kam již námořníci vynesli elektrické vzduchové pumpy.

Přívěsné motory Yamaha o výkonu stopětasedmdesáti koní, které budou oba čluny pohánět, se na palubě ocitly jinou cestou, z torpédové kajuty, kde během plavby ležely. Na palubní rohoži se během okamžiku objevilo šest techniků a v trojicích upevňovali pomocí šroubů těžké motory na záď člunů, zkušeně zapojovali palivová potrubí, připojovali kabely baterií, zároveň s nafukováním člunů.

Motory byly vyklopeny do horní polohy. Další dva námořníci naplnili nádrže naftou a do každého člunu naložili patnáctilitrové kanystry se zásobou paliva a také pro každý případ samopaly, střelivo a po šesti ručních granátech spolu s vysílačkou, která je povede při návratu na domovské plavidlo, až upevní nálože.

Zdravotnické potřeby, morfium a láhve s vodou přidali hlavně pro případ, že by byl někdo vážně zraněn a měl potřebu se napít. Na paluby člunů se rovněž naložila dvojice zařízení s vestavěnými potápěčskými hodinkami s hloubkoměrem a kompasem v provedení s odtlumeným osvětlením.

Vedoucí žabí muži poplavou s tímto přístrojem před ostatními. Obzvlášť ho budou potřebovat, budou-li muset z jakéhokoli důvodu opustit čluny Zodiac dřív, než stanovil plán; kvůli rušnému provozu v přístavu, zvýšenému ruchu před vyplutím, kvůli čemukoli, co kapitán Zodiaku vyhodnotí jako možné ohrožení bezpečnosti člunů, pokud se k nim někdo či něco příliš přiblíží.

Jakmile byl první Zodiac připraven, přetáhli ho na svažující se část trupu a nechali nafukovací člun se zpevněnou podlahou sklouznout do vody, zajištěný dvojicí lan upevněných k přídi, která drželi dva svalnatí námořníci.

Další dva muži připevnili srolovaný provazový žebřík s dřevěnými příčlemi na bok trupu ponorky a palubní důstojník dal signál první šesticí mužů ze speciálních jednotek, vedené poručíkem Garthem Dupontem, aby se protáhli průlezem na přední palubu a pokračovali k provazovému žebříku.

Garth, uvolněný hráč bridže z dolní paluby ponorky, se změnil k nepoznání. Měl na sobě matně černý neoprenový oblek s nasazenou kuklou, s brýlemi na čele a tvář měl pomazanou černou maskovací vazelínou. Velké ploutve si zasunul za opasek a na zádech ve vodotěsném tlumoku měl třicetikilovou „přísavnou“ nálož, kterou magneticky přichytí k jednomu z gigantických ocelových pylonů nakládacího doku v přístavu Janbu. Na opasku měl v pochvě zasunutý speciálně vyrobený nůž Sabatine a stočené klubko bleskovice, dráty a čtyřiadvacetihodinový časový spínač.

Na zádech si ještě nesl kompaktní dýchací vzduchový přístroj značky Dräger se zásobou vzduchu na pouhých devadesát minut – zhruba dvojnásobek potřebného času. Přístroj, speciální bezbublinkový typ, zvědavému strážnému zírajícímu přímo na vodní hladinu nic neprozradí. Navíc se Francouzi budou pohybovat v hloubce patnácti metrů a při pohledu z plošiny budou neviditelní.

Každý ze čtveřice žabích mužů v hloubi duše doufal, že u nakládacích doků budou kotvit tankery a jejich obrovské stíny je ochrání před pátravými pohledy. Budou pracovat ve tmě nikým neviděni přibližně v hloubce kýlu tankerů, což bylo přesně to, co k práci potřebovali.

Čtyři potápěči se na práci rozdělí do dvojic, a jakmile nálože přichytí k pylonům, ke třetímu se magneticky připevní časový spínač dráty propojený s iniciátorem bleskovice. Až se časovač dostane na hodnotu 04.00, vyšle impuls k iniciátoru bleskovice a dojde k roznětu.

Exploze se bude šířit rychlostí tří kilometrů za vteřinu až k rozbuškám připevněným k náložím, které vybuchnou a přepůlí pylon a nejspíš rozmetají na několik kusů i plošinu. Trup lodě kotvící u nakládacího doku výbuch pravděpodobně roztrhne vedví a tanker se potopí na dno přístavu. Odstranit plavidlo o výtlaku tři sta tisíc tun nějaký čas potrvá.

Připočtou-li se k tomu účinky střel s plochou dráhou letu vypuštěných z ponorky Perle s cílem zasáhnout vzdálenou čerpací stanici u Abkaiku, pak se velký přístav Janbu al-Bahr dostane do neřešitelných potíží – zůstane bez ropy a po jeho nakládacích terminálech zbude jen vzpomínka. Skrumáž plavidel o celkovém výtlaku snad půl milionu tun znepřístupní přístavní mola.

Garth Dupont pozadu sestupoval po provazovém žebříku, poslepu si našel bezpečnou oporu pro nohy a sklouzl přes gumový trup Zodiaku, stále přidržovaného na zádi a na přídi pomocí lan námořníky z ponorky.

Za ním jeden po druhém sestoupilo do člunu pět členů týmu – tři další potápěči, řidič člunu a spojovací důstojník s přijímačem polohy GPS a mobilním telefonem pro kódované spojení s ponorkou, bude-li potřeba.

Námořník Raul Potier si stoupl k řízení, nastartoval a motor hned napoprvé naskočil. Pokud by se tak nestalo, byl by nejspíš jeden z techniků přísně potrestán. Potier odvázal obě lana, obratně je stočil a hodil na palubu ponorky. Pak tiše poodplul od jejího trupu do vzdálenosti asi patnácti metrů a čekal.

Spojovací důstojník zadal číslo a spojil se s důstojníkem na přední palubní rohoži, aby ověřil, zda je telefon funkční. Pro kontrolu oboustranného spojení se proces opakoval v opačném směru. Mezitím spustili do vody druhý Zodiac a druhá polovina týmu jedna provedla obdobné ověření. Když provedli i zkoušku spojení mezi sebou, vydali se na plavbu k přístavu Janbu.

Ani jeden Zodiac neměl ve svém vybavení žádná poziční a jiná světla, proto když pluli svižně poloviční rychlostí patnácti uzlů, seděl Garth Dupont vedle kormidelníka s binokulárním dalekohledem pro noční vidění zaměřeným do tmy před nimi, ale světlo vycházejícího měsíce na viditelnosti nepřidalo.

Asi patnáct set metrů před přídí na pravoboku rozeznal světla tankeru připlouvajícího směrem k nim, ale vzhledem k tomu, že Dupont viděl pouze zelené poziční světlo plavidla, odhadoval, že loď opouští přístav po jižní větvi plavební dráhy kolem ostrova Ši’ib as Šarm. Ještě ve větší vzdálenosti před ním vplouval zvolna do přístavu další tanker a pravděpodobně se zařadí do fronty na nakládku ropy, která, i když to ještě nevěděli, bude nejspíš na dlouhou dobu poslední ze Saudské Arábie.

Za dvanáct minut už se objevila světla nakládacích doků vzdálená jenom několik kilometrů přes zátoku a brzy bylo nad slunce jasnější, že nedělní večer nepatřil mezi nejklidnější. Garth rozeznal dva tankery, o nichž se domníval, že kotví u mol, a další tři čekaly na vplutí do zátoky patnáct set metrů od břehu na jejich levoboku.

Jak se přiblížili na půldruhého kilometru od mol, Garth nařídil Raulovi, aby zpomalil na pět uzlů, a do zátoky vpluli jen velmi zvolna. Francouzské námořnictvo sice nemělo žádné údaje, že lodě v těchto vodách jsou pod sonarovou kontrolou, nicméně Garth nechtěl nic ponechat náhodě. Bylo už zcela zřejmé, že kolem doků je hodně světel svítících na obou obrovských tankerech i na samotných molech. Dalo se soudit, že světla osvětlují příjezdovou trasu k terminálům přístavu Janbu na dvě stě, možná i tři sta metrů.

Garth vydal rozkaz nechat motory zapnout zpět na volnoběh, aby čluny zůstaly na místě a neunášel je příliv. Naposledy se zadíval před sebe a vydal rozkaz potápěčům připravit se k akci. Čtyři muži se posadili na okraj, nasadili si ploutve, potápěčské brýle a náústky od hadic dýchacích přístrojů Dräger a v tichosti sklouzli přes okraj člunu. Spojovací důstojník potichu předal instrukce do druhého člunu. Nikdo v operativních jednotkách příkazy nevykřikuje.

Osm mužů ve vodě vytvořilo dvě skupiny – každá po dvou mužích vedoucích a dvou v závěsu – a Garth jim posunkem zvednutých palců vydal pokyn k ponoření. Pohybem ploutví se ponořili pod hladinu a vytvořili formaci, ve které každý z mužů za vedoucím potápěčem se dotýkal pravou rukou jeho levého ramene. Vše se odehrávalo v hloubce čtyř metrů černočerné vody.

Vedoucí skupiny se pohybovali jen pomocí ploutví a před sebou na délku paže drželi zařízení s vestavěnými potápěčskými hodinkami s hloubkoměrem a kompasem v provedení s odtlumeným osvětlením, takže měli přesné údaje o čase a směru pohybu a nemuseli se zdržovat přestávkami nezbytnými pro kontrolu hodinek či kompasu.

Nebylo třeba, aby si skupiny předávaly jakékoli instrukce, oba vedoucí plavci cestu probrali již v Garthově člunu. Ostatně plán byl jednoduchý, každá čtveřice měla zamířit přímo k tankerům, Garthovi muži k tomu vlevo, druzí vpravo.

Vzhledem k možným potížím s kotvícími lany a s lodními šrouby, které se mohly každou chvíli začít otáčet, vedoucí vydali

rozkaz potopit se ke kýlu tankerů uprostřed trupu – podplavat je museli v hloubce dvanácti metrů u naloženého tankeru, ale nejspíš pouhých devět metrů u plavidla naloženého jen částečně.

Pod kýly bude zbývat šest metrů vody, a jakmile se potápěči ocitnou blíže doku, měli zamířit ke vzdáleným koncům nakládacích plošin a v hloubce umístit nálože k rohovým pylonům – jednomu místu se měla věnovat vždy jedna dvojice.

Za rytmického vlnění nohama, vždy v rytmu jedno kopnutí ploutví každých deset vteřin – KOPNUTÍ… jeden… dva… tři… čtyři… KOPNUTI… jeden… dva… tři… čtyři. Kopnout a splývat, šetřit energií, všichni společně. Takto doplavali na pravoboky tankerů v téže chvíli. Pomocí rukou pokládaných na trup lodí se posouvali pod ně a Garth si oddychl, když zjistil, že dno přístavu tvoří prohlubující se příkop.

Dole v neproniknutelné tmě skoro mráz člověku jezdil po zádech. Méně odolné plavce by mohla zachvátit hrůza a panika. Zdatným potápěčům se to stát nemohlo. Na straně tankerů blíže dokům se náhle velmi rozjasnilo, a o co to bylo povzbudivější, o to to bylo nebezpečnější.

Obě skupiny zamířily k nárožním pylonům na straně vzdálené od břehu. Množství korýšů přisátých na ocelový povrch je zaskočilo, protože je museli nejprve seškrabat noži, než mohli pevně přichytit nálože. Proběhlo seřízení časovačů s odpočítáváním k hodině „H“ v 04.00 ráno – v 19.56 na prvním pylonu byl čas nastaven na hodnotu osm hodin a čtyři minuty. Na nárožním pylonu blíže pevnině, kam jim to trvalo déle, nastavili čas na sedm hodin a sedmapadesát minut. Pak ihned podplavali plošinu, aby se dostali k dalším čtyřem pylonům.

Proces přichycení náloží a nastavení času se opakoval, dokud všech osm sedmadvacetikilových náloží nebylo na místě a čas seřízen. U posledního pylonu nastavili zpoždění už jen na sedm hodin a osmnáct minut.

Když se muži zbavili nepohodlného nákladu, zamířili na zpáteční cestu – pod kýly tankerů a zpět k čekajícím člunům. Během cesty směrem k pevnině bylo třeba, aby ploutvemi kopli zhruba osmdesátkrát. Každé kopnutí je popohnalo o něco přes tři metry. Na zpáteční cestě bylo opět třeba jednotlivé pohyby v čtyřmetrové hloubce počítat.

Když napočítali do osmdesáti, všichni se vynořili a zjistili, že jsou poměrně daleko od sebe. Garth sáhl po pípátku, aby signalizoval jejich polohu posádkám Zodiaků. Za několik minut se již všichni nacházeli v bezpečí na palubách člunů a mohli se po více než hodině nadechnout čerstvého vzduchu.

Zodiaky nyní vypluly směrem od doků přístavu Janbu a zamířily nejkratší cestou k ponorce Améthyste, čekající na ně za severním koncem ostrova. Oba spojaři byli s ponorkou ve spojení a během čtvrt hodiny spatřili rychle blikající světelný signál na její přední palubě.

Oba čluny se přiblížily k boku ponorky, posádka uchopila přídržná lana a začalo vyloďování. Poslední vyložili pušky, střelivo a přístroje do plátěných vaků, které byly ihned vytaženy na palubu ponorky. Potom svými noži natlakované gumové trupy Zodiaků šestkrát rozřízli. Než si členové obou útočných týmů stačili stáhnout ploutve a kukly, oba Zodiaky už usedly v hloubce dvě stě sáhů na dno Rudého moře.

Velitel Dreyfus vydal rozkaz k uzavření všech průlezů, k vypuštění vzduchu z nádrží hlavní zátěže a zavedl Améthyste do hloubky devadesáti metrů, kde zamířila rychlostí dvanácti uzlů přímo na jih k dalšímu velkému saúdskoarabskému nakládacímu doku v ropném přístavu Rábigh.

Muži ze speciálních jednotek dostali hned po svém návratu večeři a po ní se sesedli ke dvěma stolům k partiím bridže. Garth Dupont jen zářil – věřil, že jejich první mise skončí naprostým úspěchem, a hru zahájil nahlášením piků a končil s hláškou šesti piků, ale uhrál jen jedny.

Mezi smíchem a přátelským dobíráním si jeden druhého kdosi poznamenal, že doufá, že Garth umí líp počítat pod hladinou než nad ní. Garth je na oplátku ujistil, že po návratu se bude ucházet o titul mistra Francie v bridži hraném pod vodní hladinou.

Popravdě řečeno, až hodinu po půlnoci dorazí do klidných vod u přístavu Rábigh, Garth naspí pouhé tři hodiny. Veliteli Dreyfusovi se podařilo proplout podél saúdskoarabského pobřeží v příznivém čase, protože jak pod hladinou, tak na ní bylo celkem pusto. Za celou plavbu z Janbu zachytili na pasivním sonaru pouze dvě malé rybářské lodě.

Už ve 23.45 vystoupili na periskopovou hloubku, potvrdili si údaj GPS a zahlédli rychle blikající výstražné světlo majáku na výběžku pevniny malého opuštěného ostrova Ši’ib al Chamsa, vystupujícího z moře právě před zátokou o celkové délce pobřeží čtyřiadvacet kilometrů chránící přístav Rábigh.

Velitel Dreyfus nechal ostrov na pravoboku a pokračoval rychle v plavbě dalších šest kilometrů přímo po plavební trase do středu zátoky, další široké plavební cesty s blikajícími světly na pravé ruce. Po levé straně nebylo nic než pobřežní korálový útes, který vystupoval z hloubky sta metrů z mořského dna do pouhých asi třiceti metrů pod mořskou hladinou.

V tomto místě měla dobře prozkoumaná zátoka hloubku přes devadesát metrů, a to až skoro k samému břehu. Velitel Dreyfus se rozhodl pro možnost, že v periskopové hloubce udělá u širokého jižního ústí zátoky ostrý obrat vpravo. Nebyla to žádná slepá ulička – přinejmenším ne pro lodě plavící se na hladině – neboť na konci ostrůvku Ši’ib al Bajda, jednoho ze tří ostrovů, které zátoku uzavíraly více méně z jihu, byl úzký průliv, široký patnáct metrů. Zátoka přístavu Rábigh však pro ponorky slepou uličkou byla.

Velitel Dreyfus proto vyplul tiše na hladinu a v chráněném, „soukromém“ místě zátoky udělal s lodí obrat o sto osmdesát stupňů. V dohledu žádná loď, nebyla ani na radaru či sonaru, ani na hladině nebo pod ní. Veliteli by stačilo několik minut, aby se ponořil do hloubky a ze zátoky zmizel, kdykoli by chtěl.

V přístavu Rábigh nebyl zdaleka takový provoz jako v Janbu, v zásadě proto, že sem žádný další ropovod přes pohoří Aramah nevedl. Přesto v pracovní dny tu býval čilý provoz tankerů, neboť zde stála značně velká rafinerie. Zpracovávala surovou ropu z Janbu a vyráběla z ní různé druhy benzinu, petrochemických surovin a propan-butanu, čímž ulehčovala přetíženému nakládacímu terminálu v Janbu, sto čtyřicet pět kilometrů severně odtud.

Garth Dupont opět vedl svůj tým z ponorky do dvou nových člunů Zodiac a celý postup z Janbu se opakoval až k nakládacím dokům. Přístav Rábigh nebyl zdaleka tak osvětlený jako přístav v Janbu a Garth doufal, že se mu podaří zvolit bližší místo, kde Zodiaky během akce vyčkají. Na levoboku ve vzdálenosti asi tří kilometrů velitel žabích mužů viděl tanker mířící zvolna do zátoky, u mol však bylo prázdno.

V dohledu žabích mužů byl ještě další tanker třídy VLCC neznámého původu, jenž vyplouval ze zátoky necelý kilometr po jejich levoboku. Zodiaky neměly rozsvícena žádná světla a obloha byla zatažená. Zdálo se, že teplý vzduch nad vodní hladinou je těžký, a měsíc ji tentokrát ani trochu neosvětloval. Mola, která měli přímo před sebou, vyhlížela zcela ztichlá a asi 400 metrů od nich se Garth Dupont rozhodl nechat týmy klesnout do hloubky a zamířit k nakládacím plošinám. Čluny by mohly zůstat v tmě přibližně na stejném místě v dostatečné vzdálenosti od připlouvajícího tankeru, který se zdánlivě přibližoval tak pomalu, že snad nestihne zakotvit ani do středy.

Obrovské tankery VLCC takovou vlastnost mají. Potřebují asi šest kilometrů, než se jim z běžné rychlosti plavby nad patnáct uzlů podaří zastavit. Při přibližování k molu rychlostí čtyř uzlů jim zabere tři čtvrtě hodiny, než urazí vzdálenost tří kilometrů, protože posledních dvě stě metrů plují sotva vyšší rychlostí, než když je nese proud.

„Buďte připraveni vypadnout, jakmile dorazí tanker,“ zdůrazňoval Garth svým mužům, když jim vysvětloval, jak je důležité zůstat v dostatečné hloubce pod kýlem lodi ve chvíli, kdy se bude chystat zastavit. „Žádné hrdinství,“ vyzýval je. Rozhodně nechtěl, aby se pouštěli pod jeho obrovský trup o výtlaku tři sta padesát tisíc tun, dokud se bude pohybovat. „Začneme plavat, až když to monstrum zastaví,“ říkal rozhodně. „Pokud nedokážeme být pryč dřív, než dorazí.“

Pak už se vlnivým pohybem ploutví vydali směrem ke břehu, stejně jako tomu bylo v přístavu Janbu. Nikdo si jich nevšiml. Z výšky plošin nikoho nenapadlo podívat se přes okraj dolů, na molech žádné hlídky rozestavené nebyly a přístavní personál se do doby, než dorazí další tanker, rozprchl bůhví kam.

Pod hladinou pracovali francouzští potápěči naprosto nikým nerušeni a nad nimi se tyčila nakládací plošina. Během padesáti minut odborně přichytili všech osm náloží, synchronizovali časovače s časy pod nakládacím terminálem v přístavu Janbu a hrozivé tikání hodin všech šestnácti rozbušek v hloubce pod hladinou moře sto padesát kilometrů od sebe nemohl nikdo zaslechnout.

Přesně v 04.00 na východním pobřeží Rudého moře se ozvou dva mocné výbuchy. Garth přemítal, jak dlouho to bude saúdskoarabské administrativě trvat, než přijdou na to, že obě exploze spolu nejspíš souvisí.

Když doplavali ke straně doku blíže k moři, příchozí tanker už ukotvili. Museli ho podplavat ve velké hloubce pod kýlem, aby se dostali do volných vod zátoky, což představovalo nejhorší chvíli mise. Nicméně znovu se ukázalo, že pod kýlem je ještě dostatečná hloubka, a za chvíli už byli na cestě ke svobodě podél pravoboku obrovského trupu.

Na cestě zpět k Zodiakům plavali čtyři metry pod hladinou – záběr ploutvemi a odpočítávání, záběr a odpočítávání. Když prorazili hladinu a vynořili se do čerstvého nočního vzduchu, byli asi patnáct metrů od nejbližšího člunu, hladina zátoky byla pustá a za dvacet minut už byli všichni u Améthyste.

Další postup se navlas shodoval s postupem v přístavu Janbu. Vyložili náklad, vyšplhali na palubní rohož, rozřízli oba čluny a přesunuli se do svých kajut na spodní palubě. Velitel Dreyfus vydal rozkaz k ponoření a ponorka rychle opustila zátoku před přístavem Rábigh.

Jakmile se dostali do hlubokého moře, zaujali kurz jedna-pět-nula a v hloubce sto dvaceti metrů se pustili po hlavní hluboké plavební trase Rudého moře směrem k jihu. Améthyste nespatří denní světlo příštích čtrnáct dnů do chvíle, kdy doplují k francouzské námořní základně na malém subtropickém ostrově La Réunion v Indickém oceánu, víc než šest tisíc kilometrů vzdálené.

Přitom nikdo na celém Arabském poloostrově se nikdy nedozví, co udělali.

Téhož dne, v neděli 21. března v 17.30

27,01 stupňů severní šířky, 50,24 stupňů východní délky, rychlost 7 uzlů, hloubka 6 metrů, kurz dva-pět-nula

Noc padá na arabskou poušť a její břehy podstatně rychleji než v severnějších oblastech zeměkoule s méně extrémním podnebím. Přesto toho večera, čtyřicet kilometrů od pobřeží Saúdské Arábie, tma nepřicházela pro kapitána Alaina Roudyho dostatečně rychle.

Jednačtyřicetiletý velící důstojník, původem ze starobylého města Tours v údolí Loiry, měl poprvé za svou celoživotní námořní kariéru nervy napnuté k prasknutí. Samozřejmě by to nikomu nepřiznal – ani své mnohem mladší druhé manželce Anne Marii. Popravdě, obzvlášť ne své mnohem mladší ženě.

Kapitán Roudy si potrpěl na disciplínu, byl odlit ze stejného kadlubu jako francouzští námořní velitelé v bitvách osmnáctého století. Přestože chápal, že by jej možná stálo mnoho sil porazit v roce 1805 britské loďstvo pod velením admirála Nelsona, věřil, že by si v bitvě u Trafalgaru počínal o poznání lépe než poněkud poraženecký admirál Pierre de Villeneuve, který přišel o vlajkovou loď, byl zajat a později spáchal sebevraždu.

Alaina Roudyho, jenž dosud žil v rodném městě Tours, tlačil mimořádně napjatý časový harmonogram. Hodinky ukazovaly 17.30 a nad okolními vodami, třicet kilometrů západně od vrtné ropné plošiny Abu Sa’afah, se ještě nezačalo stmívat. Ponorka Perle šest metrů pod hladinou a se zasunutým periskopem se zvolna přibližovala k hlavním trasám tankerů, které je zavedou na jih k obrovskému mořskému terminálu na nakládku propan-butanu Ra’s al Džu’ajmah.

Co kapitána sužovalo, byl fakt, že se musel na vodní trasy dostat do 18.15, a pokaždé, když si dovolil riskovat třicetisekundový pohled periskopem, uviděl na hladině větší provoz, než bývá ve stejnou hodinu nedělního podvečera na pařížském Champs-Elysées.

Předpokládalo se, že se pohybují v oblasti s omezeným provozem, ale kapitán zahlédl nejméně dva hlídkové čluny kroužící kolem ropných plošin, čtyři obstarožní obchodní lodě na sever od Perle, tři velké arabské rybářské plachetnice dhau, jednu větší rybářskou loď a přístavní hlídkový člun o délce sedmadvaceti metrů a navíc dva vrtulníky odlétající k helioportu uprostřed vrtné plošiny Abu Sa’afah.

Vzhledem k malé hloubce pouhých šestnácti sáhů by měl plout na západ a trvale kontrolovat trasu periskopem. Ale riskovat plavbu s vysunutým stěžněm nemohl. Mohl by ho prozradit, nebo dokonce dovolit identifikaci Perle. Kapitán Roudy věděl, že saúdskoarabské námořnictvo v těchto vodách ponorku mít nebude a nejspíš ani žádnou válečnou loď, ale co les Américains… ti se kradou jako barracuda. Kapitán Roudy si rozhodně nepřál spatřit vlajku s hvězdami a pruhy v jakékoli podobě, na hladině nebo pod ní.

V operaci, kterou zajišťoval, hrál hlavní roli čas. Bylo třeba, aby zítřejšího pondělního rána v 04.00 zaujal pozici v zóně vypuštění střel, tedy osmdesát kilometrů od výchozí linie, což představovalo dodržovat celou řadu mezních časů – místo posledního nalodění žabích mužů opustit nejpozději ve 23.15… místo, kde budou žabí muži bráni na palubu poprvé, opustit nejpozději ve 22.15… na místě, kde bude nabírat potápěče poprvé, musí vyčkat dvě a půl hodiny.

To všechno znamenalo pohybovat se po plavební trase tankerů a spolu s nimi skoro jako v konvoji plout na jih rychlostí deseti uzlů, a to už v 18.15 – za pětačtyřicet minut od této chvíle. V opačném případě by musel vypustit střely dříve, než dopluje do určeného místa, specifikovaného admirály Romanetem a Piresem. Také si nemůže dovolit zpomalit ani požádat o více času, protože Louis Dreyfus se v Rudém moři vypořádá se svým mnohem lehčím úkolem podle plánu a načasování obou akcí musí být sladěné.

„Merde,“ zaklel Alain polohlasem, když asi už posedmé během posledních dvaceti minut kontroloval na hodinkách čas. Jestliže se jedna jediná věc zvrtne, dostaneme se do skutečných potíží.

Uběhla další drásavá čtvrthodina a kapitán Roudy nařídil: „PERISKOP!“

Rozkaz, pane.

Alain se znovu zaposlouchal do jemného šelestu, jak mechanicky ovládaný teleskop periskopu vyjížděl vzhůru, až se vynořil nad hladinu. Uchopil rukojeti mnohem dřív, než měl okulár proti očím, a ve všech směrech obhlédl situaci na hladině. Rychlost, s jakou dokázal úkon zvládnout, jej kdysi vynesla do role jednoho z nejúspěšnějších studentů na francouzské námořní akademii pro podmořskou plavbu – École de Sous-Marin. A platilo to dodnes. Ani tehdy, ani teď o dvacet let později nedokázal nikdo zhodnotit obraz celkové situace na hladině rychleji než Roudy. A to se nezměnilo. Kapitán Alain Roudy patřil stále ke skutečným mistrům své profese v celém francouzském námořnictvu.

PERISKOP, DOLŮ!

Podrobné prozkoumání situace na hladině mu zabralo přesně třicet vteřin. Poprvé v žádném směru v okruhu několika kilometrů nespatřil žádné plavidlo. Všiml si také, že se konečně začalo stmívat.

Perle plula dál temnou vodou. Měla ještě půl hodiny, aby se dostala do plavebních tras tankerů. Kdyby se opozdila o pouhou čtvrthodinu, i patnáct minut zpoždění by pronásledovalo jejího kapitána celou noc. Dalších deset minut zpoždění by znamenalo až půl hodiny za časovým harmonogramem. Přitom museli urazit dalších šest kilometrů, než zahlédnou blikající světla plošiny Gharibah.

Vody v okolí ponorky byly zcela zjevně pusté a Alain Roudy nařídil zvýšení rychlosti o dva uzly. Věděl, že se tak dostanou do trasy tankerů, aniž naberou zpoždění.

Znovu vydal rozkaz k co nejkratšímu vysunutí periskopu. Potom ještě jednou, přestože se stále spoléhal na údaje z pasivního sonaru, které by ho varovaly před těsnou blízkostí jakéhokoli plavidla. Náhle, na pravoboku přímo před přídí se objevila světla plošiny Gharibah.

O čtyři stupně vpravo… kormidlo dva-šest-nula… držte rychlost šest uzlů…

Rozkaz, pane.

PERISKOP!

Alain Roudy pozoroval zelenou bóji přibližující se asi sto metrů k jejich pravoboku a byl si vědom, že už se takřka ocitli v trase odplouvajících tankerů. Upřeně hleděl do okulárů a podařilo se mu rozeznat světla velké lodě plující směrem k nim.

PERISKOP, DOLŮ!

Ano, pane.

Tah turbín je popohnal vpřed a Perle zrychlila napříč půldruhého kilometru širokou plavební cestou odplouvajících tankerů. Plula nyní rychlostí přibližně stejnou jako mohutný nenaložený tanker třídy VLCC o výtlaku 300 000 tun, jenž se k nim blížil a jehož trup čněl vysoko z vody.

Nikdo jiný neměl o tankeru ani tušení, když kapitán vydal rozkaz ke zrychlení, ani když se o pět minut později ještě jednou zadíval do periskopu na trasu připlouvajících lodí po jejich pravoboku. Konečně pluli v trase i směru, které potřebovali. Roudy chtěl, aby pro události tak bohatého nedělního večera byly jak za zádí, tak i před přídí Perle alespoň dva kilometry volného moře bez dalších lodí připlouvajících k nakládacímu doku propan-butanu.

Pokud to bude nutné, někde vyčká, dokud nebude mít jistotu, ale ve skutečnosti Perle přeťala trasu odplouvajících tankerů s odstupem asi osm set metrů od nejbližší lodě na temné vodě, navíc na vzdálenější straně byl další tanker třídy VLCC plující s odstupem takřka dvou a půl kilometru od nich.

Kapitán Roudy nařídil obrat o čtyřicet stupňů na levobok a Perle zaujala pozici v kýlové brázdě tankeru.

Kormidlo dva-dva-nula… udržujte rychlost patnáct uzlů… držte periskopovou hloubku se zasunutým tubusem… do operační oblasti deset kilometrů.

V téže době o dvě paluby níže velitel Jules Ventura vyzval své muže, aby dokončili kontrolu vybavení: dvou zařízení s vestavěnými potápěčskými hodinkami s hloubkoměrem a kompasem v provedení s odtlumeným osvětlením, dýchacích přístrojů Dräger, zbraní a střeliva, které mělo být naloženo do dvou člunů Zodiac. Dále nožů, ploutví, bleskovice, časovačů, rozbušek, drátů, štípacích kleští, šroubováků a pečlivě zabalených náloží. Všech šest mužů chystajících se k výsadku bylo nyní naboso, v černých neoprenových oděvech i s nataženými kuklami, s potápěčskými brýlemi vytaženými na čelo a s tvářemi začerněnými maskovací vazelínou.

Ještě se provedly poslední přípravy člunů. Nejprve se zvednou a spustí na hladinu oba Zodiaky. Pak budou následovat dva černé přívěsné motory Yamaha, jejichž výkon pro každý případ technici vyladili jako u závodních vozů. Na krátkou vzdálenost by oba nafukovací čluny nejspíš mohly v závodě porazit Queen Mary 2 – za předpokladu, že už se někomu podařilo vyprostit jachtu Stíny Arábie z trupu velké výletní lodě, kde trčela za přídí na jejím levoboku.

O tři minuty později nařídil kapitán Roudy kormidelníkovi provést ostrý obrat… devadesát stupňů na levobok… zastavit motory… vypustit hlavní zátěž… na hladinu…

Perle provedla obrat, začala se vynořovat na hladinu a z jejích palubních rohoží stékaly proudy vody. Plavidlo se za pohybu vpřed vyrovnalo a posléze se zcela zastavilo, ale žádná světla nesvítila.

Na kapitánův rozkaz vedl velitel Ventura své muže neosvětlenou stoupající chodbou k průlezu na palubní rohož. Bylo zvláštní, že ze svalnatého, mohutného a nepříliš sdílného velícího důstojníka speciálních jednotek se v tuto chvíli stal poměrně hovorný muž, a to poprvé od doby, kdy opustili přístav v Brestu.

Jules dodával svým mužům odvahy, podal ruku všem členům posádky a poděkoval jim za vše, co všichni během plavby udělali, protože odplouval do neznáma v otevřeném člunu s gumovým trupem. Podplukovník Ventura se proměnil v úhlavního nepřítele krále Saúdské Arábie a jeho námořnictva.

Na palubu člunu Zodiac nastoupil nejdříve jeho řidič a za ním následoval velitel Ventura, který pomáhal s lany. Když byli všichni připraveni k vyplutí, Jules osobně smotal a na palubu ponorky odhodil kotvicí lana. Pak se posadil a nařídil, aby velký nafukovací člun odrazil od trupu ponorky.

Působilo až neskutečně, jak rychle se člun na temné vodě stal naprosto neviditelný. Ale měsíc ještě nevyšel a člun i motor byly černé a na jeho palubě byli muži oblečení do černých neoprenových obleků, s nasazenými černými kuklami a začerněnými obličeji. Dokonce už na vzdálenost pouhých devíti metrů se ztratili z očí.

Zrovna tak i ponorka bez rozsvíceného osvětlení na palubní rohoži dokonale zmizela. Když gigantický tanker třídy VLCC proplouval kolem v trase pro odplouvající lodě, nikdo na palubě monstra pro přepravu surové ropy, srovnatelného výškou s jedenadvacetipatrovou budovou, neměl ani potuchy, že ve vzdálenosti patnácti set metrů od nich je ponorka třídy Hunter Killer o výtlaku 2 500 tun s muži na její horní palubě a s přepadovým týmem žabích mužů v černých oděvech chystajících se zničit jednu ze světových mocností v dodávkách ropy.

I druhý Zodiac se odpoutal od trupu ponorky a zmizel ve tmě. Perle se vzdálila z pozice, na níž se před chvíli zastavila, a vklouzla zpět do periskopové hloubky, a to asi patnáct set metrů před dalším připlouvajícím tankerem a stále s odstupem několika kilometrů za tankerem, který i původně plul před ní. Všechna plavidla se pohybovala v jedenáctikilometrovém plavebním úseku směřujícím k největšímu ropnému mořskému terminálu na světě, na ostrově člověkem uměle vytvořeném.

Zatímco Tým dvě žabích mužů pod vedením šestadvacetiletého poručíka Remé Doumena dokončoval přípravy na výsadek, k němuž mělo dojít už ani ne za hodinu, Jules Ventura se svými muži za nevýrazného bublání motorů Zodiaků pluli vpřed rychlostí pouhých pěti uzlů. Na palubě člunů měli značné množství výbušnin a také dost času na to, aby je rozmístili. Perle se pro ně nevrátí dřív než téměř za čtyři hodiny.

K nakládacímu terminálu propan-butanu jim zbývalo ještě osm kilometrů a velitel Ventura měl dostatek potřebného času, aby prozkoumal světla na plošině a mohl zvolit nejtemnější pruh vodní hladiny, z něhož zahájí provedení úkolu. Při pohledu na hodinky sdruženého přístroje zjistil, že ukazují 19.15. Vzpomněl si na svého přítele a kolegu poručíka Garthe Duponta. Věděl, že jeho kamarád vede identickou misi na druhém pobřeží Arabského poloostrova… nejspíš právě dělá to co já, snaží se najít dostatečně temné místo a na zádech má nálož výbušnin, napadlo ho.

Zodiaky proplouvaly přes širokou mělčinu chránící přístup k mořskému nakládacímu terminálu Ra’s al Džu’ajmah. Chránila ho jmenovitě před ponorkami, neboť hloubka na mělčině byla pouhých šest sáhů a čluny s přívěsnými motory přes ni přeplouvaly velmi zvolna. Ve 20.00 Jules Ventura a jeho muži konečně dopluli do vzdálenosti asi osmi set metrů severně od nakládacích mol. Terminál byl velmi dobře osvětlen a velitel Ventura neviděl důvod, proč se přibližovat přímo, když si na sever či na jih od vnějšího nakládacího prostoru mohl vybrat ničím nenarušenou tmu.

Konečně na vlastní oči spatřil, co na pláncích studoval tolik týdnů – uměle vybudované přemostění či visutou silnici z pevniny k molům v moři, měřící asi sedm kilometrů. Při pohledu z ptačí perspektivy končila velkým „V“. Jules předpokládal, že potrubí s tekutým plynem se táhne pod visutou silnicí a končí v obrovském systému čerpacích stanic a ovládacích ventilů umístěných na molu a na satelitních snímcích zcela jasně viditelných.

U mol kotvily dva tankery. Jedním z nich byla loď na přepravu tekutého plynu z Houstonu v Texasu, s černým trupem, o výtlaku osmdesáti tisíc tun. Jules na její zádi rozeznal její jméno Global Mustang. Potřeboval k tomu brýle na noční vidění. Zkoumal i příď druhého tankeru na druhém konci, ale nedokázal rozeznat jednotlivá písmena. Ani přibližně. Z toho usoudil, že na severní straně je větší tma.

„Pokračujte ještě sedm set metrů,“ rozkázal, „co nejpomaleji s minimálními otáčkami. Posledních pár set už uplaveme.“

Veliteli Venturovi spíše než světlo dělal starosti hustý provoz. Severozápadně od Ra’s al Džu’ajmah přetínalo dno pět potrubí ropovodů, mořská ropná plošina Katif, další velká vrtná plošina a kotvicí oblast pro čekající tankery – vše na obrovské rozloze uzavřené oblasti. Místo se hemžilo malými plavidly, jejichž zelená a červená poziční světla Velký Jules nemohl přehlédnout. Nicméně v jeho člunech žádná světla nebyla a pro ostatní byli neviditelní.

Motory běžely skoro neslyšně na volnoběh a čluny se blížily k molům. Na vodu stále vrhal velký stín nakládací dok a ve vzdálenosti tří set metrů severně od něj se na vodní hladině už žádná světla neodrážela. Jules všechny vyzval, aby se připravili, a o pět minut později už sklouzli přes bok člunů a zamířili k cíli podobně jako tým Garthe Duponta již před hodinou v Rudém moři.

Mezi oběma misemi však byl zásadní rozdíl. V přístavech Janbu a Rábigh dostali Garthovi muži rozkaz, že mají vyhodit do povětří pouze nakládací terminál – připevnit všech osm náloží k nosným pylonům. V Ra’s al Džu’ajmah Julesův tým měl úkolů víc. Velitel Ventura musel ještě vyhodit do vzduchu systém čerpacích stanic a ovládacích ventilů, aby se tím zažehl těkavý tekutý plyn.

Vlastní terminál byl zranitelnější než nakládací doky přístavu Janbu, protože byl zbudován v moři několik kilometrů od pevniny a zřejmě by se zřítil už při výbuchu dvou nebo tří sedmadvacetikilových náloží. Šest zničí konstrukci zcela jistě.

Operace ale měla jeden háček. Jules Ventura a třiadvacetiletý námořník Vincent Lefevre museli vylézt vnitřkem konstrukce a dostat se až pod plošinu, po níž se pohybovala obsluha terminálu a nákladní auta, aby připevnili velké časované nálože přímo pod čerpací stanice propan-butanu.

„Jestli tu zatracenou plošinu vyhodíte do povětří,“ instruoval Julese admirál Pires, „měli byste to udělat tak, aby tekutý plyn vyrazil do vzduchu jako pochodeň. Naše cíle mají dvojí povahu – nejen zničit, ale i zastrašit. Dbejte na to, aby se vám podařilo pochodeň v Ra’s al Džu’ajmah zapálit.“

Uspořádání nakládacích mol zkoumal Julesův tým celé týdny a všichni důvěrně znali nosný pylon, k němuž bylo třeba se dostat. Jakmile všech osm mužů bylo ve vodě, řidiči člunů a spojovací důstojníci zamířili o pár set metrů dál od terminálu. Podle rozkazu se měli vrátit za hodinu a vzít výsadek na palubu.

Doplavat k cíli jim nezabralo příliš času a podle rozkazu se shromáždili pod konstrukcí, aby si vyslechli Julesovy poslední pokyny: „Všichni víte, co máte dělat… Vydáte se k pylonům, které jsou dvojicím určeny, a upevníte šest náloží. Potom vyčkáte pod hladinou u pylonu, který měl na plánku číslo čtyři – Vincent bude rovnou nad vámi pracovat na dvou horních náložích.

Nenechte proboha nic vybouchnout dřív, nebo nás zabijete všechny. Znovu se sejdeme pod pylonem číslo čtyři a k Zodiakům se vrátíme společně.“

Doplavali k určeným cílům a podobně jako tým Garthe Duponta zjistili, že musejí v teplé vodě seškrabat škeble, než bude možné připevnit magnetické nálože k ocelovým nosníkům.

Podle očekávání příliv ještě nedosáhl nejvyššího bodu a Jules s Vincentem si pod hladinou u pylonu číslo čtyři sundali ploutve a nejmodernější dýchací přístroje Dräger, vážící každý čtrnáct kilogramů. Na zádech pod vodou jejich váhu téměř nevnímali. Jules přivázal vybavení k pylonu šest metrů pod hladinou, oba si nasadili přísavné černé boty značky Nike a pohybem nohou stoupali vzhůru k čerstvému, ale pod molem ropou prosycenému a zapáchajícímu vzduchu.

Ocelová výztuha, kterou hledali, jim čněla šikmo vzhůru nad hlavami a ve výšce šedesáti centimetrů vedla k dalšímu vodorovnému nosníku. Oba vztáhli ruce v gumových rukavicích vzhůru, aby se jí zachytili. Odtud je čekal poměrně snadný výstup do výšky dvanácti metrů až pod spodní část podlaží uprostřed centrální části mola.

Dostali se na nejhořejší vodorovný nosník, který byl jen něco přes metr pod podlahou. Pylon číslo čtyři končil právě tady, měl zhruba průměr telegrafního sloupu a čerstvý červenohnědý nátěr proti korozi. Vysoko nad vodou žádní korýši na povrchu nebyli. Jules se posadil rozkročmo na nosník a otevřel zip pogumovaného obalu, který ukrýval nálož. Jemně nožem zdrásal magnetický povrch, přidržel nálož na pylonu a cítil, jak magnety pevně přitiskly nálož k oceli.

Vincent Lefevre podal veliteli časovač, který u tohoto typu nálože bylo třeba přišroubovat ke krytu. Oba věděli, že by stačilo šroub utáhnout pouze rukou, ale uvědomovali si, že šroubovákem se jim podaří časovač mnohem lépe upevnit. Jules přidržel časovač, seřídil jeho zpoždění na hodnotu sedmi hodin a čtyřiceti minut. Natáhl ruku pro šroubovák, utáhl časovač i šrouby, které přidržovaly ve správné poloze bleskovici a rozbušku.

S Vincentem se potom začali sunout po hraně vodorovného nosníku a Vincent zároveň odmotával bleskovici. V polovině rozpětí se na chvilku zastavili, Jules odtrhl kus lepicí pásky a obtočil ji kolem nosníku, takže šňůru bleskovice pevně držela a nebyla z žádného úhlu viditelná.

V té chvíli upustil šroubovák. Než dopadl se šplouchnutím do vody, hlučně uhodil do dvou vodorovných kovových nosníků.

Jules neměl tušení, zda je někdo přímo nad nimi, ale okamžitě vytrhl z vodotěsného pouzdra na zádech zbraň s tlumičem a s prstem na spoušti upřel pohled směrem k moři na trup tankeru na tekutý plyn ukotveného k nakládacímu doku.

Ke své hrůze zaslechl nad sebou dupot. Jedna osoba se blížila k okraji. Jules s Vincentem se drželi pouhých pět metrů od kraje, když zaslechli tupý náraz bot do podlahy nad sebou. Vzápětí se nad nimi objevil obličej sklánějící se dolů zároveň s kuželem světla baterky.

Jules neměl zdání, kdo to byl – vojenská hlídka, dělník z obsluhy terminálu, někdo z posádky tankeru – ale mužská tvář se dívala přímo jeho směrem.

„Kdo je tam?“ Slova zněla odosobněné, protože obličej byl vzhůru nohama, nicméně pronesená byla vážným tónem. Jules zvolil jedinou možnost, kterou měl. Ustřelil hlavě tvář a ucítil zpětný náraz své AK-47 s tlumičem. Ozvalo se jen nezřetelné kliknutí, které hlasitostí zdaleka nedosáhlo zvuku padajícího šroubováku.

Tělo se svezlo napůl přes okraj, krev z něj kapala na mořskou hladinu dvanáct metrů pod nimi. Jules se pohyboval po vodorovném nosníku s jistotou cirkusového provazochodce. Uchopil muže za hrdlo a mimořádnou sílou ho přetáhl přes okraj a hodil ho dolů přímo do moře pod sebou. Zůstal tiše stát, srdce mu v nastalém tichu bušilo a uvažoval, kolik jich ještě budou muset zabít, aby se mohli dostat pryč.

K úžasu obou, velitele i řadového námořníka, se žádný další zvuk neozval. Ani z míst nad nimi, ani od tankeru. Ten, kdo je viděl, byl sám. Žádné kroky nahoře, žádný křik, nic.

Jules Ventura nařídil Vincentovi, aby se přesunul po nosníku zpět a následoval ho až ke spojení pěti ocelových šikmých nosníků podpírajících podlahu přímo pod čerpadly tekutého plynu. Přichytili Vincentovu nálož, která nepotřebovala časovač, k její iniciaci dojde prostřednictvím bleskovice.

Jules omotal bleskovici kolem nálože a kolem jednoho z nosníků a nakonec ji vmáčkl do otvoru, jenž se obvykle používá pro rozbušku. Utáhl oba šrouby a zaklonil se, aby pohledem ohodnotil, jak se mu práce povedla.

Jedno bylo jisté – až se první nálož umístěná nahoře na konstrukci ve 04.00 odpálí, druhá ji bude o milisekundu později následovat. Jules se pak přesunul k Vincentovi a oba zahájili sestup, jenž jim trval osm minut. Po vodorovném nosníku, který už byl těsně nad vodou, přešli k pylonu číslo čtyři a vklouzli zpět do vod zálivu, aby si vzali ploutve a dýchací přístroje.

Jak bylo dohodnuto, celý tým se shromáždil u pylonu a muži z Venturova týmu chtěli hned vědět, proč jejich velitel pokládal za nutné někoho zastřelit. Ukazovali k tělu, které unášel stoupající příliv pod konstrukcí terminálu asi dvanáct metrů od nich.

Rozkazy velitele Ventury byly stručné. Zbývající bleskovici omotat kolem těla, zdvojeně pod každým ramenem. Dva mladí žabí muži dostali příkaz vléci tělo za sebou pod hladinou zpět k Zodiakům. Jules oběma dal jasně najevo, že mu vůbec nezáleží na muži, kterého zastřelil, ale že trvá na tom, aby tělo nikdo nenašel.

Vydali se na zpáteční cestu. Čtyři potápěči pomáhali táhnout mrtvé tělo vodou. Když doplavali ke člunům, vzali delší lano z paluby jednoho z nich, přivázali jím tělo a táhli ho za posledním Zodiakem. Vypadalo to, jako kdyby táhli vodního lyžaře, který právě upadl.

U ponorky tažným lanem připoutali mrtvého k motoru Yamaha. Mrtvý měl na sobě uniformu královského letectva, které zodpovídalo za střežení a ochranu saúdskoarabských zranitelných ropných čerpacích stanic, zpracovatelského průmyslu, nakládacích terminálů a vrtných plošin v Perském zálivu.

Mladý Arab se potopil společně s oběma nafukovacími čluny až na dno do hloubky třiceti metrů, na konci trasy pro příjezd tankerů. O šest hodin později ho mnozí budou na onen svět následovat. Nikdo se nikdy nedozví, že jeden strážný zmizel z nakládacího terminálu za podivných okolností.

Všichni se stanou pouhými oběťmi průmyslového odvětví, které patří k nejvýnosnějším, ale i k nejhrabivějším na světě.

KAPITOLA ŠESTÁ

22.15 téže noci

Ostrovní terminál Mořský ostrov ve výsostných vodách Saudské Arábie

Poslední dva Zodiaky mířily na východ zpátky k plavebním trasám tankerů. Poručík Remé Doumen pocházel z přívětivého atlantského námořního přístavu La Rochelle, kde jeho otec, vysoce vážený místní majitel lodní převozní firmy, byl starostou.

Obecně řečeno se Remé nikdy v životě nedostal na nesprávnou stranu zákona. Nyní seděl na zádi vedoucího nafukovacího člunu Zodiac a nedokázal odtrhnout oči od světlem zalité ocelové konstrukce masivního terminálu nazývaného Mořský ostrov a snažil se vyrovnat s tím, co právě udělal.

Ve strohé řeči válečného námořnictva celý rozsah své mise znal – dovedl tým špičkově vycvičené zásahové jednotky do samého středu mohutné ostrovní konstrukce a zorganizoval uložení množství vysoce výkonných trhavin, které by stačilo na zničení Eiffelovy věže.

Remé se upřeně díval na světla v dálce a na obrovský americký tanker u mola. Už se vzdálili od plošiny na více než tři kilometry, ale až do smrti se nezbaví vzpomínek na tuto noc – na černočernou barvu vody pod lodí, na Philippeovu ruku na svém levém rameni, když se pomocí pohybu ploutví blížili k pylonům… na škrábání nože na oceli… na nepatrný kužel světla, který používali, když soustředěně nastavovali elektroniku, na smrtonosnou bleskovici, dráty a magnetickou příchytku nálože… na sotva postřehnutelné chvění rukou v okamžiku, kdy připevňoval bleskovici k Philippeově náloži na pylonu číslo tři.

Na časové údaje – šest hodin a pětadvacet minut – nikdy nedokáže zapomenout. Bylo skoro 22.30. Za pouhých pět a půl hodiny vejde ve známost skutečný rozsah práce jeho týmu – terminál Mořský ostrov vyletí do povětří.

Řekne vůbec někdy otci, co udělal? Či své dívce Annie? Nebo jednoho dne svým dětem? Bude jim vyprávět o noci, kdy se stal na pár hodin jedním z nejvýznamnějších teroristů na světě?

Samozřejmě že ne. Kodex francouzských speciálních sil, stejně jako všech speciálních jednotek, se nikdy neporušuje. Remé věděl, že slovo terorista musí ze své paměti jednou provždy vymazat. Byl poručíkem Remé Doumenem, loajálním důstojníkem francouzského válečného námořnictva, a právě dokončil nejdůležitější misi svěřenou námořnictvu jeho vlasti od dob… dejme tomu… bitvy u Trafalgaru.

Remé Doumen pokrčil rameny a přejel očima po vodní hladině zpátky k Zodiaku a napadlo ho, zda při pohledu na mohutný nakládací terminál všichni mysleli na totéž co on, když věděli, že terminálu zbývá necelých šest hodin existence. Zda jim došlo, že ve skutečnosti spáchali s neomylnou přesností hanebný čin, jehož otřesné následky teprve přijdou.

Remé se už v dětství projevoval jako odolné dítě. Jednu dobu si všichni mysleli, že bude Francii reprezentovat v ragby. Na vysoké škole patřil k středně velkým středním útočníkům ve třetí čtvrtině, byl dostatečně tvrdý hráč a zároveň rychlý běžec a klub v Toulouse po něm zálibně pokukoval. Nicméně námořnictvo si pro jeho neobvyklou sílu našlo jiné využití. Otci, který životní dráhu začínal jako lodní dělník na převozní lodi v La Rochelle, se neobyčejně zalíbila představa, že bude mít ze syna admirála. Francouzskému námořnictvu nedalo příliš práce, aby zvítězilo nad francouzským ragbyovým svazem.

Ale terorista? „Mon Dieu!“ zamumlal si pro sebe Remé v okamžiku, kdy doplouvali k čekající ponorce Perle. „Radši bych se měl do konce života vyhýbat ranním novinám!“

Věděl, že se vrátí ke svým obvyklým povinnostem. Také nepochyboval, že se mu vrátí starý známý pocit, kdy se dmul pýchou nad svou uniformou a kdy byl hrdý, že si námořnictvo vybralo jeho a nikoho jiného, aby velel mužům speciální jednotky během šokujícího útoku na ropnou plošinu v moři. Nejen to, věděl, že by to udělal znovu, kdyby ho požádali.

Už když svůj tým vedl vzhůru po provazovém žebříku na palubní rohož ponorky, vycítil, že na palubě vládne nervozita. Sám vrchní velitel plavidla vystoupil na palubní rohož a Remé slyšel kapitána Roudyho dvakrát vykřiknout: „Vite… vite… dépêches-toi!“

Všichni samozřejmě věděli, v jak nebezpečném místě zastavili – uprostřed ústřední plavební trasy tankerů vyznačené bójemi a navíc nejspíš v její nejužší části… Hlídky na můstku a na přídi vybavené silnými dalekohledy s nočním viděním prohledávaly moře před přídí i za zádí, jestli nepostřehnou jakoukoli známku rychle se přibližujícího obřího tankeru, jehož kormidelník pracuje ve výšce třiceti metrů nad jejich hlavami.

Noční oblohu zcela zakrývaly mraky a přestup ze člunů zvládli ve skvělém čase. Ač oba Zodiaky rozřezali, Perle je přesto předstihla v závodě, kdo nejrychleji klesne pod hladinu. Jakmile se dostali do periskopové hloubky patnácti sáhů, musel se kapitán Roudy rozhodnout, zda bude riskovat ponoření do větší hloubky.

Pod kýlem plavidla zbývalo devět metrů a kapitán nařídil, že zůstanou v periskopové hloubce, ale se zataženým tubusem periskopu. V kurzu severo-severo-východ a při rychlosti deseti uzlů měli pokračovat plavební cestou odplouvajících tankerů. Žádné plavidlo je tak nemohlo ohrozit zezadu a oni naopak nemohli dostihnout žádnou loď, která by případně plula před nimi. Požadavek na omezení rychlosti na deset uzlů se na všech saúdskoarabských přepravních trasách tankerů přísně dodržoval.

Do hodiny „H“ zbývalo ještě pět hodin – pět hodin do 04.00. Pět hodin do dočasného konce civilizace ve svobodném světě. Také nepochybně do doby, kdy ropa na celosvětových trzích byla ještě levná.

Zatímco si Perle razila cestu vpřed plavební trasou, její posádka se těmito úvahami příliš nezabývala. Dole v prostoru, kde byly uloženy řízené střely, však napětí citelně vzrůstalo. Většina obsluhujících si uvědomovala, že již zanedlouho mají vypálit všech dvanáct střel, které ponorka měla na palubě. Nešlo ale o střelbu na pomyslný cvičný cíl jako obvykle, tentokrát je měli vypustit se skutečnými bojovými hlavicemi naplněnými trinitrotoluenem a zaměřenými s bezchybnou přesností a s předem promyšleným úmyslem ničit.

Po třinácti kilometrech vydal kapitán Roudy rozkaz ke změně kurzu na severovýchodní… stočit vpravo… kormidlo na kurz nula-pět-nula. Po dalších devatenácti kilometrech se rozhodl zcela opustit trasu tankerů. Zatímco hlavní plavební cesta směřovala přímo na východ, vrchní velitel přikázal kormidelníkovi, aby trasu podplul a zamířil na sever, takže se širokým obloukem po čtyřiceti kilometrech měl dostat do hlubších vod a do místa, odkud měl kapitán přikázáno vypustit řízené střely – 27,06 stupňů severní šířky a 50,54 stupňů východní délky.

Na místo dorazili v 03.40 a neustále drželi hloubku ponoru patnáct metrů. Od chvíle, kdy se po proplutí Suezským zálivem ponořili do hlubin Rudého moře, je dosud nikdo nezpozoroval.

Veliteli řízených střel… tady kapitán… proveďte poslední kontrolu, s’il vous plaît.

Ještě jednou a naposledy první důstojník Albert Paul rozsvítil obrazovku počítače, na níž byly zobrazeny cíle a jejich číselné označení: Komplex Abkaik – 25.56N a 49.32E; východní ropovod – 25,56N a 49.34E. Třetí série čtyř střel bude zamířena na cíl označený 26,31N a 50,01E – na komplex v al Katíf s více potrubími ve čtyřech nepatrně odlišných lokalitách. Zde se operovalo s předpokladem, že do povětří vyletí celá oblast s potrubím vedeným podle místních potřeb a bude trvat řadu dlouhých měsíců, než je bude možné opravit.

Albert Paul si uvědomoval, že zasáhnout ropovod není nijak skvělý nápad, což platilo i o ropných vrtech. V obou případech bylo možné je zaslepit a opravit běžným vybavením, kterého mělo ARAMCO nadbytek. Důležitějším činem bylo zničení nákladních doků, čerpacích stanic a na břehu Rudého moře samotné rafinerie.

Cíle kapitána Roudyho byly vybrány naprosto skvěle. Stanicí Abkaik procházelo sedmdesát procent nafty z celého království. Přes hory až na břeh Rudého moře se vedla ropa nejen z obrovského ropného naleziště Ghawar, ale také se odtud zásobovalo celé východní pobřeží. To zahrnovalo i nakládací doky na Mořském ostrově, ropný komplex v Ra’s al Džu’ajmah a v Ra’s Tannurah, ze kterých byl Mořský ostrov napájen.

Ropovod vedoucí z Abkaiku byl jednoznačně rozhodující a princ Násir ho označil za jediné potrubí, které se mělo stát terčem útoku. Z posledního cíle kapitána Roudyho – komplexu v al Katíf, kde se stýkalo více potrubí – směřovala ropa do posledního galonu na východní pobřeží.

Připravit střely v hlavních jedna až čtyři…

Rozkaz, pane.

Za deset minut, v čase 03.50 zaznělo… připravit k vypuštění… hlaveň JEDNA… TIREZ DE FUSIL… PAL!

První ze střel s plochou dráhou letu typu MBDA Stormcat vyrazila z hlavně torpédometu ponorky Perle. Ocasní část střely se vychýlila nejdříve vlevo a poté vpravo, jak se rovnala do správné polohy. Pak již se mihla vodou, za hromového řevu prorazila vodní hladinu a razila si cestu skrze noční oblohu. Elektronickým „mozkem“ střely protékala číselná data a střela se začala za neustálého stoupání rovnat do správného kurzu dva-čtyři-nula. Provázel to ostrý zvuk a záblesk ohně, jak se probouzela k životu.

Šedesát metrů nad vodní hladinou dosáhla střela rychlosti letu Mach 0,9 a tehdy oživly plynové turbíny a uhasily plameny za ocasem střely. V teplém vzduchu nad mořskou hladinou Perského zálivu se hodnota Mach 0,9 rovnala rychlosti vyšší než devět set padesát kilometrů za hodinu, což znamenalo, že střela zasáhne ropný komplex Abkaik za deset minut po svém vypuštění.

Ještě než první střela uletěla dvaatřicet kilometrů, měla hned v patách tři další střely s plochou dráhou letu. První střela přelétla úzký poloostrov Ra’s Tannurah a v 03.57 prudce změnila kurz nad saúdskoarabským pobřežím. Přelétla nad pobřežní dálnicí a změnila kurz do vnitrozemí, ozářila tmavé mraky nad pouští přímo v blízkosti komplexu Abkaik a po šestnácti kilometrech letu provedla poslední změnu kurzu, aby se přiblížila po trase ze severovýchodu, která ji měla přivést k hlavnímu ropnému komplexu s mírnou odchylkou k severu.

Bylo přesně 04.01, když střela s ohromující silou udeřila přímo do středu čerpací stanice číslo jedna, sama se zažehla uprostřed hlavního technologického systému a způsobila výbuch o ničivé síle sto šedesáti kilogramů trinitrotoluenu provázený oslepujícím divokým zábleskem, který by rozmetal na kusy i těžkou letadlovou loď.

Nikdo z lidí pracujících na stanici v noční směně nepřežil. Veškeré strojní vybavení proměnil výbuch v nepoužitelné trosky. Kdokoli se nacházel i ve vzdálenosti několika kilometrů od výbuchu, zůstal jak přikován na místě obrazem zkázy a plameny, které začaly šlehat, jakmile se ropa vznítila. Nedaleko od zničených čerpadel se však rozhořel oheň překonávající všechny ohně, když druhá střela Alaina Roudyho zasáhla samotný střed rektifikačních věží rafinerie v Abkaiku.

Obrovské ocelové válcové konstrukce naplněné v jednotlivých pásech horkým plynem a tekutinami byly neuvěřitelně hořlavé. Nedá se říci, že pouze hořely – proměnily se ve fialovo-oranžové peklo. Samotný Dante by povolal celou divizi hasičů. Těžký mazut, benzin, propan-butan, síra a kdovíco ještě vybuchovaly k nebesům. Žár dosahoval intenzity, která vyvolala řetězovou reakci u ostatních rektífikačních věží, a jedna za druhou vybuchovaly ve spalujícím žáru.

Cokoli se nacházelo uvnitř, bylo vysoce hořlavé a i po mnoha letech bude požár Abkaiku považován za největší průmyslové neštěstí na světě, dokonce větší než zničení Texas City v roce 1947, kdy tanker plný hnojiva ledku amonného vyhodil do povětří celý jih města. Celá rafinerie v Abkaiku byla v plamenech. Všechny čtyři střely Alaina Roudyho zasáhly cíl. Ale kapitán ještě neskončil.

Čtyři další střely zamířené na potrubní komplex v rozvodně Katíf zasáhly východní ropovod, který také explodoval do ohnivé koule. Ze západu byly na obloze viditelné plameny až ze zcela zničeného terminálu Mořský ostrov. Vypadalo to, jako by se v 04.03 sám roztrhal na kusy, a kolem něj se okamžitě vytvořila hořící ropná skvrna o velikosti dva a půl čtverečního kilometru.

Nejefektnější požár zachvátil Ra’s al Džu’ajmah, kde nálože umístěné Julesem ve výšce vyhodily horní plošinu terminálu do výšky třiceti metrů, rozmetaly systém ventilů tekutého plynu a zažehly pekelnou ohnivou pochodeň, jak před šesti týdny předpověděl Gaston Savary. Oheň burácel nad vodní hladinou a spaloval plyn v bílém plameni o průměru šedesáti centimetrů u výstupu z potrubí a o výšce pětačtyřiceti metrů.

Samotné molo se v kusech zřítilo do vody, ale visuté přístupové přemostění bylo víceméně netknuté a potrubí přivádějící tekutý plyn bylo ohnuté v podivném úhlu pětačtyřiceti stupňů vzhůru a zásobovalo obrovský plamen nekonečným proudem propanu, který nemohl nikdo uzavřít.

Ještě dvacet minut po explozích, které zcela zničily saúdskoarabský ropný průmysl na východním pobřeží poloostrova, si nikdo obě události nespojil. Žádný z pracujících v jejich blízkosti výbuchy nepřežil. Bloky administrativních budov v Abkaiku a Katífu byly srovnány se zemí, a kdo se nacházel v poměrně malé vzdálenosti od požárů a byl vzhůru, se nezmohl na nic jiného, než že zůstal stát s otevřenými ústy neschopen odtrhnout zrak od obrovských plamenů vybuchujících každých několik minut k nebesům. Zdálo se, že kvůli své vzdálenější poloze peklo v Abkaiku září ještě jasněji.

Opravdu první poplach ohlásilo až vzdálené město Janbu al Baír, kde přístavní mola vyletěla do povětří při výbuchu náloží, které tam umístil Garth Dupont. Nakládací mola stála blízko břehu a obytné čtvrti města výbuchy skoro nepoškodily. Řízené střely odpálené velitelem Dreyfusem zasáhly rafinerii několik kilometrů od hranic města Janbu. Náčelníkovi místní policie a řadě příslušníků bezpečnostní služby firmy ARAMCO hned bylo víc než jasné, že se odehrávalo něco skutečně velkého.

Velitel policie v Janbu zavolal svému protějšku v Rábighu, od kterého se dozvěděl, že tam je stav stejný – plameny a neustále další výbuchy z hořících rafinerií a nakládací mola v nenávratnu. Oba vzápětí zavolali do Džiddy, která před několika minutami přišla o rafinerii – pozdrav jim poslal velitel Dreyfus v podobě dalších dobře zaměřených řízených střel.

Všichni se pak obraceli na velitelství zodpovědná za bezpečnost v Rijádu. Tam právě dostali informaci z Ra’s al Džu’ajmah, že nakládací mola propan-butanu vzdálená od pevniny šest kilometrů vyletěla do vzduchu a vzala s sebou i tanker o výtlaku dvě stě tisíc tun. Nicméně teprve o páté ráno se v Rijádu dozvěděli o úplném zničení komplexu v Abkaiku.

Téměř všechna větší nakládací mola v zemi byla neopravitelně poškozena, systém přečerpávacích stanic se stal minulostí a oprava soustavy potrubí v Katífu si vyžádá nejméně rok. Saúdové si vždy uvědomovali, že jejich ropný průmysl je zranitelný, ale toto bylo nad jejich chápání.

Všechny průmyslové komplexy měly dostatečné zabezpečení, přesto se našla destruktivní síla, jež prolomila i nejpřísněji střeženou obrannou linii. Slípka snášející zlatá vejce a přinášející nepředstavitelné bohatství pouštnímu království a jeho vládnoucí rodině, jež patřila k nejbohatším na světě – všem jejím pětatřiceti tisícům členů – snesla jiné vejce, které vše rozmetalo v příšerné explozi na kusy. V poušti bude hořet nafta dlouhé týdny.

Mezitím se v různých mořských vodách vzdálených tisíce kilometrů od sebe kradly dvě ponorky francouzského válečného námořnictva tajně domů. Na palubě Perle, blížící se v tichu třicetimetrové hloubky k Hormúzskému průlivu, si Jules Ventura, jenž měl na svědomí zničení nakládacího terminálu propan-butanu, vylicitoval mimořádně nízkou hru dva bez trumfů.

Pondělí 22. března 08.00

Západní předměstí Rijádu

K princi Násirovi se zprávy donesly dříve než k většině ostatních lidí hlavně proto, že na všech vybraných lokalitách měl své pozorovatele, z nichž každý měl nařízeno mu ihned volat, jakmile k něčemu dojde. V intervalu mezi 04.00 a 04.20 měl opravdu napilno.

Seděl ve své pracovně s plukovníkem Jacquesem Gamoudim, popíjeli kávu a sledovali arabsky mluvící televizní stanice, aby zjistili, jak se zprávy o zkáze vyvíjejí. Většina komentátorů přišla s konspirační teorií, že ropný průmysl zničily neznámé osoby.

Jako první podezřelá se samozřejmě uváděla al-Káida, ale o ní se vědělo, že je nepevnou organizací bez uznávaného vůdce a bez jednotného velení. Byla považována za neklidem překypující dav, rozhněvaný, omezený, bez státní příslušnosti, nenávistný vůči vládcům království.

Vzhledem k tomu, že činnost organizace do značné míry financovala Saúdská Arábie, nebo přinejmenším její obyvatelé, bylo obtížné pochopit, proč by proboha měla chtít utnout ruku, která ji živila. Dílo provedené útočníky během noci prokazatelně srazilo saúdskoarabské hospodářství na kolena. Otázkou zůstávalo, kdo v noci zaútočil a proč spáchal odsouzeníhodný čin zločinné agrese zjevně postrádající jakýkoli motiv. Dobře naložení princ Násir i Jacques Gamoudi sledovali komentátory pokoušející se nalézt krkolomné odpovědi na otázky, jež se zdály nezodpověditelné. O hlavní otázce se raději ani nezmiňovali: Jaký vojenský génius vymyslel a vedl útoky tak brilantně, že si s bezpečnostními složkami poradil, jako kdyby neexistovaly?

Princ Násir považoval útok za mimořádně dobře provedenou noční akci. Vtelevizi neustále vyzývali krále, aby promluvil ke svému lidu, aby ho zbavil pochybností, aby mu ukázal cestu vpřed, aby národ sjednotil. Ale král byl v danou chvíli ochromen šokem, stejně jako jeho přední ministři a generálové.

Na některých anglicky hovořících kanálech političtí komentátoři předpovídali konec vlády rodiny Saúdů. Předpovídali doslova zhroucení saúdskoarabské ekonomiky, naprostý kolaps měny a absolutní neschopnost vlády cokoli financovat, když proud ropy zjevně vyschl.

Král se k prohlášení vůbec neodhodlal, což se mohlo z jeho strany považovat za krátkozraké, protože národ byl na nejlepší cestě k naprostému zhroucení. Oficiální prohlášení nepřicházelo vlastně od nikoho, až do 13.00, kdy komentátor stanice Channel 2 předal slovo mluvčímu vlády, který vcelku rozhořčeně informoval veřejnost, že došlo k útoku na ropná naleziště a nakládací doky. Zároveň však uvedl, že bližší podrobnosti nejsou známy. Stanice Channel 3 provozovaná ropnou společností ARAMCO byla z pochopitelných důvodů opatrná a na sdělení velmi skoupá.

Zdaleka nejlepšími zdroji informací se staly anglicky vysílající stanice z Bahrajnského království a z Kataru, které celé dopoledne zpovídaly kohokoli, koho se jim podařilo ze společnosti ARAMCO kontaktovat. Pozvolna se jim podařilo složit šokující mozaiku, z níž vyplynulo, že neznámý útočník spustil neobyčejně dramatický útok na ropný průmysl Saúdské Arábie, když se mu podařilo zkoordinovat rozsáhlé pumové útoky, k nimž zjevně došlo v rozmezí pouhých deseti minut.

Zmíněné televizní stanice byly v neustálém spojení se sdělovacími prostředky v Londýně a v 11.00 měly pohromadě posádku vrtulníku s kamerami, mířící k požáru zuřícímu dosud na terminálu Mořský ostrov a k severně položenému nakládacímu terminálu propan-butanu s jeho planoucí pochodní. Ve 13.00 uveřejnily stanice záběry různých ropných výhní Saúdské Arábie, které obletěly svět.

Ve 14.00 propukly v hlavním městě Rijádu první nepokoje.

05.00 (místního času) téhož dne

Washington, D.C.

Major Jimmy Ramshawe spal velmi tvrdě v luxusním apartmá bytového komplexu Watergate, patřícím jeho rodičům, které užíval jako domovskou základnu. Se svou snoubenkou Jane Peacockovou a s přáteli zůstali pozdě do noci venku a na australském vyslanectví ji vysadil až v 02.00.

Ve své kanceláři v Národní bezpečnostní agentuře měl být o sedmé, což mu nedávalo tolik času ke spánku, kolik by ho rozhodně potřeboval. Jimmy měl pocit, že poledne by bylo mnohem příhodnější dobou pro start do nového dne.

Když telefon zazvonil v 05.01, měl pocit, že snad vyskočí z kůže. Oklepal se, aby se okamžitě přinutil se probrat, jako všichni důstojníci válečného námořnictva, zvyklí na nekřesťanské hodiny hlídek, a zamumlal: „Ježišmarjá, měli byste doufat, aby šlo přinejmenším o život.“

Dozorčí důstojník z agentury se dušeně zasmál a oznámil: „Dobré ráno, majore. Děje se něco, o čem byste podle mého měl hned vědět.“

„Spusťte,“ prohlásil Jimmy a vědomě napodoboval způsob, jak v podobné situaci reagoval jeho vzor admirál Arnold Morgan.

„Pane majore, vypadá to, že někdo právě vyhodil do povětří celý ropný průmysl Saúdské Arábie.“

„Cože UDĚLAL?“ vydechl Jimmy a usilovně se snažil zapnout mozek naplno.

„Pane majore, mám za to, že sem budete chtít hned přijet. Navrhuji, abyste si hned pustil televizi a podíval se na CNN. Vypadá to, že o tom mají něco hodně aktuálního.“

„Fajn, poručíku. Už jedu. Pokuste se spojit s admirálem Morrisem. Vím, že je na západním pobřeží, ale bude to chtít vědět.“

„Dobře, pane majore. Mimochodem, tak obrovský požár jsem v životě ještě neviděl.“

Jimmy stiskl tlačítko ovladače. Televizi už nastavenou na stanici CNN měl a na obrazovce uviděl planoucí pekelnou pochodeň mířící k obloze nad vrchním stožárem obrovského tankeru potopeného uprostřed zkroucených pozůstatků nakládacího mola.

„Prokristapána,“ zašeptal Jimmy.

Pak se záběr změnil a kamera zabrala místo, kde hořelo moře. Při další změně záběru se objevily obrovské rafinerie na pobřeží Rudého moře, všechny v plamenech, s dalšími a dalšími výbuchy. Nezdálo se ještě, že by oheň slábl. Největší požár ropného komplexu Abkaik se zjevně ještě nepodařilo natočit.

Jimmy Ramshawe seděl na okraji postele naprosto zaskočený a myšlenky mu vířily hlavou, zatímco se pokoušel soustředit na komentátorův slovní doprovod. Jak to vypadalo, nálože trhavin vyhodily do vzduchu všechna významná místa největšího obchodního odvětví na světě.

Ať za útokem stál kdokoli, byl dokonale zkoordinovaný. Reportér CNN vyslovil domněnku, že ke všem výbuchům došlo krátce po čtvrté hodině ranní saúdskoarabského času. Pokud se dalo usuzovat, šlo prý patrně o vnitřní záležitost – o „čistě arabskou věc“.

Jimmy Ramshawe věděl jako kdokoli jiný o vzrůstajícím neklidu v království Saúdů, když se jejich měnové rezervy prudce ztenčovaly a podíl obyvatelstva na ropném bohatství se rok za rokem citelně snižoval. V minulosti mu hoši z CIA často tvrdili, že Saúdy dělí už jen krůček od chvíle, kdy budou mít v palácových branách rozhořčený dav.

Jimmy pustil zvuk televize naplno a pokoušel se poslouchat, zatímco se v rychlosti sprchoval. Jediný nepopiratelný fakt, který z toho vzešel, alespoň pro vysoce postaveného důstojníka zpravodajských služeb, se dal shrnout takto – nikdo neměl nejmenší tušení, kdo za události nese zodpovědnost, jaký pro ně měl důvod, a zcela určitě ne, jak vše provedl.

Komentátor CNN se soustředil spíše na následky než na příčiny. Vyslovoval poněkud podružnější úvahy, co bude následovat, když globální trh přijde o pětadvacet procent světových dodávek ropy.

Jimmyho ještě trh příliš nezajímal. Měl za to, že ta položka nakonec stejně dostane označení „nevyhnutelné“. Vrtalo mu ale hlavou, kdo a proč to udělal.

Rychle se oblékl, popadl aktovku, vypnul televizi a zamířil do podzemních garáží. Když sjel do suterénu, zamířil k jediné věci na světě, kterou miloval stejnou měrou, jako miloval Jane Peacockovou.

Už stál před ním: matně se blyštící třináct let starý černý jaguár, který mu rodiče dali k jedenadvacátým narozeninám. Tenkrát byl automobil čtyři roky starý, s pouhými devatenácti tisíci najetými kilometry na tachometru, a do té doby ho vlastnil postarší diplomat a otcův přítel. K dnešnímu dni měl najeto stále pouhých šedesát sedm tisíc kilometrů, protože Jimmy s ním vyjížděl mimo Washington jen dvakrát až třikrát do roka.

Když někam jeli s Jane, brali si obvykle její auto – malý a neokázalý Dodge Neon, který měl spotřebu pouhých sedm a půl litru na sto kilometrů oproti bezmála osmnácti litrům, které spolykal jaguár. Většinou Jimmy vůz používal na cesty do práce a z práce, kdy dennodenně šlapal na plynový pedál po okružní dálnici na cestě z bytového komplexu Watergate do Fort Meade. Zamiloval si krátkou a silnou řadicí páku, okamžitý nárůst výkonu motoru a způsob, jak se jaguár choval v ostrých zatáčkách.

Toho rána si s vozem dopřál opravdu ostrou tréninkovou jízdu. Na skoro prázdných suchých silnicích a s vědomím, že podstupuje misi ve státním zájmu. Na dálnici uháněl rychlostí sto čtyřicet pět kilometrů za hodinu a na příjezdovou cestu k hlavní bráně Národní bezpečnostní agentury zahnul tak prudce, že musel vyrovnávat smyk všech kol jako jezdec rallye. U strážního domku zastavil se skřípěním dobře udržovaných brzd.

Strážný mu okamžitým mávnutím ruky naznačil, aby pokračoval, a vesele se usmál na australského zpravodajského důstojníka, který jezdil jako Michael Schumacher a byl pravou rukou samotného ředitele NBA – admirála ve výslužbě George Morrise.

Jimmy zajel přímo ke vchodu do budovy s fasádou prosklenou silným izolačním sklem, která byla označena jako OPS-2B. Za fasádou, v osmém patře, se nacházely admirálovy kanceláře a Jimmy mimořádně využil svého privilegovaného postavení, když vyskočil z vozu a naznačil jednomu ze strážných, aby ho zaparkoval.

„Díky, vojáku,“ zavolal na něj v dobré náladě.

„V pořádku, pane majore – vytáhly vás sem ty požáry nafty, co?“

Jimmy se zakřenil. Bylo neuvěřitelné, jak se zprávy, drby a všelijaké překroucené informace rychle šířily agenturou. Za plotem z ostnatého drátu střeženého sedmi stovkami policistů a dvanácti příslušníky speciálních taktických a protiteroristických sil vědělo všech devětatřicet tisíc zaměstnanců agentury zhruba tisíckrát lépe než kdokoli jiný ve Spojených státech, co se ve světě děje. Jimmy dlouho podezříval všech devětatřicet tisíc lidí, že každých deset minut stručně informují přinejmenším jednu další osobu. Šeptanda ve Fort Meade měla rozhodně mimořádný dosah.

V osmém patře Jimmy zamířil ke své kanceláři a pustil si televizní zprávy. Hodiny ukazovaly 06.50, takže v Saudské Arábii bylo za deset minut tři odpoledne a požáry nepřestaly zuřit. Zpravodajský kanál se v podstatě vypořádal s nakládacími doky poničenými výbuchem v přístavech pro tankery a soustředil se na peklo zuřící v Abkaiku.

Zatím nikdo se podrobněji nezabýval zásadním významem zničení čerpací stanice číslo jedna, zato CNN obdržela snímky gigantického požáru uprostřed pouště, kdy benzin, surová ropa a rektifikační věže petrochemického průmyslu a skladovací kapacity nepřestávaly vybuchovat snad až do stratosféry. Nikdo nic podobného nezažil.

Komentátor se stále ještě zaměřoval na možné původce a oznámil (jako odhad), že v pozadí je al-Káida. Ale al-Káidě není možné jen tak zavolat a vznést dotazy na její tiskové oddělení. Navíc existovala řada dalších islámských fundamentalistů, kterým by možná zničení a obnova nejbohatšího ropného státu přišly vhod.

Popravdě sám princ Násir nedávno vyjádřil znepokojení nad situací v Rijádu do té míry, že poskytl rozhovor novinám Financial Times. V něm naznačil, že existuje možnost, že někde někdo skutečně možná považuje zničení ropného průmyslu Saudské Arábie za malou cenu, již by bylo třeba zaplatit za odstranění výstředností vládnoucí rodiny, za malou cenu za odstranění statu quo v zemi.

V rozhovoru zdůraznil, že s jeho osobou to nemá v žádném případě nic společného. Avšak nad budoucností jeho země se starobylou tradicí mu krvácí srdce. To rozhodně. Jakožto loajální člen dvora a muž, jehož trápila vážná situace, v níž se ocitli jeho spoluobčané, cítil bolestnou povinnost se o nepříjemných pravdách zmínit.

CNN ani ostatní světové sdělovací prostředky neměly nejmenšího tušení, co se děje. Zatímco její reportéři přeskakovali od jednoho závěru k druhému, major Jimmy Ramshawe, který byl koneckonců placen za to, aby přemýšlel, a ne aby předváděl na televizní obrazovce, jak je chytrý, přesně to dělal. Přímo horečně.

Když jel ráno do agentury, vybavilo se mu něco, co odmítalo vzdát se jeho pozornosti. Jimmy si vzpomněl na telefonní hovory v listopadu se dvěma lidmi, v Londýně a v New Yorku, kvůli něčemu, co vypadalo jako svévolné a nepředpokládané zvyšování světových cen ropy. Jimmy si tenkrát vyvodil, že si někdo pohrává s podobou trhu v budoucnosti, a zdálo se mu, že nenápadně hromadí ropu, jestli je to vůbec možné, nicméně přesto ve velkém množství.

Vybavil si, že všechna podezření ukazovala na Francii, což mu shodně potvrdili Roger Smython z komoditní burzy v Londýně i Frank Carstairs z burzy NYMEX v New Yorku. Jimmy tenkrát sice zkoumal, jak se Francie chová na světových trzích s ropou, ale dovedlo ho to pouze k nevyhnutelnému závěru, že Francie nepodniká nic nelegálního a nestandardního – navíc ho přivedla na jiné myšlenky žádost Arnolda Morgana, aby zjistil co nejvíc o incidentu, k němuž došlo v srpnu předešlého roku a v němž patrně šlo pouze o válku gangů v Marseille – v obou případech si tenkrát uvědomil, že jeho pátrání končí ve slepé uličce, a rozhodl se z obojího vycouvat.

Teď se situace změnila. Ohromující zprávy o nočních explozích na Středním východě navedly Jimmyho zpět na stopu. Najednou stálo za to, aby se tím znovu zabýval. Spustil počítač, přihlásil se na internet a vyhledal si patřičnou webovou stránku, kde dopodrobna zkoumal veškeré aktivity Francie na trhu s ropou. Mnoho zajímavého neobjevil až snad na to, že i nadále dovážela 1,8 milionů barelů ropy, převážně ze Saudské Arábie. Při pohledu na ranní zprávy se to mělo brzy se skřípěním změnit – už ode dneška.

„To by mě zajímalo,“ mručel si pro sebe Jimmy, „jestli někdo v průmyslovém světě z toho může něco mít, s jednou výjimkou…“ V podvědomí se mu vybavila jedna země, která se již zařídila jinak, a už ji nepálilo, jestli Saúdská Arábie bude mít ropu, anebo ne. Mohli snad Francouzi vědět o něčem, o čem nikdo jiný neměl ani tušení?

Major Ramshawe si myšlenku uložil do paměti jako jednu z možností. Pak to zhodnotil z praktického hlediska jako nepodložené domněnky. Je to rozhodně hodně divoká teorie, aby se spustilo poplašné zvonění. Ale na druhou stranu by to mohla být taky teorie jediná, která se nabízí… nejspíš to časem zjistíme.

V osm hodin si objednal kávu a anglické vdolečky. Rozhodl se, že admirálovi Morrisovi na západní pobřeží, kde bylo 05.00, ještě nezavolá. Místo toho se spojil se svým kamarádem Rogerem Smythonem z mezinárodní ropné burzy v Londýně.

Roger vzal telefon přímo v burzovním paláci a s obdivuhodnou britskou zdrženlivostí sdělil Jimmymu, že alespoň podle něho právě spadla klec.

„Je to zmatek, kamaráde,“ pokračoval Roger. „Absolutně příšerný chaos.“

„Chceš říct, že nákupčí ženou ceny nahoru?“ zeptal se Jimmy.

„Děláš si blázny?“ odpověděl Roger. „Ještě než se tenhle barák ráno otevřel, každý do jednoho, kdo se zabývá prodejem a nákupem ropy, věděl, že Saúdové jsou v podstatě ze hry.

Ježíšmarjá, viděls přece zprávy, Jimmy! Nakládací doky hoří, terminály vylítly do povětří a hlavní čerpací stanice v Abkaiku je úplně zničená. Dokonce i sběrný komplex s rozvětveným potrubím v Katífu dostal zásah a nejde opravit. To ti povídám, ať už je za tím kdokoli, věděl, co dělá“

„Myslíš, že to mohl být někdo zevnitř? Že to provedli Saúdové vlastnímu národu?“ chtěl vědět Jimmy.

„Abych řekl pravdu, vypadá to tak. Dovedeš si představit paniku, která tu propukla! Vždyť pro lidi, kteří pracují pod touhle střechou, jsou slova jako komplex Abkaik, čerpací stanice, sběrné potrubí v Katífu, Mořský Janbu, Rábigh a Džidda dennodenní chleba. Víme, jak jsou ta místa důležitá. Víme, že vyskytne-li se problém v kterémkoli z nich, dostanou se světové dodávky ropy do potíží. Bože na nebesích! Teď jsou všechny v trapu a cena surové saúdské ropy se dostala z šestačtyřiceti dolarů včera v noci na pětaosmdesát!“

„Už se stabilizovala?“ zajímalo Jimmyho.

„Počkej. Kdepak, je na šestaosmdesáti.“

„Co se bude dít dál?“

„Nikdo nic neví, dokud Saúdové nepřijdou s nějakým prohlášením. Do teďka neřekli ani popel“

„Co král?“

„Ani nepípl. Jejich velvyslanec v Londýně taky mlčí jako hrob. Nikdo neví, co se děje, a to situaci na trhu o to víc zhoršuje.“

„Ani my ti nemůžeme moc říct,“ přiznal Jimmy. „Čekali jsme nějakou zprávu z našeho velvyslanectví v Rijádu, ale zatím je ticho po pěšině.“

„Poslyš, ještě jedna věc,“ vybavil si Roger. „Pamatuješ, jak jsme se spolu bavili v listopadu o tom, že Francouzi nakupují dopředu?“

„Jasně.“

„Sledoval jsem je. Byla to Francie na sto procent. Přitom nekupovali nic ze Saúdské Arábie, ale šli tvrdě po ropě z Abú Zabi a z Bahrajnu. Také nakoupili něco z Kataru a hodně z ropných polí v Baku, z Kazachstánu – ta je přitom dražší.

Člověk si nemůže pomoct, aby mu to nevrtalo hlavou, víš? Tohle totiž dělá z Francie jediného hráče na světovém trhu, kterého by krize více méně příliš neohrozila. Pokud víme, na příští rok si kromě dlouhodobých kontraktů se společností ARAMCO zajistili čerpání zhruba šesti set milionů barelů jinde.“

Jimmy Ramshawe velmi zamyšleně zavěsil.

Pondělí 22. března v 15.00

Rijád

První nepokoje po zhroucení ropného průmyslu začaly v diplomatické čtvrti hlavního města. Dav asi pěti set lidí vstoupil na půdu uzavřeného objektu velvyslanectví Spojených států a začal házet kamením na zdi budovy.

Strážní, příslušníci námořní pěchoty USA, se stáhli a pomocí amplionů varovali důrazně dav, aby ustoupil, nebo bude čelit soustředěné palbě. Byla povolána saúdskoarabská náboženská policie matawwa, ale dav ji zasypal sprškou kamení a nejrůznějších improvizovaných střel. Velitel policie, jenž byl uvyklý spolupráci se strážci velvyslanectví, požádal příslušníky námořní pěchoty, aby zahnali dav střelbou, ale namířenou nad hlavy rozvášněných lidí.

Nebylo vůbec jasné, proč Američanům kladli za vinu možné zhroucení saúdskoarabského hospodářství, takže už první salva přinesla své ovoce. Většina se otočila a dala se na útěk o život, ale už brzy se shlukli znovu, tentokrát před velvyslanectvím Velké Británie, kde začali opět křičet a skandovat. PRYČ S BEZVĚRCI… PRYČ S BEZVĚRCI! PRYČ! PRYČ! PRYČ!

Vzbouřenci už měli i nějaké střelné zbraně, z nichž začali střílet do vzduchu, a vzápětí dopadl na nádvoří velvyslanectví ruční granát. Nikdo sice nebyl zraněn, ale místní strážci odpověděli salvou namířenou do davu a čtyři zranění Arabové zůstali ležet na ulici.

Náboženská policie vzápětí přivolala Národní gardu, ozbrojenou složku tradičně loajální králi s úkolem sloužit jemu a jeho rodině. Národní garda operovala nezávisle na saúdskoarabských pozemních silách a provázela vládce, ať se vydal kamkoli. V Rijádu měla tato elitní jednotka sílu jednoho pluku, který býval kdysi zcela nezávislý, ale od roku 1964 byl začleněn do armádních struktur. I nadále si však zachoval přímou podřízenost králi, udržoval si vlastní komunikační síť a prosté a stručné krédo: za všech okolností zachovat oddanost králi.

Příslušníci této nepříliš početné, ale dobře vycvičené jednotky dorazili toho pondělního večera spolu s matawwou do středu Rijádu. Vyzbrojení lehkými zbraněmi a obrněnými vozidly zaútočili na srocený dav a zatlačili ho zpátky.

Vzbouření lidé se opět seskupili na hlavní křižovatce v centru na ulici al-Maser a vydali se na pochod do hlavní obchodní čtvrti. Proměnili se v rozběsněného draka, jenž přesně nevěděl, na koho začít řvát.

Od samého rána drak poslouchal pouze rádiové a televizní stanice hovořící o „národním bankrotu“, o národu, jehož zdroje jsou na dlouhou dobu zničené. Hrůza z nejhorší bídy – kterou dosud nepoznali – zachvátila v Rijádu snad každého obyvatele města. Krátce po třetí odpoledne se po městě rozšířila zpráva, že banky zavírají a už se možná v tomto týdnu neotevřou.

Saúdskoarabská pobočka British Bank na širokém bulváru pojmenovaném po králi Faisalovi patřila k největším budovám ve městě, a když se její dveře s bouchnutím zavřely, zaměřil se rozzuřený dav právě na ni. Vzbouřenci vtrhli do ulice před bankou, zastavili provoz, ozvaly se výstřely a dav ve vlnách vrážel do hlavního vchodu do budovy.

Saúdskoarabská policie na dav nestačila – pořádkové síly před sebou měly přinejmenším tisíc lidí rozhodnutých vzít banku útokem. Policisté se pomocí mobilního telefonu spojili se služební místností ostrahy královského paláce a požadovali zvláštní posily z pluku královské gardy.

Žádné se však neukázaly a v 16.45 čtyři mladíci projeli s velkým popelářským autem přímo hlavními dveřmi do budovy banky, vyřadili z provozu poplašná zařízení proti krádeži i proti požáru a snažili se prorazit si cestu do sejfů s bezpečnostními schránkami chráněných ocelovou spouštěcí mříží. Zhroucení bezpečnostního systému banky však způsobilo aktivaci úplného uzavření místností s přepážkami pomocí ocelových mříží a nedobytných systémů dveřních zámků.

Uvnitř banky se srocení lidé chovali jako smyslů zbavení. Zběsile stříleli ze svých obstarožních pušek, a aniž dbali na vlastní bezpečnost, vrhali i granáty, které získali od příslušníků ozbrojených sil loajálních princi Násirovi.

Po odchodu z banky zaměřil dav svou pozornost na automobily stojící na ulici. Převrhával je na střechy a zapaloval. O šesté večer se situace výrazně zhoršila zvlášť proto, že srocení lidé postrádali konkrétní cíl, na němž by si vybili svůj hněv.

Zajímalo je jediné. Někdo zničil jediné bohatství, které království mělo, a zdálo se, že král je bezmocný – vždyť ani nepromluvil ke svému lidu. Vypadalo to, jako by se královská rodina rozhodla zatarasit všechny cesty, které k ní vedou, a vyčkat, dokud se krize nepřežene.

S příchodem noci začalo rabování. Lidé vyzbrojení palicemi a sekerami vtrhli do obchodů s nejdražším zbožím v centru města, vyráželi dveře a vůbec jim nevadilo, že spustí poplašné zařízení. Kradli, co jim přišlo pod ruku. Pak obchody zapálili. Když se Rijád ponořil do tmy, přestal jako hlavní město existovat.

Teprve v devět hodin večer začala Národní garda budit alespoň zdání, že zvládá situaci. Mnoho lidí se od davu oddělovalo s kořistí, kterou získali při rabování – což byly často mimořádně cenné věci uloupené v obchodech pro turisty. Začalo zatýkání prováděné jak policií, tak malými skupinkami příslušníků Národní gardy, ale v zásadě se pořádkové síly soustředily na ochranu velkých hotelů v centru s uzamčenými a zabarikádovanými vchody jako pevnosti, jejichž hosté se ukrývali uvnitř.

Hotely Al Bathaa, Safari a Asia, před nimiž hlídkovali ozbrojení strážní, připomínaly válečné zóny.

Uprostřed dění projížděl městem v džípu plukovník Jacques Gamoudi, pozorně sledoval situaci, dělal si poznámky a pozoroval rostoucí chaos. Doprovázeli ho tři osobní strážci z al-Káidy – všichni bývalí důstojníci saúdskoarabské armády.

Každou půlhodinu zazvonil Gamoudiho mobilní telefon a jeden z pěti francouzských agentů tajných služeb rozmístěných ve městě mu předával aktuální informace o vývoji situace. Plukovník byl nejspíš nejlépe informovanou osobou v Rijádu jak mezi přívrženci krále, tak i mezi vzbouřenci.

Podle Gamoudiho mínění se vše vyvíjelo příliš rychle. Princ Násir ho mnohokrát ujistil, že lidé v jeho zemi vyjdou do ulic, jakmile si uvědomí, že je ohroženo jejich živobytí, že v nejbližší budoucnosti nebudou vládcové Saudské Arábie disponovat penězi, které by mohli rozdělovat mezi obyvatele země.

Nejdůležitějším kolečkem ohrožujícím hospodářství byl samotný král, ale dalším aspektem zásadního významu pro finanční zdraví země byly a zůstávaly výdaje obyvatel Saudské Arábie. V populaci čítající zhruba devět milionů lidí se rok co rok vydávalo za spotřební zboží sedm tisíc dolarů na hlavu. To znamená, že v království Saudská Arábie, ve státě s přemírou bohatství, se udržovala roční obchodní bilance na téměř šedesáti třech miliardách dolarů. Připočte-li se k tomu bezplatná zdravotní péče a vzdělání, bezúročné půjčky na bydlení – nehledě na levnou elektrickou energii, telefon, vodu, létání na domácích linkách a samozřejmě benzin – neměli se lidé špatně. Nikdo netušil, co ze vzniklé situace vzejde.

Bylo nad slunce jasnější, že bez ohledu na chmurné vyhlídky obyčejných obyvatel Saúdské Arábie se nepříznivý vývoj událostí nejdrastičtěji dotkne královských princů, tisíců princů, bratranců mladíků, jakým byl i zesnulý princ Chálid bin Mohammed al-Saúd. O co víc v minulosti měli, o to víc mohli ztratit.

Při audienci u francouzského prezidenta v Elysejském paláci předešlého léta se princ Násir při svém ohnivém odsudku nezřízeného utrácení a naprosté nemorálnosti vládnoucí rodiny dotkl pouhého vrcholu ledovce. Nešvary však měly mnohem hlubší kořeny. Velkou roli hrála nekonečná hrabivost a korupce, způsob, jakým si princové vylepšovali příjmy provizemi od zástupců velkého byznysu či levně získávali majetek z titulu svého spojení s královskou rodinou a naplno nevyslovenými výhrůžkami nebo jakým manipulovali ministerstvy k vlastnímu užitku. V neposlední řadě také půjčováním si obrovských částek v bankách a jejich nesplácením. Ti, kterým způsob života královské rodiny působil škody, naráželi na ochranný val, který nemohli prolomit. Kdo ve světě byznysu v Saúdské Arábii něco znamenal, se neodvážil proti sobě poštvat krále a jeho poradce. Král držel v ruce měšec a ozbrojené síly přísahaly, že jej budou chránit. Banky se však náhle uzavřely a nad jejich budoucností v zemi visel velký otazník.

Hned od prvního dne nastala obrovská sháňka po hotových penězích. Obchodníci, podnikatelé a všichni, kteří se vyznali v tlačenici, se snažili vyzvednout své vklady. Zásoby hotovosti se během několika málo hodin dramaticky snížily. Ve tři odpoledne byla saúdskoarabská pobočka American Bank přinucena následovat příklad rijádské pobočky British Bank a zavřít brány nejen v hlavním městě, ale také Džiddě a Taifu.

Zároveň s postupujícím uzavíráním bank docházelo stále více princů k rozhodnutí v zemi skončit a vzít nohy na ramena. Na sklonku pondělního odpoledne vzlétla z mezinárodního letiště krále Chálida první soukromá trysková letadla. Členům královské rodiny z nejrůznějších vládních úřadů a z ozbrojených sil netrvalo dlouho, aby si uvědomili hloubku nastávající finanční krize.

Během dopoledne a časně odpoledne se obrovské sumy peněz elektronicky stěhovaly do francouzských, švýcarských a amerických bank. Celé rodiny se chystaly opustit zem a mnohé už byly na cestě na severozápad země k hranicím s Jordánskem a Sýrií.

Skutečné potíže měly teprve přijít.

Plukovník Gamoudi pokračoval v jízdě městem a s každým otočením kol silněji vnímal vzrůstající rozladění lidí. Podle jeho mínění výbušnost situace každým okamžikem hrozivě nabývala na síle. Poplašné zvonění ozývající se na omlácených portálech velkých bankovních domů znělo stejně naléhavě i v hlavě Jacquese Gamoudiho.

Uvědomoval si, že operační plány prince Násira by nejvážněji ohrozily dvě možnosti vývoje situace. Zaprvé zdivočelá lůza mohla každou chvíli nechat celý střed města lehnout popelem. Zadruhé král bude muset kvůli obnovení pořádku uvažovat o povolání armády z měst s vojenskými posádkami, jestliže se situace rychle nezlepší. Vojsko dosud zachovávalo královské rodině věrnost.

Takový vývoj by celou jeho operaci odsoudil jako naprosto neproveditelnou. Vždyť množství vzbouřenců, anarchistů a příslušníků al-Káidy, které měl na své straně, ani jeho tucet tanků a obrněných vozidel se nemohl postavit proti celému saúdskoarabskému pozemnímu vojsku a letectvu.

Jacques Gamoudi nemohl čekat do čtvrtka či pátku, aby zaútočil. Situace se vyvíjela mnohonásobně rychleji, než kdokoli předpokládal.

Plukovník nařídil řidiči, aby se vrátil na základnu v Dir’ajá, kde hned svolal na 22.00 schůzku štábu. Mezitím se vydal s mobilním telefonem od rozvalin hlouběji do pouště. Deset minut rychle kráčel po velbloudí stezce, která tudy od nepaměti vedla, a když cítil jistotu, že se odnikud neozývá žádný zvuk, zvolil číslo privátní linky přímo v srdci velitelství speciálních operací v Taverny, severně od Paříže.

Při hovoru užil utajené významy slov, jak se dohodli pro nouzové situace: „Rád bych mluvils kurátorem, s’il vous plaît“

„U telefonu.“

„Oslavy se rozjely příliš brzy a začínají se vymykat kontrole. Myslím, že bychom na ně měli s něčím přijít přinejmenším o den dřív, možná i o dva. Můžu počítat se souhlasem zasáhnout, uznám-li to za vhodné?“

„Souhlas udělen. Naše přátele na jihu přenechávám vám.“

Dvacetivteřinový rozhovor okamžitě skončil a generál Michel Jobert odložil sluchátko. Tisíce kilometrů od něj stiskl Jacques Gamoudi tlačítko mobilu a rozhovor ukončil a zvolna se vydal zpátky k vojenskému táboru v rozvalinách v poušti.

Hovor byl pro operaci rozhodující, naprosto nezbytný. Z taktického hlediska byl správný a příštích osmačtyřicet hodin se jím bude celá francouzsko-saúdskoarabská aliance řídit. Představoval i vědomé riziko, jak Jacques Gamoudi věděl, než hovor začal.

Téhož dne, v téže době

Sdružená zpravodajská spojovací jednotka na Kypru

Sdružená zpravodajská spojovací jednotka na Kypru působila na velmi utajeném místě. Britské odposlechové pracoviště leželo vysoko v kopcích v jihovýchodní části Kypru na místě zvaném Ayios Nikolaos, severně od vojenské základny Dhekelie na suverénním území Velké Británie.

Britská zpravodajská služba zbudovala na hranici mezi Západem a Východem středisko odposlouchávající veškeré zprávy ze satelitů, telefonní hovory a přenosy dat ze Středního východu. Na sever odtud leželo Turecko, na východ Sýrie, Izrael a Irák, na jihovýchod Jordánsko a Saúdská Arábie a na jih Egypt.

Jednotku tvořil výkvět britských expertů na odposlech ze všech tří tajných služeb s majoritním zastoupením armády. Nepřetržitě sledovali a monitorovali veškerá uskutečněná spojení. Všichni operátoři byli vysoce kvalifikovaní lingvisté vycvičení výhradně na překlady přijímaných zpráv a odposlouchávaných hovorů.

Odposlouchávání komunikace přes satelity probíhalo na všech frekvencích, včetně faxů, e-mailů, kódovaných zpráv ve stovce jazyků, a většina údajů se zaznamenávala na mnohahodinové magnetofonové pásky pro pozdější analýzu. Obzvlášť zajímavé hovory však odposlouchávající operátoři v jejich průběhu zapisovali a okamžitě překládali.

Elektronické předsunuté pracoviště na jihovýchodě Kypru bylo považováno za penězi nevyčíslitelný přínos nejen britskými tajnými službami, ale i pracovníky Národní bezpečnostní agentury Spojených států, sídlící ve Fort Meade. Jednotka na Kypru byla součástí legendami opředeného operačního objektu britské výzvědné služby v Cheltenhamu v hrabství Gloucestershire s názvem Vládní ústředí pro komunikace. Jestliže stanice na Kypru byla drahokamem v koruně Vládního ústředí, samotná instituce byla klenotem v koruně britské špionáže, jejíž provoz přišel ročně na půldruhé miliardy dolarů.

Z Kypru se podařil první průlom do bojové komunikace mezi teroristy. Z malého Ayia Nikolaa se napojili na hovory Usámy bin Ládina a jeho spiklenců v dalekém Afghánistánu. Národní bezpečnostní agentura Spojených států ochotně dala dohromady své zpravodajské informace s britským Vládním ústředím v Cheltenhamu. V kancelářích zajištěných proti pumovým útokům a zastřešených pancéřovanou střechou působily čtyři tisíce úzce spolupracujících zaměstnanců. Budova Vládního ústředí byla obrovská, nově postavená na kruhovém půdorysu, s kruhovým centrálním nádvořím. Hovořilo se o ní jako o Koblize.

To pondělí zjevně probíhalo ve znamení nesmírného zmatku – ropná pole Saúdů byla zničena a na Středním východě se uskutečnilo nesčetné množství mobilních hovorů. Pro odposlechovou jednotku na Kypru to možná byl nejrušnější den od doby, kdy egyptský Druhý armádní sbor pronikl v roce 1973 přes izraelskou Bar-Levovu obrannou linii.

Až když se začal zvolna snášet soumrak a nepokoje v Rijádu začaly slábnout a obchodování a banky se uzavřely, začalo ochabovat i spojení přes satelity. Shane Collins, osmadvacetiletý odborník na kódovanou komunikaci, seržant z jednoho z tankových pluků britské armády, seděl u monitoru v operační místnosti kyperské stanice a sledoval rušný provoz, který přirozeně většinou probíhal v arabštině.

Seržant si právě dopřával svůj první večerní šálek kávy, když zaslechl zprávu, při které se předklonil a poposedl až na kraj židle. Nic si nezapisoval, jen pozorně naslouchal, protože věděl, že hovor se na této frekvenci automaticky nahrává.

Hlas mluvil francouzský. Čistě francouzský. Jaký kurátor? Jaké slavnosti? Co má být uspíšené? Seržant Collins stiskl tlačítko „opakovaný poslech“ a pečlivě zapsal celý text – neušla mu stručnost hovoru, ani že chyběl jakýkoli pozdrav i představení se volajícího.

Trochu francouzský uměl, ale ne natolik, aby si mohl být jistý. Naťukal stručné věty do počítače a poslal text do oddělení překladů sídlícího o patro výš.

V pěti minutách měl text zpátky:

„Oslavy se rozjely příliš brzy a začínají se vymykat kontrole. Myslím, že bychom na ně měli s něčím přijít přinejmenším o den dřív, možná i o dva. Můžu počítat se souhlasem zasáhnout, uznám-li to za vhodné?“

„Souhlas udělen. Naše přátele na jihu přenechávám vám.“

Hovor se vedl ve francouzštině. Na obou koncích drátu. Ačkoli se seržantu Collinsovi nedařilo aktivovat přenosovou trasu, aby určil, odkud hovor přišel, okamžitě zavolal kapitánovi, jenž měl službu, a podal mu zprávu, že na satelitu zachytil hovor, který zjevně nebyl osobní povahy.

Kapitán měl stejný názor a bez prodlení předal text do Vládního ústředí v Cheltenhamu k podrobnější analýze. V Rijádu bylo 21.30, na Kypru 20.30 a v hrabství Gloucestershire 18.30.

Oddělení Středního východu v hloubi budovy přezdívané „Kobliha“ začalo ihned sledovat satelit a pátralo po místě, odkud se hovor uskutečnil. Určili trasu na dané frekvenci, která se táhla z Kypru zpět na pobřeží Libanonu, jižně od Damašku, protínala Jordánsko, procházela Saúdskou Arábií, protínala Rijád, centrální poušť a končila v Rub al-Chálí – v Pusté zemi.

Někde na této trase si nějaký Francouz zapnul mobilní telefon, aby zavolal… komu asi? Vládní ústředí pro komunikace posléze rozšířilo pátrání na další odposlouchávací místa, aby se pokusilo lokalizovat odlišnou „trasu“, která by protla jejich a odhalila místo, odkud Francouz volal. Nikoho nepřekvapilo, když se ohlásila odposlouchávací stanice v severovýchodní Africe a přišla s další trasou. Obě trasy se protínaly asi třicet kilometrů severně od Rijádu.

Analytici z Cheltenhamu zadali požadavek do počítačového systému, aby jim během pěti minut provedl několik bilionů výpočtů, a zanedlouho mohli určit, že se nejedná o kódovanou řeč, ale o hovor se skrytými významy. Tajemný „kurátor“ zůstával a zůstane sice neznámý, ale odborníci si byli jisti, že v hovoru jsou patrné vojenské konotace.

Seržant Collins to správně vycítil a analytici uvnitř budovy Vládního ústředí pro komunikace s ním souhlasili. Chyběly jakékoli pozdravy, žádné rozloučení. Byl to signál a nikoli rozhovor. Byla to jedna informace – oslavy se rozjely příliš brzy a mohly by se vymknout kontrole. Jedna otázka – můžeme do toho jít dřív? Jedna odpověď – můžete.

Ale jít do čeho? Co je to za oslavy? Má to snad co dělat se současnými nepokoji v Rijádu? Jestliže ano, kdo se v tom chce angažovat? Pronikli snad na samé velitelské stanoviště al-Káidy?

Důstojníci britské zpravodajské služby si s tím oříškem lámali hlavu celý den. Proč právě al-Káida, organizace, která za posledních patnáct let obdržela ze zdrojů v Saúdské Arábii pět set milionů dolarů? Al-Káida složená z lidí ze Saúdské Arábie, kteří také byli nejpočetněji zastoupeni mezi útočníky z 9. 11. 2001 a kteří údajně tvořili téměř celé osazenstvo teroristů zadržovaných na Guantánamu na Kubě. Proč by se, pane na nebi, měla al-Káida chtít zakousnout do ruky, která ji živí.

Když ne al-Káida, pak kdo? Analytici z Vládního ústředí byli sice zmatení kvůli motivu i pachateli, rozhodně ale nezpochybňovali nesporný význam signálu zachyceného seržantem Collinsem. Již ve 22.00 téže noci odeslali jeho znění do Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade ve Washingtonu, kam text dorazil 17.00 místního času.

V operační místnosti v NBA to celý den bzučelo jak v úle kvůli naprosto překvapivému nedostatku informací o ropné krizi v Saúdské Arábii. Nikdo dosud nepřišel s vážně míněnou teorií o vměšování z venku. Stále to budilo dojem výlučně arabské záležitosti. Ať už z jakéhokoli důvodu, někdo zjevně umístil celou sérii náloží z jednoho konce Arabského poloostrova na druhý a celý výbušný systém naráz odpálil.

Existoval-li hněv, byl namířen přímo proti králi a členům královské rodiny. Nikdo z nejvýše postavených kádrů amerických špionážních organizací, včetně špiček z Pentagonu, nepřišel s praktickým zdůvodněním, proč by nějaká síla mimo Saúdskou Arábii měla zájem provést takovou akci.

Nejdosažitelnější ropou na světě byla ropa ze Saúdské Arábie a většina zemí považovala za nemyslitelné, že by se mohla obejít bez ní. Saúdská Arábie kryla dvacet procent denní spotřeby Spojených států. Bez saúdskoarabské ropy by se mohutný dopravní systém Francie postupně zadíral a nakonec by zcela zkolaboval.

Přesto… major Jimmy Ramshaw se nemohl zbavit nepříjemného pocitu. Nic mu na zcela zarážejícím útoku nesedělo. Strávil většinu dne vytahováním údajů o obraně a ochraně saúdskoarabských ropných zdrojů, a nebylo jich málo. Všechny obří konstrukce – čerpací stanice, nakládací terminály, rafinerie, mola v moři, jakým byl Mořský ostrov, a doky na nakládku propan-butanu v Ra’s al Džu’ajmah – byly přísně střeženy.

Podle oddělení pro Střední východ v FBI i v CIA se bezesporu nebylo možné dostat do blízkosti jmenovaných míst, rozhodně ne po souši. Zkrátka se k nim nikdo nemohl dostat a k tomu ještě si přinést takové výbušniny, které by je rozmetaly na kousky. Bylo to absolutně nemožné. Jediná možnost, jak to provést, bylo dostat se k nim z moře s žabími muži, kteří by výbušniny umístili pod doky.

Členové amerického námořnictva z oddílů SEAL by to pravděpodobně dokázali. Totéž platilo i o britském královském námořnictvu. Také Rusové by to možná dokázali, nikoli však Číňané, ani Francouzi se nedali vyloučit. Saúdská Arábie, která ani nevlastnila ponorky a určitě nedisponovala speciálními jednotkami schopnými operovat pod mořskou hladinou, nepřicházela vůbec v úvahu.

Majoru Ramshaweovi se nedařilo nalézt přijatelné řešení. Navíc, kdyby saúdskoarabské válečné námořnictvo přece jen náhle povstalo proti králi, nevysvětlovalo se tím, jak mohl někdo dokázat zasáhnout ropovod na východ od Abkaiku, pak ještě vyhodit do povětří potrubní komplex u Katífu, srovnat se zemí čerpací stanici číslo jedna a ještě zapálit největší rafinerii na zpracování ropy na Středním východě v Abkaiku, udeřit uprostřed pustiny a operovat za zády kordonu po zuby ozbrojených strážců.

Měla-li to být čistě saúdskoarabská záležitost, uvažoval Jimmy, musela by to být nejrozsáhlejší operace provedená lidmi, kteří jí budou nejvíc poškození. Přitom scházel jakýkoli motiv. Dokonce se žádný ani nenabízel. Byla-li akce provedena saúdskoarabskou stranou, pak ji může mít na svědomí jen parta fundamentalistů rozhodnutá spáchat finanční sebevraždu.

Pokud věděl, obyvatelé Saudské Arábie nebyli za hlupáky považováni. Jimmy znovu procházel textem na monitoru počítače a ověřoval si, jakou silou disponuje saúdskoarabská Národní garda, nezávislá vojenská síla, jejímž speciálním posláním bylo střežit objekty ropného průmyslu ve východní provincii.

Saúdskoarabská strana nezveřejňovala přesná čísla, ale podél dvacet tisíc kilometrů dlouhého ropovodu napojeného na padesátku ropných nalezišť, řadu rafinerií a nakládacích terminálů rozmístili vojenští velitelé tisíce po zuby ozbrojených vojáků.

Ozbrojené síly úzce spolupracovaly se společností ARAMCO, silně vázanou na Spojené státy – jak finančně, tak i v technické či vojenské sféře. Někoho takového, uvažoval Jimmy Ramshawe, nelze brát na lehkou váhu.

Banda útočníků se proplíží kolem praporů strážných, laserových paprsků, hlídek a nejspíš i krvežíznivých bojových psů… pak upevní nálože! Jděte mi k šípku, to je pěkná ptákovina… obzvlášť, když náloží jsou z jednoho konce země na druhý desítky. Pak je ještě nechají během pár minut vybouchnout všechny naráz.

Národní garda Saúdů měla dost moci tomu zabránit a hlavouni z ARAMCA by to nikdy nedopustili. Ježíšmarjá! Vždyť mají tanky, dělostřelectvo, rakety a ke všemu ještě letectvo se stíhacími bombardéry, dělové čluny a pánbůhví co ještě! Tohle neberu. Nehodlám to spolknout.

Přesvědčivý důkaz o opaku byl podle Jimmyho zcela prostý: celkové množství zasažených cílů. To se mi snažíte namluvit, že všichni strážní na ropných zařízeních nevyčíslitelné ceny, všichni do jednoho byli ranění slepotou, či co… že nepostřehli ani jediné varování, nebyli svědkem jediného chybného kroku, nezaslechli jediný poplach? Banda chlapů navlečená do prostěradel srovná se zemí zařízení dodávající pětadvacet procent světové spotřeby ropy a VŮBEC NIKDO nemá nejmenší podezření? Jděte mi s tím někam. Tohle byla vojenská akce, žádný terorismus.

Hodiny ukazovaly 17.30, když výkonný důstojník z mezinárodního oddělení zaklepal na Jimmyho dveře a předal mu kopie několika málo kódovaných signálů z Vládního ústředí pro komunikace v Cheltenhamu – vše, co by mohlo stát za to, aby tomu obětoval svůj čas. Podobné písemnosti mu doručovali dvakrát denně jako tištěné kopie – na Jimmyho žádost. Admirál Morgan sice počítače používal, ale zírání do monitoru nepatřilo k jeho nejoblíbenějším činnostem. Jimmy měl rád kódované zprávy „černé na bílém, abych je pořádně viděl“.

Zadíval se na arch navrchu. Věděl, že odposlechy ze satelitů personál NBA řadí sestupně podle významu, ale na první pohled neviděl nic obzvlášť závratného na zprávě o příliš brzkém zahájení večírku, k němuž se kdosi hodlal připojit.

Když si ale přečetl poznámky britského zpravodajce, který poukazoval na stručnost sdělení a skutečnost, že zpráva má všechny znaky potvrzující její vojenský charakter, zpozorněl. Pak navíc zjistil, že hovor přišel z mobilního telefonu odněkud neznámo kde, na místě dvaatřicet kilometrů severně od Rijádu. To mnohonásobně zbystřilo jeho pozornost

Po dni, jakým byl dnešní, cokoli, v čem se objevilo jméno ‚Rijád‘ bylo zajímavé. Po čem ale Jimmymu vstaly vlasy na hlavě, byl poslední odstavec zprávy, který uváděl rozhovor v plném znění. Ve francouzštině.

Major Jimmy Ramshawe si okamžitě dal dvě a dvě dohromady a měl jasno. „Tady se něco chystá,“ pronesl nahlas k prázdné kanceláři. „Tady se něco smrdutého peče. Kdopak asi je ten zatracený kurátor? Kdopak asi je ten francouzský parchant, který běhá po poušti a posílá militantní zprávy?“

Jimmy za svou kariéru přečetl dost zpráv s utajeným obsahem poslaných z celého světa, aby na první pohled poznal, má-li některá vojenský charakter. Zaprvé příjemce hovoru neboli kurátor! Nikdo se nemůže shánět po nějakém kurátorovi. To musí být pseudonym. Styl otázky – mohu počítat se souhlasem zasáhnout? – zní jako na vojně. Nikdo na zeměkouli takhle nemluví, pokud nepatří k armádě, válečnému námořnictvu nebo vojenskému letectvu. A ta odpověď! Propánakrále! SOUHLAS UDĚLEN! To se tam mohl rovnou podepsat generál de Gaulle. Je to jako u vojáků. Ten mazaný chlap bůhvíkde na Kypru na něco kápl. Tím jsem si zatraceně jistý. Takže Angláni nakonec nejsou až tak zabednění.

Potíž tkvěla v tom, že major Ramshawe si nebyl jistý, s kým o tom má promluvit. Admirál Morris byl ještě v docích námořnictva v San Diegu, či nejspíš na nějaké letadlové lodi, a rozhodně neměl být vyrušován, obzvláště ne kvůli nějaké za vlasy přitažené, i když dobře uvážené spekulaci.

Jimmy se celou situací zaobíral další půlhodinu. Pak dospěl k názoru, že existuje pouze jedna osoba, i když již penzionovaná, kterou by rád viděl, jak se s problémem popere. Navíc dotyčný bydlel na ještě lepší admirálské adrese. Major zvedl sluchátko a vyťukal soukromé číslo Lva západního křídla Bílého domu – samotného admirála Arnolda Morgana.

„Tady Morgan – mluvte.“

„Dobrý den, pane admirále, tady je Jimmy Ramshawe. Měl byste pár minut?“

„Jsme zrovna na odchodu, tak to zkraťte.“

Jimmy cítil, jak mu mozek začal pracovat na plné obrátky. Buď se mu podaří okamžitě vyrukovat se sdělením, které zcela upoutá admirálovu pozornost, nebo bude riskovat zdlouhavý úvod, při němž se vznětlivý bývalý poradce prezidenta v otázkách bezpečnosti začne nudit a doporučí mu, aby to nechal na jindy. Jimmy si uvědomoval, že práh admirálovy trpělivosti je velice nízký.

Rozhodl se pro přímý útok. „Pane admirále, domnívám se, že je zcela možné, že Francouzská republika z důvodů, které znají jen oni, právě vyhodila do povětří ropná pole v Saúdské Arábii.“

Na druhém konci linky zaslechl pohrdavé zasupění. „Stupeň jistoty, majore?“

„V tomto stadiu, tak jedno procento,“ přiznal Jimmy.

„Aha, to abychom na ně nejspíš svrhli atomovkou, že, Jimmy? Ještě tento týden, nebo snad až příští?“

„Pane admirále, zcela mimo záznam, pokouším se složit dohromady takovou skládačku. Jenže neznám nikoho jiného, s kým bych o tom mohl mluvit. Mám nějaké nové informace, o nichž bych rád, abyste popřemýšlel. Pokud byste měl čas. Určitě víte, že admirál Morris je v San Diegu.“

„Takže, Jimmy, uděláme to takto. S Kathy si dnes vyrážíme s přáteli ven. Co kdybyste se k nám přidal a snědl si s námi moučník? Dejme tomu v deset? Budeme v Le Bec Fin v Georgetownu, znáte to tam?“

Jimmy Ramshawe by se od admirála spokojil s jakýmkoli pozváním. „Pane admirále, to by bylo báječné. Uvidíte, že vás to nadchne.“

„Že by?“

„Alespoň myslím. Ale hlavně jsem to řekl, abyste si to nerozmyslel.“

Když skončili rozhovor, Jimmy zůstal sedět za stolem ponořený do obsahu zprávy, kterou seržant Collins zachytil v kyberprostoru na druhém konci světa. Svolení zasáhnout… souhlas udělen.

„Moc by mě zajímalo, k čemu se tam k čertu schyluje,“ promluvil opět k prázdné kanceláři. „To nevíme. Ale jsem si zatraceně jistý, že někdo to vědět musí. A vůbec, kdo vlastně jsou ti kamarádi na jihu?“

Jimmy se rozhodl ukončit svou dvanáctihodinovou směnu a rozjel se domů, aby něco málo snědl a slušně se oblékl na schůzku s admirálem. Když o něco později vyrazil, provoz byl pořádně hustý, a ještě ani nezaparkoval, a už měl desetiminutové zpoždění. Zastavil přímo před restaurací a zavolal na vrátného v livreji „Doufám, že jsem admirála Morgana nepropásl, že ne?“

Vrátný zavrtěl hlavou a naznačil Jimmymu, aby vystoupil. „O auto se postaráme, pane,“ prohlásil, „na příkaz admirála.“

Jak Jimmy vešel do restaurace, zavedli ho k admirálovu prostornému boxu. Kathy vypadala báječně ve smaragdově zeleném kostýmu s krémovou hedvábnou halenkou a s rozpuštěnými tmavě rezavými vlasy. Bylo jasné, že hosté, s nimiž večeřeli, již odešli. Stůl byl sklizený a pokrytý čistým ubrusem. Na něm ležely tři jídelníčky s nabídkou moučníků, vedle nich stály tři vinné skleničky a láhev Château Coutet.

Admirál naplnil sklenky a posunul jednu před Jimmyho, který uznale pohlédl na vinětu a ocenil, že starý pán vybral Château Lafleur, ročník 1995 z levého břehu délty Girondy. S chutí upil a řekl: „Děkuji vám, pane admirále. Děkuji mnohokrát.“

„Je mi potěšením, Jimmy. Když už máte v plánu obvinit a poslat pod gilotinu slavnou Francouzskou republiku, myslím, že bychom jí také mohli připít na rozloučenou láhví jejího vlastního slušného vína.“

Jimmy se zasmál a řekl: „Máte svatou pravdu. Ti žabožrouti jsou možná tak trochu podrazáci, ale v hroznech se vyznají.“

Kathy se na Jimmyho usmála. Poněkud obhroublý australský náhled na život mladému důstojníkovi sedl. Stejně jako drsný smysl pro humor jejího muže se skvěle hodil k člověku jeho intelektuálních kvalit. Pomyslela si, jako už tolikrát, jak jsou si oba podobní. Připomínali jí dvojici profesorů, kteří ale uvažují jako Al Capone, nebo v Jimmyho případě Ned Kelly. Také si pomyslela, že je čeká velmi zábavný večer. Stejného mínění byl i admirál.

„Takže, pane admirále, řekl jsem, že stupeň jistoty se rovná jednomu procentu. Není to ale výstřel do tmy, jdu po něčem určitém. Jak víte, loni v listopadu jsme zjistili, že jeden z evropských států začal náhle a bez zjevného důvodu nakupovat dopředu na světovém trhu velké množství ropy. Bylo nám řečeno, že by to mohla být Francie, ale během několika posledních měsíců se prokázalo, že s konečnou platností to Francie je.

Dozvěděl jsem se dnes, že Francie si v příštím roce zajistila dodávky více než šesti set milionů barelů ropy. Něco z Abú Zabi, něco z Bahrajnu a něco z Kataru, a ještě k tomu zvláštní dodávky z Kazachstánu.

Ovšem NIC od svých letitých přátel a pravidelných dodavatelů v Saúdské Arábii. Přitom nakoupili dost, aby opětovně pokryli svůj požadavek na dovoz jedné celé osmi milionů barelů denně.

Zajímalo by mě proč. Kdo potřebuje ropu navíc, obrátí se na Saúdskou Arábii. Jednak jí tam mají víc než kdekoli jinde, jednak u státních kontraktů na velké objemy to vyjde levněji. Ale ne, Francie se obrátí na kdekoho, jenom ne na ně. Dnes někdo zničil celý ropný průmysl Saúdů, ale existuje jen jeden stát v průmyslovém světě, kterému je to fuk. Francie. Má své dodávky dostatečně pokryté odjinud. Jak to vidím, Francie MUSELA vědět, co přijde. Shoda okolností je příliš velká a okolnosti hodně podivné.“

Arnold Morgan kývl, neřekl nic, jen znovu dolil víno.

„No a potom,“ pokračoval Jimmy, „co dalšího se k nám ještě nedonese? Na světě nejhledanějšího teroristu ze Středního východu, samotného vrchního velitele Hamásu, majora Raye Kermana, nachytá Mossad při tajné schůzce v Marseille. Přitom Kermana tam dopraví francouzská vláda přes velitelství operací jejich speciálních jednotek v Taverny.

Potom je podloudně propašován ze země ve spolupráci s francouzskou tajnou službou, která navíc vypráví lži, jež by vydaly na pohádky pro dospělé. O všem, co se tenkrát v noci přihodilo, o úmrtích v marseilleské restauraci… ve Francii.“ Jimmy položil zvláštní důraz na poslední slovo. „Copak asi fundamentalista a zabiják ze Středního východu ve Francii pohledával? MUSEL totiž být pod jejich ochranou… ne, ne, zapomeňte na to, oni mu ochranu skutečně POSKYTLI!

Dostávám se k poslednímu faktu, který mi vrtá hlavou. Během dneška odposlechová stanice britského Vládního ústředí na Kypru zachytila jistý rozhovor. Má jednoznačně vojenský charakter, jak za okamžik uvidíte. Přitom vzešel od nějakého Francouze odněkud z pouště asi třicet kilometrů severně od Rijádu. I na druhém konci odpovídal Francouz.

Co s tím? Co chci vědět? S KÝM PŘESNĚ byl major Kerman během schůzky v Marseille, když začaly lítat kulky? A kde je major Kerman teď?

Nepřipadá vám taky, že Francie je zapletená do saúdskoarabské šlamastyky – tak či onak až po krk?“

Všichni tři zamyšleně ujídali moučník a Arnold Morgan se napil vína.

„Jimmy, vůbec od nikoho jsem neslyšel nic, co by naznačovalo, že útok na saúdskoarabská ropná pole by byl veden někým jiným než Araby, nejspíš al-Káidou, ale rozhodně samotnými Saúdy.“

„Ti to ale udělat nemohli, pane admirále. Celý den jsem se obíral obsahem zpráv. Prostě nemohli. Pokud se nevzbouřila celá země, včetně armády, Národní gardy, válečného námořnictva a letectva. Jinak k tomu nemohlo dojít“

„Proč ne?“ zeptal se admirál.

„Protože je to nemožné. Saúdskoarabská Národní garda, zřízená, aby chránila ropná naleziště a krále, čítá tisíce členů. Navíc je kvalitně vyzbrojená a i dobře placená. Disponují tanky, obrněnými vozidly, dělostřelectvem, raketami a přímým napojením na letectvo. Všechna ropná zařízení jsou chráněna jako oko v hlavě – mají poplašná zařízení, laserové výstražné systémy, intenzivní celoplošné osvětlení, nejspíš i bojové psy. Saúdové nejsou žádní pitomci. Znají dobře hodnotu svých materiálních statků a také si je chrání – velmi obezřetně. Můžete mi věřit. Prověřil jsem si to.“

Admirál kývl. „Pokračujte,“ vyzval Jimmyho.

„Někdo tvrdě zaútočil na dvě obrovské nakládací plošiny v Rudém moři a na tři obrovské rafinerie – všechno výbuchy rozmetaly na kusy. Na východním pobřeží zlikvidoval nakládací terminál Mořský ostrov a vyhodil do povětří terminál propan-butanu v Ra’s al Džu’ajmah.

Také zasáhl rozvod vícenásobného ropného potrubí v Katífu – to je stanice, kterou proteče všechna ropa ve východní polovině země – rozmetal čerpací stanici číslo jedna, která posílá surovou ropu do posledního galonu přes hory do Janbu na břehu Rudého moře. Vyhodil do povětří potrubí z Abkaiku, který je uprostřed pouště, a zapálil celý ropný komplex Abkaik, který je největší na světě.

K tomu všemu došlo během několika minut. Byla to naprosto přesně načasovaná operace. Neprovedla ji banda tatrmanů s turbany na hlavách, která pobíhá po poušti s bombami pod umaštěnou togou, nebo jak tomu říkají. To provedli vojáci. Vždyť se nespustilo ani jedno poplašné zařízení, nikdo se nedopustil žádné chyby, nikoho nechytili.

Co mi na tom nesedí vůbec, je, jak se mohl někdo dostat do blízkosti Abkaiku, Katífu nebo čerpací stanice? Všechna místa jsou uprostřed naprosto rovinaté pouště, kde není žádná možnost se ukrýt. Území pročesává radar a střeží je stovky vojáků. Nevím, jakým způsobem to kdo provedl. Ale rozhodně to nespáchal nějaký roztěkaný parchant s bombou. Tu operaci mají na svědomí vojáci.“

„Nebo námořnictvo,“ doplnil Jimmyho úvahy admirál.

„Jak jste to myslel, pane admirále?“ řekl Jimmy, který prahl po tom, aby admirál sám formuloval slova, která by je oba, a ne poprvé, naladila na stejnou vlnovou délku.

„Kdybych já chtěl zničit všechna zařízení“ uvažoval nahlas admirál, „poslal bych na cíle dostupné z moře lidi z týmů SEAL, vysazené z ponorky a s časovanými náložemi. Cestou domů bych srovnal se zemí ropná pole v poušti pomocí střel s plochou dráhou letu odpálenými zpod mořské hladiny.“

„Já také, pane admirále. Já také. Ale Saúdové ponorky nemají. Musí to proto být někdo jiný. Domnívám se, že ten někdo byla Francie.“

„Kdyby existoval alespoň náznak nějakého motivu, pak bych řekl, že máte pravdu, Jime. Nejde mi ale vůbec na rozum, proč by to někdo chtěl udělat. Ale věci se mohou za pár dní ještě nějak vyvinout.“

„To máte zatraceně pravdu, šéfe,“ nechal se strhnout Jimmy. „Vzpomeňte si na toho žabožrouta v poušti – chystá se na tu slávu dorazit o něco dřív.“

KAPITOLA SEDMÁ

Světová ropná krize vypukla v úterý ráno dvacátého třetího března. Okamžitě po zahajovacím zvonění na Mezinárodní ropné burze v Londýně dosáhla surová ropa typu Brent – ve světě považovaná za standard – sedmaosmdesáti dolarů za barel, přibližně o čtyřicet dolarů víc než při uzavření burzy předchozí pátek odpoledne. Dokonce ani při zahájení války Saddáma Husajna proti Kuvajtu v roce 1990 tento druh ropy nikdy nepřesáhl hranici sedmdesáti dolarů za barel.

Cena neklesala. Jakmile se pohnula, tak směrem vzhůru, neboť všichni velcí hráči se prali o termínovaný nákup za jakoukoli cenu – všechny významné světové korporace, jejichž přežití záviselo na dopravě, jako letecké společnosti, ty obzvláště, železniční dopravci, společnosti zajištující dálkovou kamionovou přepravu, ale také výrobci energie a samozřejmě rafinerie a společnosti petrochemického průmyslu.

Londýnský trh zahajoval v deset dopoledne a prvním zvoněním spustil termínované obchodování se zemním plynem. Poslední pohled na televizní obrazovky většiny makléřů obchodujících touto komoditou, než se vydali do práce, patřil padesát metrů dlouhé pekelné pochodni planoucí z trosek nakládacího terminálu propan-butanu v Ra’s al Džu’ajmah, o kterou se zasloužil, což samozřejmě nevěděli, velitel Jules Ventura, příslušník francouzského válečného námořnictva.

Pro makléře plameny představovaly znamení, že Saúdská Arábie nebude nadále schopna vyrábět tekutý propan-butan ve velkém množství. Když se v deset hodin v rozlehlém stupňovitém šestiúhelníkovém obchodním sále Mezinárodní burzy rozezněl zvonec, přestala být dvorana místem, kde se uzavírají obchody. Stala se z ní cirkusová manéž plná divoké zvěře.

Lidé se tísnili v davu na všech stupních, jak se makléři ze všech sil snažili, aby je bylo slyšet. Přihazovali, překřikovali se, ječeli: DVA NAVRCH!… ČTYŘI NAVRCH!… ŠEST NAVRCH!… neslýchané částky v dolarech v jindy střízlivém a povětšinou nevzrušeném světě termínovaných obchodů. „DVA NAVRCH“ zpravidla znamenalo pouze centy a obvykle se obchodovalo v nudném rozpětí mezi dvaceti a pětatřiceti dolary. Dnes nešlo o centy, ale o dolary, o skutečné papírové bankovky. Křik byl tak hlasitý, že nikdo neslyšel druhé zahajovací zvonění, které se ozvalo v 10.02 jako signál k otevření obchodování surovou ropou.

Makléři však zvonění slyšet nepotřebovali. Věděli, kolik hodin je, a vřava se zdvojnásobila. Armáda mužů v červených, žlutých, modrých a zelených bundách se vrhla vpřed za řevu nabídek termínovaných obchodů se surovou ropou typu Brent.

Zaměstnanci burzy marně čekali, kdy chaos začne opadat. Vůbec k tomu nedošlo. Zmatek ještě sílil. Poprvé v historii burzy se v 11.00 dlouze a neodbytně rozezněl zvonek na znamení, že obchodování právě bylo dočasně zastaveno.

Sir David Norris, předseda burzovní správní rady, oslovil přítomné a vyjádřil naději ve všeobecnou shodu, že vřavě se musí učinit přítrž. Zdůraznil, že kromě jiného je to nanejvýš nespravedlivé k makléřům a obchodníkům, kteří nejsou uvyklí boji v první řadě skrumáže ragbyových zápasů.

Sir David patřil k význačným hráčům ragby během studia na Cambridgeské univerzitě. Rovněž vyhrál Modrou cenu v kriketu. Trval však na obnovení pořádku v burzovním sále. Navíc požádal největší kupce a prodejce, aby se okamžitě zúčastnili soukromé porady v jeho kanceláři.

Přerušení alespoň poskytlo trhu čas nabrat dech. Přesto však bylo cítit skryté, ale všudypřítomné rozčílení. Dopolední vrchol na sedmaosmdesáti dolarech nejevil nejmenší tendenci klesnout. V londýnských televizních zprávách vystoupil večer osobně i sir David. Oznámil, že burza následujícího rána neotevře brány. „Obchodování je dočasně zmrazeno kvůli situaci v Saúdské Arábii,“ prohlásil na vysvětlenou.

Mnoho lidí považovalo pohotovost, s jakou newyorská obchodní burza NYMEX okamžitě Londýn napodobila, za důkaz, že sir David a britský premiér byli v několika posledních hodinách v přímém spojení s Bílým domem.

Při pětihodinovém časovém rozdílu mezi Londýnem a New Yorkem zahajoval Londýn jako první a s předstihem určil ceny, než se New York připojil k denní bitvě o americké palivové požadavky. Samozřejmě následný efekt – po jednodenním překotném obchodování, během něhož se ceny ropy hned v samém počátku ztrojnásobily – byl šokující.

V úterý večer se cena benzinu ve Spojených státech dostala na osm dolarů za galon oproti dřívějším dvěma dolarům a padesáti centům. V Londýně se ceny benzinu u čerpacích stanic ztrojnásobily na podobnou sumu v librách sterlingů. Stejně to probíhalo po celé Evropě vyjma Francie. Tam se ceny zvedly o méně než o jedno euro a potom klesly na původní hodnoty.

Japonsko zachvátil chaos. Bez přístupu ke zdrojům zemního plynu závisely všechny domácnosti do jedné na propan-butanu, který jim jako jediný zdroj energie umožňoval vařit – nakonec princ Násir se o tom zmínil v rozhovoru s francouzským prezidentem už téměř před rokem. Propan-butan zatím bouřlivě unikal do vod oceánu poblíž ropného města Ra’s al Džu’ajmah, odkud Japonsko až dosud čerpalo obrovský podíl denní spotřeby paliva, které země potřebovala na vaření.

Ceny v japonských restauracích se zdvojnásobily na základě vyhlídky, že zanedlouho si nikdo nic neuvaří jinak než na otevřeném ohni. Vypukla obrovská poptávka po elektrických vařičích, což se nakonec nejspíš stejně ukáže jako mrhání časem. Japonská energetická soustava totiž naprosto závisela na dodávkách ropy a zemního plynu ze Středního východu.

Čtyřiadvacet japonských tankerů vzdálených od saúdskoarabských ropných přístavů v Perském zálivu od pouhých šesti a půl kilometru až po šestnáct tisíc kilometrů čekala buď zpáteční cesta domů, nebo pokus dostat se k ropným terminálům v Černém moři či v jiných státech na březích zálivu. Na pobřeží Rudého moře se žádná ropa sehnat nedala, neboť dvě hlavní nakládací mola se proměnila v trosky.

V mezinárodní letecké přepravě letenky přes noc zdražily na dvojnásobek. Jako první reagovaly letecké společnosti British Airways a American Airlines, které okamžitě zrušily veškeré nízkonákladové lety přes Atlantský oceán. Nikdo jim to nemohl doopravdy zazlívat, neboť se nevědělo, za jakou cenu se bude ke konci týdne prodávat na trhu letecké palivo pro trysková letadla.

Londýnská burza se otřásala v základech a burzovní index Financial Times – FTSE klesl během dvou hodin o tisíc bodů. Ke konci jednodenního obchodování průměrná hodnota Dow-Jonesova indexu prolomila hranici osmi set čtyřiceti dvou bodů, což způsobilo, že hodnoty korporací zaznamenaly ztrátu v miliardách dolarů. V celosvětovém měřítku se hluboce propadly akcie leteckých společností, protože nikdo nestál o cenné papíry aerolinií, které neměly vlastní pohonné hmoty.

Průmyslová odvětví po celém světě závisející na kamionové dopravě – jako průmysl potravinářský, automobilový, ale i zemědělství – varovala, že dojde k drastickému zvýšení cen, pakliže se trh nestabilizuje. Akcie firem General Motors, Ford a Chrysler spadly asi o dvacet procent.

Obyvatelům Spojených států pomalu docházelo, že jeden z pěti galonů benzinu dovážejí ze Saudské Arábie. Dovážený galon se měl každou chvíli úplně vypařit.

Vláda Demokratů byla postavena zády ke zdi. Během mimořádné noční schůze Kongresu se republikánští senátoři a poslanci postavili proti šílené ochranářské politice divoké panenské přírody na Aljašce zastávané levým politickým křídlem. Ropné vrty byly drasticky omezeny kvůli hlasitému křiku lobbistů z řad ochránců životního prostředí.

Neúčinné varování Republikánů během prvního desetiletí jednadvacátého století se proměnilo ve skutečnost v podobě zuřícího požáru na druhém konci světa. Amerika příliš závisela na arabské ropě a na saúdskoarabské obzvlášť. Snížení denní spotřeby o pouhých pět procent by pro Ameriku znamenalo ekonomickou krizi. Dvacetiprocentní pokles by měl stejně ničivé účinky jako nejsilnější zemětřesení.

Prezident Spojených států Paul Bedford, jenž patřil k pravostředovému křídlu Demokratů a býval důstojníkem válečného námořnictva, pronesl v úterý o deváté večer z oválné pracovny Bílého domu projev k národu. Ujistil obyvatele země, že Spojené státy zcela závislé na saúdskoarabské ropě nejsou a že její spotřeba se ve skutečnosti během posledních let v USA snižovala.

Uvedl, že z celosvětového pohledu jde pouze o malý výpadek, i když se jen ještě víc ukázalo, jak světové společenství je terorismem snadno zranitelné. Připustil, že silnou ekonomikou Spojených států znovu otřásly události, k nimž došlo na druhém konci světa.

Život v zemi však ohrožen není. Prezident vyzval k zachování chladné hlavy u čerpacích stanic, k pochopení pro omezení v dopravě a k projevu sympatií vůči „našim velkým přátelům z královské rodiny Saúdů.“ Vyjádřil přesvědčení, že Saúdové se opět obrátí na Ameriku při zajištění náročného úkolu znovu vybudovat svůj průmysl, což Spojeným státům přinese zisk i pracovní příležitosti.

Prezident zopakoval postřeh britského ministerského předsedy, jehož projev přenášely televizní stanice po celém světě o několik hodin dříve: „Saúdská Arábie o svou ropu nepřišla,“ řekl prezident Bedford, „je stále na svém místě pod povrchem pouště. Zemi jen postihl dočasný výpadek v její těžbě a zpracování.

S naší pomocí,“ dodal prezident, „však nebude mít dlouhého trvání. Před půl hodinou jsem hovořil s tamním králem. Jistě všichni chápeme, že Jeho Výsost pravděpodobně skoro oka nezamhouřila. Když však odhadoval napáchané škody, promlouval klidně a důstojně.

Král neví, kdo si mohl přát tolik uškodit mírumilovnému lidu Arabského poloostrova, a upřímně řečeno, nevím to ani já. Cesta zpět k prosperitě se ale začíná budovat již teď. Američtí inženýři dorazí do Rijádu za králem a jeho poradci ještě před koncem tohoto týdne.

V dané chvíli se nám nedostává dvacet procent naší denní spotřeby benzinu. Ministr pro energii pracuje na programu rozdělování, který nás přenese přes nadcházející měsíce. Mírná omezení, zdravý rozum a rozvahu. Toť vše, co potřebujeme, abychom přechodným obdobím úspěšně prošli.

Již otevíráme nové trhy, hledáme více dodavatelů v Jižní Americe. Také jsem ve spojení s ruským prezidentem, abychom s ním uzavřeli zvláštní smlouvy pro dodávky ropy z ropných polí v Kazachstánu.

Nařídil jsem zástupcům všech významných ropných společností, aby se v příštích čtyřiadvaceti hodinách dostavili do Washingtonu, a mám v úmyslu dohlédnout, aby v naší zemi nedocházelo k cenovému vydírání. Můžete očekávat, že ceny u čerpacích stanic se opět sníží. Pokud jde o širší pohled na ekonomické ukazatele, budou zavedeny priority týkající se velkých společností, obzvláště nejvýznamnějších kamionových dopravců a leteckých společností.

Drazí spoluobčané, je sporné, zda nám Saúdská Arábie bude vůbec muset znovu dodávat zmíněných dvacet procent ropy. Berme to jako výstražné znamení, které Spojené státy obdržely. Mám v úmyslu okamžitě předložit Kongresu návrh zákona, který by rozšířil práce na ropných vrtech na severu Aljašky.

Dal jsem si jako svůj osobní závazek za úkol zbavit naši zem jednou provždy závislosti na ropě ze Středního východu. S tímto příslibem vám chci popřát dobrou noc. Bůh žehnej Americe.“

Ač mnozí lidé považovali prezidentův projev za stejně dobrý jako jakýkoli jiný, který v minulosti během krizí od Demokratů slyšeli, mělo to jediný háček – naprosto nikdo na něj ani v nejmenším nedbal.

Celou noc se po celé zemi u čerpacích stanic tvořily obrovské fronty, ropné společnosti si počítaly, kolik uznaly za vhodné, a ceny se spirálovitě šplhaly vzhůru jako v nějaké banánové republice čtvrtého řádu.

Pod tmavými mraky zataženou březnovou oblohou opět vyjeli čtyři jezdci Apokalypsy. Jak Grantland Rice kdysi prohlásil:… V dramatickém vyprávění se jejich jména uvádějí jako Hladomor, Morová rána, Zkáza a Smrt. Ale to jsou jen jejich přezdívky… ve Spojených státech léta Páně 2010 dostali jména Benzin, Nafta, Propan-butan a Palivo pro proudová letadla.

Přes prezidentovy výzvy ke klidu se mocnější síla chystala rozdmýchat po celém světě plameny obav. Už v době, kdy prezident přál všem dobrou noc, se ve zpravodajských místnostech redakcí po celé zemi připravovali na žně děsivých zpráv, které slouží jako penězi nevyčíslitelná komodita zvyšující náklady novin a žene hodnocení televizních stanic do nebeských výšek.

Noviny se chystaly vydat tisíce výtisků navíc a poplatky za inzerci útočily na rekordní výši všech dob. Ceny za televizní reklamy v době zpráv se okamžitě vyšvihnou na úroveň, které obvykle dosahují pouze v neděli, koná-li se finálové kolo ligy v americkém fotbale, či při volbě prezidenta.

Sdělovací prostředky prožívaly zlaté časy. Čím vyděšenější se lidé cítili tváří v tvář ztrátě mobility, tím lépe se vedlo zpravodajským a inzertním oddělením. Probíhal týden, jenž měl ospravedlnit jejich enormně vysoké platy a kolosální výdaje.

Mládenci, držte si klobouky, jedeme z kopce!

HOSPODÁŘSTVÍ USA OCHROMENO POŽÁRY SAÚDSKOARABSKÉ ROPY

PREZIDENT SE PŘIPRAVUJE ZAKÁZAT SOUKROMÉ JÍZDY AUTOMOBILŮ

SAÚDSKOARABSKÉ BOMBY VYHODILY DO POVĚTŘÍ EKONOMIKU USA

ROPNÁ POLE V PLAMENECH… FED VARUJE PŘED DĚSIVOU INFLACÍ

REKORDNÍ CENY BENZINU V USA – KDYŽ HOŘÍ ROPA SAÚDŮ

V Pompejích léta Páně 79 byla situace klidnější.

Úterý 23. března ve 21.00

Letecká základna Andrews

Tryskový letoun námořní pěchoty Spojených států s admirálem Georgem Morrisem na palubě, jehož postavu nebylo možné přehlédnout, dosedl po letu ze San Diega poněkud ztěžka na přistávací dráhu. Po pojíždějící dráze zajel na stojánku, kde už na něj čekal vrtulník s rotory v chodu, připravený ke startu na krátký let k Fort Meade.

Oproti vládě a politikům měl ředitel Národní bezpečnostní agentury poněkud jiný seznam priorit. Admirál Morris se nesoustředil na inflaci, ceny nebo ekonomii jako takovou. Chtěl znát tři věci – 1. Kdo vyhodil do vzduchu saúdskoarabská ropná pole? 2. Proč to udělal? 3. Zda se dá očekávat něco dalšího? Admirál také doufal, že mladý Ramshawe už na tom pracuje.

Admirál Morris již za třiadvacet minut po přistání na letecké základně Andrews vkročil do své kanceláře a major Ramshawe byl už na cestě k němu se složkou obsahující přehršli spekulací, ale velmi málo nepopiratelných faktů. Jimmy mu přednesl víceméně stejný rozbor situace jako při schůzce s admirálem Morganem, kdy Arnold na samém konci prohlásil: „Jimmy, je to velmi dobře vypozorováno. Určitě jste na něco kápl, ale nevím na co. Zdá se totiž, že chybí motiv.“

Admirál Morris seděl pár minut, aniž něco řekl, a uvažoval. Dělával to pokaždé, musel-li se vypořádat se závažným problémem.

Konečně promluvil: „Souhlasím, že operaci provedli vojáci. Dovedu si ale pouze představit, že to byla akce saúdskoarabské armády… nikdo jiný si nemohl přát poškodit ropný průmysl. Proč by to dělal? Nedává to smysl“

„Něco vám prozradím, pane admirále. Někomu to smysl dávalo.“

„Taky bych řekl. Už jste si o tom povídal se starým pánem?“

„Ano, pane admirále. Sešel jsem se s ním včera večer.“

„Co na to říkal?“

„Myslí si, že naprostého zničení v Saúdské Arábii se dalo dosáhnout jen s ponorkami, žabími muži, jako jsou naše týmy SEAL, s vysoce účinnými trhavinami a s řízenými střelami, které by zasáhly cíle na souši.“

„Je to jediná možnost,“ připustil bývalý velitel bitevního uskupení v čele s letadlovou lodí námořnictva USA. „Pokud byste je nebombardoval, což zjevně nikdo neudělal. Také byste nemohl něčeho takového dosáhnout s partou amatérů, kteří budou potmě klást bomby“

„Pane admirále,“ odhodlal se Jimmy, „když se oba shodujeme, že admirál Morgan má na devadesát osm procent vždycky pravdu, měli bychom možná teorii s ponorkami prověřit“

„To bychom rozhodně měli,“ připustil admirál Morris. „Spojte se s admirálem Dicksonem z Pentagonu, moc ho pozdravujte a požádejte ho, aby prověřil záznamy o všech ponorkách na světě za minulý měsíc. Snad by to mohl udělat opravdu fofrem. Nemám zájem, aby se mě Arnold po telefonu ptal, jestli jsme to prověřili, dřív než to opravdu uděláme.“

Major Ramshawe byl moc vděčný, že má šéfa zase zpátky. „Hned se do toho pustím, pane admirále. Čekám, že mi to z ponorkové atlantské flotily pošlou rovnou. Jakmile to dostaneme, přijdu za vámi do kanceláře.“

Ani ne za půl hodiny si major stáhl a vytiskl patřičné stránky a zamířil chodbou k ředitelské kanceláři.

Klepat nemusel, Admirál Morris neměl před svým asistentem žádné tajnosti. Právě telefonoval, když Jimmy vstoupil a posadil se před obrovskou desku pracovního stolu, u něhož kdysi sedával Arnold Morgan.

„Takže, pane admirále,“ spustil Jimmy, když George Morris skončil hovor. „Nejprve projdu ty, z kterých nic nekouká. Když pominu Čínské moře, měli Rusové dvě ponorky třídy Kilo na cvičení severně od Murmansku a jiná ponorka na jaderný pohon opustila vody mezi Britskými ostrovy a Islandem a zamířila na jih do Atlantiku. Tak to vypadalo druhého března a na satelitních snímcích je zachycena, jak vplouvá do Baltského moře a pak do doků v Petrohradě, kde je i dnes.

Britové mají jednu třídy Trident v severním Atlantiku jižně od Grónska a dvě útočné na jaderný pohon v Barentsově moři v blízkosti Arktického ledu. V Lamanšském průlivu nemají žádnou a ani jinde na jihu. Ostatní evropské státy, které vlastní ponorky – Itálie, Španělsko, Německo a Švédsko – nemají ani jednu na volném moři. Jak jistě víte, my máme dvě ponorky třídy LA jako doprovod dvou letadlových lodí – jedné v Perském zálivu na severu a pak jižně od atolu Diego Garcia.

Francouzi vypluli s jednou třídy Triomphant s balistickými raketami z Brestu, jmenuje se Vigilant a nachází se v severním Atlantiku na sever od Azor. Teď ale přichází klíčová informace – tento měsíc vyslalo jejich námořnictvo dvě na jaderný pohon třídy Rubis/Améthyste do Středozemního moře a přes Suez do Rudého moře.“

„V jeden den, Jimmy?“

„Ne, pane admirále. Jedna s označením Perle proplula Port Saidem těsně před polednem čtvrtého března, a druhá, Améthyste, proplula průplavem minulé úterý kolem druhé odpoledne…“

„Ví se něco o jejich návratu… myslím do Středozemního moře?“

„Ne, pane admirále. Nikdo je od té doby nezahlédl.“

„Chcete říct, že pluly Rudým mořem pod hladinou?“

„Vypadá to tak, pane admirále. Máme satelitní snímky z jejich proplutí průplavem a Suezským zálivem kolem sedmé večer, ve dnech čtvrtého a osmnáctého března. Pak obě zmizely.“

„Jak to vypadá na jižním konci, kdy propluly úžinou do Adenského zálivu… jakže jí říkají?… Bab al Mandab, je to tak?“

„Ano, pane admirále. Úžinu hlídáme hodně pečlivě. Každé plavidlo vplouvající a vyplouvající z Rudého moře monitorujeme, jak ze satelitů, tak z lodí na hladině a radary na pobřeží. Ani Perle, ale ani Améthyste neopustily Rudé moře.“

„Alespoň ne na hladině, je to tak?“

„Přesně, pane admirále. Ani jedna se do Port Saidu přes průplav nevrátila.“

„Nicméně mohly proplout ponořené úžinou.“

„Jste si tím jist, pane?“

„Abych řekl pravdu, tak ano. Z Rudého moře vede široká plavební trasa, která je většinou šedesát až devadesát metrů hluboká. Myslím, že většina velících důstojníků ponorek přesto pluje na hladině… na pár ostrůvků na jihu si člověk musí dát pozor, aby se neodchýlil od daných severo-jižních tras, kde může být dost velký provoz. Zkrátka je jednodušší zůstat s ponorkou nahoře. Vody jsou většinou skoro klidné.

Znám ale velitele našich ponorek, kteří propluli úžinou pod hladinou, a ne jednou… ústí do Adenského zálivu je zajímavá křižovatka. Jakmile se ocitnete za ním a jste ponoření, nikdo nemá tušení, kam plujete – na sever, na jih, nebo na východ? Je to skvělé místo, kde se ztratit z očí.“

„Popravdě řečeno, pane admirále, Perle i Améthyste se z očí ztratily. Není po nich ani vidu, ani slechu. Za poslední měsíc se žádné ponorky odkudkoli na světě nikde poblíž Rudého moře a Perského zálivu neplavily. Ledaže by se dva velící američtí důstojníci pomátli na rozumu a rozhodli se, že Araby vytrestají několika raketami s plochou dráhou letu.“

„To není zrovna nejpravděpodobnější, nemyslíte?“

„Je to přímo nemožné, pane admirále. Pokud ropná zařízení zasáhly rakety odpálené pod hladinou, pocházely buď z Perle, nebo z Améthyste, a to ze zcela jednoduchého důvodu. V okolí tisíce kilometrů se žádné jiné ponorky nevyskytly.“

„Háček je v tom, Jimmy, že nevíme, kde v okruhu tisíce kilometrů Perle a Améthyste plují teď.“

„Vsázím se s vámi o pět dolarů ke dvaceti, že jedna je ještě v Perském zálivu, a na tu druhou bych vsadil pět k padesáti, že je v Rudém moři.“

„Se mnou nepočítejte, Jimmy,“ prohlásil admirál.

„Takže co teď?“

„Spojte se znovu s admirálem Dicksonem. Zeptejte se ho, jestli atlantská ponorková flotila dokáže zjistit, zda během posledních pěti let nějaká francouzská ponorka vyplula z Rudého moře na jih pod hladinou.“

„Hned jdu na to, pane. Mohlo by to být zajímavé.“

„Samozřejmě to nic nedokazuje, ale alespoň budeme mít o čem přemýšlet, nemyslíte?“

Major Ramshawe zamířil zpět do své zoufale neuklizené kanceláře a znovu zavolal do Pentagonu admirálu Dicksonovi, náčelníkovi námořních operací.

„Nemohu zaručit spolehlivost takového sdělení na sto procent, majore,“ přiznal admirál. „Oblast sledujeme hodně pečlivě a dáváme velký pozor na všechny ponorky vplouvající a vyplouvající z Rudého moře. Dám počítačově zpracovat záznamy všech francouzských ponorek na jaderný pohon, zvlášť které mají ve třídě Triomphant. Zasadím se, aby vám atlantská ponorková flotila předala odpovídající obrázek o zvyklostech, které Francouzi zachovávají při plavbě do Adenského zálivu.“

„Děkuji vám, pane. Těším se na vaši zprávu.“

„Bude to zhruba za hodinu,“ řekl náčelník námořních operací z Pentagonu. „Mimochodem – to je pro starého pána?“

„Ne, pane, je to pro admirála Morrise.“

„To je totéž,“ řekl Alan Dickson. „Pozdravujte ho.“

Obrovský stín osobnosti Arnolda Morgana, v němž po tolik let ministerstvo obrany Spojených států pracovalo, ještě nezmizel a všichni starší důstojníci válečného námořnictva věděli o admirálově přetrvávající posedlosti ponorkami a jejich činností.

Jakékoli i nejnepodstatnější šetření týkající se ponorek vyžádané Národní bezpečnostní agenturou (a nezáleželo na tom, o čí ponorky šlo) obvykle vyústilo v otázku: „To je pro starého pána?“ Platilo to i přesto, že Arnold odešel do důchodu již před několika měsíci, i přesto, že už ve Fort Meade v nejvyšším křesle neseděl několik let. Nikdy vlastně doopravdy neodešel. Našlo se mnoho vysoce postavených lidí, a to včetně prezidenta, kteří si velice přáli, aby se vrátil.

O hodinu později obdržel Jimmy Ramshawe po síti od velení Atlantské flotily odpověď na položenou otázku. Francouzi posílali ponorky skrz Suezský průplav do Rudého moře přibližně čtyřikrát každého půl roku. Čtyři ponorky z deseti se opět vrátily, kudy do Rudého moře vpluly – skrz Suezský průplav. Pak pokračovaly dál buď do středomořských doků válečného námořnictva v Toulouse, nebo na atlantskou základnu a velitelství v Brestu.

Zbylých šest plavidel vždy zamířilo úžinou do Adenského zálivu a všechna obvykle pokračovala na jih na francouzskou základnu u ostrova La Réunion. Příležitostně některá z ponorek zamířila pod hladinou do Perského zálivu, ale nedocházelo k tomu často.

Válečné námořnictvo Spojených států nemělo jediný záznam, že by některá francouzská ponorka proplula z Rudého moře úžinou Bab al Mandab pod hladinou. Podle analytiků z Atlantské ponorkové flotily nikdo neplul rád v tomto úseku ponořený. Během pěti let zaznamenala výzvědná služba námořnictva USA všechny francouzské ponorky mířící Rudým mořem na jih plující po hladině. Třikrát však na satelitních snímcích zjistili, že ponorky třídy Rubis plují v periskopové hloubce.

Jimmy Ramshawe spěchal do kanceláře ředitele a v hlavě se stále dokola zaobíral nyní již nezpochybnitelnou skutečností. Francie vyslala dvě ponorky s řízenými střelami na palubě skrz Suezský průplav s dostatečným předstihem, aby se mohly přikrást do operační pozice a saúdskoarabský ropný průmysl smést z povrchu země.

Neznamenalo to ovšem, že to opravdu udělaly. Krvežíznivý žabožrout v poušti už vypadal mnohem výhružněji. Alespoň podle mínění majora Jimmyho Ramshawea.

Za čtyři minuty už admirál Morris Jimmymu přikázal, aby starého pána průběžně informoval, ale aby především zjistil, co si o všem myslí.

Úterý 23. března v poledne

Tržiště ve městě Chamís Mušajt

Čtyřiadvacetiletý Mišari al Arz a jeho otec obchodovali na tržišti a v jejich stánku bylo vždy živo. Prodávali čerstvé datle a celé hory dalšího čerstvého ovoce a zeleniny z okolí. Staré město, ležící ve výšce osmnáct set metrů nad mořem, se v březnu a v srpnu radovalo z odpoledních spršek, které zdejším pěstitelům ovoce a zeleniny zajišťovaly opravdu výlučné postavení oproti jejich bratřím z horkých písečných pouští dále na severu.

Dnes měli na tržišti obzvláště hodně práce. Zprávy přicházející z ropných polí byly zřejmě natolik nepříznivé, že v lidech vyvolaly pocit obleženého města a objednávali si všeho mnohem víc, než co mohly jejich rodiny spotřebovat. Chodí to ostatně stejně na celém světě, je-li každodenní rytmus života ohrožen. Na tržišti v Chamís Mušajtu panovalo pozdvižení připomínající situaci u čerpacích stanic v USA.

Mišari se snažil uspořádat pět dřevěných přepravek s datlemi, když jeho stejně starý kamarád z města Ahmed ve velkém spěchu dorazil úzkou uličkou naproti jejich stánku a naléhavým posunkem ho nabádal, aby šel k němu, že s ním potřebuje mluvit.

Oba mladíci patřili k bojovníkům za svobodu al-Káidy. Mišari přešel uličku a od kamaráda převzal složený papírek a strohý příkaz… Okamžitě to předej generálu Rašhúdovi nahoře v kopcích.

Mišari se vrátil k otci a prohodil s ním pár slov. Pak prošel vedlejší uličkou k parkovišti, kde stál jejich postarší rodinný náklaďák s plochou korbou. Naskočil do kabiny, šlápl na plyn a vyrazil z parkoviště na hlavní silnici vedoucí dál do kopců k vesnici Oša Mušajt, odkud to bylo již jen půldruhého kilometru k tajnému tábořišti al-Káidy, kde se generál Rašhúd se svými muži připravovali na čtvrteční noční útok na leteckou základnu.

Mišari sjel asi po pěti kilometrech jízdy z hlavní silnice a zamířil na starou pouštní stezku procházející vesnicí Oša. Projel vesnicí a pokračoval dál do nehostinné pustiny. Po pěti minutách jízdy zabrzdil u strážního stanoviště a strážný jej okamžitě mávnutím propustil dál. V poslední době sem nahoru Mišari přivážel skoro každý den čerstvé zásoby a obvykle také ranní noviny.

Auto zaparkoval na sever od tábora a prošel jím až k vysokému beduínovi, který tu velel. Vysvětlil mu, že zpráva přišla Ahmedovi telefonicky od někoho ze sítě spolupracovníků v Rijádu a že ho požádal, aby ji co nejdřív předal generálu Rašhúdovi.

Velitel tábora Mišarimu obřadně poděkoval a vydal se přímo za generálem. Rašhúd rozložil papírek a četl:… Situace v ulicích výbušná, král by mohl povolat armádu. Nemůžu to riskovat. Spusťte to nutně už dnes v noci. Od kurátora máme souhlas. Dám se do toho velice časně ráno. Ať se vám daří, Ravi. Le Chasseur.

Generál Rašhúd přešel k jednomu z rožňů, na kterých kuchaři připravovali oběd. Papírek se zprávou prostrčil skrz železný rošt a pozoroval, jak se nejdřív zkroutil a pak teprve chytil plamenem přímo pod opékajícím se jehněčím.

Obrátil se na velitele tábora a tiše řekl: „Takže, můj příteli, práce tady nám končí. Hned svolej schůzku štábu. Zaútočíme dnes v noci. Alláh s námi.“

Téhož dne ve 14.00

Rijád

Plukovník Jacques Gamoudi seděl ve stinném stanu, který poskytoval přístřeší korunnímu princi, když trávil čas venku na poušti. Oba muži věděli, že zprávu generálovi už doručili. Nemohli teď dělat nic, než čekat, až uslyší, že vojenská posádka ve městě Chamís Mušajt a letecká základna padly. Pak rychle a tvrdě zaútočit.

Čekalo je nejspíš třináct hodin čekání, ale princ Násir se bude muset přesunout do jednoho z královských paláců ve městě, aby byl přímo u zdroje, až zpráva dorazí. Nebylo třeba vyčkávat, až se s nimi spojí generál Rašhúd, zprávy předávané v rámci armádní sítě budou mít mnohem menší zpoždění.

Jakmile zpráva přijde, budou muset okamžitě spustit útok na královský palác. Bude také nezbytné, aby Princ Násir v přesně danou chvíli odvysílal oznámení o smrti krále a vylíčil zářivou budoucnost, která zemi čeká. Ropné bohatství země se znovu obnoví.

Ve shodě s našimi starobylými zákony jsem já, korunní princ, na sebe vzal vedení naší země. Složil jsem přísahu do rukou starších sněmu a před Bohem jsem se slavnostně zavázal, že budu dodržovat naše zákony, a to jak světské, tak i náboženské. Budu jak vaším poníženým služebníkem, tak i hrdým vůdcem, králem Násirem Saudské Arábie.

Až svou řeč pronese, pětatřiceti tisícům princů z rodu Saúdů se zásadně změní život. Už nikdy nezavládne bezuzdná rozmařilost spojovaná s panovníkem pouštního království. Princ Násir měl v úmyslu vykonat svým způsobem pomstu za zavrženíhodné chování posledních králů svého národa.

Mezitím v rušných ulicích na jih od rozvalin Dir’ajá v centru Rijádu znovu propukl sebezničující boj. Početné davy se opět bouřily, házely kamením a láhvemi a převrhávaly auta.

Ve tři hodiny místního času král vyhlásil stav nejvyšší vojenské pohotovosti. Jako mnozí jiní se obával, že království bezprostředně hrozí nepřátelský vpád. Dosud nikdo neměl nejmenší tušení, kdo byl za zničení ropného průmyslu zodpovědný.

Ve vojenských městech, jakými byly Tabuk na severozápadě, město krále Chálida na severovýchodě a Chamís Mušajt na jihozápadě země, jednotky ihned zaujaly předem daná obranná postavení. Objevily se ale značné nedostatky v počtu bojeschopných mužů i ve vybavení, takže se jich podařilo povolat do zbraně z celkového počtu pouhých asi pětašedesát až sedmdesát procent.

Král vydal rozkaz, aby námořní síly vytvořily na moři obrannou linii podél pobřeží, a velitel letecké obrany nařídil hlídkové lety k zajištění vzdušného prostoru. Lodí byl však nedostatek a sotva by ubránily ostrov o velikosti Long Islandu, navíc pouze za klidného počasí. Posádky výzvědných letů nehlásily nic mimořádného.

Dokonce ani hlídkující vrtulníky, které z rozkazu Národní gardy přelétávaly nad hlavním městem, nehlásily nic než nepokoje civilního obyvatelstva. Jeden z nich sice zalétl až daleko na sever téměř po zříceniny Dir’ajá, pilot však zřejmě usoudil, že pátrání v rozvalinách starobylého města by bylo ztrátou času.

Po saúdskoarabském vojenském letectvu nebylo ani památky. Letky stíhaček i stíhacích bombardérů zůstaly na zemi z jednoho rozhodujícího důvodu. Již po mnoho let letectvo podléhalo velení princů z královské rodiny, z nichž mnozí byli posláni na výcvik do Anglie. Teď se potomci al-Saúdů v tichosti chystali opustit zemi – obzvláště ze základny v Rijádu, kde se snažili vměstnat nejen do Boeingů sedmsetsedmatřicítek či sedmsetsedmačtyřicítek užívaných představiteli firmy British Aerospace, ale také do dalších najatých letounů. Výsledek – patřičné a nezbytné rozkazy pilotům neměl kdo vydávat.

Vojenské letectvo mělo ještě jednu Achillovu patu. Pozemní personál neměl v úmyslu se nechat zatáhnout do války, v níž by pochopitelně mohl být během nějakého interního boje o moc vystaven nebezpečí leteckých náletů. Technici z předletové přípravy, řídící letového provozu a personál, který měl na starosti tankování a vyzbrojování letounů, všichni se rozptýlili hluboko do pusté krajiny obklopující význačné základny saúdskoarabského letectva.

Za hradbami města Dir’ajá už kdysi rozstřílenými, ve skrytu dokonalého maskování uváděl plukovník Gamoudi svůj vojenský oddíl do stavu nejvyšší bojové pohotovosti. Plukovník velmi spoléhal na úspěch generála Rašhúda na jihu země. S příchodem tmy začal vyčleněný tým doplňovat palivo do tanků a obrněných vozidel, zbraně a střelivo se nakládaly na nákladní vozy. Le Chasseur úmyslně nechal tento krok až na poslední chvíli. Kdyby i někdo zpozoroval kolonu s pohonnými hmotami, jak za soumraku vjíždí do rozvalin, už by proti tomu nemohl nic udělat.

Princ Násir, oblečený už v maskovacím stejnokroji – na nohou vysoké vojenské boty a s červeno-bílou kostkovanou gbutrou kolem hlavy – zůstával v samém středu příprav. Stál nedaleko Jacquese Gamoudiho a sledoval, jak se vynikající profesionální voják chystá dobýt město.

Úterý 23. března v 19.00

Jemenské hory nad městem Chamís Mušajt

Když se na poušť snesl soumrak, strhl Ravi Rašhúd se svými lidmi tábor. Šedesátičlenný oddíl, včetně jeho bojovníků z Hamásu, se pod vedením dobrovolníků z al-Káidy vydal na pochod. Všichni měli začerněné obličeje, každý kromě vlastní výzbroje nesl i trhaviny. Dva těžké kulomety přenášely střídající se čtveřice mužů.

Původně předpokládali, že do tří různých cílových oblastí se jednotlivé skupiny dopraví na nákladních autech, protože by to bylo výrazně rychlejší. Ale generál Rašhúd rozhodl jinak. Po vyhlášení stavu nejvyšší pohotovosti na vojenské i na letecké základně by příliš riskovali. „Jediná věc, která by byla horší než neúspěch, je odhalení,“ prohlásil rozhodně a všichni vyšší důstojníci mu dali za pravdu.

Před sebou měli osmikilometrový pochod k odbočce silnice ve smyčce přetínající řeku, vedoucí dál podél obou základen a vracející se opět zpátky k silnici, z níž předtím odbočila. Pochodovali jako jeden oddíl volnou krajinou mimo trasy cest beduínů. Ve vzdálenosti půldruhého kilometru před veliteli mužstev jeli na velbloudech jako předvoj dva jezdci z al-Káidy, aby včas zabránili náhodnému prozrazení akce.

Přesně ve 21.00 dojde asi tři kilometry jižně od letecké základny napravo od nich k nehodě těžkého nákladního auta, které zcela zatarasí jediný přístup k základně od západu. Při přecházení silnice směrem do členitého terénu obklopujícího letiště tak budou vědět, že na jejich pravém křídle by jim nemělo hrozit žádné nebezpečí.

Noc co noc Raviho muži silnici pozorovali a zleva od samotné vojenské základny žádné vozidlo nikdy nepřijelo. Generál usoudil, že smyčka nejspíš slouží jako interní spojka mezi vojenskou a leteckou základnou, proto na druhé straně na levém křídle nechal pouze dvoučlennou hlídku vyzbrojenou kulometem. Kdyby se objevilo jakékoli vozidlo, měli ho i s posádkou okamžitě zlikvidovat.

K silnici se dostali načas a šestičlenný velitelský tým spojařů, který tvořil jejich jediný záchranný pás, kdyby se situace ošklivě zvrtla, se od nich odpojil. Šestice zaujme postavení na vyvýšeném místě s výhledem na leteckou základnu necelý kilometr směrem na sever. Odtud bude mít možnost navázat spojení s generálem, s velitelem bojovníků al-Káidy a se všemi třemi veliteli týmů zajišťujících zničení letounů i dalšího vybavení na základně. Spojaři budou mít navíc možnost přivolat posily z Chamís Mušajtu, objeví-li se nutnost podniknout záchrannou operaci, což však generál považoval za vysoce nepravděpodobné.

Za naprosté tmy se týmy přemísťovaly na druhou stranu silnice ve čtveřicích. Na povel svých velitelů přebíhali vojáci černý povrch a ve 21.25 přes ni konečně přeběhl i Ravi Rašhúd – jako poslední opustil bezpečnou stranu dopravní trasy.

V tom bodě se týmy od sebe oddělily. Major Paul Spanier s majorem Henri Gilbertem a svými dvanáctičlennými skupinami se vydali na východ a dlouhým obloukem obcházeli leteckou základnu až k vysokým kapradinám rostoucím u drátů severního oplocení. Deset mužů, kteří se měli dostat na území základny samostatně a měli zamířit k hangárům s letouny a potom se připojit k bojujícím o hlavní bránu, použije tutéž cestu. Dva střihači plotu zaujmou místo vpředu spolu s oběma francouzskými majory.

Generál Rašhúd povede svůj oddíl na západ, aby se přibližně po sedmi kilometrech dostal do pozice těsně u hlavní brány vojenské základny. Bojovníci z al-Káidy, kteří začnou kamuflující útok na bránu letecké základny, měli rozkaz zaútočit v 00.55, o pět minut dřív, než budou všechny letouny na základně výbuchy rozmetány na kusy.

V mezidobí měla al-Káida zajistit, aby nákladní auta čekala na svých místech v úkrytech v poušti s řidiči připravenými rozjet se na letiště a evakuovat z jeho severní strany týmy, které zajišťovaly demolice letounů. Tým, který vyhodí do vzduchu hangáry a potom bude pomáhat bojovníkům al-Káidy, okamžitě opustí prostor základny a spolu se skupinou místních bojovníků uniknou přes kopce na severní straně silnice.

Pouze generál Rašhúd a jeho dvanáctičlenná jednotka neopustí místo bojů ani potom, co letecká základna vylétne do povětří. Zaujme své stanoviště před branami vojenského města.

Noční nebe zakrývaly mraky, ale zem již po delší odpolední dešťové přeháňce oschla. Všude vládlo mimořádné ticho a generál Rašhúd nařídil po osmikilometrovém pochodu z hor desetiminutovou přestávku. Ne že by vzdálenost byla příliš dlouhá, ale všichni pochodovali velmi nerovným terénem s těžkým nákladem trhavin a zbraní.

Na konci přestávky generál podal ruku majoru Spanierovi i Gilbertovi a popřál jim hodně štěstí. Rozloučil se rovněž se všemi bojovníky za svobodu z al-Káidy i s dalšími členy týmů, s nimiž měl možnost se důvěrně seznámit. Bylo značně nepravděpodobné, že by se s některým z nich ještě někdy setkal.

Po skončení operace měla většina mužů z jeho oddílu odletět třemi vrtulníky ze severních úbočí hor zpátky do Jemenu. Generál s postupem souhlasil, protože saúdskoarabská výzvědná činnost v této části země se bude rovnat nule.

Jako se nikdo nedozvěděl, že sem dorazili, nikdo se nedozví ani o jejich odchodu. Všichni původem z Francie se vrátí domů letecky z jemenského hlavního města San’á, ležícího ve vnitrozemí. Do biblického města, o němž se traduje, že ho postavil Noemův syn Šém, společnost Air France létala jednou týdně. Tentokrát francouzská letecká společnost uskuteční lety dva.

Generál Rašhúd poletí vrtulníkem saúdskoarabského vojenského letectva přímo ze základny Chamís Mušajt do Rijádu, kde se připojí k plukovníkovi Gamoudimu a princi Násirovi při zajišťování konečné kapitulace hlavního města.

Do té doby však zbývalo na jihozápadě vykonat ještě mnoho práce. Major Spanier v čele svého týmu pochodoval po obvodu letecké základny a určenou pozici zaujal ve 22.35. Navázal spojení s velitelem al-Káidy, který potvrdil, že nákladní auta pro ústup jsou na svých místech. Velitele doprovázeli čtyři ozbrojení osobní strážci, z nichž dva budou řídit nákladní auta. Velitel nechal rádiovou frekvenci spojení s vyšším francouzským důstojníkem ověřit, aby měl zaručené spojení s ním v případě hrozícího nebezpečí.

Ve 22.50 vojáci určení k prostříhání vstupního otvoru v plotu úkol splnili. Na nejodlehlejší části letiště nesvítila žádná světla, což generál Rašhúd považoval za zcela nepochopitelné. Na druhou stranu v tak klidné oblasti nikoho dosud ani ve snu nenapadlo, že by na letiště mohl někdo zaútočit. Nenapadlo to ani Jemence v době, kdy vůči Saúdské Arábii chovali nejagresivnější nálady.

V černočerné tmě se major Gilbert s jedenácti muži začali protahovat drátěným oplocením a rychlým během se vzdalovali od silnice vedoucí po obvodu letiště. Když zahnuli ostře doprava do tmavé části stojánky, dostali se k dvaatřiceti letounům Tornado vyrobeným v Británii, stojícím ve čtyřech vyrovnaných řadách po osmi letounech.

Rozdělili se do šesti dvojic a pustili se do práce. Čtyři dvojice začaly pracovat na vzdálenější straně osmi řad, zbylé dvě dvojice se soustředily na osm dalších strojů stojících nejblíže k obvodu letiště, ale tím i k světlometům džípu hlídky, až tudy bude projíždět.

Týmy pracující na zneškodnění letounů Tornado měly podstatně lepší výhled na silnici než skupina majora Spaniera pohybující se mezi F-patnáctkami, které dvaatřicet britských Tornad zakrývalo výhled na silnici vedoucí zpět k hangárům.

Proto generál Rašhúd nechal dva střelce s kulomety ležet za koly dvou F-patnáctek stojících nejblíže obvodu letiště. Z pozice vleže přímo v terénu mohli krýt obě skupiny. Jakmile skupina Henriho Gilberta skončí práci na prvních šesti letounech, dva z nich vymění bleskovici, trhaviny a šroubováky za kulomety.

Zaujmou novou pozici za koly letounu stojícího nejdál od silnice. Nic nesmělo být ponecháno náhodě. Muži při upevňování silných výbušnin na vybrané cíle se musí velice soustředit na práci a do své činnosti se často až příliš zaberou. Někdo je musí střežit.

Vojáci začali postupně připravovat na zneškodnění jeden saúdskoarabský stíhací bombardér po druhém. Odšroubovali panely chránící motory na pravé straně strojů, ve svazku kabelů natažených podél bloku motoru vytvořili kapsu, kam přichytili první magnetickou nálož, jejíž výbuch poškodí proudový motor. Nálož měla dostatek síly, aby nejen roztrhla motor ve dví, ale také aby zničila kokpit a panely palubní desky. Stíhací bombardér už v žádném případě nikdy nevzlétne.

Příslušníci francouzské speciální jednotky sice nedokázali určit, kolik paliva zbývá v nádržích jednotlivých letounů, ale s jistotou vypozorovali, že palivo se doplňovalo. Když s generálem Rašhúdem prováděli svá odpolední pozorování skryti mezi kapradinami, všimli si, že některé stroje Tornado přejížděly na rozjezdovou dráhu, aniž je předem někdo natankoval. Bylo tudíž vysoce pravděpodobné, že při požárech, které budou následovat po počátečních explozích, se dosáhne mimořádně vysokých teplot a že zuřící požár po sobě zanechá z letounů jen ohořelé trupy.

Týmy pracovaly velice opatrně a pomocí kladiv a průbojníků s ostře nabroušenými hroty vyrážely otvory do všech z panelů. Těmi se protahovala bleskovice, a jakmile byly nálože upevněny a zajištěny, panely se znovu šrouby připevňovaly zpátky na místo a prameny bleskovice byly nataženy do místa uprostřed mezi čtyřmi letouny.

Jeden ze zkušených expertů na výbušniny spletl čtyři prameny bleskovice do jednoho „copánku“, který pevně zapojil do časovače. Podívali se na hodinky, a když se ve 23.15 vypořádali s první čtveřicí letadel, seřídili zpoždění hlavního časovaného detonátoru na hodinu a pětačtyřicet minut. Každá čtveřice letounů měla obdobně nastaven čas výbuchu na 01.00.

I když s jistotou počítali, že se operace zdaří, a přestože nálože měly explodovat v 01.00, neustále kontrolovali, zda nikde kolem nezůstaly ležet jakékoli pozůstatky jejich činnosti, ať už odřezky bleskovice, šroubováky, či jiné zdánlivé maličkosti.

V případě, že by museli misi přerušit, uprchnout a skrýt se, anebo by se ocitli pod palbou, zásadní požadavek zůstával stále týž – nikdo se nesměl nikdy dozvědět, že na letišti Chamís Mušajt pracovali příslušníci francouzských speciálních jednotek.

Za celou dobu projely kolem dvakrát hlídkující džípy, ale žádný nikdy ani nepřibrzdil. Prohnaly se kolem Tornad a F-patnáctek odstavených na stojánce. Jakmile vyjely z hangáru, hlídky na ně upozornily a všichni zalehli mezi letadla. Džípy dokonce ani nezpomalily, když míjely prostor, v němž operovaly skupiny obou francouzských majorů.

V 00.42 se jim na hodinkách rozezněly miniaturní výstražné signály, jež upozorňovaly na čas posledního výjezdu hlídky. Potřetí všichni členové demoličních týmů zalehli na zem s vědomím, že do čtrnácti minut džíp obsazený šesti ozbrojenými strážnými pojede ve vzdálenosti necelých patnácti metrů kolem nich.

Také věděli, že až džíp projede velkými vraty jednoho z obou velkých hangárů s letouny, vzdálených asi osm set metrů od jejich současného pracoviště, přesune se další tým z jejich oddílu k obrovským vratům a omotá je bleskovicí, seřídí časovače a vyhledá si místo k úkrytu, kde přečká výbuch předcházející jejich vpádu dovnitř, aby dokonali své dílo.

Jak časovače odtikávaly sekundy, napětí rostlo. Ne snad, že by někdo pociťoval obavy z přímého boje, o němž věděli, že by z něj tak jako tak vzešli vítězně, ale báli se vyzrazení. Neopatrného pohybu, který by vzbudil pozornost saúdskoarabských strážných a upozornil je, že se něco děje, jediné chvíle nepozornosti, která by mohla hlídce poskytnout zlomek sekundy potřebný, aby podala hlášení na vojenskou základnu o možném útoku.

Jakmile se džíp objevil, muži ukrytí za koly letadel vtlačili začerněné tváře do země. Pouze hlídkující dvojice měla hlavy vztyčené za kulometem, připravená rozstřílet džíp na kusy při sebemenším podezření, že jsou prozrazeni.

Všechno však proběhlo jako obvykle. Džíp projel kolem velice rychle, aniž vojáci cokoli kolem sebe vnímali. Mezitím u vrat hangárů tým francouzských expertů omotal kolem zámků bleskovici. Z obou rohů budovy je hlídal vždy jeden střelec, kdyby náhodou procházel kolem nějaký strážný.

Žádné nebezpečí však nehrozilo. Posádka letecké základny nepodávala větší výkony než jindy. Dezerce několika vyšších důstojníků vojenského letectva měla na morálku příslušníků ničivý účinek. Piloti zůstali bez patřičného velení a před očima měli obraz hořících ropných nalezišť a hlavního města, které se zmítalo v ničivém chaosu. Nezbývalo jim nic, co by měli bránit, natož na koho útočit.

Letectvo potřebuje mít k útoku cíl a desítky příslušníků pozemního personálu k tomu, ale vojáci ze strážních oddílů zmizeli – zamířili k jemenským horám. Piloti, patřící ke staré škole, nedezertovali, ale i nadále brali své hodnosti i jmenování do funkcí vážně, dokonce ani neopustili prostor základny. Povětšinou však spali nebo se sesedli a debatovali. Neměli přece za úkol střežit nebo zajišťovat servis letounů. Platili je za to, aby s letadly létali, ale zrovna neexistovalo místo, kam by s nimi letět mohli.

Jak dlouho si budou moci udržet dobře placená zaměstnání, když se rozneslo, že král je na pokraji bankrotu? V Saúdské Arábii, stejně jako ve všech demokratických zemích Západu, dosahovala média, dostala-li k tomu příležitost, mistrovství ve vytváření děsivého obrazu v myslích obyvatelstva.

Francouzi seřídili časovače na vratech hangárů na 01.00 a zamířili k plotu na severu letiště, aby se ukryli do doby, než jejich druzi dovedou svůj úkol do konce. V 01.00 zničí všechny letouny v hangárech a přesunou se k hlavní bráně na jižní straně letiště.

Bojovníci al-Káidy zahájili útok na bránu přesně v 00.55. Do krytého vnějšího stanoviště strážných vhodili dva ruční granáty. Výbuch všechny čtyři muže usmrtil. Čtyři mladí bojovníci jako vítr přeběhli silnici a otevřeli kovanou železnou bránu, která, byli-li strážní ve službě, nebyla uzamčená.

Vzápětí útočníci vystřelili z opačné strany silnice čtyři granáty z pancéřovek, tři z nich přímo skrz okna vnitřní strážnice, a zabili všech šest strážných z noční směny. Jeden ze strážných měl již sluchátko telefonu v ruce, jak se zřejmě zoufale pokoušel ohlásit první exploze, a se sluchátkem v ruce také zemřel. Zahajovací útok jen o vlas mohl mít zcela jiné pokračování. Nicméně mladý saúdskoarabský strážný už nedostal příležitost ani vytočit patřičné číslo.

Světla ve dvě stě metrů vzdáleném bloku ubytoven strážných, ležícím mimo dostřel, mimo přesný dostřel pancéřovek, se začala okamžitě rozsvěcet. Z toho důvodu generál Rašhúd od prvopočátku trval na tom, že jakmile bude brána otevřená, šestice bojovníků al-Káidy proběhne dovnitř objektu – čtyři z nich s ručními granáty a dva s lehkými samopaly.

Současně s tím se na rovné místo naproti rozvalinám strážnice za branou postavily dva univerzální kulomety britské výroby. Zbraň sice občas sklízela kritiku kvůli své hmotnosti – s trojnožkou bez munice vážila takřka jedenáct kilogramů – zato zaručovala naprosto přesnou palbu až do vzdálenosti čtyř set metrů. Ne nadarmo se jednotky SAS nikdy nevydávaly do akce bez této odolné a spolehlivé zbraně.

Čtyři mladí bojovníci al-Káidy se rozeběhli přímo proti hlavním zbraní trojice strážných, kteří právě vyrazili ze dveří bloku ubytoven, aby zjistili, co se děje. První mladík sice hodil granát přímo jejich směrem, strážní ho však zahlédli ve světle plamenů hořících strážnic u brány a zkosili ho palbou z lehkých zbraní. Tři zbylí bojovníci zabočili ostře vlevo a vhodili granáty do oken ubytovny. Následoval silný výbuch.

Kulomety al-Káidy zahájily palbu z brány a kropily štít budovy a také zasáhly všechny tři strážné letectva, kteří před chvílí vyšli ze dveří. Poslední dva ze šesti mladíků al-Káidy doběhli do blízkosti hořící budovy ubytoven a pokryli odlehlá okna palbou, čímž všechny uvnitř odradili od dalšího zasahování do boje.

Do 01.00 zbývala jediná minuta a mladí bojovníci z al-Káidy se rozběhli nazpět k padlému kamarádovi s jistotou, že se jim sice podařilo zabránit spojení strážných s vojenskou základnou, ale s krvácejícím srdcem nad skoro jistou smrtí druha a bratra jednoho z nich.

Kryla je palba z obou kulometů a ke zraněnému se dostali bez rizika. Dorazili k němu ve chvíli, kdy zahřměly počáteční mocné exploze z letiště. První čtyři letouny Tornado vybuchly jako bomba, a protože rychlost světla značně převyšuje rychlost zvuku, siluety naříkajících mladých Arabů, jak se pokoušejí odtáhnout kamaráda do bezpečí, zastavit mu krvácení a zachránit mu život, byly jasně viditelné.

Ohlušující výbuch, který následoval, opět připomínal explozi bomby. Pak už se rozletěla na kusy všechna letadla na ploše letiště v časovém intervalu možná kratším než pětadvacet sekund. Obloha nad letištěm se zalila světlem záblesků, jejichž světlo dosahovalo až k mrakům. Každý záblesk doprovázelo hromové zahřmění, jak vybuchovaly F-patnáctky, z nichž některé měly nádrže plné paliva.

Plameny dosahovaly až do výšky třiceti metrů a záře oblohy byla patrná do vzdálenosti mnoha kilometrů. Na závěr osmdesáti mohutných výbuchů, po explozi i posledních čtyř stíhacích bombardérů, se rozhostilo na nějakou dobu ticho. Přerušovalo ho jen praskání plamenů. Potom základnou až do základů otřásl výbuch ze všech nejsilnější.

Vrata hangáru vyrazil výbuch a šest mužů z francouzské speciální jednotky se vrhlo vpřed, pálili z granátometů M-60 namířených na tři letouny uvnitř, z nichž dva byly po ukončené údržbě natankované. Šest raketových granátů zasáhlo stroje téměř v jediném okamžiku. Navíc granáty vybuchly uprostřed zásoby tisíce litrů leteckého paliva.

Síla exploze byla nevídaná. Hangár proměnila v trosky a zasáhla jeho zaoblenou střechu, která se zřítila a umožnila plamenům vyšlehnout k obloze. Další hangár ukrýval dva výzvědné letouny E-3A s radarovým systémem AWACS. Granáty vlétly dovnitř a vykonaly závěrečné dílo zkázy letecké základny.

S plameny dosahujícími snad až k obloze, s osmdesáti zničenými letadly nezbývalo v podstatě nic, co by se dalo bránit. Kdo zůstal naživu ze 4. (jižní) letecké obranné skupiny, s povinností chránit vojenskou základnu před vzdušným útokem, vzal do zaječích. Jejich velící důstojníci zběhli už dávno.

Úplně na závěr uštědřil základně coup de grâce major Paul Spanier. Stál za svými muži, kteří se hrnuli ven z prostoru letiště skrz otvor v plotě, nyní doširoka prostřižený. S dalšími dvěma muži z týmu se rozběhl směrem k cisternám s palivem. Po čtyřech stech metrech běhu na ně vypálili čtyři střely z granátometů. Pravděpodobně by byl stačil jediný granát, neboť cisterny snadno vybuchnou i samy od sebe, jakmile se v blízkosti objeví oheň. Neexistuje jednotka speciálních sil, která by odolala pokušení vyhodit do povětří cisterny s palivem. Následující výbuch prokázal, že výjimka z pravidla neexistuje. Základna Chamís Mušajt vystoupala do vzduchu, jako by se to odehrálo ve snu.

Gigantická exploze cisteren ozářila poušť do vzdálenosti několika kilometrů. Na druhém konci základny v prostoru za ubytovnou strážných letiště bylo možné zahlédnout běžící skupinu osob, která směřovala k hlavní bráně. Byl to dvanáctičlenný tým, který před chvílí zničil hangáry a nyní měl zajistit, aby se strážní oddíl s konečnou platností vzdal.

Avšak žádný příslušník saúdskoarabské ostrahy vzdušných sil nezůstal naživu, rozhodně nikdo, kdo by měl službu. Francouzi tedy spojili síly se svými druhy z al-Káidy, zabrali dva džípy a vydali se rovnou k řídicí věži letiště na pohled nestřežené.

Vystřelili protitankovou raketu do vchodových dveří v přízemí a velitel oddílu al-Káidy se chopil amplionu v džípu. Arabsky vyzval k poklidné kapitulaci, k níž vzápětí došlo. Čtyři důstojníci, kteří nahoře ve věži měli službu, vyšli ven s rukama nad hlavou. Čtveřici ihned nasadili pouta a před jedním z džípů je nechali pochodovat k bloku kancelářské budovy.

Stála hned v sousedství ubytovny letištního personálu. Jakmile muži z al-Káidy vhodili okny do přízemí několik ručních granátů, otevřely se vchodové dveře a šest neozbrojených mužů, zjevně neschopných klást odpor, vyšlo do noci s rukama vysoko zvednutýma nad hlavami.

Jak bylo dohodnuto, velitel al-Káidy požadoval rozhovor s velícím důstojníkem letecké základny, který se však už na základně nezdržoval. Jediného zbývajícího vyššího důstojníka přinutili pod pohrůžkou zastřelení k návratu do budovy, odkud měl sdělit vojenskému městu Chamís Mušajt, že letecká základna se bezpodmínečně vzdala ozbrojené moci neznámé státní příslušnosti. Důstojník do telefonu potvrdil, že letecká základna již přestala existovat a že na letišti nezůstalo jediné letadlo schopné letu.

Přesně tehdy se oči stovek příslušníků armády upřely k východu, kde jakoby vzplála celá obloha. Pronikavá rudá záře dosahovala až k nebi a na celém obzoru zuřily plameny.

Spojařům v místnosti hlavního spojovacího uzlu se právě telefonicky potvrdilo, co už věděli – letecká základna byla napadena a vymazána z mapy neznámou vojenskou silou. Všichni zůstali nehybně stát, jakoby zkamenělí hrůzou z toho, co bezpochyby mělo teprve přijít, ale to už generál Ravi Rašhúd se svými oddanými bojovníky zaútočil na hlavní bránu vojenského města.

Bránu vyvrátili obstarožním nákladním autem v přesvědčení, že už je brzy nahradí novým vojenským vozidlem. Ze sedadla spolujezdce seskočil generál Rašhúd a osobně okny vhodil do strážnice dva ruční granáty.

Dva strážné ve službě zasáhla palba z lehkých zbraní z korby náklaďáku stojícího přesně napříč v bráně. Byl to jeden z oblíbených taktických postupů vrchního velitele Hamásu. Nikdo další nemohl do objektu vstoupit, ale zároveň ho nikdo nemohl ani opustit nebo bránu opět zavřít.

Před strážnicí se vyrojili vybraní muži Raviho Rašhúda, stříleli v běhu od boku a řítili se k budově kasáren, jejíž obyvatelé v místnostech v patře strnule pozorovali peklo rozpoutané na letecké základně. Generálovi muži rozstříleli zámky a vykopli dveře, vypálili několik salv do místnosti strážnice v přízemí, zabili čtyři vojáky a za neustálé palby se pustili po schodech nahoru.

Všechno to prováděli zbytečně. Vojáci v kasárnách neměli nejmenší náladu bojovat a stáli na odpočívadle schodiště s rukama složenýma za hlavou, jak jim nařídili generálovi vyšší důstojníci. Velitel Hamásu nechal čtyři své muže, aby střežili zajatce, a zaměřil svou pozornost na velitelství.

Ani tady se nesetkali s odporem. Důstojníci i vojáci ve službě se jim vzdali, jakmile vykopli dveře, a velící důstojník s podpůrným štábem v operační místnosti udělali totéž. Generál Rašhúd se domáhal informace, kde najde velícího generála. Bylo mu řečeno, že město opustil.

„Kdo tu velí?“ štěkl na ně Rašhúd. „Někdo tomu tady, proboha, musí velet“

Ukázalo se, že je to plukovník ze staré školy, veterán s dlouhou kariérou, který sloužil již v první válce v Perském zálivu. Ravi ho nechal předvést společně s jeho čtyřčlenným štábem vyšších důstojníků narychlo sestavenou eskortou z bojovníků al-Káidy. Generál Rašhúd se celou dobu snažil, aby se francouzští příslušníci jednotky co možno vůbec nedostali do přímého kontaktu s arabskými vojáky.

Arabského plukovníka nebylo třeba příliš přesvědčovat. Generál Rašhúd k němu hovořil snad dvě minuty, aby mu nastínil, čeho jeho muži až dosud docílili, a plukovník projevil dostatečnou moudrost a smířil se s tím, že odpor je beznadějný. Souhlasil, že vydá rozkaz třem brigádám, které jsou mu podřízeny, aby se stáhly do kasáren vzdálených asi patnáct set metrů a tam vyčkaly do vydání dalších rozkazů.

Existovala pouze jediná jednotka, která se nevzdala – čtvrtá obrněná brigáda v přístavu Džírzánu podléhající plukovníkovi, který věděl, že v rijádském velitelství si někdo vymyslel potrhlý plán, podle něhož měla být tanková brigáda uvedena do nejvyšší pohotovosti a v případě puče namířeného proti králi se vydat do hlavního města.

Džírzán byl nejbližším místem od Rijádu s těžkými zbraněmi a jeden či dva obezřetnější členové královského obranného výboru se před časem rozhodli vydat pokyny zdejším velitelům, aby se připravili na přesun do Rijádu po silnici. To obnášelo naložit tanky na přepravní podvalníky, vydat se s nimi po pobřežní silnici a pak přes město al Taif v horách. Představovalo to vzdálenost přes jedenáct set kilometrů a přesun by pravděpodobně zabral týden.

Plán to byl naprosto zoufalý, nepraktický, příliš pomalý na provedení a z vojenského hlediska absurdní. Generál Rašhúd se usmál a chtěl vědět, kdo je v Džírzánu náčelníkem štábu.

Plukovník jmenoval jako pověřeného velitele jednoho z princů a Ravi mu přikázal, aby se s Jeho výsostí telefonicky spojil a přesvědčil ji, aby nemarnila čas. Ukázalo se, že už samotný telefonát byl marněním času, protože mladý princ již utekl do Džiddy, kde shromáždil svou rodinu a odlétl s ní do bezpečí – do Švýcarska.

Generál Rašhúd zaklel a hned nato vydal poslední rozkaz. „Plukovníku, zavoláte ministra obrany v Rijádu a oznámíte mu, že zdejší letecká základna byla zničena, vojenské město Chamís Mušajt padlo do rukou stejnému útočícímu vojenskému kontingentu. Také mu řeknete, že další odpor nemá smysl.“

Plukovník mu rád vyhověl. Noční události a neuvěřitelný konec jeho velení ho natolik vyvedly z míry, že se zapomněl generála Hamásu zeptat, jak se jmenuje. Pociťoval obrovskou úlevu, že není mrtev, a nesmírný vděk, že jeho rodina je v bezpečí tamější důstojnické ubytovny. Neměl naprosto v úmyslu žádat po někom jiném, aby umíral.

Plukovníkův plán byl prostý – zůstane ve stávající pozici i se svými podřízenými, dokud nebudou vydány příkazy od nových vládců Saúdské Arábie. Generál Rašhúd plukovníkovi doporučil, aby sledoval televizi, a upozornil ho na příjezd jednotky bojovníků al-Káidy o síle dvou set mužů, kteří se na základnu dopraví nákladními auty během noci.

„Kvůli udržování pořádku, chápete?“ dodal Ravi. „Nepřejeme si, aby došlo k nečekané vojenské vzpouře. Proto znemožním veškeré spojení se základnou zvenčí nebo odtud ven. Dopravní prostředky zkonfiskuje al-Káida pro sebe a samozřejmě letadla už neexistují.“

Potom generál předal velení nejvyššímu důstojníkovi al-Káidy, který potřásl Ravimu rukou a popřál mu, aby jej na další etapě cesty doprovázel Alláh, tentokrát do Rijádu.

Mezitím nejméně obsazené únikové nákladní auto objelo základnu a zastavilo u brány vojenského města. Generál Rašhúd doprovázený osmi členy z původního týmu Hamásu se rozloučil se šesti z nich. Tři známí bojovníci al-Káidy se ujmou funkcí na úrovni velitelů v Chamís Mušajtu, dva generálovi syrští osobní strážci se vrátí do Damašku a tři bývalí důstojníci saúdskoarabské armády, kteří se před třemi lety připojili k al-Káidě, ho doprovodí do Rijádu.

Oba muži z Hamásu vyskočili na korbu nákladního auta, které je mělo odvézt zpět do hor k úkrytu, u nějž přistávaly vrtulníky z Jemenu určené pro evakuaci. Příslušníci jednotky budou přepraveni na letiště v San’á na palubě starých jemenských přepravních vojenských vrtulníků ruské výroby. Stroje připomínaly doby, kdy nejsilnějším hráčem na nejjižnějším výběžku Arabského poloostrova byl Sovětský svaz a jemenský prezident trávil exil v Moskvě. Vrtulníky to byly mohutné, obstarožní, ale schopné letu. Přinejmenším pro tuto chvíli. Let přes hory se uskuteční v malé výšce a nikterak závratnou rychlostí – člověk nikdy neví…

Jediným riskantním a nezanedbatelným faktorem evakuace byly vševidoucí oči satelitů Spojených států. Naléhavost odstranění důkazů přítomnosti francouzských speciálních jednotek však riziko převážila. Ravi Rašhúd se rozhodl, že riskovat odhalení Američany stojí za to. Konec konců ještě nikomu se zcela jistě nepodařilo určit, jaký náklad vrtulník převáží.

Naproti tomu vrtulník, s nímž poletí Ravi Rašhúd se třemi osobními strážci do Rijádu, byl zbrusu nový a do vojenského města s ním předešlého dne přiletěla dvoučlenná posádka saúdskoarabské armády loajální princi Násirovi. Až stroj přistane v hlavním městě, bude to na pozemku paláce korunního prince.

Středa 24. března v 01.00 (místního času)

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

Satelitní snímky, které dorazily po síti od výzvědné služby, byly zcela nezvratné, přesto jen stěží uvěřitelné. Spojené státy měly v ruce výmluvné snímky veškerých ropných zařízení, na nichž řádil požár, ale nad novými fotografiemi zůstával rozum stát.

Dokazovaly navýsost jasně, že velká letecká základna Chamís Mušajt, na níž byla dislokována takřka osmdesátka stíhacích bombardérů, zcela zmizela z mapy. Základna ležící osm kilometrů od vojenského města byla v plamenech, řady letounů jen žhnuly, hangáry se zřítily a uvnitř zřejmě dosud hořela další letadla.

Major Ramshawe, který ve své kanceláři strávil už sedmnáct hodin, zíral na fotografie a již podruhé za sebou si ověřoval údaje na mapě před sebou. Nebylo pochyb, že se díval na Chamís Mušajt a že základna dostala zásah od nesmírně silného nepřítele.

Jimmyho napadlo jediné přirovnání – napadení egyptských letišť Izraelem ve válce z roku 1967. Bylo zkrátka neuvěřitelné, že v roce 2010 by nějaká země válčila se Saúdskou Arábií, a přitom zůstala pro zbytek světa zcela utajená. To se přece nemohlo stát. Jimmy ale upřeně hleděl na nezvratný důkaz.

„Ne,“ říkal si pro sebe. „Za tím se nemůže skrývat nikdo jiný než sami Saúdové. Přitom je to na hlavu postavené.“

Zavolal důstojníkovi, který měl službu v CIA, a krátce si pohovořil s někým z oddělení pro Střední východ. Zjistil, že jsou stejně zmatení jako on sám. Obdrželi sice hlášení od agentů přímo z terénu, že v hlavním saúdskoarabském městě nepokoje v ulicích pokračují, ale nic, co by ukazovalo souvislost s bombovým útokem na jihu, jenž se dal přirovnat k bombardování Drážďan za druhé světové války.

Pak zavolal admirálu Morrisovi, kterého vzbudil se slovy: „Pane admirále, myslím, že někdo právě vyhlásil válku Saúdské Arábii. Začal tím, že v Chamís Mušajtu srovnal se zemí jednu z největších leteckých základen v zemi a stačil přitom zničit osmdesát stíhacích bombardérů.“

„Cože udělal?“ bojoval admirál Morris s pokušením opět usnout. „Počítám, že teď mi povíte, že francouzské vojenské velení tam poslalo letku dvoutisícovek Mirage a nandalo jim to.“

„To ani… ne, pane admirále,“ odpověděl Jimmy. „Myslím, že jejich stíhačky Rafale dvě stě čtyřiatřicítky by byly mnohem pravděpodobnější.“

Admirál se navzdory vážnosti situace neubránil úsměvu. „Nemají něco zpravodajci – co CIA, nemá nějaká vodítka?“

„Ne, pane. Nikdo nic nemá. Prostě k tomu došlo. Z čistého nebe. Samozřejmě pondělní zničení ropných nalezišti a úterní zničení letecké základny určitě mají spojitost.“

„Ať to udělal kdokoli… myslíte, že jsou za tím ti sami?“

„Je to jasné jako facka, pane admirále. Je to pěkně zamotané. V CIA mi řekli, že Pentagon právě svolává všechny hlavouny. Prezident dorazí do Oválné pracovny přesně ve dvě v noci.“

„Dejte mi půl hodiny, Jimmy. Hned jsem tam.“

Major Ramshawe položil sluchátko a znovu se zahleděl na fotografie. Nešlo mu do hlavy, k čemu na letecké základně došlo. Podle poslední zprávy CIA stažené ze sítě existoval důkaz střelby u hlavní brány základny, ale ani náznak bombardování ze vzduchu.

Jimmy se opřel do židle a přemýšlel, jak nejracionálněji dokázal. Jestliže nikdo nic nebombardoval a saúdskoarabská armáda je stále tam, kde dřív, pak to musí být práce někoho zevnitř.

Jenže jsme se zhruba shodli, že provést bleskový útok na ropná naleziště mohl někdo pouze z ponorky. Saúdové přitom nemají ani jednu. Útok dnes v noci byl proveden s příliš velkou přesností, aby to měly na svědomí řízené střely. Řady hořících letadel, to je sabotážní akce. V opačném případě by byly viditelné krátery. Podpálit cisterny s palivem nakonec zvládne jeden chlap.

Přitom z letecké základny se žádný protiútok nekonal… pokud to mohu posoudit, je to vnitřní záležitost Saudské Arábie. Ale naprosto jisté je, že spolupracují s někým dalším. Podle mého ten někdo je Francie.

Leč jeho zdůvodnění mělo jednu značnou vadu. Uvědomoval si až moc dobře, že vojáci i politici budou chtít, aby jim ukázal motiv. Na žádný ale nemohl přijít.

To ale vůbec neznamená, že žádný neexistuje, uvažoval dál. Vůbec nic takového to neznamená. Zkrátka motiv jen není viditelný. My ho jen nevidíme, tak je to. To je něco naprosto jiného.

Znovu zvedl sluchátko a požádal, aby do ředitelské kanceláře někdo přinesl kávu pro dvě osoby. Ne snad, že by hrozilo nebezpečí, že někdo usne. Situace na Středním východě zažívala neuvěřitelný vývoj a bůhví, jak to všechno ještě může skončit.

Jakmile admirál Morris dorazil, okamžitě požádal, aby se mohl spojit s velvyslancem Spojených států v Rijádu. Měl ale úplnou zprávu o nepokojích v hlavním městě, o záhadách spojených s explozemi na ropných polích a o vojenské pohromě na jihu země. Velvyslanec, jenž neměl k dispozici satelitní snímky, toho věděl méně než oni.

Admirál Morris s lupou v ruce podrobně zkoumal fotografie pořízené z výšky třiceti tisíc kilometrů nad zemským povrchem. „Je to jak na talíři, že?“ zamručel spíš sám k sobě. „Všechny letouny na stojánce, oba hlavní hangáry a něco, co vypadá jako cisterny. Nemůžeme si nic namlouvat: šli jen po tom nejdůležitějším. Ani stopy po nějaké změti na letišti a na dráhách. Kdepak, tohle nezpůsobila baterie řízených střel. V opačném případě by všude byla patrná spousta trosek.“

„Myslím si přesně totéž,“ reagoval Jimmy. „Útok se uskutečnil ze země. Nikdo, jak vidno, netušil, že se někdo blíží. Což zní nesmyslně. Saúdskoarabské základny jsou dobře chráněné a navíc leží hned v sousedství jedné z největších vojenských základen v zemi. Mluvíme o tisícovkách ozbrojených mužů.“

„Jimmy, nikam to nevede… v tomhle případě se na to musí jít metodou Sherlocka Holmese…“

„Jakmile se vyloučí nemožné, zůstává jenom pravda,“ doplnil ho Jimmy. „Přesně. Co kdybychom se pět minut snažili vyloučit nemožné?“

„Tak jdeme na to, pane admirále… za prvé bylo nemožné vyhodit do povětří ropná zařízení uprostřed pouště. Za druhé bylo nemožné vyhodit do vzduchu nakládací doky tankerů z pevniny. Za třetí bylo nemožné vymazat z mapy ropné rafinerie jinak než za použití řízených střel.“

„Zatím je to všechno správně,“ připustil admirál Morris. „Za čtvrté bylo nemožné bombardovat ze vzduchu základnu v Chamís Mušajtu, aniž se to ukázalo na radaru. Za páté bylo naprosto nemožné dostat se k letišti s velkým množstvím trhavin a do posledního vyhodit do vzduchu letadla bez značné podpory v saúdskoarabských ozbrojených silách. Museli mít mapy, schémata a čas potřebný pro rekognoskaci.“

„Souhlasím, pane admirále. Za šesté vypustit řízené střely bylo možné jen z místa hluboko pod hladinou, jinak by je byli objevili. Nepřipadá v úvahu, že by to svedlo saúdskoarabské námořnictvo.“

„Kam nás to přivedlo?“ položil admirál řečnickou otázku, na kterou zjevně nechtěl slyšet odpověď. „Dostali jsme se,“ pokračoval zamyšleně, „k jedné nezpochybnitelné skutečnosti. Někde uvnitř saúdskoarabských ozbrojených sil existuje síť vzbouřenců působící proti ozbrojeným silám. Což nás přivádí k možnému tvůrci takové sítě, který si patrně přeje uchopit v Saúdské Arábii moc.

Což nás přivádí k cizí zemi stojící mimo, která má v úmyslu být budoucímu vůdci nápomocna při uchopení moci. Musí být dostatečně velká, aby disponovala válečným námořnictvem, jehož součástí je silná flotila vojenských ponorek.“

„Obzvlášť proto, že dvě z nich se právě ztratily,“ doplnil admirálův rozbor Jimmy Ramshawe.

KAPITOLA OSMÁ

Středa 24. března v 05.00 (místního času)

Bílý dům, Washington, D.C.

Prezident Paul Bedford strávil ve své pracovně skoro celou noc. Pročítal si došlá hlášení, vedl rozhovory s admirálem Morrisem a se svým štábem poradců v otázkách obrany a snažil se zvládnout bující ekonomický zmatek, který události v Saúdské Arábii po celém světě vyvolaly.

Potíž byla, že nikdo, Saúdy nevyjímaje, netušil, co se vlastně děje. Rozhodně to platilo o velvyslanci USA v Rijádu.

Pět minut po páté prezidentovi jeho osobní tajemník sdělil, že má na lince krále Saúdské Arábie. Pro hlavy států neplatí časová pásma. Je to součást jejich povolání.

Prezident Bedford hovor ihned přijal. Přestože se nikdy nesetkali, srdečně krále pozdravil.

„Pane prezidente,“ začal král v obležení s náznakem pokory v hlase, „hovořím s vámi za pro mne velice drastických okolností…“

„Vím o tom,“ reagoval prezident. „Pokud je mi známo, velký otazník se vznáší nad totožností toho, kdo je za útoky na vaši zemi zodpovědný“

„Zdá se, že zatím patrně ano,“ připustil král. „Ale ať už je za tím kdokoli, zasáhly nás nesmírně těžké rány jak ekonomické, tak i vojenské povahy. Je pravděpodobné, že po dobu nejméně jednoho roku, možná i dvou, nebudeme mít vůbec možnost vyvážet ropu.“

„Chápu vážnost situace,“ ujistil ho prezident Bedford. „Je obtížné rozhodnout, jak postupovat, když neexistuje jasně definovaný nepřítel. Máte alespoň představu, kdo by jím mohl být?“

„Přesnou ne, ačkoli by patrně nikoho příliš nepřekvapilo, kdyby se zjistilo, že v pozadí jsou vůdci některých islamistických skupin. Nicméně považuji za moudré informovat vás, že všichni mí zkušení poradci věří, že hlavní skupina musí dostávat pomoc z venku, z jiné země.

Vylučují, že veškeré škody by dokázala způsobit pouze skupina Arabů zevnitř země. Zároveň platí, že ani záškodník zvenku by nemohl napáchat takové škody, kdyby neměl pomocníky uvnitř saúdskoarabských ozbrojených sil.“

„To chápu,“ řekl prezident. „Což ale situaci ještě víc zhoršuje. Jeden zlosyn venku a druhý uvnitř.“

„Přesně,“ souhlasil král. „Z toho usuzuji, že má pozice na trůně je velmi ohrožena a zcela jsem ztratil jistotu, komu ještě mohu důvěřovat.“

„Proto jste se obrátil na nás?“

„Beduíni vždy měli ve zvyku držet se prověřených a důvěryhodných přátel,“ pronesl král vážně. „Vaše země představuje nejlepšího přítele, jakého jsem kdy měl od uvedení na trůn. Proto mi působí bolest vyslovit, co se chystám říci,“ z králova hlasu čišel mrazivý chlad. „Musím získat vaše ujištění – slovo muže, který mluví jménem největší mocnosti na světě – že vaše země nenese žádnou zodpovědnost za to, co postihlo mé království.“ Na obou stranách linky se rozhostilo ticho, které po odmlce král přerušil: „Jestliže mi takové ujištění dát můžete, pak na vás apeluji, abyste mi pomohl ve chvíli nejvyšší nouze, jako jsem často pomohl já vám.“

Paul Bedford působil v Bílém domě dostatečně dlouho, aby věděl, že jakmile dá své slovo, ti, kterým ho dal, vědí, že je jím vázán. Prezident, aniž protestoval proti podezření, že na situaci nese vinu – dokonce aniž mu v hlase zazněl falešně ponurý tón, který mohou nevědomky nasadit ti, kdo vědomě lžou – dal ujištění, které král zoufale potřeboval slyšet, a prohlásil, že Spojené státy nenesou na celé záležitosti nejmenší vinu.

Druhá část královy žádosti měla Paulu Bedfordovi připomenout, že Saúdové už několikrát pustili na trh víc ropy, vzniklo-li nebezpečí ohrožení dodávek kvůli nesčetnému množství problémů, které na Středním východě neustále vznikaly, a že mnohokrát v minulosti stabilizovali trh, když se zdálo, že ceny ropy rostou příliš strmě. Déle než tři desetiletí probíhala spolupráce mezi Saúdy a Spojenými státy hladce – po dobu značně delší než funkční období prezidenta Paula Bedforda.

Přesto prezident s odpovědí váhal. Jako bývalý důstojník válečného námořnictva si politik ze státu Virginia, stojící v Demokratické straně vpravo od středu, uvědomoval, jaký význam v armádě mají jasně formulované cíle. Okamžitě mu blesklo hlavou, že by nemohl nechat americké jednotky bojovat s nepřítelem, jenž nemá fyzickou podobu.

Nakonec ke králi promluvil velice ohleduplně a s opravdovou účastí v hlase. „Chápu vaše hledisko, a pokud byste potřeboval zahnat nepřítele od svých břehů, mohl byste s naprostou jistotou považovat Spojené státy za svého nejbližšího spojence. V současnosti máme bitevní uskupení plavidel v čele s letadlovou lodí v Perském zálivu a neváhali bychom poslat vám ho na pomoc.

Ale připadá mi, že ani jeden z nás nevidí nic, na co by se střílet dalo.“

Král se zasmál, i když mu do smíchu nebylo. „Co říkáte, je pravda,“ připustil. „Nepřítele opravdu nevidím. Ale vím, že existuje. Z příštích několika dnů mám opravdu strach, protože tuším, že přijde další útok.“

„Jestliže nepřátelé jsou vaši vlastní lidé z řad Saúdů, nemáte alespoň představu, kam jsou schopni zajít jejich zahraniční přátelé?“

„Opravdu nemáme,“ přiznal král. „Ale jsme přesvědčeni, že prokázali dostatečnou moc, když zničili náš ropný průmysl. Žádný z mých poradců nevěří, že rozsáhlé škody by dokázala způsobit domácí skupina teroristů.“

„Ne, to opravdu ne,“ souhlasil prezident. „Moji lidé z Národní bezpečnostní agentury jsou stejného mínění. Navíc vrchní velitelé Pentagonu, kteří jsou ve svých soudech o vojenské operaci opatrnější, na to začínají nahlížet podobně.“

„Ještě nikdy jsem se neocitl v bezvýchodnější situaci,“ povzdechl si král. „Ohrožení se týká mě samotného i mé země a přitom nevím, kdo nás ohrožuje. Moc bych chtěl požádat o pomoc své mocné přátele ve Spojených státech, ale není mi jasné, co mohou podniknout.“

„Vaše Výsosti,“ povzbuzoval krále prezident. „Mám ve Washingtonu moudrého a zkušeného odborníka na zahraniční záležitosti. Zastával funkci poradce posledního republikánského prezidenta v otázkách národní bezpečnosti. Požádám ho, aby dnes ráno ke mně do Bílého domu přišel a sdělil mi, co si o situaci myslí a má-li nějakou radu, jak ji řešit. Jakmile celou záležitost dostatečně do hloubky probereme, zavolám vám, abych se s vámi podělil o jeho zkušenosti.“

„Nejspíš mluvíte o admirálovi Arnoldu Morganovi, pane prezidente, mám pravdu? To je velmi obávaný muž.“

„Máte pravdu, admirál Morgan si takovou pověst vysloužil,“ odpověděl prezident Bedford. „Spolehněte se, dnes odpoledne vám zavolám.“

Ani jeden netušil, že spolu už nikdy nepromluví.

Téhož dne 06.30

V městečku Chevy Chase ve státě Maryland

Svítání nového dne plného všeobecné nejistoty zastihlo admirála Arnolda Morgana na zahradě u jeho domu v Chevy Chase. Zdálo se, že admirála všeobecná nálada neznepokojuje. Aniž dal najevo jakékoli obavy, vstal brzy a vyžíval se v jedné ze svých vášní – trhal narcisy z obrovského množství rozmanitých rostlin, které v současném ročním období pokrývaly rozlehlou zahradu jako koberec.

Když vešel do kuchyně se svým úlovkem, zazvonil telefon. Arnold kytici odložil a požádal Kathy: „Hned je trochu ošplíchni vodou.“ Většina lidí by nejspíš řekla: „Možná by se měly dát do vody“. Ne však její manžel. Její manžel květiny do vody nedával, on je vodou šplíchal. Kdoví proč, pomyslela si Kathy.

Arnold zamířil k telefonu a zaúpěl, když se ukázalo, že je to zas ta „zatracená fabrika“… malý moment, pane admirále, rád by s vámi mluvil prezident…

Admirál, který hodně brzy ráno mluvil telefonem s majorem Jimmym Ramshawem, naprosto najisto počítal, že telefonát přijde. Dával si hlavně pozor, aby nedal najevo, že se ho už nemohl dočkat.

„Dobré ráno, Arnie,“ pozdravil ho prezident, „jaké je to být v penzi?“

„Docela to jde, pane prezidente, když se to vezme kolem a kolem. Už dlouho jsem na nohou.“

„Dovedu si představit. Potkalo nás to všechny. Byla to dlouhá noc.“

„Můžu nějak pomoct?“ zeptal se Arnold a v duchu se bavil pomyšlením, z jakých předpokladů prezident vychází. „Myslím, že mlhavou představu mám.“

„Uhodl jste, Arnie. Můžete přijet do Bílého domu? Právě jsem měl na drátě krále Saudské Arábie. Můžu vám říct, že je pořádně vyplašený.“

„Nejsem si jistý, jestli vám k něčemu budu, pane prezidente,“ odpověděl admirál Morgan. „Protože mi ale dáváte k dispozici auto a řidiče, to nejmenší, co mohu udělat, je přijet a popovídat si s vámi. Uvidíme se za hodinu.“

„Děkuji vám, pane admirále,“ rozloučil se Paul Bedford.

„Není zač, pane prezidente.“

Téhož dne o něco dřív (místního času)

Rozvaliny Dir’ajá poblíž Rijádu

Již svítalo, když uprostřed zřícenin někdejšího hlavního města Saúdů zazvonil plukovníku Gamoudimu mobilní telefon. Volal osobně princ Násir.

„Jste tam, Jacquesi?“

„Jistě“

„Všechno jde podle plánu. Obě základny v Chamís Mušajtu padly dnes brzy ráno. Letiště a všechna letadla byla zničena. Vojenské město se vzdalo asi ve tři po půlnoci.“

„Jak to vypadá s dalšími posádkami na základnách? V Tabuku, Krále Chálida, v Assadu? Víte o nich něco?“

„Ještě se nevzdaly. Všechny tři to odmítly, když se s nimi spojil velící generál z Chamís Mušajtu a naznačil jim, že je vhodný čas ke kapitulaci.“

„Fajn – má letectvo ve vzduchu stíhačky? Není hlášen pohyb vrtulníků s těžkou výzbrojí?“

„Ne, bylo mi řečeno, že morálka u letectva je velmi nízká. Hodně princů už uteklo ze země.“

„Nějaké známky větších přesunů vojska z některé další základny?“

„Bylo mi řečeno, že vůbec žádné. Vypadá to, že strkají hlavy do písku.“

„Vaše Výsosti, na písek jste skutečný expert, můžeme to vzít za bernou minci.“

Princ se zasmál. „S vámi je zábava, pane plukovníku, i v takové době. Teď se vás ale musím zeptat – kdy zaútočíme?“

„Hned teď, pane. Končím. Zavolám vám později.“

Rozhovor začínal být příliš dlouhý, aby bylo zaručeno, že zůstane beze svědků. Jacques Gamoudi stiskem tlačítka ukončil hovor a rázným krokem vyšel do volného prostoru za zdmi mešity. Svolal všech pět vyšších důstojníků a přikázal, ať uvedou do pohotovosti oddíl těžkých obrněných vozidel. „Do dvaceti minut vyrazíme.“

Jacques ještě ani nestačil dokončit svou řeč a princ Násir se už spojil se sobě oddanými lidmi v hlavním městě. Tisíce ozbrojených obyvatel se připravovaly, že se pod ochranou tanků vydají k hlavnímu královskému paláci.

Poprvé od roku 1818 se pobořené hradby v Dir’ajá otřásaly zvuky provázejícími přípravy na bitvu. Tanky M1A2 Abrams Jacquese Gamoudiho se probudily s hřměním k životu a začaly vyjíždět ven směrem k silnici. Cestou míjely desítky obrněných nákladních vozidel naložených až po postranice korby vojenským materiálem.

Rachot byl ohlušující, když motory nastartovaly a stroje se hřmotně rozjely, připraveny vytvořit kolonu, která měla smést novodobého vládce Saúdské Arábie.

Zbývaly jen minuty do doby odjezdu, když plukovník Gamoudi zašel do rozvalin mešity a vyťukal číslo na ciferníku mobilního telefonu. Poslední prověření situace s malým oddělením francouzské tajné služby, jehož operativci se vydali do Rijádu s třítýdenním předstihem. Do poslední chvíle měli shromažďovat informace, které Jacques potřeboval k provedení útoku. Plukovník saúdskoarabským zpravodajským službám důvěřoval, ale ne tolik jako výzvědné službě Francouzů.

Michel Phillippes, jenž celý oddíl vedl, mnoho dalších novinek neměl. Snad jen, že král vydal rozkaz Národní gardě vyjet s tanky a s obrněnými přepravními vozidly pěchoty z kasáren na okraji města.

Michel tvrdil, že úkolem gardistů bylo za každou cenu uchránit rezidenční čtvrti al’Mather, Umm al Hamman a Násiriju, v nichž stály vily obehnané zdmi a zářivě bílé paláce vysoce postavených vládních úředníků a mnoha královských princů.

Avšak Michel hlásil, že operace se prováděla velmi vlažně. Několik jednotek sice v zjevné nervozitě bojové pozice zaujalo, ale okamžitě se stáhly za zdi obklopující zahrady. Jiné jednotky nezaujaly pozice vůbec, protože mnoho z jejich vojáků v tichosti odešlo do svých domovů.

Podle Michela se ve zprávách z časných ranních hodin uvádělo, že banky zůstanou opět během dne uzavřeny. Pokud to však dokáže posoudit, k žádným předpovídaným nepokojům či k rabování nedocházelo. Vlastně všichni členové jeho týmu se domnívají, že na tak pokročilou hodinu, kdy slunce už vystoupilo vysoko nad poušť, byl Rijád mimořádně tichý.

„Vypadá to, jako klid před bouří,“ řekl Michel. „Trochu z toho jde strach…“ dodal. „Trochu to je strašidelné.“

V rozvalinách Dir’ajá se nicméně nic ani vzdáleně strašidelného nedělo. Vojsko se dalo do pohybu, aby zabíjelo. Zbraně byly zkontrolované, granáty připravené v tancích Abrams a jejich posádky zaujaly svá místa. Motory burácely, nabité osobní zbraně byly připravené k palbě, bojové uniformy měli muži přepásané pásy s municí.

Všechna obrněná vozidla byla připravena okamžitě zahájit palbu. V Dir’ajá už byly kostky vrženy. V 09.20 armáda Jacquese Gamoudiho s rachotem vyjela ven z rozvalin směrem k dálnici, kde se stočila vpravo k hlavnímu městu. Tank za tankem se zvolna valil po prašné cestě z prastarých rozvalin, jedno obrněné vozidlo za druhým naložené vycvičenými saúdskoarabskými bojovníky ujíždělo k dálnici.

Ve vedoucím tanku čněly z předního průlezu hlava a ramena samotného velitele útoku. Velké ruce třímaly krátký samopal, na zarostlé tváři podmračený výraz.

Jacques Gamoudi, manžel Francouzky jménem Giselle a otec dvou synů Jean-Pierrea a Andréa se znovu vydal do války. Na širokém koženém opasku pobitém cvočky měl jako vždy pouzdro s vojenským nožem pro případ, že by došlo i na boj zblízka.

Podle jeho rozkazu kolona vozidel měla přísně dodržovat bojové pořadí. Tři tanky pojedou po dálnici pomalu za sebou a za nimi bude následovat formace šesti obrněných vozidel, jedoucích vždy po dvojicích vedle sebe – pak další tři tanky – opět šest obrněných vozidel – další tanky, následované desítkou obrněných vozidel.

Jako další pojedou plně obsazené vozy s mužstvem a jako zadní voj tank M1A2 Abrams. Napadnout takto uspořádanou kolonu by nebylo snadné. Kdyby se snad někdo o to přece jen pokusil, zjistil by, že kolona je téměř neprodyšně chráněná zepředu, zezadu i z obou boků. Těžké zbraně čněly odevšad a všechny nabité.

Neujeli ani pět kilometrů, když mobilní telefon plukovníka Gamoudiho zazvonil. Opět se ozval Michel Philippes, který referoval o všeobecném obležení mezinárodního letiště krále Chálida. Podobně se vedlo i letišti v daleké Džiddě, odkud mnoho přímých letů rovněž směřovalo do jiných zemí. Cizinci, kteří se v zemi usadili s rodinami, výkonní pracovníci a manažeři firem spojených s ropným průmyslem, dokonce i lidé z manuálních profesí, ale i ženy, služebnictvo, učitelky, sekretářky i zdravotní sestry, všichni se zoufale snažili opustit zemi.

Množství personálu z východní provincie proudilo po silnici, která vedla na visutou mostovku silnice spojující pevninu s ostrovem Bahrajn. Mnohem menší letiště ve městě Zahran bylo přeplněno lidmi snažícími se zakoupit si letenky na lety ze Saúdské Arábie.

Dokonce i příslušníci ozbrojených sil USA vyrazili směrem k letišti. Personál na výcvikových základnách po celé zemi se pokoušel dostat na letiště Al Chardž jižné od Rijádu s jedinou startovací dráhou, odkud mohla americká armáda provádět evakuaci svých jednotek v případě nepředvídaných událostí.

Michel Phillipes měl své lidi i na tomto letišti. Ti se zde setkali s desítkami lidí původně z Velké Británie, kteří se v Saúdské Arábii usadili a pracovali v rámci zakázek ministerstva obrany. Také přišli do styku s dalšími, kteří zde pracovali pro společnost British Aerospace. Dostat pryč se však snažili všichni.

Ze všech dosud shromážděných zpravodajských informací si Jacques Gamoudi nedokázal představit, že by se to dopoledne mohl setkat s tuhým vojenským odporem kromě gardistů v hlavním královském paláci. Kolona vozidel se mezitím valila dál a blížila se k severnímu okraji Rijádu.

Celou cestu ozbrojení bojovníci za svobodu mávali z aut na místní obyvatelstvo, jakmile někoho zahlédli, dávali všem, které míjeli, najevo přátelské úmysly. Řídili se krédem plukovníka Gamoudiho – chystáš-li se vtrhnout do něčí země, je třeba si z místních obyvatel dělat přátele, kdykoli je to možné.

Ve skutečnosti lidé většinou předpokládali, že je míjí řádná armáda Saúdské Arábie. Muži měli uniformy, vozidla nesla znaky armády Saúdské Arábie. Kdo jiný by to mohl být? Měly-li následovat další potíže po zničení ropných nalezišť, toto určitě je obranný vojenský kontingent krále, který se přesouvá na dané pozice.

První skupině, která se od kolony oddělila, velel major Madžíd, jehož dva tanky a čtyři obrněná vozidla se stočily vlevo a volnou krajinou zamířily k mezinárodnímu letišti krále Chálida. Podle rozkazu skupina měla na cíl prudce zaútočit.

Kolona plukovníka Gamoudiho postupovala rychle na konec silnice Makkah, kde na ně celkem překvapivě čekal obrovský dav lidí. Ti na ně radostně volali a zdravili je máváním zbrusu novými puškami, které velitelé prince Násira po řadu týdnů obezřetně schraňovali.

Mohutná formace se vydala po silnici krále Chálida až na křižovatku s třídou al Maser, kde se odpojila skupina plukovníka Bandara a zamířila přímo k budově hlavních televizních stanic.

Plukovník Gamoudi pokračoval v rychlém postupu k ministerstvu vnitra a za jeho tanky narůstal dav, který saúdskoarabští velitelé pomocí megafonů nabádali, aby nikdo nezačal střílet, dokud k tomu nedostanou rozkaz.

Dorazili k širokému vchodu do budovy ministerstva s masivními dubovými dveřmi ručně vyřezávanými v íránském městě Isfahan. Jako většina lidí i vrátný u vchodu znervózněl při prvním pohledu na blížící se kolonu. Dal se na ústup a za sebou ještě stihl zabouchnout dveře.

Plukovník Gamoudi okamžitě spustil palbu a dva granáty zasáhly obě křídla dveří. Připomínalo to zahajovací salvu během námořní bitvy někdy v osmnáctém století.

Z těžkých dveří zbyly jen třísky a plukovník Gamoudi rozpoutal válečné běsy. Šestadvacetičlenné komando al-Káidy vycvičené v táborech v horách Afghánistánu se vrhlo vpřed a šestice mužů v jeho čele vhodila ruční granáty do nejnižších oken budovy.

Výbuchy v přízemních kancelářích přišly současně a vyvolaly skutečné zděšení. Úředníky v kancelářích výbuchy buď roztrhaly na kusy, nebo jimi mrštily o stěny. Z nábytku se staly třísky. Potom vběhli do budovy členové komanda, se samopaly přitisknutými k bokům, a křičeli:… „K ZEMI… všichni K ZEMI!!“

Dva ministři saúdskoarabské vlády vyběhli z konferenčních místností v mezaninu, v bláznivém hnutí mysli se nahnuli přes ručně kované zábradlí a s očima upřenýma dolů se dožadovali vysvětlení, co se děje. Oba muže smetla dávka ze samopalu. Těla přepadla přes zábradlí a zřítila se do zmasakrovaného přízemí.

Dalších šest členů komanda se vchodovými dveřmi nahrnulo dovnitř a zamířilo po schodišti vzhůru. Každý z nich byl podrobně seznámen s plány budovy, protože získali stavební výkresy, jak je před dvaceti lety vypracovala bin-Ládinova stavební společnost, která palác stavěla.

V jistém smyslu se uvnitř budovy ocitli vlastně i proto, aby bojovali o ministerstvo ve jménu svého nepolapitelného duchovního vůdce, jehož příkazy nyní plnili – zničit nemravného a Západem ovlivněného vládce své domoviny.

Muži z komanda dorazili do druhého patra a čekali přitisknutí k východní zdi pod obrovským kamenným obloukem. O tři vteřiny později zazněl z míst nad jejich hlavami hromový výbuch, když Le Chasseur spustil palbu na třetí patro budovy, kterou zasáhly dva další tankové granáty. Šachtou schodiště padaly kaskády omítky a stavební sutě.

Komando se dalo do obsazování ministerstva. Dovnitř jich vniklo už padesát. Procházeli od jedné místnosti ke druhé, vykopávali dveře, naslepo zahájili palbu a rozkázali všem, kdo zůstali za dveřmi naživu, aby se vzdali.

Pročesali všechny místnosti, vyčistili chodby a desítky vyděšených úředníků shromáždili v přízemní dvoraně. Od chvíle, kdy plukovník Gamoudi vypálil první salvu, uplynulo dvaatřicet minut a celé ministerstvo vnitra Saúdské Arábie včetně jeho osazenstva patřilo k prvním ztrátám započatého puče prince Násira.

Plukovník Gamoudi nařídil zajištění budovy a nechal na místě pět vycvičených členů komanda a dvacítku ozbrojených mužů vybraných z velkého zástupu, který jej k budově následoval. Na jeho příkaz se přerušily telefonní linky, potom se tanky na velkém prostranství před budovou otočily a zamířily zpět na sever k diplomatické čtvrti a ke královským palácům za ní.

Přesně v téže době dorazili muži plukovníka Bandara k hlavnímu vchodu budovy, odkud vysílaly televizní stanice – Kanály 1 i 2 ji užívaly společně. Vstupní dveře byly prosklené, ale bývalý důstojník saúdskoarabské armády se rozhodl, že jimi tankem neprojede.

Místo toho plukovník popojel s tankem do vzdálenosti tří metrů od vchodu a osobně vhodil otevřeným oknem dovnitř místnosti na vyřizování pošty ruční granát. Výbuch zvedl narovnané stohy papírů do vzduchu a ty začaly volně poletovat ve větru vanoucím z pouště. Příslušníci komanda dostali rozkaz proniknout dovnitř budovy a dveřmi prošli, až když čtyřmi ručními granáty zničili vstupní foyer. Tady výbuch vznesl dva a půl metrů vysoký králův obraz ke stropu, kde několik vteřin visel, a nakonec spadl do sutin na podlaze.

Patnáct lidí z televizních štábů vyšlo ven s rukama zvednutýma nad hlavou a na ulici dostali od strážných příkaz, ať se postaví do řady ke zdi a nehýbají se. Dalších třicet mužů bojového komanda seskákalo z nákladních vozů a vzalo budovu útokem. První podlaží bylo bráno už jako bezpečné a muži z komanda zamířili k místnosti o dvě patra výš, odkud se vysílalo.

Zaplavili schodiště, výtahů si ani nevšimli, ale dva místní strážci se krátce pokusili klást odpor. Padli pod nemilosrdnou palbou. Šest mužů, kteří útok vedli, pomocí kovové židle vyvrátilo dveře do zpravodajské místnosti a vpadlo do dlouhého sálu se zvukovými studii v pozadí a se sestavou pro vysílání zpráv zabírající takřka celé popředí.

Zpočátku žádné výstřely nezazněly, jen dvojice útočníků se řítila kolem stěn a vytrhávala ze zásuvek a rozpojovala veškeré elektrické kabely, které se všude kolem plazily po podlaze.

U stolu v rohu místnosti dále ode dveří se podobně jako v redakci novin redaktoři a reportéři připravovali na další vysílání. Když vysílání ustalo, zahájili muži plukovníka Bandara střelbu nad hlavy vyděšených televizních štábů.

Potom vešel do místnosti plukovník Bandar, jenž byl přímým potomkem stařešinů kmene Murragh z jihu země. Plukovník zamířil ke stolu, kde se připravovaly zprávy, a nařídil přítomným novinářům, aby vstali, sundali si sluchátka a dávali pozor. Vzápětí vyštěkl v arabštině otázku: „Kdo je šéfredaktorem zpravodajství?“

Dva z devíti přítomných mužů ukázali každý jiným směrem a plukovník Bandar je na místě zastřelil ze samopalu. Když se znovu zeptal, jeden ze zpravodajů pokročil kupředu a pronesl tiše: „Jsem ředitel zpravodajství této stanice.“

„ŠPATNÉ!“ zařval plukovník. „Jste bývalým šéfredaktorem stanice. Teď to tu vedu já. Půjdete s mými muži a shromáždíte se s celým štábem ve vstupní hale. Sebemenší projev neposlušnosti znamená, že vy a někdo další z vašeho štábu bude na místě zastřelen.

Ostatní necháte ruce nahoře a pomalu sejdete po schodech dolů, na výtah zapomeňte.“

Plukovník Bandar určil čtyři muže jako doprovod bývalému redaktorovi zpravodajství, až bude obcházet budovu. Měl shromáždit vedoucí pracovníky televizní stanice i novináře a nařídit jim, aby sešli do vstupní haly. Všechny je prohledali a pak jim povolili dát ruce dolů a pod dohledem strážců stát v pohovu.

Za dvacet minut sešel dolů i plukovník a požadoval, aby desítka techniků zajištujících vysílání se vrátila do zpravodajské místnosti. Deset zkoprnělých elektrikářů postoupilo vpřed a vydali se zpátky po schodech nahoru s plukovníkovými strážci po obou stranách. Měli nakázáno znovu zapojit vysílací jednotky, které se útočníkům podařilo nepoškodit.

Vůdce vzbouřenců vystoupil s prohlášením, že se zanedlouho chopí moci v království korunní princ, který během několika příštích hodin v televizním vysílání sám vystoupí. Dále chtěl vědět, kdo z osazenstva si přeje pokračovat v práci jako dřív, ale pro nový fundamentalistický režim, a kdo z nich by raději prohlásil, že zachová loajalitu odcházejícímu králi a smíří se s popravou. Nemusí k ní sice dojít hned dnes, ale nejpozději do týdne určitě.

Zaměstnanci stanic Kanál 1 i Kanál 2 neměli dvakrát na výběr a ihned prohlásili, že zachovají nehynoucí oddanost nastupujícímu panovníkovi. Nato se mohli v doprovodu hlídek vrátit do kanceláří. Plukovník Bandar jim nařídil, že mají připravit přenosový vůz a nejpozději v rozmezí čtyř hodin ho přistavit k princově paláci, kde zprostředkují historicky první záznam projevu nového vládce k celému národu.

Při obsazování obou hlavních televizních stanic bylo vzhledem k okolnostem napácháno poměrně málo škod. Už během dvou hodin budou studia znovu v provozu, i když pod jiným vedením. Budovu obklíčily dvě stovky ozbrojenců, kteří měli čekat na příjezd výkonného ředitele pro styk s veřejností pro ten účel speciálně jmenovaného ze společnosti ARAMCO.

Mezitím skupina majora Madžída se blížila přímo k branám mezinárodního letiště krále Chálida. Kolonu vedly dva tanky jedoucí vedle sebe, následovaly je čtyři obrněné vozy a stovka špičkově vycvičených příslušníků komanda, vedoucích bojových oddílů al-Káidy, které si osobně vybral plukovník Gamoudi, doplněná o bývalé příslušníky saúdskoarabských ozbrojených sil.

K ohromení ostrahy letiště tanky vjely přímo na rušné letiště a zamířily k řídicí věži. Cestou rozdrtily vysoký bílý plot, jako by byl postaven ze sirek. Kolona pokračovala v jízdě k řídicí věži a ustrnulí cestující nastupující na palubu plně obsazených letadel náhle spatřili, jak posádka obrněného vozidla vypálila čtyři protitankové rakety přímo do panoramatických oken věže vysoko nad rozjezdovými a přistávacími dráhami.

Jen jedna z raket zasáhla zvolený cíl. Dvě ze zbylých tří zasáhly nižší patro budovy věže a čtvrtá rozmetala obrovský anténní systém radaru nad operační místností, jež už v tu chvíli byla zcela zničená.

Účinkem výbuchů se sklo ze všech oken vysypalo, milosrdně vně budovy, nicméně tlaková vlna zasáhla citlivá zařízení ničivou silou. Monitory počítačů pohltilo vakuum uvnitř nich, na všech stranách se rozezvučela poplašná zařízení, veškeré relace s přistávajícími letadly náhle ustaly. Čtrnáctičlennou obsluhu řídicí věže střepiny granátů vážně zranily. Dva další byli na místě mrtví.

Příslušníci komanda vzali věž útokem, hrozivým křikem vyzývali veškerý personál řízení letového provozu, aby se vzdal, ale žádný z hlavních dispečerů, který by se vzdát mohl, už nežil. Protitankové rakety způsobily naprostou zkázu, což Jacquese Gamoudiho určitě dvakrát nepotěší. Varoval je, že rakety mají užít jen v případě, že se setkají se silným odporem.

Kontrolní věž se ocitla v troskách a muži majora Madžída se nahrnuli do letištní budovy a s namířenými hlavněmi nutili cestující opustit odbavovací terminál a jakýmkoli způsobem se vrátit domů do města. Letištní autobusy byly zabaveny, do taxíků se namačkalo co nejvíce cestujících a dostali pokyn odjet.

Šestičlenná skupina po zuby ozbrojených bojovníků al-Káidy probíhala prostorem pro odbavování zavazadel v přízemí a vydávala zdejšímu personálu pokyny, aby se zaměřili jen na odbavování odletů. Nařídili jim, že přednostně musí dostat cestující z letiště a do letadel připravených vzlétnout.

Vojáci v řídicí věži nařídili elektrikářům z operační místnosti v prvním patře vypnout přistávací světla na ploše letiště. Natankovaným letadlům připraveným ke startu povolili vzlétnout, osobním letadlům čekajícím na přistání nemělo být povoleno přistát, v tom nepravděpodobném případě, že by nějaké takové existovalo.

Major Madžíd nařídil, aby restaurace zůstaly otevřené, a letištním rozhlasem vydal pokyn kyvadlové dopravě, ať cestující nepřestávají vracet do Rijádu. Žádné letadlo nesmělo přistát bez výslovného souhlasu majora.

Abdul Madžíd chtěl zajistit, aby soukromá letadla velkých společností směřující do Rijádu kvůli evakuaci výše postavených technických zaměstnanců ze společností ARAMCO a British Aerospace, se v maximálně možné míře setkala se vstřícným přístupem. Princ Násir je v blízké budoucnosti bude velmi nutně potřebovat. Hodinu po příjezdu na letiště zavolal major Jacquesi Gamoudimu, aby jej informoval, že obsazení letiště proběhlo úspěšně.

V té době kolona plukovníka Gamoudiho směřovala dál po silnici krále Chálida na sever zpět ke křižovatce se silnicí Makkah a těsně za kolonou pochodovalo snad deset tisíc lidí. Jacques Gamoudi nechal na křižovatce kolonu zastavit a vydal pokyn plukovníku Bandarovi, který se k nim znovu připojil, ať převezme velení nad ještě jedním tankem, dalším obrněným vozem a dvěma nákladními auty s mužstvem a vydá se k vězení Džubal na periferii, kde byli vězněni muži sympatizující s al-Káidou, většina bez řádného procesu.

Gamoudiho rozkazy byly stručné: „Cestu dovnitř si otevřete granáty a vynutíte silou zbraní. Ostraha věznice se vzdá. Všechny osvoboďte… a zůstaňte ve spojení.“ Plukovník Bandar se už nemohl dočkat, až s tankem projede velkou vstupní bránou, což si v budově televizní stanice musel odpustit.

Gamoudi už ovládl letiště, ministerstvo vnitra a televizní stanice a teď obrátil pozornost k hlavnímu cíli – paláci šestačtyřicetiletého krále Saúdské Arábie.

Ještě předtím se chtěl vypořádat s palácem prince Miohda, syna Abdula Azíze, kde se podle sdělení prince Násira měla celé dopoledne konat státní porada. Zda na rodinném shromáždění někteří z královských princů dosud jsou, Jacques Gamoudi netušil. Věděl ale, že tvoří panovníkův nejužší poradní sbor. Mělo-li někdy v budoucnu dojít k povstání, bylo pravděpodobné, že za ním budou stát muži, kteří se toho dopoledne v paláci shromáždili.

Jacques seděl na průlezu vedoucího tanku se samopalem zavěšeným přes prsa a vypadal každým coulem jako dobyvatel. Mocný muž s plnovousem, s pevně sevřenou čelistí, jedoucí v čele formace tanků, obrněných vozidel, nákladních aut s mužstvem, následovaný tisíci obrozenými bojovníky pouště. Známky radostného vzrušení však chyběly – beze slov pochodovali směrem ke královskému paláci svrhnout z trůnu krále Saúdské Arábie.

Kolona projížděla úmyslně diplomatickou čtvrtí. Plukovník Gamoudi si přál, aby všechny zahraniční vlády pochopily, že převzetí moci je absolutní. Tu a tam zahlédl skupinky lidí ze zastupitelských úřadů na chodnících před budovami jednotlivých velvyslanectví. Řada z nich si v duchu nepochybně formulovala diplomatická hlášení o bitvě o Rijád.

Před vyslanectvím Velké Británie postával nepočetný dav, před velvyslanectvím Spojených států o něco větší. Jacques Gamoudi nechtěl, aby někdo z nich byl zraněn, kdyby se jeho kolona nečekaně setkala s odporem, proto když projížděli kolem, volal na shromážděné: „VRAŤTE SE DOVNITŘ… NEVYCHÁZEJTE NA ULICE… O ZMĚNÁCH VLÁDY BUDETE INFORMOVÁNI POZDĚJI…“

Není jistě žádným překvapením, že nikdo z přihlížejících neměl nejmenší tušení, kdo na ně křičí. V jeho výslovnosti byl patrný akcent a všechna obrněná vozidla nesla znaky ozbrojených sil Saúdské Arábie. V koloně jelo mnoho vozidel a zcela nepochybně někam směřovala. Přestože zaměstnanci vyslanectví byli více méně v obraze a sami poznali, že se děje něco význačného, všechno, co viděli, je velice mátlo.

Když kolona Jacquese Gamoudiho projížděla kolem, jednoho velmi zkušeného diplomata amerického velvyslanectví, Charlieho Brookse, pohled na tank obzvlášť zaujal. Charlie během své dlouhé a význačné diplomatické kariéry pracoval na mnoha amerických zastupitelských úřadech v severní a subsaharské Africe. Šeptalo se, že Charlie by se mohl stát příštím velvyslancem USA v Íránu na nově otevřeném vyslanectví v Teheránu.

Diplomat upřeně pozoroval muže na tanku, který jej halasně a důrazně vyzýval, aby se vrátil do budovy. Charlie nebyl zvyklý, že na něj někdo křičí. Pak znovu na muže prohlédl a blesklo mu hlavou, že ho vlastně zná. Jacques měl na hlavě ghutru, takže bylo dost obtížné zahlédnout jasně jeho obličej. Přesto… Charlie měl pocit, že je mu něčím povědomý.

V duchu si vybavoval četná místa, v nichž jako diplomat působil, a pokoušel se vybavit si někoho, s nímž se asi setkal a kdo vypadal podobně. Na nikoho konkrétního se mu nedařilo se soustředit. Alespoň ne, dokud mu kolona nezmizela za příštím rohem z očí.

Vtom se Charliemu vynořil z paměti horký den pod žhnoucím sluncem v Kongu v červnu roku 1999. Velvyslanectví USA v hlavním městě Brazzaville v někdejší francouzské kolonii přímo ohrožovali povstalci. Vybavily se mu podmínky za zdmi vyslanectví připomínající obležení a také okolnosti osvobození. Ty si pamatoval opravdu živě.

Vrtulník, jak s rachotem dosedl na pozemek velvyslanectví s příslušníky francouzských speciálních jednotek na palubě. Jejich velitel vběhl do budovy a nařídil všem, aby popadli, co jim přijde pod ruku – dokumenty a osobní majetek – a nastoupili buď do vrtulníku, nebo na korbu nákladního auta francouzské armády, které stálo ve vjezdu do vyslanectví.

Velitele si dokázal vybavit i teď. Typ člověka působícího mimořádně nezdolným dojmem, tvář zarostlou hustým plnovousem, mávající samopalem, úsečně vydávající příkazy, naprosto se ovládající. Pamatoval si ho, jak stojí na příjezdové cestě k budově vyslanectví a vydává rozkaz, aby se vrtulník vznesl. Vybavoval si, jak nahnal zbylý personál velvyslanectví na korbu náklaďáku, jak sám pomáhal s nakládáním krabic nacpaných dokumenty, jak se rozběhl podél auta a v poslední chvíli naskočil za jízdy do kabiny.

Podařilo se jim ujet těch pár kilometrů na letiště v Kinshase. Týž důstojník francouzských ozbrojených sil velel i tam, všechny je vyvedl ke stojánce na kraji rozjezdové dráhy, kde na ně už čekal turbovrtulový přepravní speciál MC-130.

Když se Charlie ještě víc soustředil, dokázal si vybavit velvyslance Aubreye Hookse a jeho podřízené ve spěchu se hromadící na schůdkách na palubu letadla, v rukách tolik zavazadel, kolik pobrali. V duchu i teď slyšel důrazně pronášené příkazy vousatého muže se samopalem, který je popoháněl při nástupu na palubu letadla.

Vzpomněl si i na tým lidí z evropského velitelství speciálních operací, kteří v Kongu většinou působili jako pozorovatelé a odhadci škod, a také nastupovali na palubu, dokud už letadlo víc cestujících nepobralo.

Na palubu se dostali všichni kromě příslušníků francouzského oddílu, kteří celou evakuaci umožnili, ale sami zůstali v Brazzaville. Charlie Brooks si vzpomněl, že seděl vedle velvyslance Hookse, když letoun MC-130 uháněl po rozjezdové dráze a s náklonem na křídlo přelétal řeku Kongo. Poslední vjem z území Konga – pohled na nepočetnou skupinu vojáků z francouzské speciální jednotky stojící před budovami letiště a dívající se za odlétávajícím strojem. Charlie si tehdy pomyslel, že na jejich vousatého velitele nikdy nezapomene.

Ale teď si nebyl zcela jistý. Mohl by takřka přísahat, že chlap na vedoucím tanku byl týž francouzský voják. Dokonce si vybavil i jeho jméno… alespoň přibližně. Zdálo se mu, že si vzpomíná, jak vojáci z francouzského oddílu oslovovali svého velitele jako majora Chasseura, tedy Lovce.

Moc si ho přál slyšet mluvit normálním hlasem, pak by si mohl být jistý. Z příkazů „VRAŤTE SE DOVNITŘ!“, určených Američanům a pronesených anglicky, se to s jistotou poznat nedalo. Charlie ale věděl téměř na sto procent dokonce i po těch letech, že nahoře na tanku zahlédl majora Chasseura, Lovce.

Charliemu Brooksovi, diplomatovi z povolání úzce spolupracujícímu s CIA, se vtírala neodbytná otázka… co měl co pohledávat na tanku jedoucím v čele místních vzbouřenců uprostřed hlavního města Saúdské Arábie? Záhada mu vrtala hlavou.

Jedině kdyby Francie byla do útoku zapletena. Tanky ale patřily Saúdům. Přitom žádní cizinci v ozbrojených silách Saúdské Arábie nesloužili. Vůbec to nedávalo smysl. Dokonce ani po usilovném přemýšlení Charlieho žádné vysvětlení nenapadlo. Možná se přece jen spletl. Vždyť povstalec vypadal jako Arab… ale to major Chasseur také.

Vedoucí tank MlA2 Abrams rachotil dál diplomatickou čtvrtí a zdálo se, že lidí pochodujících za ním ve více či méně uspořádaném útvaru za poslední čtvrt hodinu dokonce přibylo. Příští zastávka byla před palácem prince Miohda a na vysoké bílé zdi zářící ve slunci tank plukovníka Gamoudiho spolu s dvěma tanky, které měl po boku, zahájil palbu ze vzdálenosti dvou set metrů.

Tankové granáty provázel za letu pronikavý kvílivý zvuk a při nárazu do zdí v nich vyhloubily obrovské otvory. Cihly a kusy betonu létaly všude kolem, ještě když další čtyři vypálené granáty ničivě zasáhly druhé patro paláce. Vyvýšené strážní stanoviště na vnější zdi se zhroutilo jako domeček z karet a důležitost místa z hlediska obrany paláce přiměla dvanáctičlennou četu strážných odhodlaných bránit své královské chlebodárce vyřítit se ven.

Tanky Jacquese Gamoudiho opět zahájily palbu, tentokrát však nikoli z hlavní děl, ale krátkými dávkami z rachotících kulometů kropily druhou stranu vozovky i bránu paláce a vytvářely palebnou přehradu stejně smrtonosnou, jakou zasypávali němečtí kulometčíci protivníka během bitvy na Sommě.

Všech dvanáct strážných padlo na vozovku a tanky Jacquese Gamoudiho se rozjely přímo k bráně do paláce. Plukovník Gamoudi stál v průlezu tanku a zaťatou pěstí na konci vysoko vztyčené paže pobízel ostatní: „ZA MNOU!“

Tanky narazily do železných křídel brány, ta se ohnula a vyvrátila z masivních závěsů a poté se zřítila na pozemek paláce. Při dopadu na betonovou příjezdovou cestu vylétl gejzír jisker. Plukovník se zaklonil a hodil dva ruční granáty proti oknům vlevo od vstupních dveří a velitel tanku po pravici ho s dalšími dvěma ručními granáty napodobil. Všechny čtyři výbuchy na místě usmrtily osazenstvo strážní místnosti i sekretariátu po pravé straně vstupní haly.

Dveře paláce se rozlétly a z nich se vyřítila další skupina, tentokrát šesti strážných. Možná měli v úmyslu se vzdát, možná ne. Byli po zuby ozbrojení, ale zbraně pozvednuté neměli. Jacques je zkosil na místě, kde zůstali stát, několikrát opakovanými dávkami kulek ze samopalu. Na otázky nebyl čas.

Příslušníci plukovníkova komanda seskakující ze dvou nákladních aut za vedoucími tanky už proudili do paláce. Čtyři první, kteří vyběhli schody vedoucí nahoru ke vchodu do budovy, patřili ke špičkovým bývalým členům saúdskoarabských speciálních bojových jednotek, k velitelům skutečně hodným toho jména, k veteránům operací namířených v prvních letech jednadvacátého století proti al-Káidě.

Čtveřice zahájila palbu do prázdné vstupní haly. Kulky z jejich samopalů jako nádavkem zasypávaly místnost ve všech směrech. Hned za nimi vklouzlo do haly šest bojovníků al-Káidy a ihned zamířili ke schodišti.

Tam přišel první vážný problém. Strážným před dveřmi do hlavního zasedacího sálu v prvním patře stačily pouhé dvě minuty na zformování obrany. Nad vrcholem schodiště měli připravené dva těžké kulomety a šest bojovníků al-Káidy, snažících se proniknout do prvního patra, odrazili kulometnou palbou a všechny je na schodišti postříleli.

Jacques Gamoudi se právě objevil ve vstupních dveřích a s ustrnutím zpozoroval, že kulomet míří přímo na něj. Vrhl se stranou na podlahu dál od schodiště, mezi kusy omítky se mu podařilo doplazit se do úkrytu za masivní recepční stůl, zatímco na zeď za jeho zády dopadala sprška střel.

Ostatní členové jeho oddílu si našli poměrně chráněný úkryt na místě pod schody. Bez viditelného cíle se kulomety v patře odmlčely. Jacques Gamoudi se velice pomalu přesunul přímo pod balkon v patře.

V duchu děkoval Bohu, že se v Pyrenejích naučil skoro mistrovsky hrát francouzskou zábavní hru pétanque, při níž se hází se zpětnou rotací těžkými kovovými koulemi nízkým obloukem na poměrně značnou vzdálenost co nejblíže k cíli.

Jacques strávil s místními obyvateli v Héas hrou mnoho příjemných pozdních odpolední. Hrávali na místě, které poněkud s nadsázkou nazývali Héasský Boulodrome, což byl zastíněný kus rovné, značně hrbolaté písčité země nedaleko nevelkého vesnického náměstí. Již tenkrát Jacquese často napadalo, že koule má přibližně stejnou váhu jako ruční granát. Možná o maličko větší, ne však o moc.

Vytrhl kolík pojistky z prvního granátu a hodil ho přes sloupkovou balustrádu do místa na schodišti, kde na půl cesty vzhůru ležela mrtvá těla jeho bojovníků. Granát dopadl do místa těsně pod nimi. Ve vstupní hale do té chvíle ztichlé zahájily kulomety nahoře palbu přímo na schody, kde se s rachocením otáčel ruční granát.

Jacques měl jen zlomek sekundy. Udělal dlouhý krok vpřed a hodil druhý granát, který prudce rotoval vzhůru k balustrádě. Váha mu nedovolila roztočit se stejně rychle jako například kriketovému či baseballovému míčku, ale přesto dost, aby přeletěl přes balustrádu v patře. O čtyři vteřiny později explodoval hned po granátu na schodišti.

Jacques Gamoudi sám vůbec nevěděl, jak se dostal zpátky pod visutý balkon. Uvědomoval si jen, že se odrazil z chodidla levé nohy, otočil se ve vzduchu a přistál obličejem dolů pouhého dva a půl metru od místa, odkud hodil druhý granát. Balustráda nad ním, kterou výbuch vyrval z ukotvení, se zřítila do vstupní haly. Kdyby tam Jacques stál, byl by na místě mrtvý. Ucítil, jak se pod ním po dopadu balustrády zatřásla podlaha.

Scéna v patře připomínala jatka. Palácoví strážci byli do jednoho mrtví a oba kulomety se proměnily v pokroucený kovový šrot. Plukovník Gamoudi se okamžitě vzpamatoval a začal křičet rozkazy na muže čekající venku za dveřmi. Tři z nich vyrazili ze zničené strážnice a následovali velitele po schodech nahoru. Čtvrtý přivolal zdravotní tým, aby se postaral o těla padlých kamarádů, která Jacques se svými muži museli překračovat.

Na konci schodů se krátce zastavili před velkými dvoukřídlými dveřmi, ty plukovník vykopl a ustoupil zpět, aby další mohl dovnitř hodit tři granáty. Z patnácti saúdskoarabských ministrů shromážděných v sále kolem stolu – čtrnáct patřilo mezi královské prince – výbuchy přežili pouze dva. Jediní měli tolik rozumu, aby si našli úkryt pod stolem, než granáty vlétly dovnitř.

Povstali u vzdáleného konce stolu a gestem naznačili, že se vzdávají. Plukovník Gamoudi je přesto dvěma dávkami ze samopalu zastřelil.

Další plukovníkovi muži už vybíhali po schodech nahoru. S odporem se nesetkali, ale hrozilo, že celý balkon v prvním poschodí se může každou chvíli zřítit. Už s třiceti lidmi v prvním patře plukovník udělil předem stanovenému důstojníkovi, který měl v paláci prince Miohda zůstat, poslední rozkazy… zajistěte budovu… zatkněte každého, koho v ní objevíte… jakýkoli odpor potlačte zastřelením… venku nechám stovku lidí.

Rozhodující akce v paláci prince Miohda potvrdila nepřítomnost jedné osoby, která se ostatně během předběžného plánování správně předpokládala – na ranní schůzi rady chyběl král. Po šokujících událostech, které se během posledních dvou či tří hodin seběhly a o nichž už jistě musel být zpraven, se zjevně ze strachu o život uzavřel ve svém paláci.

Plukovník Gamoudi svolal poradu vyšších štábních důstojníků, kteří se spolu s ním pohybovali v přední linii. Při pohledu do silničních map ukázal na dva menší paláce ležící podél trasy ke královskému paláci Al Salám, kde předpokládal, že najde krále.

Rozkazy velitelům zněly opět stručně. Znovu zopakoval, že je třeba se co nejvíc vyhnout zbytečnému krveprolití a způsobit co nejmenší škody v samotných palácích.

„Přikažte personálu, ať zůstanou, kde jsou, všechny královské prince zatkněte… pochybuji ale, že na nějaké narazíte. Nebudete potřebovat víc než čtyřicet lidí na každý palác. Nový král promluví ke svému národu poprvé v televizním vysílání z jednoho z nich.“

Potom plukovník Gamoudi zamířil zpátky ke svému tanku a vydal se na necelé dva kilometry dlouhou cestu ke královské rezidenci. Neujeli ani sto metrů a na obloze nad nimi se objevil další závažný problém – osamělý vrtulník saúdskoarabské armády, který nebyl na seznamu jimi ovládaných vrtulníků. Zjevně chtěl z co největší blízkosti zkontrolovat postup revoluční armády.

Jacques Gamoudi si dalekohledem prohlížel rámusící vrtulník pohybující se nízko, necelých sto metrů nad jeho tankem. Čísla na trupu neodpovídala ani jedné ze tří helikoptér prince Násira. Podle Jacquese mohl přiletět evakuovat krále, což v žádném případě nemohl připustit. Než stačil vyslat dvě až tři střely Stinger, aby se pokusily vrtulník sestřelit, stroj odlétl z dohledu a směřoval přímo k paláci.

Jacques si ani od plic nezaklel, když se na obzoru objevily další dva vrtulníky saúdskoarabské armády letící nízko nad budovami. Jacques Gamoudi přiložil opět dalekohled k očím a na ocasu obou vrtulníků rozeznal výsostné znaky královského pluku.

Správně usoudil, že je svědkem pokusu o evakuaci krále. Oba vrtulníky, velké dvourotorové stroje Chinook určené pro přepravu mužstva, po přímé trase k paláci následovaly za prvním, mnohem menším vrtulníkem. Jacques sledoval, jak se vznášejí na místě a připravují se na přistání za zdmi obklopujícími královskou rezidenci.

Situace začala být kritická. Prvořadou roli hrála rychlost. Jacques se zanořil do tanku ke spojovací soupravě a stiskl červené tlačítko. Čtyřiatřicet kilometrů od něj na mezinárodním letišti krále Chálida dostal obstarožní Boeing 737 naprostou přednost při vzletu. Začal se rozjíždět po startovací dráze a v jeho pilotní kabině seděli za přístroji dva mladí členové al-Káidy. Právě se vydali na svou poslední cestu v životě. Na jejím konci je čeká ryk tří polnic, který mladé muže doprovodí přes most vedoucí do ráje a do náruče Alláhovy.

Boeing se ostře naklonil na levé křídlo a zamířil na východ přes severní přístupový koridor k hlavnímu městu. S plnými nádržemi letěl nízko nad pouští vzdušnou rychlostí pěti set padesáti kilometrů za hodinu. Plukovník Gamoudi zastavil kolonu asi kilometr před palácem a čekal na přílet sebevražedných pilotů, kteří měli za úkol s letounem narazit do budovy paláce.

Let z letiště trval čtyři minuty a všichni sledovali stříbrné civilní letadlo, které, jak to vypadalo, letělo přímo na ně. Přilétalo nízko a směřovalo k vrcholku rozložité kupole uprostřed budovy, proti níž vyhlíželo jako ozdoba. Lidé na zemi zatajili dech, jak jim motory zaburácely nad hlavami, a letadlo ztrácelo výšku.

Uvnitř kabiny si pilotující člen al-Káidy uvědomil, že jsou příliš vysoko. Stáhl přípusti a snažil se nasměrovat nos letadla dolů zároveň se vzrůstajícími otáčkami výkonných motorů Pratt & Whitney. Bylo však již pozdě. Stále ještě byli příliš vysoko. Od cíle je dělila vzdálenost pouhých čtyři sta metrů a pilot se znovu chopil pák přípustí a nechal zcela klesnout otáčky motorů.

Nos Boeingu se zvedl vzhůru a letoun posledních patnáct metrů padal jako kámen. Následovalo naprosto příšerné přistání na břicho, letadlo narazilo do vrcholku kopule a začalo hořet. Kopule se zřítila a pohřbila pod sebou všechny, kteří se ještě zdržovali v nejvyšším patře budovy. Pak Boeing poskočil vlevo, naklonil se ostře vpravo a přistál na křídle, kolem nějž se prudce otočil.

Dopad na zem byl naprosto ničivý. Letadlo srovnalo se zemí háj vzrostlých palem a pět služebních osobních automobilů Mercedes-Benz slisovalo. Osm strážných u zadního traktu paláce zahynulo na místě, ale ti, kvůli nimž se všechno dělo – král s poradci, jimž nade vše důvěřoval – unikli bez jediného šrámu, neboť již ve spěchu vycházeli z budovy k čekajícím vrtulníkům.

Celkem jich bylo osmnáct, ale děti a ženy mezi nimi nebyly, protože králově rodině se podařilo uprchnout už čtyři hodiny po pádu vojenské základny ve městě Chamís Mušajt. Unikající skupina byla dost početná a místa ve vrtulnících nebylo nazbyt, navíc rozměrná přepravní pouzdra na šperky nedozírné ceny a jiné vzácné předměty se musely naložit ještě před nástupem cestujících.

Plukovník Gamoudi si byl naprosto jist smyslem mise vrtulníků Chinook a poháněl svůj účelově sestavený ozbrojený sbor vpřed k palácovým branám. Pozoroval černý dým stoupající ze zahrady za palácem, ale i na vzdálenost osmi set metrů si uvědomoval, že Boeing svůj osudový úkol nesplnil.

Kořist Gamoudimu možná právě uniká před nosem a poslední, co nový král potřeboval, byl starý král živý a zdravý. Dokonce i Britové v roce 1936 vypověděli Edwarda VIII. i s jeho americkou přítelkyní kvapem ze země, jakmile se rozhodli, že právoplatným vladařem se stane král Jiří VI.

Král Násir by musel spolknout velice hořkou pilulku, kdyby si sesazený vládce měl dál užívat života na vysoké noze někde ve Švýcarsku a utrácet své multimiliardové jmění, zatímco on, Násir, by vynakládal všechny své síly, aby postavil Saúdskou Arábii znovu na nohy. Nebylo vyhnutí, Jacques Gamoudi musel monarchu chystajícího se uniknout za každou cenu zastavit. Měl na to přinejlepším deset minut.

Ke všemu zpozoroval třetí vrtulník, jak krouží, vznáší se na místě a pak sestupuje k přistání za vysokou zeď do rozlehlé zahrady před palácem. „Merde,“ ulevil si polohlasem a zuřivě signalizoval všem řidičům vozidel, aby vyrazili nejvyšší možnou rychlostí k branám královského paláce.

Motory se rozeřvaly, ale k paláci jim stále chyběly tři minuty jízdy. Zbývala už jen minuta, když zem roztřásly další dvě obrovské exploze. Plameny a černý dým stoupaly k obloze, ale nikdo nedokázal odhadnout, k čemu za zdí došlo.

Vozidla dorazila k branám a prorazila si jimi cestu mezi nepravidelnou střelbou zbylých palácových hlídek, které si za útočiště vybraly přízemní místnosti paláce. Ozbrojenci plukovníka Gamoudiho těžkými kulomety jejich střelbu opětovali a zanedlouho obránce umlčeli. Nezdálo se, že by měl ještě někdo chuť vystrčit hlavu nad okenní parapety.

Na scénu, kterou Jacques Gamoudi spatřil na zahradě před palácem, do konce života nezapomene. Výbuchy oba vrtulníky Chinook zničily k nepoznání, na zemi leželo šest mrtvých Arabů v tradičních oděvech a zcela vpravo, navzdory jakýmkoli předpokladům, se opírala o kmen palmy postava, kterou si člověk nemohl splést – bývalý major jednotek SAS Ray Kerman. Společnost mu dělal jeden z jeho osobních strážců z Hamásu. Oba třímali v rukou odpalovací zařízení protitankových raket, z nichž se ještě kouřilo.

„Dobré odpoledne, Jacquesi,“ pozdravil svého druha generál Rašhúd. „Myslel jsem si, že se ti bude hodit, když tě zbavím těch dvou Chinooků. Nevadí ti to, že ne?“

Jacques Gamoudi nebyl takřka schopen slova. „Propána!“ vypravil ze sebe. „Tys sem zrovna dorazil tou třetí helikoptérou?“

„Jak asi jinak bych se sem dostal?“ překvapeně mu otázkou odpověděl generál. „Myslíš snad, že autobusem?“

Gamoudi zavrtěl hlavou a zasmál se. Potom na něj znovu dolehla tíha problémů, které ho ještě čekaly, a náhle vykřikl: „Proboha, Ravi… KDE JE KRÁL…? KDE K ČERTU JE KRÁL?“

„Uvnitř,“ odpověděl generál a hlavou ukázal na palác.

„Jak to víš“ ptal se Jacques opět se stoupajícím tónem hlasu.

„Hlavně proto, že jsem ho tam právě viděl jít,“ vysvětlil Ravi. „Doprovázela ho skupina pěti osobních strážců a král měl v rukou kalašnikov“

„Co když uteče? Třeba zadním vchodem nebo nějak jinak?“

„To nemůže. Už jsem poslal tři lidi z komanda, ať se postarají o zadní vchod. Stejně mám za to, že by se dost zapotili, kdyby se pokusili projít zahradami. Asi sis všiml, že Boeing sedm set sedmatřicet pro dvě stě cestujících se zhruba čtyřmi sty tunami hořícího paliva si ustlal pod datlovníky.“

„Tak budeme muset krále vystrnadit, co myslíš?“

„Jo, to jo. Chcete, hoši, abych vám s tím píchnul?“

„Mon Dieu! Nebyl náhodou generál de Gaulle Francouz?“ usmál se Jacques. „Nepotřebuješ samopal?“

„Co myslíš, že by se mi spíš hodilo, luk a šípy?“

Jacques si nevšímal pobavené ironie v hlase vítěze od Chamís Mušajtu a zamířil zpět ke štábním velitelům, kteří na něj čekali. Někdo přinesl samopal a střelivo pro generála Rašhúda a jeden z bojovníků al-Káidy se objevil s plánem královského paláce.

Jacques Gamoudi plán paláce viděl už dřív, ale nikdy si nemyslel, že ho bude potřebovat. Spoléhal, že sebevražední piloti Boeingu rozlehlou královskou rezidenci zcela zničí. Předpokládal, že konečný zásah sil prince Násira bude jen běžná rutina.

Situace se však od jeho představ velmi lišila. Palác byl sice pod kupolí silně poškozený a bylo zřejmé, že v horním patře bude všude plno stavební sutě. Ovšem dvě první podlaží se sedmadvaceti ložnicemi zůstala nejspíš nepoškozená. Navíc bylo pravděpodobné, že královi osobní strážci – minimálně dvacet příslušníků královského pluku – budou urputně bojovat, aby svého šestačtyřicetiletého vládce ochránili.

Také mohli mít předem připravená místa, kam se ukryjí, podobná skrýším v některých anglických domech, v nichž se v šestnáctém století schovávali hodnostáři katolické církve před nenávistným pronásledováním Jindřicha VIII.

Plukovníka Gamoudiho nelákala vyhlídka, že bude muset pronásledovat krále šplháním nahoru nějakými komíny nebo dolů do podzemních kobek, a pokud šlo o generála Rašhúda, byl nadšený právě tak málo. Oba při studiu plánů jednotlivých podlaží rozlehlého paláce narazili na matoucí bludiště chodeb, obrovských místností pro státnické ceremonie, nepředstavitelně luxusně zařízených jídelen a v dolních patrech též kuchyní a skladovacích prostor. Na jedné straně vnitřního nádvoří byla na plánu patrná i dlouhá klenutá promenáda a Jacques Gamoudi jen zavrtěl hlavou, jak vše jeho úkol ztěžovalo.

Co asi dělal král? Neseděl náhodou zrovna u telefonu, aby svět naléhavě informoval o své svízelné situaci? Možná právě sděloval svému příteli prezidentu Spojených států, že na jeho palác i režim útočí banda šílenců a že OSN ho musí nějak spasit.

Nabízela se i horší možnost, že královi chytří armádní velitelé už plánují, jak proniknou do obrovské budovy a pod rouškou tmy z ní uniknou. Plukovník Gamoudi i generál Rašhúd sice režimu způsobili velké škody a na své straně měli i lidové povstání, ale král byl stále nepředstavitelně bohatý a vlastnil obrovské vojenské zálohy a rozhodoval o nich.

Právě vojenské zdroje by mu mohly pomoci dostat se na svobodu. Pro prince Násira by to byla vůbec nejhorší možná zpráva. Jacques i Ravi si dokázali představit, jak král sídlí ve výstavní rezidenci u Ženevského jezera, své multimiliardové jmění má na dosah a každý týden pravidelně poskytuje rozhovory světovým médiím.

Dovedli si představit titulky v novinách poukazující na tyranii a barbarské úmysly ozbrojených kriminálníků, kteří právoplatného krále Saúdské Arábie připravili o jeho mírumilovné a prosperující království. Titulky o pádu nejlepšího přítele, jakého kdy Západ měl. Médiím by se to moc líbilo, ať už by to byla pravda, nebo ne. Nakonec by to mohlo vyústit v odsouzení prince Násira v OSN a tím i všeho, o co usiloval.

„Ravi, musíme ho dostat,“ prohlásil Jacques Gamoudi chmurně.

„To mi nemusíš připomínat,“ odpověděl mu generál, „a musíme sebou hodit.“

„Rozrazíme dveře tankem, vpadneme dovnitř, a kdo má ruce, bude střílet?“

„Zní to líp, než kdybychom zazvonili,“ řekl suše Ravi. „Necháme půltuctu chlapů s odpalovací protitankových raket namířit na průčelí paláce, a jakmile vezmeme vchod útokem, můžou spustit palbu na okna ve druhém a třetím patře.“

„To zní dobře,“ souhlasil Gamoudi. „Nechceme ty uvnitř vyhnat nahoru do svinčíku pod kupolí. Mohli by tam najít plno schovávaček a nám se nechce bojovat na vybombardovaném staveništi.“

„Přesně,“ souhlasil Ravi. „Radši bychom měli posílit jednotku u zadního vchodu, jestli je tam dost klidno. Ale neměli bychom nechat moc nekrytých lidí pobíhat venku. Co my víme, třeba si oddíl uvnitř už připravuje v oknech kulometná hnízda.“

„O ty budeme muset bojovat uvnitř,“ konstatoval Jacques.

„Taky se bojím,“ přiznal generál. „Měli bychom si pospíšit. Taky se ani trochu netěším.“

Vybrali šestnáct příslušníků francouzských speciálních jednotek, aby postupovali hned za tankem, a za nimi mělo následovat dvacet bojovníků al-Káidy a Hamásu se samopaly a ručními granáty. Jacques Gamoudi povede jednotku dovnitř, jakmile padnou vchodové dveře, pak se místnost po místnosti soustředí na prostory v přízemí.

Generál Rašhúd povede své komando vzhůru po hlavním schodišti do druhého patra. Jako vždy největšímu nebezpečí budou čelit útočící jednotky, které musejí útok zahájit. Královi strážci naopak měli možnost pevně čelit útoku ze zajištěných pozic, chránit svého muže beze spěchu až do doby, než se setmí. Tím by získali velkou výhodu znalostí terénu za palácem. Svou roli samozřejmě hrála i zneklidňující skutečnost, že nikdo nevěděl, jaké mimořádné zálohy mohl král získat na svou stranu včetně zdrcujícího světového mínění.

Jacques a Ravi museli krále dopadnout a museli to udělat okamžitě. Vrchní velitel Hamásu navíc zdůraznil jediná pravidla, na nichž záleží během jakéhokoli vojenského puče – Pojďme to provést rychle, Jacquesi, a také pořádné.

Plukovník Gamoudi vylezl na tank Abrams. Muži z útočné jednotky zaujali formaci za tankem a motory M1A2 se rozeřvaly, když se rozjel proti palácovým dveřím. Francouzští veteráni se rozjeli za ním.

Plukovník se přikrčil hluboko dovnitř tanku, když ocelový kolos vjel do dveří, které se nárazem rozlétly dovnitř roztříštěné na kusy. V tu chvíli zabubnovaly do ocelového pancéřování tanku dvě zuřivé dávky z těžkého kulometu. Tank poškozen nebyl, ale střelba tank přinutila zastavit napůl vklíněný do vstupních dveří s přední částí již ve vstupní hale.

Jacques Gamoudi se neodvážil vystrčit hlavu nad hranu průzoru. Nařídil couvnout a zvednout hlaveň děla. Pak tank vypálil sérii čtyř granátů na balkon v prvním patře. Dopadly na stěny za ochozem, ty se sesuly a třetí poschodí v této části budovy se celé zřítilo.

Všude se zvedla mračna prachu a úlomky betonu létaly vzduchem a kulomety pro tu chvíli zmlkly. Místnost za zbořenou zdí zmizela. Všichni, kdo v ní před zřícením byli, museli být nutně mrtví. Žádný zvuk se neozýval a plukovník Gamoudi usoudil, že nebezpečí, které odtud hrozilo, pominulo.

Dal signál generálu Rašhúdovi, ať vyrazí do poničené vstupní haly a obsadí zbytek patra. Pak už jen pozoroval, jak vrchní velitel Hamásu pádí po mramorovém schodišti vzhůru a jeho skupina v závěsu za ním. Z ochozu v patře, kde mělo prve své místo kulometné hnízdo, se stále nic neozývalo.

Jacques rozdělil své lidi do dvou skupin, každou na jednu stranu chodeb. Sám si vzal na starost chodbu vlevo. Kopnutím otevíral jedny dveře na chodbě za druhými, vzápětí do místnosti vhodil ruční granát. Vedení boje obsahovalo prvek, který celý úkol usnadňoval. Nikdo se nezajímal, kdo v místnostech je nebo zda lidé žijí, nebo jsou mrtví, napáchané škody se nesledovaly. Neexistovaly žádné zábrany.

U šesti místností šlo vše jako po másle. Když u sedmé Jacques vykopl dveře, zevnitř vylétl na chodbu ruční granát, narazil do stěny a s rachotem dopadl na zem. Jacques se otočil kolem své osy a s rozpaženýma rukama srazil ostatní k zemi. Alespoň ty, na něž dosáhl – šest z osmi.

Když granát vybuchl, ztratil v jednom okamžiku dva ze svých nejlepších lidí. Ostatní se zvedli pokrytí prachem, někteří s tržnými ranami a pohmožděninami. Vtom vylétl ze týchž dveří druhý granát a skutálel se na podlahu.

Jacques Gamoudi ho opět zahlédl, znovu rozpažil ruce, celou skupinu protlačil dveřmi do protější místnosti a zabouchl za nimi v okamžiku, kdy výbuch granátu rval stěny chodby na kusy.

Situace se najednou přiostřila. Společně dotlačili ke dveřím obrovský prádelník a zatarasili je, aby tím získali několik minut. Neměli dost samopalů, neboť čtyři zůstaly ležet v suti přede dveřmi. Neměli už ani granáty. Všech šest se ocitlo v pasti, dokud se někomu nepodaří otevřít vysoká okna skoro dva a půl metru nad zemí.

Netušili, kolik nepřátel v této odlehlé části chodby je. Věděli sice, že palác je obklíčen a že generál Rašhúd čistí horní patra od králových stráží, sami však zůstali v pasti pouze se dvěma samopaly a s nepatrným množstvím střeliva.

Neopovažovali se ani přivolat pomoc, protože by nepříteli prozradili, kde jsou. Při pohledu ze všech možných úhlů nakonec museli připustit, že lovec se stal lovnou zvěří. Le Chasseur viděl situaci ve velmi chmurných barvách.

Společenská místnost, v níž se zabarikádovali, měla pro ně jeden užitečný prvek – široký prostor určený k podávání jídel a nápojů v zadní části místnosti vyplňoval robustní pult z mramoru a leštěné žuly, za nímž se mohli krýt, kdyby se ocitli pod těžkou palbou. Mělo to ovšem jednu velkou vadu, neboť bylo takřka nemožné opětovat palbu dotírajícího nepřítele, protože to vyžadovalo postavit se a za zády mít obložení stěny z bílého mramoru.

Zbývalo jim jedině ukrýt se za pultem, dokud se strážní neodváží vstoupit, a pak doufat, že se jim podaří zdolat je v boji zblízka. Všichni měli ve své výzbroji nože a uměli s nimi dobře zacházet.

Zvuk, který uslyšeli, svědčil o tom, že se obrovské dveře do místnosti násilím otevírají a těžký prádelník za nimi se pomalu sune dovnitř. Gamoudi přikázal mužům zalehnout za masivní mramorový servírovací pult.

Čekali, co jim osud přinese, což se měli brzo dozvědět. Dveře se pootevřely asi o šedesát centimetrů a do místnosti se protáhlo šest mužů, pět z nich mělo na sobě uniformu a všichni byli ozbrojeni. Okamžitě zahájili palbu do míst nad žulovou deskou pultu.

Nikdo se ani nepohnul, až nakonec velitel stráží vydal pokyn, ať se rozestoupí do vějíře a postupují skoro pětadvacet metrů dlouhou místností. Zároveň vzkřikl anglicky: „Vyjděte všichni ven s rukama nad hlavou… VYJDĚTE VEN! VE JMÉNU KRÁLE!“

Opět se nikdo nepohnul a velitel znovu promluvil: „Kdybyste se rozhodli, že se nevzdáte, hodíme za pult tři granáty, sami se stáhneme za dveře a všichni zemřete. ŘÍKÁM VŠICHNI! OKAMŽITĚ VYJDĚTE S RUKAMA NAD HLAVOU…“

Následovala ještě slova pronesená mnohem tišeji: „Král si přeje poznat své nepřátele. Napočítám do deseti a pak mezi vás vhodíme granáty.“

V místnosti zavládlo naprosté ticho. Jacquese Gamoudiho napadlo, že by se jim mohlo podařit dva z granátů hodit zpátky, ale i on pochyboval, že by dokázali chytit všechny tři.

„JEDEN… DVA… TŘI… ČTYŘI…“

Dveře do místnosti se nečekaně pohnuly a jedním dlouhým skokem se v místnosti objevila hrozivá postava generála Ravi Rašhúda s černou maskou na obličeji chránící mu nos a ústa před dusivým prachem a jemnými zbytky výbušnin ve vzduchu na chodbě. Samopal v jeho rukách spustil palbu a v dlouhé dávce zleva doprava zasáhl řadu rozestoupených palácových stráží. Jak bylo Raviho zvykem, mířil vysoko do zad. Nikdo z nich se nestačil otočit a podívat se na svého popravčího.

Střelba připomínala dílo popravčí čety. Strážní se jeden po druhém hroutili k zemi s otvory po kulkách v hrdlech i hlavách. Bělostný mramor se zbarvil krví.

V místnosti byl vzduch čistý a generál si stáhl masku z obličeje. Pokročil k řadě mužů, které chladnokrevně zastřelil. Pět z nich nechal bez povšimnutí ležet a přešel rovnou k muži v civilních šatech. Ležel jako ostatní na podlaze tváří dolů s ustřelenou zadní částí hlavy.

Nohou muže převrátil na záda a zadíval se mu upřeně do nevidoucích očí v obličeji, který tak dobře znal. U nohou generála Rašhúda leželo tělo krále Saúdské Arábie. Možná žil životem paši, ale zemřel jako pravý beduín – s odjištěnou zbraní čelem k nepříteli. Až na jednoho, který ho střelil do zad.

„Ježíšikriste,“ vzdychl Jacques Gamoudi, když přecházel místnost. „Jak rád tě vidím.“

„Ano, to předpokládám,“ odpověděl Ravi s nezaměnitelným britským akcentem, který si osvojil v lavicích velmi vzdálené londýnské Harrow School. „Ale také ti něco dlužím. Nikdy nemůžu popřít, žes byl přímo zatraceně užitečný v jednom francouzském bistru. Co mě se týče, dávám přednost tomu zazářit v královských palácích.“

Položil ruku kolem ramen svého druha velitele. Konec konců právě spolu dobyli největší stát na Arabském poloostrově.

V 16.00 téhož dne

Princ Násir stál před televizními kamerami a pronášel svůj inaugurační projev k obyvatelům Saudské Arábie. Vysílalo se z jednoho menšího paláce vzdáleného půldruhého kilometru od bývalé královské rezidence. Princ popsal královu smrt během lidové revoluce, která na sebe nechala tak dlouho čekat.

Dále zdůraznil, že zesnulý král a jeho mimořádně rozvětvená rodina se zasloužili pouze o drancování a rozhazování obrovského bohatství zpod písku pouště – bohatství, které náleželo všem, a nikoli jen členům královské rodiny.

S hořkostí poukázal na vazby krále a jeho rodiny na Spojené státy a řekl, že by pro Saúdskou Arábii bylo přirozenější spoléhat se na spojence bližší a tradicí prověřené – například na Francii.

Zmínil se o dlouholeté historii spolupráce mezi oběma zeměmi a sdělil lidu, že již hovořil s francouzským prezidentem o plánu na obnovení ropného průmyslu země. Vyjádřil politování, že lehkomyslný životní styl a nekompetentní rozhodnutí, jimiž se po léta vyznačovala královská rodina, se staly roznětkou lidového hnutí odporu.

Kde byl král, když se naše důležité průmyslové odvětví stalo terčem útoku? Korunní princ roztáhl paže v gestu předstírané nechápavosti.

Během vysílání princ Násir rovněž vyslovil poselství naděje a optimismu. Přísahal, že pomůže Saudské Arábii znovu získat bývalé postavení bohatého a vlivného státu a zasadí se o spravedlivé rozdělování bohatství do každé rodiny v zemi, a nikoli jen do jediné.

Nakonec pronesl slova, která chtěl slyšet každý: Jako korunní princ jsem v souladu s našimi pradávnými zákony vzal na sebe povinnost vést zemi. Před staršími Rady jsem pronesl slavnostní přísahy a přísahám též před Bohem, že budu dodržovat naše zákony… Jsem jak vaším poníženým služebníkem, tak i hrdým vůdcem, králem Násirem, vládcem Saúdské Arábie.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Téhož dne v 07.45 (místního času)

Bílý dům, Washington, D.C.

Kathy Morganová, sedící za volantem jejich nového velkého terénního vozu Hummer, jenž byl civilní verzí legendárního automobilu americké armády Humvee, zatočila přímo do vjezdu k západnímu křídlu Bílého domu. Na sedadle spolujezdce seděl její manžel, admirál Morgan, kterému strážní zasalutovali. Kdykoli starý pán navštívil Pennsylvania Avenue, vypadalo to asi tak, jako kdyby se generál Eisenhower vrátil na pláže v Normandii. Nikdo jiný souměřitelnou vlnu obdivu nevzbuzoval.

Arnold se rozloučil s manželkou, která se chystala na snídani se svou matkou v hotelu Ritz-Carlton, a rázným krokem se pustil k hlavnímu vchodu do západního křídla. Strážný, příslušník námořní pěchoty, zasalutoval a přidržel admirálovi dveře. Když vešel, lidé od tajné služby na přímý prezidentův pokyn po něm nepožadovali propustku návštěvníka a doprovodili ho rovnou k Oválné pracovně.

Admirál Morgan svižně prošel, stejně jako tolikrát v minulosti, kolem prezidentovy sekretářky, lehce zaťukal na dveře a hned šel dál.

Prezident přešel od strany svého stolu k příchozímu a podal mu ruku. „Dobré ráno, Arnie,“ řekl s úsměvem. „Dochvilný jako vždy.“

„Konec ranní hlídky, ne?“ zažertoval admirál, jenž si dobře pamatoval, jak byl bývalý poručík Paul Bedford neobyčejně hrdý, že kdysi sloužil jako navigační důstojník námořnictva USA na fregatě vyzbrojené řízenými střelami.

Prezident se zasmál, ale úsměv mu rychle z tváře zmizel. Zazvonil na sekretářku.

Potom admirála vyzval: „Posaďte se, Arnie. Už jsem poslal pro kávu… nechcete něco k snědku?“

„Ne, díky, pane prezidente. Kávu si ale dám rád. Počítám, že budeme mluvit o šílenostech v Saúdské Arábii.“

„Taky že ano. Ten zatracený telefon dnes ráno vůbec nepřestal zvonit. Věci se vyvíjejí opravdu rychle. Slyšel jste nejčerstvější zprávy?“

„Odhaduju, že tak čerstvé jako vy ne,“ usoudil admirál. „Poslední, co jsem zaslechl ve zprávách, bylo něco o těžkých bojích u vojenské základny Saúdské Arábie v Chamís Mušajtu a pak o tom, že lidi v Rijádu si vzali patrně na mušku královský palác.“

„Obojí je pravda,“ potvrdil to prezident. „Teď jsem se ale dozvěděl, že Chamís Mušajt padl a velká letecká základna nedaleko také.“

„Sdělil někdo, kdo v tom má prsty?“ zeptal se admirál.

„Neptejte se, kdo v tom má prsty,“ odsekl mu netrpělivě prezident, „protože nic bližšího nevíme. Ani Saúdové nic nevědí. Ale ti zelenáči opravdu padli… náš letecký atašé v Rijádu zjistil, že Saúdové přišli o polovinu letectva.“

„Máme alespoň náznak důkazu o nepřátelském zásahu zvenčí?“ zjišťoval Arnie.

„Vůbec žádný,“ přiznal Paul Bedford. „Jestli jde o nějaký druh války, pak jde o nejutajovanější, jaká se kdy vedla. Nikdo nemá ani zdání, kdo za útoky stojí.“

„Řekl bych, že někdo ano,“ řekl zamyšleně admirál.

„Ať už je ten někdo, kdo chce,“ odpověděl na to prezident, „pak zatraceně dobře ví, co dělá… díval jsem se, co o Chamís Mušajtu říkají hlášení… velké město, hodně stranou. Přitom nikdo neví, co se vlastně stalo. Všichni ale tvrdí jedno… je to stoprocentně čistě arabská záležitost… je vedena zevnitř země.“

Arnie kývl hlavou. „Jenže to může být poněkud složitější,“ řekl stále ještě zamyšleně. „Jsou nějaké zprávy z Rijádu? Slyšel jsem ve zprávách, že saúdskoarabská armáda by se mohla obrátit proti králi.“

„Letiště prý je v rukou nějakých ozbrojených útočníků,“ vzpomněl si prezident.

„Víme, kde je král?“

„Zdá se, že to nikdo neví. Ale mluvil jsem s ním. V tu dobu na něj nikdo neútočil.“

„Je v královském paláci?“

„To nevím. Řekl bych, že nechce, aby kdokoli věděl, kde je.“

„Obzvlášť ne banda, která vyhodila do povětří jeho ropná pole a zlikvidovala mu letectvo,“ doplnil prezidenta Arnold.

„Svatá pravda,“ souhlasil prezident, „Pro ty to platí stonásobně.“

„Existují nějaké známky, že by se králova armáda chystala postavit na odpor? Vždyť král má za sebou silné ozbrojené síly s velmi moderní výzbrojí.“

„Vypadá to jako série spojitých ničivých útoků – provedených rychle, profesionálně a velmi bezohledně. Velmi po vojensku.“ Prezidentův výraz prozrazoval, jak velice je vyveden z míry.

Pár minut po osmé otevřela sekretářka dveře, přešla k televiznímu přijímači a přepnula ho na zprávy ze světa na stanici CNN. „Pane prezidente, právě volal generál Scanell. Prý to vypadá, že král Saúdské Arábie je mrtev. Také říkal, že ve vysílání by měl vystoupit nový král.“

„Děkuji, Sally,“ poděkoval jí prezident a admirál i on se otočili k obrazovce, kde hlasatel formálně oznamoval smrt krále Saúdské Arábie.

„Nový král je šestapadesátiletý a jeho celé jméno zní Násir Ibn Mohammed al-Saúd. Je oddaným muslimem a patří k sunnitské větvi islámu. Je bratrancem zavražděného krále a skoro dvacet let byl korunním princem, tedy dědicem trůnu. Podobně jako většina členů královské rodiny Saúdů je přímým potomkem zakladatele království, legendárního pouštního válečníka Abdula Azíze, známého jako Ibn Saúd.

Nyní se přeneseme živě do Rijádu, kde král Násir poprvé promlouvá k národu, a doufejme, že budeme moci poskytnout bližší informace, jak ke všemu došlo.“

Obrazovka zablikala a náhle se na ní objevila plnovousem zarostlá tvář Araba v bílém oděvu s kostkovanou červeno-bílou ghutrou na hlavě, který hovořil k lidu Saúdské Arábie.

Prezident spolu s Arnoldem Morganem poslouchali novopečeného krále Násira hovořícího s lítosti o bratrancově smrti, který nicméně potvrdil, že šlo o „lidovou revoluci“ provedenou tisíci obyvateli, protože už nemohli déle snášet marnotratné chování svého panovníka.

Vyslovil své poselství naděje do budoucnosti, avšak oba muži se zamračili, když prohlásil, že volbou jeho srdce je Francie, která by měla být nápomocna při obnovování ropného průmyslu Saúdské Arábie na východním i západním pobřeží království.

O princi Násirovi se všeobecně vědělo, že je reformátor a islámský fundamentalista, jenž se řídí učením Koránu. Zcela jistě nebude tolerovat bezuzdné rozhazování královských princů.

Rovněž bylo dobře známo, že Násir je mužem modliteb a abstinence, který opovrhuje neznabožstvím a vzýváním materiálních statků na Západě. Nicméně překvapivě vyznělo jeho prohlášení, že si přeje, aby se Spojené státy stáhly ze Středního východu, což mělo mít za následek konec terorismu.

Především se však projevil jako zastánce právoplatného, mezinárodně uznávaného palestinského státu. Bylo zřejmé, že Palestinci mají poprvé za spojence nejmocnější stát na Arabském poloostrově, v jehož čele se ocitl muž, jenž necítí žádnou zodpovědnost vůči Spojeným státům nebo Izraeli.

Pro muže u psacího stolu v Oválné pracovně to nebyly příznivé zprávy. Špatné zprávy to byly pro celé Spojené státy. V současné chvíli se ceny benzinu u čerpacích stanic vyšplhaly na deset dolarů za galon. Prezident dal také své pocity Arnoldovi Morganovi jasně najevo.

„Zdá se mi, že ze všeho mají prospěch jenom dvě strany,“ reagoval na to Arnie. „Francie a zpropadený Násir s jeho nechutně sebejistým úsměvem.“

„Plus s jeho naleštěnými konvoji limuzín, soukromých tryskáčů a zástupů služebnictva,“ doplnil admirála prezident.

„Přestože tvrdí, že ho to vůbec nezajímá,“ dodal Arnie.

„To samozřejmě hlásat může. Ale absolutní moc je zrádně návyková. Člověk nemůže nepřevzít s ní spojený životní styl. Ten se mu zalíbí.“

„Opravdu doufám, že máte pravdu, pane prezidente. Protože kdybyste ji neměl a on byl člověkem, jakým si myslíme, že je, pak nás čekají skutečné potíže?“

„Myslíte, že by nám Saúdové úplně přestali dodávat ropu?“

„Jistě, to hrozí také. Ale hlavně proto, že Saúdská Arábie vždycky představovala chybějící kamínek do mozaiky na Středním východě. Kromě opravdu malých států jsme vždycky měli Jemen, Irák, Jordánsko, Sýrii, Kuvajt, Arabské emiráty, Irán, Egypt, Libyi a většinu států na severu Afriky. U nich v podstatě více méně víte, na čem jste. Všechny tvoří obrovský blok islámských národů.

Saúdská Arábie stojí někde v jejich středu a v moderní době nikdy nebyla ani jedním, ani druhým. Žádný fundamentalistický islámský stát, ale vždycky seriózní přítel Západu. Skupina oddaných muslimů, princů z královské rodiny, kteří vlastní flotilu nejdražších jachet na světě. Mladí muži, kteří hlásají oddanost světu Koránu, ale na královy náklady si žijí na Riviéře jako playboyové.

Saúdská Arábie, náš přítel a spojenec, byla vždycky nepříjemným trnem v oku islámským republikám. Jediný stát, který s nimi nikdy nedržel za jeden provaz, s královskou rodinou, která to vždy uměla hrát na obě strany. Zkrátka kdo si přeje vybudovat velkou islámskou říši rozkládající se od Rudého moře až po Maroko, bere Saúdy jako vyvržence.

Někteří z velmi vlivných muslimů je už dlouho nemohli ani cítit – lidi jako starý bin Ládin, dokonce Saddám Husajn, vůdci Hamásu i Hizballáhu a všichni, co podporují džihád. Nenávidí Saúdskou Arábii pro její nevyčerpatelné bohatství a vůli spolupracovat se Západem. Navíc kvůli jejímu odmítaní podporovat jakoukoli arabskou akci proti Izraeli.

Pane prezidente,“ zakončil svou řeč Arnold Morgan. „To všechno skončilo zhruba před deseti minutami. Ten chlap Násir právě položil poslední kamínek do muslimské mozaiky.“

Paul Bedford povstal a začal přecházet po Oválné pracovně. „Jak to ale ovlivní ropnou krizi, Arnie? Jak to bude k čertu s ní?“

„Pane prezidente, z ní budou vinit vás.“

„COŽE, MĚ?“ vyhrkl představitel nejvyšší výkonné moci. „Jak by mohli chtít svalit vinu na mě?“

„Uvažujte, pane prezidente. Lidé v Americe se s krizí deseti dolarů za galon benzinu vyrovnají – ale jen nakrátko. Nakonec se začne ozývat… Co s tím prezident dělá? Proč s králem Násirem nevyjednává? Proč si nedokáže udržet přátelství se Saúdskou Arábií jako ostatní prezidenti?“

„Ostatní prezidenti se s tím asi už srovnali.“

„Ne docela,“ odporoval mu Arnold. „To totiž zasadí světové ekonomice ničivou ránu. Ne že by to položilo na lopatky nás, ale budeme k tomu mít ztraceně blízko. Inflace zešílí, korporace padnou, burza zkolabuje. Začne hon na dolar a naši obchodní partneři po celém světě nám nebudou schopni platit. Máme na krku globální finanční krizi.

Pane prezidente, čelíte nebezpečí, že vás nastávající bouře smete – jako zlořečenou postavu v dějinách, jako prezidenta, který to dopustil – pokud s tím ovšem něco neuděláte. A rychle.“

„Pojďme to shrnout. Máme co dělat s chlapem oblečeným do prostěradla, který chce žít ve stanu v poušti. Netají se tím, že s námi nechce mít nic společného. Přitom ropa patří jemu. Jak nejlépe z toho začarovaného kruhu ven?“ Prezidentovi málem začaly drkotat zuby.

Morgan vstal a upřeně se přes místnost zadíval na nejosamělejšího muže na světě, jenž se váhavě zastavil pod portrétem George Washingtona.

Arnold Morgan sevřel pěsti a vyrazil ze sebe slova: „ZACHOVAT SI VŮDČÍ POSTAVENÍ, pane prezidente. Musíte odkrýt hledí. Nic nesejde na nějakém zapráskaném králi a jeho naftě. Vy se musíte postavit a říct, TAK TOHLE NEBERU. ZA ŽÁDNOU CENU. NIKDO NEMÁ PRÁVO SI DĚLAT ZE SVĚTOVÉ EKONOMIKY FACKOVACÍHO PANÁKA. BUĎ BUDE SE MNOU JEDNAT, NEBO HO NAKOPU DO ZADNICE…“

Prezident se chystal něco říct, ale Arnold ještě neskončil. Vrátil se ke své židli a již mnohem klidněji dodal: „Když budeme muset, ropu si vezmeme a parchanta pošleme zpátky do pustiny. Jakékoli jiné řešení je naprosto nepřijatelné, myslím pro svět. Nejenom pro nás.“

„Arnie, jestli chcete říct, co tuším, že chcete, ani nepokračujte. Já válku Saudské Arábii vyhlašovat nebudu.“

„Pane prezidente, nebudeme válčit se Saúdskou Arábií nebo se Středním východem. Jenom jim ukážeme ocelovou pěst. Ať už nějakému kmenovému náčelníkovi z pouště, který si myslí, že může lidi zabíjet po stovkách či po tisících. Nebo chlapovi, který si dělá moc velké vojenské laskominy a má příliš mnoho zbraní. Či někomu, o kom si náhodou myslíme, že je zdrojem nestability a je nebezpečný sousedům. Ať už kterémukoli z nich. Kvůli vlivu ropy na světovou ekonomiku nemůžeme dopustit, aby se věci děly samospádem.

Pokud si nějaký magor někde pod palmou myslí, že může s úsměvem přivést ke krachu ekonomiku desítek zemí jenom proto, že se mu náhodou poštěstilo narodit se na písečné duně, pod níž se nachází z geologického hlediska fenomenální jev… pak…“

Prezident využil krátké admirálovy odmlky. „Pak se ropa stane majetkem celého světa, a ne jediného národa,“ dokončil větu za admirála. „Pak budeme považovat královo chování jakožto správce těžby ropy za zneužití postavení. Podnikneme kroky, kterými opětovně vrátíme světu stabilitu.“

„Sám bych to lépe nevyjádřil, pane prezidente,“ konstatoval Arnold.

Prezident se v duchu usmál. Panebože, Arnold Morgan, to je ale starý paličatý parchant, který vždycky prosadí svou. Pak si ale představil dny plné vypětí, které čekají nejen jeho, ale i celou zemi, a výraz ve tváři mu potemněl.

Zdálo se, že Arnold čte prezidentovy myšlenky. „Pane prezidente,“ začal zvolna, „víte lépe než já, že záleží, jak si člověk utřídí myšlenky. Musíte se při rozhodování nechat vést dvěma nejpodstatnějšími hledisky – král Násir by si měl dobře rozmyslet, jednak jestli chce zvyšovat napětí ve světě jen pro své potěšení a jednak jestli si chce zahrávat s prezidentem Spojených států“.

Prezident přikývl. „Občas mám pocit, že zapomínáte, že stojím v čele politické strany nalevo od středu, která věří ve svobodu, pomoc a vzdělání pro všechny utlačené lidi na této zeměkouli, včetně těch v naší vlastní zemi. Nemáme v programu drtit ty, kteří, jak se zdá, nám stojí v cestě…“

Arnold Morgan vzhlédl a dlouze si prezidenta měřil hněvivým pohledem. Kdekdo pravděpodobně věděl, jaké pocity v něm vzbuzuje levice. „Pane, prezidente, při vší úctě, levice dosud nikdy neměla v ničem pravdu. Ani v ekonomice, ani ve vojenství, ani v obchodě a určitě ne v geopolitice. Levice se zdiskreditovala a to je důvod, proč Sověti a zhruba polovina Evropy málem zbankrotovali. Její principy nejsou tím, na co bych právě teď sázel, být vámi.“

Prezident Bedford si povzdechl a zavrtěl hlavou. Pak poslouchal, jak mu admirál bez obalu sděluje své dobře uvážené názory, jak by se mělo postupovat dál během krize, jež na ně začala doléhat. Znovu si vyslechl názor, že ať se stane cokoli, bude právě on obviňován z důsledků ropné krize. Pokud se neodhodlá jednat rychle a sebevědomě.

„Arnie, to jsou všechno dohady. Stále ještě jsme se nedostali k diskuzi, jak velké těžkosti z toho vyplynou.“ Pak nechal admirála pokračovat. S náhlým nedostatkem pětiny z množství vytěžené ropy na světě, slyšel Arnieho říkat, to bude znamenat shánět ropu kdekoli jinde – v Jižní či Střední Americe, možná dokonce i v Kazachstánu.

Prezident admirála přerušil uprostřed věty a poněkud podrážděně mu připomněl, že kdyby se namáhal ho před několika dny poslouchat ve večerním vysílání, vyslechl by si jeho ujištění, že už proběhla předběžná jednání s ruským prezidentem ohledně smluv na dodávky z ropných polí v Baku a že se již zkoumají možnosti trhů jak ve Střední, tak Jižní Americe.

Admirál to mávnutím ruky přešel. „Ve hře jde ale o víc. Saúdskoarabská záležitost se potáhne dlouho. Některé země se kvůli ní ocitnou na samém kraji propasti – Japonsko, Indie a Německo budou mezi nimi. Až se Saúdům konečně podaří dostat ropu zpět do potrubí, plno lidí se jí bude halasně dožadovat. Budou ji chtít získat levně a ke všemu hodně. Jenže jak já to vidím, USA budou stát až na samém konci fronty.“

„Jestli ji má Násir v úmyslu prodávat bez nás, nebude se rozpakovat a udělá to?“

Vystihl přesně postup myšlenek Arnolda Morgana. V takovém případě prezident musel zaujmout bojovný postoj a utkat se s Násirem přímo. A jelikož vše nasvědčovalo, že právě korunovaný král ze situace vytěžil nejvíc, nebylo pochyb, že hybnou silou nedávných událostí v Saúdské Arábii byl on. Prst ukazoval neomylně na něj. Ke všemu bylo čím dál patrnější, že si k tomu zjednal cizí pomoc.

„Přesně to mi zesnulý král tvrdil, když jsem s ním několik hodin před jeho smrtí mluvil. Říkal, že jeho zkušení poradci jsou přesvědčeni, že ať už nese zodpovědnost kdokoli, muselo se mu podařit získat pomoc cizí země. Král neměl tušení které, ale zmínil se o jednom ďáblovi uvnitř země a o druhém za jejími hranicemi. Zdálo se, že se smířil s osudem. Jak si představujete,“ zeptal se pak zamyšleně prezident, „že mám, jak říkáte, zaujmout bojovný postoj?“

„Pane prezidente, musíte najít zemi, která se podílela na svržení královské rodiny Saúdské Arábie a přivodila tím krizi. Získáme cíl, politického fackovacího panáka, na něhož si budeme moci vylévat zlost, dokonce ho i napadat. Předvedeme, že Spojené státy mají prezidenta, který nehodlá tolerovat bezohledné podrazy, jež ublížily tolika milionům lidí.

Často nás obviňují, že prý si hrajeme na světového policajta. Plno lidem se to nelíbí. Spáchá-li však někdo zločin v mezinárodním měřítku, každý čeká, až se policista objeví. Čekají, že si s tím poradí.

Vezmete na sebe odpovědnost, postavíte se problému zpříma a vypořádáte se s ním. Veškerá kritika vůči vám se rozplyne jako pára nad hrncem. Obrátíte ji na lidi, kteří zločin spáchali. Protože jste chytrý, všechna kritika padne na jejich hlavy. My z toho vyjdeme jako hodní hoši, kteří se vydali hledat pravdu a nakonec možná najdou i spravedlivou odplatu.“

Prezident Bedford o admirálových slovech chvíli uvažoval. Dávala smysl. Pak na Arnolda Morgana vypálil svou jednoznačnou otázku: „Máte představu, kdo mohl králi Násirovi pomáhat zločin spáchat?“

„Nejsem si tím zcela jistý. Ale kdybych měl dát v sázku poslední dolar, pak bych ho vsadil na Francii.“

„FRANCII!“ Slovo jako by z prezidentových úst vybuchlo.

Admirál Morgan se rozhovořil o podezřeních svých i Národní bezpečnostní agentury. O zmizelých ponorkách, o pravděpodobnosti, že saúdskoarabská ropná zařízení zasáhly střely s plochou dráhou letu odpálené zpod mořské hladiny. Hovořil i o zjevně nezvykle předvídavých rozhodnutích Francie, zbavit se před několika měsíci závislosti na saúdskoarabské ropě.

Upozornil prezidenta, jak zhola nemožné bylo v pouštním království úspěšně zaútočit na dobře chráněná hlavní ropná naleziště na pevnině. Nakonec dodal: „Možné je to pouze z moře, pane prezidente, pouze z moře.“

Ačkoli prezident odešel od válečného námořnictva už asi před dvaceti lety, udržoval si o námořnictvu své vlasti víc než jen povšechnou povědomost. Samozřejmě byl také svými poradci informován, jak si stojí námořnictvo v jiných zemích. Věděl, že Saúdská Arábie nevlastní ponorky, a také že mělké pobřežní vody u Arabského poloostrova, obzvláště v Perském zálivu, nejsou vhodným místem pro jejich činnost. Naslouchal admirálovu ujištění, že NBA je zcela přesvědčena, že ať řízené střely na ropná pole vyslal kdokoli, musel je odpálit zpod mořské hladiny. Přitom z paluby plavidla Saudské Arábie odpáleny být nemohly.

Prezidenta však nepřesvědčila teorie o podílu Francouzů na akci. „Zkrátka včas změnili strategii nákupu ropy. To je ale stěží usvědčuje ze spáchání zločinů proti lidstvu.“

„Samozřejmě že ne,“ uznal admirál. „Přiznávám i, že nemáme důkaz, že střely byly odpáleny z francouzských ponorek.

Avšak dvě francouzské ponorky třídy Rubis oblastí pluly a obě zmizely. Exploze mohla mít na svědomí jedna z nich nebo možná obě. V okruhu tisíce kilometrů se jiná ponorka s rovnocennými schopnostmi nevyskytovala. Kromě naší vlastní. Náhodou ale moc dobře vím, že my jsme v tom nevinně.“

Mnohokrát od doby, kdy prezident Bedford přišel do Bílého domu, si přál, aby se Arnold Morgan stal jeho osobním poradcem. Arnieho inteligence a moudrost a chápání problémů i způsob jejich řešení, sebejistý, ale správný – přestože zdánlivě drtil všechno, co mu stálo v cestě – z něj dělalo muže nedocenitelného. Prezident byl dostatečně chytrý, aby věděl, že by nikdy nedokázal lákat admirála, aby vyměnil odpočinek za aktivní službu. Mimo jiné proto, že Arnieho žena by se s tím nikdy nesmířila.

„Máte ještě něco, o co opíráte svou domněnku, že se Francie zapletla do nejnovější katastrofy?“

„Ano, pane prezidente, mám. NBA zpracovává jednu velice zvláštní zprávu ze satelitního spojení. Když ji zachytili, vycházela z oblasti na sever od Rijádu v noci, která předcházela bitvě o Chamís Mušajt. Jde o druh kódovaného sdělení zachyceného Brity na malé odposlouchávací stanici, kterou si drží na Kypru“

„Co je na ní důležitého?“

„Relace se uskutečnila ve francouzštině a byla kódovaná.“

„Nikdo mě neinformoval.“

„Nepředpokládám, že by s tím za vámi běželi, když to nerozlouskli. Jak jistě víte, lidé kolem zpravodajských služeb nemají ve zvyku obtěžovat prezidenta s informacemi, které jsou napůl dohady. Vím ale, že na tom dělají.“

„Váš mladý Australan major Ramshawe?“

„Ano ten, pane prezidente. Nepřekvapilo by mě, kdyby se jednoho dne stal nejmladším ředitelem NBA v historii.“

„Co si myslí o celkové situaci ohledně Francie?“

„Je si naprosto jistý, že Francouzi povstalcům v Saúdské Arábii pomohli. Ale ještě něco s tím má patrně spojitost. Loni v srpnu se dva zabijáci z Mossadu pokusili zbavit vrchního velitele Hamásu. Nebyli úspěšní a přišli o život.“

„Je to pro nás důležité?“

„Ano, pane prezidente, je. Stalo se to totiž v Marseille.“

„V čem je spojitost?“

„Pane prezidente, majora Ramshawea zaráží, co vrchní velitel Hamásu mohl pohledávat ve francouzském městě a zjevně pod ochranou francouzské vlády. Navíc jen o šest měsíců dřív, než banda revolucionářů převzala vládu nad Saudskou Arábií.“

„Vidí spojitost mezi situací s ropou a faktem, že se Francie vzdala saúdskoarabské nafty? Co to má společného s ponorkami? Nebo s kódovanou francouzskou zprávou z Rijádu pár hodin před bitvou? Byl snad velitel Hamásu v čele útočící jednotky? V tom všem vidí spojitost?“

„Major to přesně tak chápe, pane prezidente,“ potvrdil to admirál Morgan. „Nezapomínejte, že když se v globálním měřítku něco naprosto neuvěřitelného stane, vysvětlení se nikdy nevztahuje jen na jednu věc. Vždycky je všechno spojeno se vším.

Major Ramshawe je přesvědčen, že shromažďuje důkazy k případu, ze kterého bude vina Francie jasně prokazatelná. Podaří-li se je nachytat, otevře se nám cesta, jak se ze šlamastyky dostat ven. Ve veřejném projevu Francouze napadnete a poukážete na jejich nebetyčné sobectví, na naprostý nedostatek ohledů vůči komukoli jinému.

Také popíšete světu, jak pomáhali sesadit saúdskoarabského krále jenom kvůli vlastnímu prospěchu, aniž brali ohled na polovinu světa, které přivodí těžké ztráty, aniž se starali o nemocnice a školy, které se budou muset zavřít pro nedostatek energie. Zmíníte se o zhroucení akciového trhu, o omezení provozu na dálnicích a o nutnosti omezit letecký provoz na celém světě kvůli nedostatku paliva.

Nafoukané, nadřazené Francouze, kteří si sami vykračují po příjemné cestě k vlastní prosperitě. Ti galští šašci! Pak vyjádříte spravedlivé rozhořčení jménem Spojených států a budete požadovat, aby byla Francie popohnána před OSN a zodpovídala se ze svého chování.

Jiná cesta vpřed neexistuje. To mi věřte. Nemůžete tady sedět a doufat, že překážka sama od sebe zmizí. Protože to se nestane.

Jestliže se Francie, pane prezidente, zasloužila, aby ropa ze Saúdské Arábie zmizela ze světového trhu kvůli vlastnímu zisku, pak si na oplátku zaslouží každé kopnutí do zadnice, které jí uštědříme.“

„Ano,“ souhlasil prezident, „to rozhodně.“

Tentýž den (středa 24. března) ve stejnou hodinu

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

Major Jimmy Ramshawe by byl moc rád přecházel po své kanceláři, ale podlaha byla natolik zavalena stohy papírů, že by o ně nejspíš zakopl, upadl a zlámal si vaz.

Nezbylo mu než sedět, upřeně zírat na přepisy zpráv a divit se, že nemůže nalézt absolutně žádné vodítko, které by se vztahovalo k otřesným událostem v Saúdské Arábii.

Obě francouzské ponorky se stále ještě pohřešovaly. Nebylo poprvé, kdy Jimmy propočítával, kolik hodin uplynulo od odpálení řízených střel – v 01.00 pondělního rána místního času… to znamená už šedesát pět hodin, a po celou dobu obě plavidla třídy Rubis Perle a Améthyste plula pryč z místa, kde došlo k odpálení. Nejspíš v naprostém tichu a rychlostí sedmi uzlů.

Jimmy se chopil odpichovátka a odhadoval, kde na mapě Perského zálivu mohla ponorka odpálit střely, přičemž počítal i s tím, že se musela zastavit a nabrat zpět tým žabích mužů… muselo to být někde tady severovýchodně od ropného pole v zálivu Abu Sa’afah… tady to muselo být, přes ropné pole se nemohli dostat pryč… museli plout na sever.

Zmáčkl tlačítko na kalkulačce a vynásobil 65 hodin rychlostí sedmi uzlů a dostal vzdálenost 455 námořních mil, tedy 843 kilometrů… tím se dostáváme někam sem za Hormúzskou úžinu asi 190 kilometrů jihovýchodně od ní a směřujeme na jih Ománským zálivem. Pokud se nějak zásadně nemýlím, ještě jeden den a budou volní. V hluboké vodě se ponorka požene na jih Arabským mořem – přímo k základně francouzského námořnictva na ostrově La Réunion.

Jimmy nastavil odpichovátko, aby vyhodnotil vzdálenosti v Rudém moři… ve stejném čase odpálila střely i druhá ponorka, kousek od Džiddy… a ujížděli pryč taky rychlostí sedmi uzlů… takže 455 námořních mil… je máme v zužující se části Rudého moře u dlouhého pobřeží Eritrey… ještě jeden den a pohodlně se dostanou ven úžinou Bab al Mandab a zamíří ven z Adenského zálivu… přímo na La Réunion.

Jimmy dospěl k závěru, že se dostal do slepé uličky. Francouzi nic nepřiznají, nejspíš by na dotaz Spojených států ani nereagovali. Přesto se o možné trasy plavby Perle a Améthyste nepřestával zajímat.

„Jen bych si děsně přál, aby se objevilo alespoň jedno další vodítko,“ mumlal si pro sebe Jimmy. „Možná něco víc o žabožroutovi v poušti. Třeba kam jeho zpráva směřovala. Kéž bychom mohli zjistit, kdo tenkrát v noci v Marseille s Kermanem večeřel. Cokoli by pomohlo – možná něco o novém saudském králi, který navrhuje, aby programy při přestavbě ropných polí řídili Francouzi.“

Jimmy cítil, že je na správné stopě. Byl si jist, že ve všem má prsty Francie. Jako mnoho jiných jeho předchůdců detektivů čekal na zlomový okamžik. Na nepatrnou škvíru v temném koutě, jíž by jednoho dne vniklo dovnitř trochu světla a celou scénu osvětlilo.

„Nezdá se, že bych si zase přál bůhvíco,“ oslovil nahlas prázdnou místnost. „Jen takové malé štěstíčko pro Jima, za velký skok pro vyspělý svět.“

Hodiny v Národní bezpečnostní agentuře ukazovaly 11.00, když se mu přání splnilo.

CIA začala interně rozesílat zprávy z první ruky od svých vlastních lidí v Rijádu. K nim patřila řada terénních důstojníků pracujících pro společnost ARAMCO, několik informátorů, kteří pro agenturu pracovali venku v místním obchodním a podnikatelském prostředí – v bankách a ve stavebních společnostech – a samozřejmě profesionální operativci působící na americkém vyslanectví.

Většinou to byli Američané a všichni předávali domů informace o událostech v hlavním městě, které padlo do rukou „revolučních lidových sil“. Mnoho protichůdných zpráv se nesešlo, protože každý popisoval vojenskou kolonu v čele s velkými tanky M1A2 Abrams, jak se zvolna valí městem, kde nejdříve zabrala ministerstvo vnitra, pak televizní stanice a konečně letiště a královské paláce.

Samozřejmě nechyběl popis, při němž jezdil mráz po zádech, jak sebevražední piloti naletěli s letadlem přímo do královského paláce. Zamlžené informace o sporadických bojích za zdmi paláce a o zapálení dvou vrtulníků Chinook, které mnoho lidí vidělo přelétat nad diplomatickou čtvrtí.

Majora Ramshawea však hned na první pohled zaujalo přímé hlášení letitého amerického diplomata Charlieho Brookse, který sloužil v diplomatickém sboru USA na mnoha místech světa a měl bohaté zkušenosti. Charlieho očité svědectví z místa přímo u trasy, kudy se pohybovala kolona vozidel, bylo uzemňující. Alespoň pro Jimmyho Ramshawea.

„Všechna obrněná vozidla nesla výsostné znaky Saudských královských pozemních sil a předpokládali jsme, že přihlížíme vojenskému cvičení, samozřejmě až na zcela neobvyklou přítomnost tanků Abrams. Nicméně mě zaskočila osobnost velitele, který stál ve věži vedoucího tanku. Dobře stavěný muž s plnovousem, v bojovém stejnokroji s odpovídající výzbrojí a po arabském způsobu s červenobílou ghutrou na hlavě. Jako ostatní vojáci byl ozbrojen samopalem a kolem hrudi měl upevněný pás s náboji.

Byl jsem si jistý, že jsem jej poznal, a samozřejmě se nabízelo, že k setkání s ním mohlo dojít na některé z mnoha recepcí konaných Saúdy pro diplomatický sbor. Je pro nás naprosto běžné, že se setkáváme se saudskými důstojníky v aktivní službě. Navíc muž bezesporu vypadal jako Arab.

Několik minut mi trvalo, než jsem si ho zařadil. Nakonec se mi zcela jasně vybavilo, kde jsem se s ním setkal poprvé. Byl velitelem oddílu francouzských speciálních sil, který v červnu roku 1999 zachránil osazenstvo velvyslanectví Spojených států v Brazzaville v Kongu, kde v té době působil velvyslanec Aubrey Hooks, pod nímž jsem několik měsíců pracoval.

Velitel na vedoucím tanku byl tentýž muž. Nesl mi tehdy zavazadla do francouzského vojenského nákladního auta stojícího před naším konžským velvyslanectvím. Stál jsem vedle něj, když nakládal na auto bedny s doklady, a potřásl jsem si s ním rukou před nástupem na palubu letadla v Kinshase. Nade vši pochybnost to byl Francouz. Myslím, že jeho muži jej nazývali major Chasseur, tedy Lovec…“

Jimmy Ramshawe se málem udusil, jak se zakuckal douškem vystydlé kávy.

Pročítal si zprávu znovu a znovu a pokoušel se nějak uchopit bombu, kterou během několika posledních hodin poslal Charlie Brooks v kódovaném e-mailu přímo na ústředí CIA. Jimmyho i Charlieho trápila v podstatě stejná otázka… co k čertu důstojník francouzských speciálních jednotek pohledával v hlavním městě Rijádu v čele kolony obrněných vozidel útočících na palác krále Saúdské Arábie?

Uvědomoval si, že se zde mohlo nabízet i prosté vysvětlení. Na Středním východě se našlo dost zemí, jejichž ministerstva obrany celá léta zaměstnávala penzionované vojáky ze speciálních jednotek, aby jim pomáhali s výcvikem jejich vlastních armád. Nebylo neobvyklé se setkávat s bývalými příslušníky britských jednotek SAS, jak pomáhají Izraelcům. Ve skutečnosti sám major Kerman v takové roli kdysi působil.

Saúdové určitě zaměstnávali mnoho specializovaných poradců pozemního vojska, letectva, a dokonce námořnictva, ať už z Velké Británie, z USA a i z Francie, i když méně často. Důstojník ve vedoucím tanku mohl být právě tak dobře Saúdy najat, když odešel z armády od francouzských speciálních sil.

Ale podle Charlieho Brookse nesloužil jen jako jeden ze „speciálních poradců“. Ten člověk, cizinec, velel celé útočné formaci Saúdů, která svrhla krále.

Major Ramshawe o Arabech něco věděl. V minulosti často četl o nezměrné hrdosti beduínů a měl ve velké oblibě díla slavného britského arabisty Wilfreda Thesigera. Jednu věc věděl jistě – i v případě, že šlo o vzbouřený arabský armádní kontingent, odštěpený od hlavní vojenské mašinerie Saúdů, bylo vyloučeno, aby ho vedl nějaký „zatracený Francouz“.

Myšlenky se v Jimmyho hlavě honily jako o závod. Byl to žabožrout z pouště? Byla útočící vojenská síla v hlavním městem Saudské Arábie složena napůl z Francouzů? Kdo ještě k ďasu byl v těch tancích? Představovalo právě to partnerství mezi králem Násirem a Francií? Anebo byl major Lovec jenom člověkem, který již dříve emigroval do Saudské Arábie a nějak se dostal do velení saúdskoarabské armády?

„Do háje!“ ulevil si Ramshawe. „Charlie Brooks nepochybně vnesl do mého pátrání trochu světla… ale nevím, kde začít… až na to, že Lovce musím vypátrat hodně zčerstva.“

Popadl zprávu a zamířil chodbou k admirálu Morrisovi. Doufal, že ho zastihne nezaneprázdněného, aby si s ním mohl promluvit. K uzoufání také doufal, že u velitele dostane horkou kávu. Jimmy se chvěl nedočkavostí, když pomyslel na kteroukoli z obou možností.

Admirál byl volný, ale kávu měl ještě chladnější než Jimmy. George Morris si pročetl hlášení od Charlieho Brookse a zprudka vzhlédl. „Majore, musíte se zaměřit na dvě věci – zaprvé musíme najít Lovce, zadruhé si krátce promluvte se starým pánem, než se do toho pustíte.“

„Zatřetí,“ doplnil ho Jimmy, „nemám sehnat nějaké horké kafe?“

„Začtvrté, zaplaťpánbůh, že jste se zeptal,“ odpověděl pobaveně admirál.

Slovní ping-pong byl mezi oběma muži typický – na jedné straně zachmuřený a uvážlivý bývalý velitel bojového uskupení plavidel včetně letadlové lodě přísně dodržující disciplínu, a na druhé Australan narozený v USA, nelámající si příliš hlavu pravidly a spoléhající spíš na instinkt a vlastní brilantní inteligenci než na zaběhané postupy.

„Zavolám starému pánovi, než se kafe udělá,“ navrhl Jimmy.

Rychle došel k sobě do kanceláře, objednal kávu k řediteli a vyťukal číslo admirála Morgana do Chevy Chase. Nikdo telefon nezvedal. Když neviděl jinou šanci, jak admirála sehnat, po paměti zkusil tajné číslo do Bílého domu a zeptal se, není-li admirál Morgan tam.

„Koho měl admirál navštívit?“ optala se spojovatelka.

„Nedokážu říct s jistotou,“ opáčil major, „ale začal bych u prezidenta.“

O chvilku později měl na lince prezidentovu sekretářku, která mu zdvořile sdělovala: „Majore, admirál Morgan je právě u prezidenta. Přejete si, abych mu řekla, že voláte?“

„Ano, prosím,“ požádal Jimmy.

Za deset vteřin se již drsný tón admirálova hlasu nesl po telefonní lince z Bílého domu do Národní bezpečnostní agentury jako už tolikrát před tím.

„Haló, Jimmy, spěchá to?“

„Ano, pane admirále, jeden z našich lidí na rijádské ambasádě právě sepsal hlášení, v němž identifikuje bývalého důstojníka francouzských speciálních sil jakožto velitele jedoucího ve vedoucím tanku, který dnes ráno zaútočil na královský palác.“

„Propánakrále! Je to fakt? Víte co, zůstaňte, kde jste. Přijedu k vám do pevnosti a celou francouzskou kulišárnu probereme.“

Arnold odložil sluchátko, podíval se na prezidenta Bedforda a řekl: „Asi bych měl radši jít, pane prezidente. Možná máme něco, co Francouze přitiskne zády ke zdi. Můžete mi zavolat auto?“

O půlhodinu později se admirál Morgan objevil na svém bývalém působišti ve Fort Meade. Seděl v křesle George Morrise – ostatně kde jinde by měl sedět? – pročítal si hlášení od Charlieho Brookse a stěžoval si na kvalitu a hlavně na teplotu kávy podávané v Národní bezpečnostní agentuře.

Mnoho se nezměnilo od doby, kdy Arnold Morgan poprvé usedl do téhož křesla přibližně před dvanácti lety. Nepřestal být zářivým géniem zpravodajské komunity – netrpělivým, rtuťovitým, občas nevrlým, se sklonem k bombastickým výrokům a podle manželky Kathy také okouzlujícím. Pokud si ovšem člověk pamatoval, že jeho kousnutí byla o mnoho horší než jeho štěkání.

„Objednám čerstvou konvici,“ navrhl Jimmy Ramshawe a už držel v ruce sluchátko.

„Ale ať je horká, Jimmy. Řekněte jim, proboha, ať ji udělají horkou. Vlažné kafe připravuje lidi o dostatek nadšení, že?“

Jimmy si nebyl jistý, jestli to správně pochopil, ale přesto bryskně odpověděl: „Ano, pane admirále.“ Jinou odpověď admirál ani nečekal a podle Jimmyho to byla malá cena, kterou musel zaplatit, chtěl-li mít svého hrdinu u nich v agentuře.

„Máme ale kliku, že se k tomu připletl Charlie Brooks,“ konstatoval Arnold. „Konečně se máme čeho chytit – tedy kromě hrnku mizerného kafe. Musíme zjistit přesnou totožnost majora Lovce – spojte se s Charlie Brooksem.“

„Hned to bude, pane admirále,“ odpověděl Jimmy Ramshawe a už zvedal sluchátko, aby požádal operátorku o spojení s panem Charlesem Brooksem z amerického velvyslanectví v Rijádu v Saudské Arábii.

Čekali pouhé tři minuty. Na velvyslanectvích Spojených států po celém světě nikdo neotálel, chtěl-li si s ním promluvit někdo z Národní bezpečnostní agentury.

„Tady je Brooks. Už hodinu čekám, jestli se mi ozvete.“

„Dobré ráno, Charlie,“ spustil Jimmy. „Tady je major Jimmy Ramshawe, asistent ředitele. Tuším, že už jsme spolu párkrát mluvili.“

„Ano, mluvili, Jimmy. Hádám, že voláte kvůli mé zprávě.“

„Je dost zajímavá. Obzvlášť část o osobě velitele na vedoucím tanku.“

„Byl to on. Jsem si tím naprosto jistý. Mrzí mě, že neznám jeho skutečné jméno, ale mluvili o něm jen jako o Lovci, ve francouzštině to zní Le Chasseur. V Brazzaville jsem s ním párkrát mluvil a byl to bezpochyby Francouz, vypadal ale jako Arab.“

„Jméno jste uváděl jako C-H-A-S-S-E-U-R, je to tak?“

„No, jen hádám, že se to tak píše, říkali mu tak. Znamená to lovec.“

„Charlie, budeme možná potřebovat po tom pátrat dál. Mohl byste nám pro ten případ poskytnout nějaká vodítka ještě z doby, kdy jste byl v Brazzaville? Něco, na základě čeho bychom mohli vyhrabat nějaké podrobnosti.“

„Budu se po tom muset podívat. Víte, viděl jsem se s ním jen během jednoho dne, když jsme odtamtud všichni utíkali. Je ale možné, že na počítači něco mít budu. Pár jmen a kontaktů na lidi, kteří by mohli vědět víc.“

„Bezvadné, Charlie. Budeme vám velmi vděční. Mohl bych vám za pár hodin zavolat?“

„Nestarejte se, Jimmy. Pošlu vám e-mail.“

„To by bylo skvělé. Ale ještě jedna věc… měl jste dojem, že Lovec skutečně útočící koloně velel?“

„Bez nejmenších pochyb. Jeho tank jel jednoznačně v čele. Vykřikoval rozkazy jak na civilisty kolem, tak na ozbrojené lidi pochodující za obrněnými vozidly. Šel jsem kus po ulici za kolonou a viděl jsem Lovcův tank, jak naráží přímo do brány královského paláce. Věřte mi, o svolení nikoho nežádal.“

„Prima, Charlie. Opravdu jste nám pomohl. Ještě si možná popovídáme později.“

„Mějte se, Jimmy.“

Major Ramshawe odložil sluchátko a pohlédl k velkému stolu, kde spolu hovořili jeho bývalý i současný šéf.

„Tvrdí, že to ví naprosto určitě,“ seznámil oba admirály s obsahem telefonátu. „Tomu veliteli přezdívali Lovec, francouzský se to píše C-H-A-S-S-E-U-R – Chasseur.“

Jimmy si trochu připadal jako Homer Simpson, když napodoboval Maurice Chevaliera. Arnolda Morgana však znal jako dost náročného pedanta, a tak pokračoval: „Možná bychom se měli podívat, nemá-li přezdívka ještě jiný význam.“

„Nemáte tu francouzský slovník?“ zajímal se admirál Morgan.

„Nejspíš ne,“ přiznal admirál Morris. „Ale mohu pro něj poslat, je to otázka minut.“

Ve dveřích se právě objevil podnos s kávou, na němž zázračně nechyběly ani slaďoučké keksy, Morganův oblíbený dezert, který mu jak jeho lékař, tak Kathy zakazovali. Do kuchyní už se doneslo, že starý pán je v pevnosti. Bylo to jako za starých časů.

Admirál Morris kávu nalil, Arnold si ji zamíchal a do dveří vešla mladá sekretářka z oddělení západoevropských jazyků s víceméně plochou hrudí a se žádaným slovníkem.

„Půjčte mi to, dítě,“ požádal ji Arnold a labužnicky usrkával. Začal listovat francouzsko-anglickou částí a na stránce 74 narazil na sloveso chasser – pro lovit, pronásledovat, ale též hnát, odhánět či rozhánět. Asi o tři řádky dále bylo hledané podstatné jméno chasseur – pro lovec či myslivec. Ve slovníku bylo ještě uvedeno heslo Chasseurs Alpins pro pěší vojenský oddíl horských myslivců a femininum chasseuse pro lovkyni. Nic, co by se hodilo na jejich Lovce.

„Je to případná přezdívka,“ mínil Arnold Morgan, „pro drsného francouzského žoldáka. Otázkou zůstává, kdo se za přezdívkou Le Chasseur skrývá. Bude lepší, Jimmy, když zavoláte Charliemu znovu. Zeptejte se ho, jestli si myslí, že Chasseur by mohla být přezdívka a ne vlastní jméno.“

Jimmyho „ano, pane,“ zaznělo, už když vytáčel číslo, a za tři minuty opět hovořil s jejich mužem v Rijádu.

„To jste vy, Charlie? Tady zase Jimmy. Jen chceme vědět, jestli si myslíte, že Lovec by nemohla být spíš přezdívka?“

„Jistě by mohla. Slyšel jsem tak o něm mluvit víc než jednou, ale mohla to být jen přezdívka, kterou všichni znali. Třeba jako Eisenhower byl pro každého ‚Ike‘ a Ronnie Regan zase ‚Dutch‘. Klidně to mohla být přezdívka.“

Jimmy interpretoval rozhovor a Arnold vstal, že půjde – „Jen tak dál, hoši,“ vybídl je. „Hlídejte si ponorky a tlačte na Brity, ať zjistí něco víc o zprávě od žabožrouta z pouště. Něco mi říká, že by chlap v poušti mohl být Le Chasseur. Dávejte mi průběžně vědět.“

Nato je Arnold Morgan opustil a admirál Morris i major Ramshawe přesně věděli, co je třeba zjistit ze všeho nejdřív.

„Jimmy,“ vyzval ho admirál Morris, „musíme se dozvědět, je-li Chasseur francouzský občan, jestli má, nebo nemá ve Francii bydliště a má-li za manželku Francouzku. Nedokážeme-li to zjistit, nebudeme mít v ruce nic. Bez toho nemůžeme na Francii ani ukázat prstem.“

„Chcete říct j’accuse?“ zeptal se spiklenecky Jimmy svým typickým australským akcentem, k čemuž využil jednu ze tří francouzských frází, které znal.

Admirál Morris potřásl hlavou. „Přesně tak, pro obvinění musíme mít dostatečně pádný důkaz. Jestliže Chasseur ve vedoucím tanku byl opravdu Francouz a dá-li se to dohromady se vším ostatním, nejspíš je máme.“

„Co uděláme? Nasadíme na případ CIA?“

„Jo, a hned,“ zdůraznil George Morris. „Začnou v Brazzaville, kde měl Lovec před deseti lety vrchní velení v jednotce francouzských speciálních sil. Někdo si na něho určitě vzpomene. V městě stále sídlí velké francouzské velvyslanectví. Řekl bych, že do dvou dnů by jeho totožnost hoši z agentury mohli znát.“

„Hned do Langley zavolám,“ řekl Jimmy.

Téhož dne v 18.00 (místního času)

Ve středu 24. března

Brazzaville, Kongo

Ray Sharpe pobýval v hlavním městě bývalé francouzské kolonie rovníkové Afriky už dva roky. Ve městě s horkým a vlhkým tropickým podnebím na břehu řeky Kongo strážil zájmy USA. Na jednom z nejméně atraktivních zahraničních postů, které mohlo ústředí v Langley svým lidem nabídnout.

Brazzaville byl rušný přístav s čilým provozem zajištující dopravu mezi Středoafrickou republikou a Kamerunem na severu, bývalým Zaire na východě – nyní Demokratickou republikou Kongo – a Gabonem na západě. Řeka Kongo tu byla široká přes půldruhého kilometru a jako nejdelší splavný veletok v Africe sloužila za hlavní dopravní cestu obrovskému množství dřeva, pryže a zemědělských produktů. Ale též nepředstavitelnému množství zboží nelegálního původu či určení. Ray Sharpe znal cvrkot afrického podsvětí velmi dobře. Občas měl dojem, že podsvětí početně převládá nad poctivým světem nad zemí.

Dnes měl klidný den. Od samého rána veškerou činnost ochromil déšť, teplý liják pomalu končícího období dešťů. Doslova stěny návalů deště zneprůjezdnily řadu dálnic. Kanalizace sice neměla právě nejvyšší úroveň, nicméně na africké poměry byla skoro uspokojivá.

Ray seděl na široké zastíněné verandě domu z francouzské koloniální éry, který si pronajal, a mimořádně z něj nestékal pot. Vděčil za to chladivým mrakům obtěžkaným deštěm. Toho večera poprvé si dopřál pořádný lok chladného piva.

Sharpe pocházel z Nové Anglie, z jižního Bostonu, a nikdy nepřestal být skalním fanouškem bostonských týmů – Red Sox v baseballu a Patriots v americkém fotbale. Svalnatý, černovlasý třiačtyřicátník Ray narozený irským rodičům se dobrovolně přihlásil do služby v Brazzaville hlavně proto, aby unikl zmatkům rozvodu. Pravda, pil trochu přespříliš a zaměstnání jej od manželky po většinu roku odvádělo, ale v životě nedokázal pochopit, proč od něj Melissa musela utéct právě s nějakým prachsprostým kadeřníkem, který se ještě navíc jmenoval Marc – s „c“ na konci, jak vždy pohrdavě dodával.

Také mu nešlo na rozum, proč ho Melissa nemilosrdně finančně oškubala. Propánakrále! Copak spolu nechodili na Boston College, kde se dostala do týmu jako hlavní roztleskávačka, a on coby hvězdný křídelní hráč do ofenzivního univerzitního mužstva? Obě jejich rodiny pocházely ze stejného irského okresu Limerick. Přesto se ho Melissa pokusila stáhnout z kůže zaživa.

Jedno se přidalo k druhému a z Raye se stal klasický přistěhovalec do bývalé kolonie. Uvízl zahrabaný v nejzapadlejším koutě západní Afriky, stále přes míru pil, stýskalo se mu po domově a neměl pořádné peníze. Ztratil veškeré iluze a rychle si zvykal na život příliš nečinný, aby uvažoval o návratu domů. Naučil se francouzský, našel si v Brazzaville přátele, z nichž většina měla stejně jako on veliké peníze na výdaje, ale neměli, kde je utrácet, než v restauracích a barech.

Přesto se v místech, jakým bylo Brazzaville, dalo nadělat velké jmění – dovozem a vývozem, nakupovat za babku a draze prodávat zpátky do USA nebo do Evropy. Ray toho byl svědkem, naskytly se mu i příležitosti a další určitě přijdou. Nemohl se však rozhoupat a pustit se do obchodování na vlastní pěst. Ještě ne. Ale jednou to určitě rozjede. Na sto procent.

Ray právě natahoval ruku, aby si z chladicího boxu vzal čerstvé pivo, když zazvonil telefon. Kdo k čertu to je? Hezká čokoládová francouzská servírka Matilda z denního baru v hotelu Stanley v téže ulici? Možná dokonce Melissa, když je teď bez svého teplouše, a volá kvůli dalším penězům.

„Do háje,“ zaklel si pro sebe a zašel do domu, aby vzal telefon. „Tady Sharpe,“ ohlásil se a v duchu zaúpěl, když uslyšel až důvěrně známé… Dobrý večer, pane Sharpe, tady je Langley, západoafrické oddělení… počkejte chvilku, dám vám vedoucího.

O pět minut později Ray už zase seděl v houpacím křesle a pozorně pročítal vlastní poznámky. Velitel francouzských speciálních sil v červnu 1999. Evakuoval velvyslanectví USA. Zástupce velvyslance Brooks a velvyslanec Aubrey Hooks. Má se za to, že Chasseur je přezdívka. Vystopovat pravé jméno, zázemí a pokud možno současnou adresu. Spěchá to. PŘÍSNĚ TAJNÉ. Co nejdřív.

Prý přísně tajné, ne pro cizí oči! Rayovy oči se už maličko podlily krví a venku stále lilo jako z konve. Ještě ale dopil pivo, popadl lehký plášť do deště a vyrazil se svým Fordem Mustangem do hustého provozu na tříproudém bulváru největšího města bývalé francouzské kolonie. Mířil k současnému francouzskému velvyslanectví v ulici Alfassa. Sekretariát pro cizince žijící v Kongu znal jako své boty, ostatně jako každý diplomat, špion a novinář.

Cíl jízdy ho zavedl do centra Brazzaville, jemuž vévodila věž společnosti Elf Oil. Drala se k mrakům jako symbol síly francouzského průmyslu a obchodu. Nikdy stavbě nevěnoval příliš mnoho pozornosti, jak jinak, a nejspíš se nikdy nedozví, jak velký význam budova měla v jeho večerní misi.

Štěstí Rayovi přálo, protože většina osazenstva francouzského velvyslanectví odešla domů a ve službě zůstal jen vždy nabručený monsieur Claude Chopin. Bylo mu snad čtyřiadevadesát a mluvil o sobě jako o přímém potomku slavného skladatele – jenž byl ostatně Polák. Monsieur Chopin byl zarytý francouzský vlastenec a nad jeho stolem visela francouzská trikolora hned vedle portrétu generála Charlese de Gaulla. Starý Claude pracoval pro vyslanectví asi pětatřicet let, z nichž většinu strávil usrkáváním vína, nadáváním a věčnými nářky.

Starý muž vzhlédl, zjistil, že návštěvník je Američan Ray Sharpe, a vyloudil na tváři grimasu, o níž byl přesvědčen, že je to úsměv, ale co se ukázala jako potlačený úsměšek. „Bonsoir, Sharpe,“ oslovil příchozího. Jeho neúspěšný pokus o zdvořilost „Qu’est-ce que vous voulez?“ vyzněl jako nezdvořilá otázka, co tu má co otravovat chlap z CIA?

„Ale, ale, Claude, co vás žere? Jsem tu jen na skok, potřebuji úplně jednoduchou informaci, nic víc. Nejspíš mi ji dokážete zodpovědět z hlavy.“

„Possiblement,“ odpověděl Claude ve své obvyklé směsici francouzštiny a pokleslé angličtiny. „Jestli ovšem vám něco povím, je quelque chose différent.“

„Claude, přišel jsem sem za vámi, protože je deštivý večer, a právě když jsem si chtěl oddechnout a dát si pivo, vyrušil mě telefonát. Byl naprosto nedůležitý, až se mi málem začaly dělat kudrliny na hlavě…“

„Vždyť už je bouclé máte,“ zavrčel Claude, který měl hlavu jako koleno, a pomyslel si, že Sharpe s kudrnatým mopem, co má na hlavě, vypadá jako popová hvězda.

Ray se zazubil. „Ale k věci. Můj problém můžete sprovodit ze světa velice rázně… vzpomínáte si, že v roce devatenáct set devadesát devět byly francouzské speciální síly natolik galantní, že se ujaly osvobození obležených Američanů na našem velvyslanectví tady v Brazzaville?“

„Kdo by na to mohl zapomenout?“ pokrčil Claude rameny a v duchu se přenesl do děsivých dnů v devadesátých letech, kdy ozbrojené bandy projížděly městem s useknutými hlavami svých nepřátel napíchnutými na anténách aut. „Samozřejmě si vzpomínám.“

„Snažím se zjistit celé jméno velitele speciálních jednotek… když o něm mluvili, užívali jméno Le Chasseur… lovec… znal jste ho?“

„Samozřejmě že jsem ho znal. Ubytoval se tu na několik měsíců. Několik týdnů bydlel v hotelu Stanley, kousek odtud v téže ulici – všichni francouzští důstojníci tam bydleli.“

„Vzpomínáte si na celé jméno Le Chasseura?“

„Proč to chcete vědět?“

„Z telefonátu jsem se dozvěděl, že prezident znovu připravuje další vyznamenání lidí, kteří nemají americký pas a pomohli nebo pomáhají Spojeným státům nad rámec svých povinností.“ Ray Sharpe byl talentovaným lhářem a na požádání si dokázal vycucat z malíku jakoukoli lež. Ostatně jako většina špionů.

„Rádi bychom je dopravili do Washingtonu i s manželkami a dětmi, aby je vyznamenal za statečnost. Prezident Bedford trvá na tom, že ceremoniál vykoná osobně.“

„Velice chvályhodné,“ ocenil to Claude. „Cože si na Le Chasseura vzpomněli po takových letech?“

„Občas novému prezidentovi trvá, než uzná čestný dluh,“ nenechal se přivést do úzkých Sharpe.

„Myslím, že vám moc nepomůžu,“ řekl Claude. „Slyšel jsem, že z armády odešel, ale ve skutečnosti se jmenoval Jacques Gamoudi. Major Jacques Gamoudi. Nikdo mu ale neřekl jinak než Le Chasseur, lovec. Byl to mimořádný voják a opravdový hrdina. Řekl bych, že vaši kolegové diplomati to potvrdí. Někdo mi říkal, že to dotáhl na plukovníka.“

„Díky, Claude. To je všechno, co potřebujem. Washington si to už ověří u nich.“

O pět minut později už měl Ray Sharpe na lince oddělení západní Afriky v Langley. Od telefonátu uběhly další tři minuty, a tentokrát zazvonilo v kanceláři majora Ramshawea. Ve sluchátku se ozvalo: „Jimmy, váš člověk je plukovník Jacques Gamoudi, ale z armády odešel do penze. S tou přezdívkou jste měl pravdu, je to Le Chasseur, lovec.“

Z centrály CIA v Langley Jimmymu ještě sdělili, že jejich agent v Brazzaville případ dále sleduje, a zjistí-li něco nového, co nejdřív zavolá. Dlouho to netrvalo.

Barman stál za dlouhým dřevěným barovým pultem braserie v hotelu Stanley. Ve městě pobýval už léta a Jacquese Gamoudiho znal. Nedokázal se sice rozpomenout s naprostou určitostí, ale podle něj byl Le Chasseur poněkud snědý Francouz ze severní Afriky, původem z Maroka, a tehdy měl hodnost majora.

„Byl ženatý?“ zeptal se Ray Sharpe.

„To jo, byl,“ potvrdil bez zaváhání barman. „Sem ale nikdy nepřijela. Ačkoli, jednou jsem viděl její fotku. Ani jsem se nedozvěděl, jak se jmenovala… ale buď její rodiče, nebo jeho… bydleli někde vysoko v Pyrenejích. To si pamatuju.“

„Proč zrovna tohle?“

„No, vždycky mluvil o horách. Říkal, že má rád samotu. Mám pocit, že jeho táta byl něco jako horský průvodce. V každém případě mi často říkal, že až bude v penzi, chce se taky živit jako horský průvodce. Taky se vždycky zmiňoval, jak chladný je vzduch u domu manželčiných rodičů.

Myslím, že strašné horko a vlhkost tady v Africe může začít jít po pár letech člověku na nervy. Zkrátka Jacques snil o horách a o místě, kde bude chladno, to vím na beton.“

Ray Sharpe se vydal rovnou k telefonu, aby o všem zpravil lidi v Langley. Konečně se mohl vrátit ke svému chladicímu boxu s pivem a k houpacímu křeslu na verandě svého domu v Brazzaville. Stále ještě lilo jako z konve a Ray byl skrz naskrz promočený. Seděl, z šatů se mu odpařovala voda, upíjel pivo a přemítal, jak teď na jaře asi doma trénují jeho oblíbenci z mužstva Red Sox.

Major Ramshawe studoval na cestě do kanceláře admirála Morrise své poznámky a uvažoval: „Máme dost, abychom ho našli?“

„S tím nebudou potíže, Jimmy. Promluvím si krátce s naším vojenským atašé na velvyslanectví v Paříži a pak to předáme lidem z CIA ve Francii, ať to dotáhnou do konce.“

V následujících dvou hodinách agenti CIA ve Francii telefonovali snad na padesát míst, až se konečně jeden telefonát proměnil v trumf. Jejich přední agent z francouzského města Toulouse, Andy Campese, udržoval mimořádně přátelské styky se svým protějškem z francouzské tajné služby DGSE.

Agent Yves Zilber, který neměl ani tušení o mimořádně exponovaném poslání muže přezdívaného Le Chasseur, byl vůči starému příteli velmi ochotný a vstřícný.

„Říkáš Jacques Gamoudi? Ale jistě, řadu let jsme pracovali spolu. V poslední době jsem s ním nemluvil, odešel z armády a žije někde nahoře v Pyrenejích poblíž místa, kde bydlí rodina jeho manželky.

Pokud si vybavuju, stal se z něj horský průvodce po Cirque de Troumouse – horském masivu u španělských hranic, kde na vrcholcích celoročně leží sníh. Dostaneš se nahoru jen čtyři měsíce v roce, ale myslím, že Jacques je jedním z předních znalců hor kolem. Bydlí někde poblíž malého městečka Gèdre.“

Než Andy Campese z CIA zavěsil, vzpomněl si Yves Zilber ještě na jednu cennou informaci.

„Víš, André,“ sdělil mu, „Jacques si změnil jméno. Hodně lidí, kteří odcházejí ze služby, to dělá. Asi to jednou taky udělám. Zkrátka se zčista jasna rozhodl, že se on a celá rodina budou jmenovat Hooksovi. Když jsem se divil, proč si vybral dost neobvyklé jméno, vysvětlil mi, že kdysi měl v Africe přítele, který se tak jmenoval.“

Andy Campese s pocitem vděčnosti zavěsil. O dvacet minut později došlo agentu Zilberovi, že možná řekl něco, co neměl. Proč se agent CIA shání po důstojníkovi francouzské tajné služby, který odešel do penze? Nic na tom nejspíš nebylo, ale chtěl mít čisté svědomí.

Agent Zilber vždycky předával zprávy přímo do Paříže. Vytočil číslo budovy DGSE na Mortierově bulváru na okraji dvacátého pařížského okrsku a stručně promluvil s důstojníkem, který měl službu. Poněkud ho zaskočilo, když ho požádal o strpení. Pak se na lince ozval jiný hlas: „Bonsoir, agente Zilbere, u telefonu Gaston Savary, mohl byste mi podat své hlášení?“

Yvese Zilbera překvapilo, že byl přepojen přímo k šéfovi francouzské tajné služby. Tohle byl případ! PRO PÁNAKRÁLE! Gaston Savary! To jsou věci! Vrchní velení DGSE – co jsem asi vykecal? A zpackal?

„Před chvílí mi volal dobrý známý André Campese, který pracuje pro USA. Chtěl vědět pár podrobností o našem bývalém kolegovi, který odešel do penze. O nikom, na kom by záleželo.

Jen jsem mu dal tip, jak ho může najít. Moc se nedozvěděl. Vždyť víte, jak často si sdělujeme informace s americkými agenty. André Campese nám vždycky vycházel maximálně vstříc.“

„Samozřejmě,“ odpověděl uhlazeně Gaston Savary. „Jak se jmenoval důstojník, o nějž se zajímal?“

„Plukovník Jacques Gamoudi, pane.“

Gaston Savary ztuhl. Celý se roztřásl, srdce mu vynechalo alespoň na šest tepů a pulz by se mu nahmatat nepodařilo. Měl pocit, že místo mozku má v hlavě kus kamene. Alespoň mu to tak připadlo. V přijímání šokujících zpráv měl však cvik. Po třívteřinové odmlce pokračoval.

„Pro kterou americkou výzvědnou službu pan Campese pracuje?“ chtěl vědět Gaston.

„Pro CIA, pane.“

Gaston Savary, jenž měl od přírody pleť velmi bledou, v obličeji skoro zbělel. Zaskočilo ho to natolik, že zvolna položil sluchátko a dál se nevyptával. V duchu již viděl, jak mezinárodní společenství států vláčí Francii bahnem.

Ke všemu informace unikly z jeho vlastní oslavované tajné služby Direction Générale de la Sécurité Extérieure (DGSE), následnice obávané SPECE.

Gaston Savary složil hlavu do dlaní a snažil se normálně dýchat. Silou své železné vůle se ovládl, ale popravdě řečeno by se byl nejraději rozplakal.

Následujícího dne v 09.00 (místního času)

Čtvrtek 25. března

V Pyrenejích

Z Toulouse jeli autem celou noc. Stoupali vzhůru horským masivem, celou cestu teplota klesala a počasí se zhoršovalo. Zdolat trasu tři sta dvacet kilometrů dlouhou jim trvalo skoro sedm hodin, z toho poslední dvě hodiny jim zabral pětašedesátikilometrový úsek vedoucí na jih z města Tarbes do horského střediska Gèdre. Silnice se točila do kopce rozeklanými horami.

Nejedna osoba před nimi se přesvědčila, že zjistit, kde přesně Jacques Gamoudi v horách bydlí, není snadný úkol. Nicméně vytrvali a časně ráno Andy Campese a jeho kolega, osmadvacetiletý Američan Guy Roland, narozený ve Francii, dorazili do vesničky Héas. Bylo 07.30, když vešli do obchodu a zároveň pekárny, koupili si kávu v kelímku, čerstvou, ještě teplou bagetu a pár plátků šunky.

Andy, jako by si náhle ještě na něco vzpomněl, vstrčil hlavu do dveří a zavolal: „Monsieur Hooks… to je ještě dál rovně?“

„O čtyři domy dál na levé straně ulice. Číslo osm.“

Andy Campese myslel na to, že se mu během večera a noci podařil husarský kousek, který ho hřál u srdce. O teplotě v horách se to nedalo říci – byla těsně nad bodem mrazu. K domu došli pěšky. Uvnitř se sice svítilo, ale rozhodli se, že se vrátí do vozu, nasnídají se a do půl deváté budou dům s číslem osm pozorně sledovat.

V daném čase otevřeli branku a po cestičce došli k bílému kamennému domu. Od chvíle, kdy je Yves Zilber správně nasměroval, si počínali velmi rychle a důsledně.

V rychlosti se nemohli měřit s lidmi pracujícími pro Gastona Savaryho. Jeho muži přiletěli vrtulníkem a už před třemi hodinami odtud evakuovali Giselle Gamoudiovou a její syny Andrého a Jean-Pierra.

Po zazvonění se u dveří objevil Francouz, který rozhodně nebyl plukovník Gamoudi. Bylo mu asi třicet let, na sobě měl černou koženou bundu a tmavomodrý lyžařský svetr s rolákem. Byl nakrátko ostříhaný po vojenském způsobu a Andymu Campesemu a Guy Rolandovi připomínal příslušníka oddílu Prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty, kterým také ve skutečnosti ještě před půl rokem byl.

„Kdepak,“ řekl anglicky, skoro jako by poznal, že je to mateřská řeč obou příchozích. „Pan Hooks je pryč, někde za obchodem.“

„Co paní Hooksová?“

„Ona i oba synové jsou na návštěvě u její matky.“

„Můžete nám říct, kde jsou?“

„Myslím, že někde poblíž Pau. Nemám ale možnost se s ní spojit.“

„Můžeme vědět, s kým máme tu čest?“

„Prostě s kamarádem.“

„Nemáte tušení, kdy by se mohli vrátit?“

„Lituju, ale netuším.“

„Vy s ním pracujete tady v horách?“

„Vlastně ne. Jsme jen přátelé.“

„Ještě jedna otázka… vlastní pan Hooks tento dům?“

„Řekl bych, že ano. Ale jistý si nejsem.“

„Tak fajn, promiňte, že jsme rušili.“

„Nashledanou.“

Andy Campese byl velmi zkušeným agentem CIA a poznal s naprostou jistotou, setkal-li se s někým, kdo patřil ke stejné sortě lidí jako on. V domě Jacquese Gamoudiho se zcela jasně zabydlela francouzská tajná služba. Andy v duchu nepochyboval ani o tom, že ať byl plukovník kdekoli, bylo to přísně utajované.

Ještě se jednou zastavili ve vesnickém obchodě a Andy zjišťoval, jestli madame Hooksová byla včera doma. Odpověď zněla: „Byla tady včera odpoledne… viděla jsem ji, přišla naproti chlapcům, když vystupovali ze školního autobusu. Ale jestli do autobusu nastupovali dnes ráno, jsem si nevšimla.“

„Co je s Jacquesem?“ zkoušel Andy.

„Toho už jsme pár měsíců neviděli. Pravděpodobně je na nějaké horské expedici… ale kdo ví? Možná se ani nevrátí.“

Andy Campese zavolal ze svého mobilního telefonu do Langley. Hodiny ve Washingtonu ukazovaly 15.45. Nadiktoval stručné hlášení, dopodrobna uvedl důvody, proč si je na sto procent jistý, že dům plukovníka Gamoudiho je přísně hlídán francouzskou DGSE. Uvedl i domněnku, že rodina byla odvezena během noci nejspíš na základě jeho telefonátu s Yvesem Zilberem.

„Museli odjet hodně narychlo,“ pokračoval Andy. „Jeli jsme z Toulouse rovnou sem a už byli dávno pryč. Samotného Jacquese Gamoudiho ve vesnici neviděli už pár měsíců. Do záznamu údaj o bydlišti – Héas v Pyrenejích poblíž městečka Gèdre. Ulice St Martin číslo osm a směrovací číslo šedesát pět sto třináct.

Telefonní číslo je v seznamu pod jménem Hooks – nula pět-šedesát dvadevadesát dva-padesát-šedesát šest. Nezkoušel jsem ho vytočit, protože je pravděpodobně napíchnuté a nepřipadalo mi, že by to mělo nějaký smysl. Dokonce ani nevím, jestli je telefon zapojený. Madam Hooksová s oběma syny tu určitě včera odpoledne ještě byla.“

Zatímco Andy s Guy Rolandem spěchali dolů z hor zpátky do Toulouse, francouzský agent z čísla osm si počínal neméně svižně. Na telefonu v domě zvolil číslo hlavního velitelství DGSE na okraji Paříže a podal hlášení přímo Gastonu Savarymu.

„Pane,“ řekl. „Byli zde dnes… v půl deváté ráno. Dva agenti CIA se vyptávali na plukovníka Gamoudiho a jeho rodinu. Byli zdvořilí a nijak zvlášť dotěrní. Podle mého odhadu se jen snažili zjistit, kde bydlí. Podrobnosti je nezajímaly, jen zjišťovali, kdo jsem já.“

„Což jste jim samozřejmě nesdělil, že?“

„Samozřejmě že ne, pane“

Gaston Savary se zvedl z křesla a začal přecházet po kanceláři. Uvědomoval si, že existuje jen jedno řešení, jak zamezit bujení problému. Půl hodiny ho v hlavě přehazoval a zkoumal ze všech možných stran, ale fakta zůstávala neměnná… a totéž platilo i o odpovědi.

Jestliže Američani vědí, že plukovníka Gamoudiho pověřili velením při útoku v Rijádu, pak nejspíš mají i další náznaky o naší účasti… hlava Hamásu z Damašku problém nepředstavuje… pravděpodobně se už se svými lidmi vydal domů a nikdy ho nenajdou – rozhodně ne v Sýrii.

Ponorky se určit nepodaří a francouzské námořnictvo se Pentagonu zpovídat nebude. Počítám, že vláda USA žasne nad našimi počiny na trhu s ropou, ale to je pouhá shoda okolností.

Problém představuje Gamoudi. Je Francouz a mají jeho adresu. Je zjevné, že se ho nějak podařilo identifikovat jako velitele revolučního kontingentu Saúdů. Jestli se jim ho podaří chytit, můžou ho snadno přinutit všechno přiznat.

Gaston se podíval na hodinky. Nebylo ještě devět. Chopil se sluchátka telefonu s přímým spojením na ministerstvo zahraničí na nábřeží d’Orsay. Velmi stručně a úsečně oznámil Pierre St Martinovi, že by za ním chtěl přijít ve věci, která nesnese odklad.

Savary byl tak pohroužen do myšlenek, že si objednal řidiče, aby ho na ministerstvo odvezl. To bylo něco naprosto neobvyklého. Šéf tajné služby vždy řídil vůz sám. Tentokrát se však usadil na zadním sedadle a v duchu neustále převaloval několik málo možností, které měl.

Když nakonec vstoupil do St Martinovy kanceláře, měl už jasno. Přijal nabízený šálek kávy podávaný ministrovým majordomem a počkal, až muž odejde.

Potom se podíval ministrovi přímo do tváře a mrazivým hlasem mu oznámil: „Obávám se, že se musíme Jacquese Gamoudiho zbavit.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Čtvrtek 25. března v 05.00 (místního času)

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

Major Ramshawe hovořil utajenou linkou s Charliem Brooksem v Rijádu. Potřeboval s konečnou platností ověřit, že povstání v Saudské Arábii vedl bývalý důstojník francouzských speciálních jednotek žijící v Pyrenejích, než admirál Morris podá prezidentovi zprávu, že si je tím NBA stoprocentně jista. Francii to dokonale odhalí.

Ostřílenému diplomatovi ve službách Spojených států se opět podařil husarský kousek. Strávil noc v suterénu rijádského velvyslanectví a procházel metry záznamů z bezpečnostních kamer umístěných na vysokých zdech kolem budovy. Dvě u brány měly příliš úzký záběr a nezachycovaly úplně celou šířku ulice, ale otáčející se širokoúhlá kamera upevněná přímo pod střechou zabrala celou scénu. Charlie měl v rukou zvětšený obrázek kolony, která se blíží a potom se zase vzdaluje. Kamera zcela jasně zachytila vousatou tvář plukovníka Jacquese Gamoudiho, jak stojí v předním průlezu prvního tanku s připraveným samopalem k palbě – jasný obrázek velícího důstojníka vedoucího útok.

Kamera na velvyslanectví dokonce zachytila plukovníka, jak výmluvným gestem s naléhavostí pobízí vozidla za sebou. Nad ním byl vidět osamělý vrtulník – byl to ten, který kroužil nad helikoptérami Chinook a přivážel generála Rašhúda. Ke smůle Spojených států kamera nedokázala zachytit vnitřek kabiny stroje.

Charlie Brooks Jimmymu sdělil, že fotografie jsou již na cestě prostřednictvím Národního úřadu pro sledování. Charlie už neměl žádné pochybnosti, že velitel v čele útoku byl tentýž muž, jenž osvobodil pracovníky amerického velvyslanectví v Brazzaville – Le Chasseur.

„Víte, Charlie,“ hlaholil Jimmy, „vlastně jsem vám taky zrovna chtěl volat. Víme, jak se ten váš objev jmenuje… říká vám něco jméno major Jacques Gamoudi?“

„Gamoudi,“ opakoval Charlie. „Počkejte minutku…“ V duchu se přenesl zpátky do posledních hodin v Brazzaville, posledních dnů, během kterých bylo město téměř zničeno. Obraz plný chaosu a násilí měl v paměti zcela živý. I nyní v duchu slyšel výstřely z děl, a když se hodně snažil, znovu dokonce ucítil i zápach hořící gumy z převrácených aut na ulici. Vybavilo se mu, jak zpoza zdí velvyslanectví pozoroval rozvášněný dav a uťaté hlavy napíchnuté na anténách aut.

Zkusil si vzpomenout na okamžik, kdy to ráno vůbec poprvé zahlédl muže přezdívaného Le Chasseur. Francouzské speciální jednotky se dostaly na velvyslanectví vyraženými vraty. Zvenčí se ozývala střelba. Ani šílená žízeň povstalců po krvi nemohla konkurovat neochabující palbě vycvičené francouzské jednotky, která je odrážela.

Potom si ale vzpomněl – jeden z bojujících vojáků, ten, který řídil evakuační nákladní auto, dostal zásah, když vylézal z kabiny… Charliemu se před očima vybavil potácející se muž procházející branou, z rány na noze mu proudem crčela krev.

I po jedenácti letech se Charliemu podařilo obraz vylovit z podvědomí. Zraněného příslušníka francouzské jednotky si vybavoval jasně – seskočil z auta, upadl a vzápětí vstal. Sám tenkrát stál jen dva metry od něj. Ze všeho nejvíc se mu do paměti vryl jediný výkřik, který ten muž ze sebe vyrazil… „JACQUESI!“

„Máte ho,“ pronesl Charlie. „Křestní jméno Lovce bylo Jacques. Můžete na to vsadit. Fotky jasně dokáží, že byl velitelem útoku na královský palác Saúdů.“

„Jeho dům v Pyrenejích je pod zvláštní ochranou francouzské tajné služby,“ zamumlal si pro sebe Jimmy a Charliemu Brooksovi poděkoval za vše, co dosud vykonal. Měl už k dispozici dostatek údajů, aby poslal admirála Morrise přímo za prezidentem. Ale nejdřív ještě vše v rychlosti probere se starým pánem, samozřejmě.

Vydal se opět chodbou do kanceláře ředitele, kde, jak věděl, admirál strávil větší část noci. Lehce zaklepal a vstoupil, v ruce třímal složku s informacemi.

„Jimmy,“ vzhlédl George Morris, „podařilo se nám to definitivně zjistit?“

„Zcela prokazatelně, pane admirále. Zrovna jsem mluvil s Charlie Brooksem z Rijádu. Potvrdil, že zaslechl, jak na plukovníka Gamoudiho někdo z jeho oddílu, kdo byl v boji o velvyslanectví zraněn, volal jako na Jacquese. Charlie také prošel filmy z bezpečnostních kamer z vnějších zdí velvyslanectví.

Na několika záběrech je zřetelně patrná kolona vozidel s Gamoudim velícím celé operaci. Je na nich zachycen jako vrchní velitel na vedoucím tanku. Je to nepochybně on.

Agenti z CIA vypátrali jeho stopu někde v Pyrenejích – našli dům, ve kterém žije. Ale francouzská tajná služba je předběhla. Po Jacquesovi samozřejmě ani vidu, ani slechu. Jinak to dopadnout ani nemohlo, když je v Rijádu a pomáhá králi Násirovi. Agent CIA to popsal jako soutěž o to, kdo se k paní Gamoudiové dostane dřív, mezi nimi a francouzskou tajnou službou.

Francouzi vyhráli. Když se naši dnes ráno o půl osmé do Gamoudiho vesnice dostali, jeho rodinu už v noci odstěhovali. Myslíte, že by si Francouzi dělali všechno to násilí, kdyby Gamoudi byl pouhým nevinným horským průvodcem? Jistěže ne“

„Byl to jistě Gamoudiho dům?“

„Určitě, pane admirále. Lidi z CIA si to ověřili ve vsi a francouzský agent v domě řekl, že dům pravděpodobně patří Gamoudimu, ale jistě to nevěděl. Nejspíš mluvil pravdu“

„To nám hraje do karet,“ prohlásil admirál George Morris. „Musíme plukovníka Gamoudiho najít a okamžitě ho dopravit sem do USA. Tak si na francouzskou vládu pěkně posvítíme“

„Chcete, abych do toho zasvětil starého pána?“

„Dobrý nápad. Já mezitím zajdu za prezidentem a promluvím s ním.“

Jimmy dorazil ve svém černém jaguáru k vratům domu v Chevy Chase v devět. Dva agenti tajné služby ho provedli hlavním vchodem za admirálem Morganem, který seděl u krbu v pracovně a nadával na Washington Post a New York Times přesně v tomto pořadí.

Ve Washington Post stále omílali téma NEÚSPĚCH NAŠÍ DIPLOMACIE V SAÚDSKÉ ARÁBII… a Timesy se rozepisovaly o NAŠEM SELHÁNÍ V CHÁPÁNÍ ISLÁMSKÉHO ZPŮSOBU MYŠLENÍ… Obojí bylo podle Arnolda projevem obvyklé zoufalé naivity obou vydavatelství a naprosté neschopnosti cokoli pochopit.

„Jsou to liberálové, co mají hlavu, jen aby jim nepršelo do krku,“ rozčiloval se admirál. „Ti tupci by se mohli dozvědět po dvou hodinách strávených s mladým Ramshawem víc než za celou svou kariéru.“

Arnold Morgan konečně vzhlédl a spatřil, kdo ho přišel navštívit. „Zdravím, Jimmy,“ uvítal hosta. „Právě jsem si na vás vzpomněl. Co je nového?“

„Je toho hodně. Konečně jsme Chassera dohonili.“

„Ale Jimmy, vždyť je to Chass-EUR, Chass-EUR,“ pečlivě vyslovil Arnold a znělo to skutečně, jako když Homer Simpson napodoboval Maurice Chevaliera. Starý pán se ušklíbl, potlačil nutkání hodit oboje noviny do ohně v krbu, což měl velkou chuť udělat, a místo toho je složil na stolek vedle sebe.

Potom hurónským pokřikem: „Kafeéé!“ se pokusil upoutat pozornost své, za léta s ním svatozáří ověnčené manželky Kathy v kuchyni. Arnold se posupně usmál vlastnímu ohavnému chování. Pak se opřel do křesla a řekl: „Majore, vyklopte to“

„Takže, pane admirále, CIA po něm pátrala v Brazzaville…“

„V BRAZZAVILLE?… v zapadlé díře uprostřed řeky Konga? Jak se tam k čertu dostal? Myslel jsem, že je v Rijádu.“

„To je, pane admirále,“ ujišťoval ho spěšně Jimmy.

„Mohl byste už konečně přestat s tím PANE ADMIRÁLE? Jednak jsem penzista a ne váš nadřízený a léta jsem se znal s vaším tátou. Říkejte mi Arnie jako každý druhý.“

Jimmy řekl: „Ano, pane admirále,“ oba ale věděli, že s tím brzy přestane. Oba si libovali v nestrojené přímočarosti.

„Chci říct, Arnie, že CIA na tom zapracovala v Brazzaville, protože jsme věděli, že tam před zhruba deseti lety několik měsíců působil. Nezapomínejte, že jsme měli jen přezdívku Le Chasseur, nic víc.“

Arnold přikývl. „Jméno žádné, že ne?“

„Žádné. Pověřili jsme ale jednoho agenta, co tam žije, a ten jeho jméno zjistil takřka okamžitě – plukovník Jacques Gamoudi. Je to Maročan a vždycky mu přezdívali Le Chasseur.“

„Skvělá výslovnost,“ zažertoval Arnie.

„Děkuju za poklonu,“ opáčil Jimmy. „Pak CIA pověřila všechny agenty ve Francii, aby ho doslova vystopovali. Zjistili, kde bydlí s manželkou a s dětmi – v malé vesnici v Pyrenejích. Živí se jako horský průvodce. Teď hádejte, co se dělo…“

„Když dojeli na místo, byl v domě někdo z francouzské tajné služby“

„Jak to víte?…“

„Vžijte se do jejich situace… pracně vyšťourali svého prvotřídního důstojníka speciálních jednotek, aby vedl jejich kamarádovi Násirovi ruku při převzetí moci v zemi. Pobyl u něj několik měsíců a vycvičil si bojový oddíl. Také nejspíš sám sloužil ve francouzské tajné službě a kdekdo ho zná.

Najednou chce agent CIA ve Francii zničehonic vědět, kdo ten člověk je a kde je. Je jasné, že Francouzi popřou, že by o něm cokoli věděli i kde ho lze najít. Vědí ovšem, že madam Chasseurová s dětmi stále bydlí nahoře v Pyrenejích. Vědí už také, že horkou stopu Francouze, který je příčinou zhroucení světové ekonomiky, sleduje CIA. Jak byste si počínal vy, mladíku?“

„Vydal bych se tempem nahoru do příšerných kopců a rodinu Jacquese Gamoudiho bych odtamtud odvedl pryč.“

„Přesně, Jimmy. Co byste udělal pak?“

„No, asi bych…“

„Podle mého byste neměl moc na výběr. Musel byste odpravit Jacquese Gamoudiho a pravděpodobně i jeho ženu. Protože ti dva by mohli celému světu vyzvonit, co jste provedl.“

„Dovedu si představit, že Gamoudimu někdo velmi dobře zaplatil, aby byl ochoten něco tak podlého podniknout – francouzská vláda?“

„Ano, předpokládám, že ano, Jimmy. Tipl bych si taky, že tajemství, která francouzská vláda skrývá, budou u něj jako pod zámkem.

Co by se ale stalo, kdybychom ho dostali my a obvinili ho ze zločinů proti lidskosti nebo z něčeho podobného? Kdybychom ho přinutili, aby nám řekl, co se stalo?“

„No, v tom případě by ho ti žabožrouti radši chtěli vidět mrtvého.“

„Přesně tak. Když se jim ho podaří odpravit, budou muset totéž udělat i s jeho ženou. Protože manželky, které vědí o vraždě manžela, budou mít pravděpodobně hodně na srdci a budou to chtít každému vyprávět.“

„Proboha, Arnie, vy tvrdíte, že by Francouzi mohli pořádat hon na oba Gamoudiovy?“

„Řekl bych, že na sto procent. Pokud ho chceme my, měl byste radši říct Georgeovi, ať se na to vrhne.“

V tu chvíli vešla zářící Kathy s kávou. Srdečně Jimmyho pozdravila a zeptala se Arnolda, zdali by nechtěl, aby mu koupila hlásnou troubu pro případ, že by byla někdy z doslechu.

Admirál vstal, objal ji kolem ramen a k Jimmymu poznamenal: „Nechápu, jak to se mnou může vydržet, vy ano?“

Major se rozhodl, že je to otázka, kterou bude nejlepší nechat nezodpovězenou, ale neodpustil si poznámku: „Obávám se, že je to věčný problém, kdykoli dolní paluba má vyjít s admirálem…“

„Abyste nenarazil na věčný problém, jak vyjít s admirálovou ženou, když si nedáte pozor,“ zasmála se Kathy, když opouštěla horní palubu a vydala se zpátky do kuchyně. „Mimochodem zdržíte se na oběd?“

„Obávám se, že ne, madam. Musím zpátky a v tomhle provozu mi to bude trvat celou hodinu.“

Admirál se znovu pohodlně usadil do svého velkého křesla u krbu. Chvíli mlčel, zjevně ponořený v myšlenkách. Pak se rozhovořil: „Víte, Jimmy, je to hrozná věc, co Francie udělala. Podle mého jim ten podivín Násir napovídal, že získají přístup k saúdskoarabské ropě, až zase začne téct, a snad jim nabídl i obchodní výlučnost. Saúdové vždycky nakupovali od Francouzů hromadu vojenského materiálu.

Ale zamyslete se nad tím – dokážete si představit, že by Spojené státy nebo Británie nebo Austrálie něco podobného provedly?

Čistě pro vlastní zisk nechat zbytek světa dva roky živořit? Vymazat nejvydatnější a cenově nejpřijatelnější zdroj ropy z mapy? Dohnat malé země k hospodářskému pádu? Postarat se, aby se Japonsko ocitlo na pokraji zhroucení? Prakticky všem zasadit těžké rány? Jen lhostejně přihlížet? Pro pána krále, to je divný národ!“

„Pane admirále, jste si opravdu do hloubi duše jistý – myslím, stejně jistý jako já – že za tím vším je Francie?“

„Jsem přesvědčený, že skupina saúdských povstalců nemohla všechno dokázat sama. Jsem přesvědčený, že se jim dostalo pomoci zvenčí, a vím jistě, že ta pomoc přišla z Francie.“

„Stačí to, abychom začali jednat?“

„Jimmy, nejsem prezident, ani nejsem oficiální poradce vlády, ale kdybych prezidentem byl, nedokázal bych jen sedět se založenýma rukama a přihlížet, jak vyspělý svět jde k šípku, zatímco Francie si zasedla ke stolu, pochutnává si na hlemýždích a neustále bohatne ze saúdskoarabského ropného průmyslu… To bych opravdu nemohl.“

Tou dobou procházel admirál George Morris v Bílém domě s prezidentem Bedfordem celý scénář událostí ve Francii a dopodrobna vysvětloval, jak se pracně podařilo vystopovat muže přezdívaného Le Chasseur.

Když s výkladem skončil, prezidentovi se na tváři usadil ustaraný výraz. Připadalo mu, že všechno, před čím ho Arnold Morgan varoval, se naplňuje. Zhroucení ekonomiky jak svobodného světa, tak i třetího světa padne na jeho hlavu.

Přestože na tom Paul Bedford nenesl žádnou vinu, stačil jen krůček a zapsal by se neblahým způsobem do historie.

„Jak se na to díváte vy, Georgi… chci říct, co byste dělal, být na mém místě? Protože se zdá, že pouze vy a váš asistent jste jediní v celé zemi, kteří chápou, co se skutečně děje.“

„Pane prezidente, nejsem školený politik. Nedokážu dost dobře myslet jako on. Mým úkolem je zjistit, co se děje, a pak se pokusit vysledovat, co by mohlo přijít pak. Je na vás, abyste jednal a postupoval krok za krokem. Kdybych ale seděl ve vašem křesle, určitě bych se znovu spojil s admirálem Morganem.

Na řešení podobných problémů je nejlepší ze všech, se kterými jsem se kdy setkal. Obzvlášť existuje-li možnost, že bychom měli někomu nakopat zadek.“

Prezident přikývl. Za pět minut po odchodu majora Ramshawea zazvonil ve velkém domě v Chevy Chase telefon.

O hodinu později už admirál Morgan stál v Oválné pracovně Bílého domu. Stručně prezidentovi referoval o nejnovějším vývoji ve světě, mezi jinými o katastrofálním krachu na japonském akciovém trhu Nikkei. Čtyři dny od chvíle, kdy saúdskoarabská ropa a plyn přestaly proudit, japonští analytici specializovaní na energii už dokázali předpovědět první výpadky elektrického proudu v síti a ztenčování rezerv zemního plynu.

Vypadalo to, že se potíže dostaví do šesti týdnů. Podle nich zhruba desátého května začnou v zemi s jednou z nejvyspělejších světových ekonomik zhasínat světla. Už dlouhou dobu byla zmíněným analytikům závislost Japonska na saúdskoarabské ropě trnem v oku a nyní byli svědky, jak se chybné rozhodnutí spolehlivě vrací jako gigantický bumerang.

Ani v rušném průmyslovém centru Tchaj-wanu se to nebude příliš lišit. Totéž platilo i o Indii a Pákistánu, jejichž západní, respektive jižní pobřežní oblasti ležely přímo naproti hlavnímu zdroji jejich energie, Hormúzskému průlivu, vstupu do Perského zálivu.

Do Číny patrně trvale proudily dodávky z Kazachstánu, přesto lidová republika patřila k významným dovozcům saúdskoarabské ropy a v současné době se Peking připravoval na drastický nedostatek elektrické energie a paliva pro automobily.

Indonésie sice nějakou vlastní ropu měla, nicméně na produkci Saúdské Arábie byla závislá. S Kanadou to bylo více méně stejné. Zato Evropa se ocitla ve vážných potížích. Starý kontinent neměl nikdy významnější energetické zdroje až na několik intenzivně těžících uhelných dolů na východě a malé množství ropy zbývající v Severním moři. To uvrhlo Velkou Británii do skutečně vážné situace, svou povahou srovnatelné se stavem věcí v Americe.

Zato Rusko se smálo podobně jako některé jeho bývalé satelity ležící na pobřeží Černého moře. Jižní Amerika by se pravděpodobně mohla bez Saúdů obejít. Ovšem vzájemně provázané globální ekonomiky velkých světových hráčů ohrožovaly všechny.

Na svých stránkách to toho rána Wall Street Journal hodnotil takto: „Rozrůstající se krize na saúdskoarabských ropných nalezištích se zdá téměř bez konce. Nejvýznamnější světové akciové trhy už otřes pocítily, když ceny akcií v Evropě, na Dálném východě a ve Spojených státech poklesly o miliony dolarů.

Zůstává holou skutečností, že naše planeta nedokáže řádně fungovat bez normálních dodávek ropy. Přitom příštích dvanáct měsíců její dodávky normální nebudou. V globálním měřítku to může znamenat jediné – bankroty u velkých i malých hráčů, zhroucení trhů, výpadky elektrické energie a nedokonalé fungování bank a energetických společností po celém světě.“

Noviny Wall Street Journal také dělaly, co mohly, aby vykreslily hrozící katastrofy: „Co například velká banka zatížená obrovským dluhem u letecké společnosti, která nebude moci naplnit palivem svá letadla? Co význační automobiloví výrobci, kteří nedokáží nadále prodávat své výrobky na trhu, který vyschl? Co potravinářský průmysl strádající nedostatkem energie pro zmrazování a zchlazování svých výrobků? Co národní řetězce supermarketů, jejichž chladírenské kapacity se budou vypínat? Co čerpací stanice, silniční dopravní společnosti a co samotné tankery na přepravu ropy?

Co se stane, když se začne vypínat průmyslový svět? Odpověď na to nikdo nezná. Lidské plémě je bezpochyby nezdolné a vždy si dokáže opatřit nové zdroje. Avšak kromě válek lidstvo dosud nikdy necelilo ničemu podobnému. Někteří z nejmocnějších představitelů průmyslu ve světě se zcela jistě připravují na mimořádně obtížné časy“

Jak prezident, tak Arnold Morgan článek četli. Navzdory tomu, jaká zastávali politická hlediska, jež byla často v přímém protikladu, si uvědomovali, že nastal čas činů. Činů zaměřených proti Francii, proti zemi, kterou Amerika kdysi řadila mezi přátele a pomáhala jí v časech nouze.

Prezident chápal, že miliony Američanů nikdy Francii nezapomněli její dogmatický protiamerický postoj během příprav na rozdrcení vražedného diktátora Saddáma Husajna v Iráku v roce 2003. Nezapomněli na francouzské požadavky, aby se Francie mohla podílet na programech obnovy zničené Saddámovy země.

I po sedmi letech se ve Spojených státech vyskytly restaurace, které odmítaly zařadit na nápojový lístek francouzská vína, a někteří dovozci vín a jejich prodejci se nehodlali francouzských výrobků ani dotknout.

Na scéně se opět objevil „nejsebestřednější národ světa“, který se tentokrát, co se týče čistě národního zájmu, nejspíš přecenil. Možná si i přisoudil roli vyvrhele v mezinárodním měřítku… za předpokladu, že se někde vyskytne někdo, kdo by mohl prokázat francouzský podíl při převzetí moci v Saudské Arábii.

Arnold Morgan byl přesvědčen, že dokáže francouzský podíl prokázat na sto procent, proto prezidentovi řekl: „Pane prezidente, něco vám povím na rovinu. To Francie se uvolila, že pomůže princi Násirovi. Ropná zařízení byla zasažena francouzskými střelami odpálenými z francouzských ponorek.

Ropné nakládací plošiny vyhodily do povětří časované nálože připevněné francouzskými týmy žabích mužů. Útok na obě vojenské základny poblíž Chamís Mušajtu proběhl za podpory kontingentu francouzských speciálních sil. Rabující davy v Rijádu zkáznil a vytvořil z nich bojeschopnou sílu bývalý důstojník francouzské armády, který jim potom velel při útoku na Rijád ve jménu nového krále.

V příštích dvanácti měsících budete svědkem, jak se Francie vyšvihne do sedla v obchodu se saúdskou ropou. Je teď čistě na vás, jestli v nadcházejícím honu po napojení se na potrubí se saúdskou ropou a plynem zůstaneme odstaveni na vedlejší kolej.“

„Skutečně jste stále skálopevně přesvědčen, že je na vině Francie a že máme dostatek důkazů, abychom ji obvinili?“

„O tom nepochybujte.“

„Co je s ponorkami Améthyste a Perle? Už se objevily?“

„Jedna z nich míří do Arabského moře a druhá do Indického oceánu.“

„Co když nedorazí na základnu na La Réunion, jak vy a NBA čekáte?“

„Vůbec nezáleží na tom, jestli zamíří na jih, nebo ne. Ze všech ponorek tohoto typu na světě jen ty dvě mohly střely odpálit. Patří Francii, propluly do dané oblasti a potom zmizely. Vůbec se chovaly celou dobu proti všem zvyklostem.“

„Kdo by měl Francouze oslovit?“

„Měl byste to udělat vy nebo ministr zahraničí, i když to nebude k ničemu. Francouzi všechno popřou.“

„Jak jim to dokážeme?“

„Musíme chytit Le Chasseura a přinutit ho mluvit.“

„To bude asi obtížné, že?“

„Velice těžké. Obzvlášť jestli se Francouzům podaří ho zlikvidovat dřív.“

„Domníváte se, že by mohli?“

„Určitě ano.“

Prezident Bedford vstal a přešel na druhou stranu místnosti. Opět se zastavil pod portrétem George Washingtona.

„Arnolde,“ řekl vážně, „žádám vás, abyste se sem na pár měsíců vrátil jako můj zvláštní poradce. Cenu si můžete určit sám.“

„Pane prezidente, jako poradce nestojím za nic. Jsem zvyklý rozdávat příkazy, které se musí plnit. Nebudu dávat k dobru své názory na věc partě nekompetentních Demokratů, kteří se usadí kolem stolu a budou rozvažovat, jestli nemají udělat něco jiného.“

„Co kdybych z vás udělal nejvyššího velitele operace s pravomocí povolat do zbraně ozbrojené síly?“

„Budete mít vy a vaši poradci právo vetovat má rozhodnutí?“

„To si budu muset nechat“

„Tak je načase, abych šel domů. Když se svěříte do mých rukou, svěříte se do rukou svých nejzkušenějších velitelů z Pentagonu. Bez jejich souhlasu nebudu nic podnikat. S Pentagonem spolupracuju, nejdu proti nim.“

Prezident Bedford se chvíli rozhodoval. „Navrhujete, abych vám dal nejvyšší pravomoc zatáhnout naši zem do války?“

„Samozřejmě že ne, pane prezidente. Navrhuji jen, abyste mi dal naprosto volnou ruku, jak někomu napráskat na zadnici a na nic se ho neptat. Tím se zachráníte jako prezident a my se dostaneme, kde chceme být – k jednání se Saúdy.“

„Arnolde, stavím sám sebe do vratké pozice, kdy mi v podstatě říkáte, co se stane. Je to více méně tak, že?“

„To je. Nechci s tím mít nic společného, jestliže mi nedáte oprávnění jednat, a to jednat rychle. Jestli mi nedůvěřujete, nedělejte to. Ale jestli mi opravdu důvěřujete, pak bych se, být vámi, rozhodl hodně svižně. Zmatek s ropou se může snadno vymknout kontrole.“

„Dám vám k dispozici vedlejší kancelář.“

„Co sousedí s Oválnou pracovnou? Skvělé. Jednat budu výhradně s vámi, žádných zasedání vlády a ani žádných jiných schůzí se zúčastňovat nebudu. Stručně vás budu informovat a vy podle toho vydáte patřičný pokyn.“

„Arnolde, vůbec bych na podobné uspořádání ani nepomyslel, kdyby na vašem místě byl někdo jiný.“

„Nápodobně, pane prezidente.“

„Co honorář?“

„Na ten zapomeňte. Potřebuju jen veškerou podporu.“

„Řekl bych, že jsme se dohodli. Jmenuji vás vrchním velitelem operace…, jak ji nazveme?… Palivo v poušti?“

„Co takhle Mohamedán…?“

„Proboha, Arnolde,“ přerušil admirála prezident. „Nechme osobní pocity stranou. Myslím něco méně provokativního…“

„Jak myslíte. Co Operace Tanker.“

„Platí, bude to Operace Tanker. Kdy začnete?“

„Asi před deseti minutami. Mohl byste zařídit, aby mé nové velitelské stanoviště mělo prostornou recepci pro Kathy, která bude potřebovat k ruce ještě svou sekretářku?“

„To nebude problém. Promluvíte si dnes s Francouzi?“

„Nejspíš ne. Soustředím vyšetřování na pozemní boje a pravděpodobně nepřiložím rachejtli Francouzům k zadku dřív, než se objeví ponorky. Potom se budu moct tvářit, jako kdybychom věděli víc, než víme.“

„Aha,“ vzal na vědomí prezident Bedford. „Co bude potom?“

„Nemyslím si, že tím něco získáme. Francouzi budou zuřivě krčit rameny a říkat, že nemají tušení, k čemu v Saúdské Arábii došlo. Jim do toho přece nic není, n’est-ce pas?“

„Co potom?“

„Jejich vinu prokážeme v soudní síni strýčka Sama. Potom, jak říkají v Pentagonu, se pokusíme vyhodnotit situaci.“

„Budeme něco sdělovat médiím?“

„Proboha, jen to ne, pane prezidente. Ani slovo. ŽÁDNÁ prohlášení. ŽÁDNÉ tiskové konference.“

„Co když si někdo všimne, že jste se usadil v Bílém domě hned vedle pracovny prezidenta?“

„Necháte rozhlásit, že admirál Morgan a prezident řeší možné potíže, které Spojené státy čekají. Spolupracují jako bývalí důstojníci válečného námořnictva. Admirál Morgan působí jako neplacený poradce s časově omezeným mandátem.“

„Do doby, než pomocí komanda SEAL vyhodíte do vzduchu Eifelovku nebo něco podobného?“

„Více méně,“ řekl Arnold. „Ale abych vás uklidnil, na souši nebudeme vyhazovat do povětří nic. Na druhou stranu nemáme zájem, aby francouzské tankery jako normálně vplouvaly a vyplouvaly ze svých přístavů a dovážely ropu z Abú Zabi… zatímco zbytek světa včetně nás bude hladovět“

„Vidím, že to ještě bude zajímavé,“ mínil prezident Bedford.

„Ale až v závěru, pane prezidente. Vaše jediná šance je pustit se do toho s vervou, ukázat silné rozhořčení, vyjádřit naprosto nesmlouvavě opovržení nad tím, co Francie udělala. Odvést pozornost upřenou na vás tím, že odhalíte skutečného viníka. Musíte šokovat a překvapit svět.

Zároveň budete vystupovat jako strana ve svých právech poškozená a naděláte okolo toho spoustu rámusu. Především musíte udělat z Francie nepřítele svobodného světa. Pak můžete prohrát jen těžko.“

„Poslouchám vás, Arnie, a vím, že máte pravdu. Počítám, že se Spojené státy musí nevyhnutelně do celé záležitosti vložit, ačkoli neučinily nic, čím by ji vyvolaly.“

„I jiní prezidenti v jiných dobách cítili přesně totéž,“ konstatoval Arnold. „Budeme muset kousnout do kyselého jablka a s klidem situaci zvrátit. Obrátit ji k vlastnímu užitku. Za to bude muset Francie hodně zaplatit.“

O týden později

Čtvrtek 1. dubna v 11.00

Diplomatická čtvrť v Rijádu

Plukovník Jacques Gamoudi a generál Ravi Rašhúd se drželi úplně stranou, zatímco se usazoval prach zvířený válkou. Jakmile nový král převzal moc, panoval v hlavním městě Rijádu klid. Veškeré saúdskoarabské ozbrojené síly souhlasily se službou králi Násirovi.

Za bouřlivého potlesku svého národa král ohlásil konec velkorysých ročních apanáží tisícům královských princů. Prohlásil, že královským princům, kteří zůstali v zemi – mnoho jich nebylo – bude zkonfiskován rozsáhlý majetek kromě střechy nad hlavou.

Poradil všem, kteří mohou ze země odjet, aby tak učinili, ale vzápětí okamžitě zmrazil všechny vklady princů ve všech bankách v Saúdské Arábii převyšující půl milionu dolarů. Nemilosrdně vyhlásil zákon se zpětnou platností, takže mnoho kasin, hotelů a přístavů jachet po celé délce středomořské Riviéry se muselo smířit s obrovskými dluhy nadělanými bývalou královskou zlatou mládeží.

Královo hledisko bylo jednoduché. Princi si své dny už užili. Jestliže kterýkoli z nich nadělal dluhy a počítal s tím, že je zaplatí král Saúdské Arábie, no… ta doba už minula. Princové si budou muset najít zdroj obživy a začít dluhy splácet. Buď se s tím smíří, nebo budou muset odejít a začít žít velice nenápadně.

Král Násir dále vyhlásil, že jediní členové královské rodiny, jimž se v budoucnu bude cokoli vyplácet, jsou ti, kteří začnou tvrdě pracovat a naleznou způsob, jak užitečně sloužit svému království. Prohlásil, že pro členy rozbujelé rodiny bývalého krále je protiprávní převádět finanční částky ze Saúdské Arábie do jiné země.

Ozbrojené síly – pozemní vojsko, královské letectvo a námořnictvo – král vyzval, aby zachovaly koruně věrnost. Prohlásil, že výplaty služného u všech příslušníků ozbrojených sil se budou vyplácet jako priorita ze saúdskoarabských měnových rezerv, ze kterých nechal pro ten účel vyčlenit částku tří miliard amerických dolarů na kalendářní rok.

Tím se král ve dvou krocích zbavil „povinnosti vůči princům“ ročně vyčíslené na sumu dvě stě miliard dolarů a získal si mimořádnou oddanost ozbrojených sil, přičemž čistý zisk činil sto devadesát sedm miliard dolarů.

Stejně jako saúdskoarabští vojáci, námořníci a letci králi mnoho dlužili na poli cti a loajality, pociťoval král Násir podobné pocity vděku vůči plukovníkovi Gamoudimu a generálovi Rašhúdovi. Oba bydleli v pohodlí velikého bílého domu, který plukovníkovi dal sám osobně k užívání, a činilo mu velkou radost, mohl-li splnit jakékoli přání obou mužů.

Měli služebnictvo, limuzíny, na zavolání vrtulník, oprávnění povečeřet v kterékoli restauraci ve městě na královy náklady, trvalé pozvání k návštěvě královského paláce, a pokud se jim chtělo, mohli s králem povečeřet v poušti.

Král Násir si obzvlášť oblíbil svého „přítele ve zbrani“ plukovníka Gamoudiho, ale stále větší přízeň si získával i přední velitel bitvy o Chamís Mušajt. Pokud by si to oba velitelé revolučních sil přáli, byli by vítáni, kdyby by si zvolili Rijád za svůj domov a po zbytek života se mohli stát trvalými hosty samotného krále.

Kdyby bylo možné nebo žádoucí oba muže přetvořit pro nově se rodící Saudskou Arábii, ze všeho nejvíc by se podobali nejprotežovanějším královským princům.

Král Násir také pokročil v plnění slibů daných Francii. Nechal vyčlenit deset miliard dolarů na přestavbu komplexu čerpací stanice číslo jedna v Abkaiku, vícenásobného potrubního spoje v Katífu, nakládacích plošin Mořského ostrova, nakládacího terminálu propan-butanu v Ra’s al Džu’ajmah a rafinerií na pobřeží Rudého moře.

V dané chvíli do země samozřejmě stále ještě proudilo velké množství dolarů z pohledávek, které Saudská Arábie měla u svých dlužníků. Jelikož král zamýšlel zvýšit státem kryté výdaje obyvatelstva na čtrnáct tisíc dolarů ročně, nemohl si zároveň s tím dovolit vydávat další miliardy na přestavbu ropných nakládacích plošin v přístavech na břehu Rudého moře, jako bylo Janbu al Baír, Rábigh a Džidda. Ty práce chtěl začít hned, jak ropa začne opět proudit.

Král dostál svému slovu a všemi významnějšími smlouvami na přestavbu ropného průmyslu pověřil za odměnu francouzské stavební firmy. Obrovské prostředky měly proudit na poradenství, konzultace a plánování konglomerátu ropných společností TotalFinaElf.

Uběhne ještě hodně týdnů, než bude odhalen celý zjevný rozsah dluhu Saúdské Arábie vůči Francii. Mezitím nejrůznější strojní zařízení za miliony a miliony dolarů – díly ropného potrubí, čerpací systémy, vývěvy, nákladní auta a buldozery – se systematicky přesouvalo z francouzských přístavů ve Středozemním moři k Suezskému průplavu.

Pro průmyslové srdce Francie nastal čas hojnosti. Přesně jak to zhruba před rokem předpověděl francouzský prezident, když ho poprvé navštívil princ Násir.

Mezitím diplomatickou čtvrť v Rijádu ozařovalo ostré sluneční světlo a generál Rašhúd a plukovník Gamoudi se rozhodli povečeřet v jedné z nejlepších italských restaurací ve městě. Nazývala se Da Pino a byla nedaleko hotelu Al Chozama na třídě Olaja.

Da Pino bývala oblíbenou restaurací vládnoucí třídy v Saudské Arábii, kterou ještě nedávno tvořila jediná rodina. Teď restaurace zažívala těžké časy a rezervovat si stůl bylo snazší než kdykoli v předtím. Kdyby generál Rašhúd a plukovník Gamoudi projevili takové přání, král by jim samozřejmě restauraci koupil. Dnes večer jednoduchá večeře postačí.

Z diplomatické čtvrti je vezl do města jejich řidič, a dřív než sjeli ze třídy nesoucí jméno krále Chálida, si generál Rašhúd poprvé všiml černého citroenu za nimi. Generál vůz sledoval ve vnějším zpětném zrcátku u spolujezdce. Přestože nebyl nijak přehnaně zvědavý, neušlo mu, že auto se za nimi drží s opravdu malým odstupem a v jednu chvíli dokonce nedovolilo bílé dodávce, aby se zařadila mezi obě auta.

Ozvalo se hlasité houkání klaksonu, Ravi se otočil a ještě stačil zahlédnout řidiče dodávky, jak rozezleně gestikuluje pěstí. Jejich řidič mezitím zabočil na třídu Makkah a Ravi spíše ze zvyku zkontroloval, jede-li citroen za nimi.

Byl tam, ale protože jeli po dvou nejrušnějších třídách v Rijádu, nebylo na tom nic neobvyklého. Když však zahýbali do ulice Sultána Al Amira, Ravi sledoval obraz ve zpětném zrcátku. Citroen se od nich neodlepil. Rychle podjeli mimoúrovňovou křižovatku s magistrálou krále Fahda a již potřetí zahnuli vlevo na široký bulvár Olaja.

Zastavili na pravé straně, kde bylo dostatek místa na zaparkování a kde na ně měl řidič počkat, dokud nepovečeří. Ravi a Jacquesem vystoupili na pravé straně vozu a Ravi pozoroval citroen, jak projel kolem a zvolna zabočil do třídy Al Amíra Mohammeda. Pak už na to auto zapomněl.

Během večera zjistili, že mají stůl hned vedle plukovníka Bandara, jenž se svou skupinou nedávno osvobodil budovu rijádských televizních stanic a byl zde na rodinné večeři. Oba plukovníci si decentně připili ovocným džusem a pak proběhlo představování.

Po desáté všichni víceméně společně opouštěli restauraci a Jacques s Ravim přešli svižně prostranství před hotelem Al Chozama a vyšli do svěžího nočního vzduchu. Řidič na ně zamával z druhé strany bulváru. Ponořeni do hovoru chvilku vyčkávali na chodníku, dokud nezeslábne provoz, aby mohli přejít.

Konečně nic nejelo. Vstoupili do pravého krajního jízdního pruhu vozovky, ve kterém se k nim provoz blížil zleva. Pokračovali v hovoru a chystali se přejít bulvár, když Ravi zaslechl nalevo skřípění pneumatik na černém asfaltu. Nemohlo to být dál než sto metrů od nich. Instinktivně se zastavil, ale Jacques Gamoudi pokračoval v chůzi.

Ravi otočil hlavu vlevo, aby se podíval na přibližující se auto, které se muselo z nuly rozjet na stovku snad za čtyři sekundy. Hlavou mu šlehla vzpomínka na černý citroen. Viděl ho, jak se řítí přímo na ně a řidič má zřejmě plynový pedál sešlápnutý až na podlahu.

Generál se odrazil a udělal dva skoky vpřed, bleskově se otočil, levé předloktí obtočil kolem krku Le Chasseura a strhl ho zpět. Jacques Gamoudi dopadl na vozovku pozadu a naplocho a při pádu se udeřil do hlavy.

Na zlomek sekundy si bývalý příslušník francouzské cizinecké legie myslel, že je po smrti. Stačil ale ještě jeden zlomek vteřiny a mohl být. Jak citroen proletěl kolem, jeho přední kolo se otřelo o podrážky plukovníkových bot čtyřicet centimetrů nad zemí.

Ravi vyskočil a vtom zaslechl skřípot brzd, jak se citroen smykem zastavil. Na chvilku si myslel, že řidič zařazuje zpátečku a že auto se rozjede znovu rovnou na ně. Byli nepohybujícím se cílem na vozovce a Jacques ještě ležel na zemi a zvolna se snažil projasnit si hlavu po silném úderu při pádu.

Ravi se však mýlil, citroen se nehýbal. Zato pravé zadní dveře se otvíraly a v nich zahlédl konec hlavně a také obličej jejich popravčího – černookého neoholeného kriminálníka. Ravi Rašhúd, mistr v boji beze zbraně a voják vycvičený v britských jednotkách SAS, nezaváhal ani na okamžik.

Rozběhl se tryskem k autu, kde s ohromující silou vykopl pravou nohu, že by se za to nemusel stydět ani obránce z francouzské ragbyové ligy. Muži v autě málem ukopl hlavu, zlomil mu vaz a sanici rozdrtil na sedmi místech. AK sedmačtyřicítka připravená ke střelbě vypadla s rachotem na vozovku a Ravi ji stačil zvednout dřív, než se řidiči citroenu podařilo vystoupit z levých dveří a oběhnout auto. V rukou držel stejnou zbraň.

Aby zamířil a začal střílet, Ravi čas neměl. Stačilo mu ale, aby vrazil pažbu samopalu muži do tváře. Byla to nelítostná rána podobná bodnutí směřující do výšky, jako když se harpunář dostane na dosah své velrybě.

Přestože rána zasáhla útočníka doprostřed čela, neupadl a samopal dál držel v ruce. Svou šanci však propásl. Ravi už byl na něm, uhnul před zbraní do strany a získal navrch. Levou ruku ho popadl za dlouhé kudrnaté vlasy a současně ho obrovskou silou udeřil hřbetem dlaně své pravačky do kořene zahnutého galského nosu, který ještě před chvilkou dodával jeho majiteli hrozivý výraz.

Úder, který Ravi vedl ze vzdálenosti více než třiceti centimetrů, zasáhl nosní přepážku jako exploze s neuvěřitelnou nastřádanou energií. Útočník byl na místě mrtvý, nosní kost se mu zabořila do mozku. Byl to klasický bojový úder vojáka vycvičeného v britských speciálních jednotkách.

Otřesený Jacques Gamoudi se posadil právě včas, aby sledoval, jak jeho kolega zabíjí druhého z útočníků. Byla to vrcholná ukázka pouliční rvačky. Jedno kopnutí, jeden zásah, jedno seknutí paží vzhůru. Jeden mrtvý a jeden umírající. Vše uprostřed rušného městského provozu.

„Na chlapa, který dává přednost boji v královských palácích,“ pousmál se plukovník Gamoudi a potřásl hlavou, „to nebylo špatné.“

Ravi už mezitím dal pokyn řidiči, aby je naložil a odvezl pryč, a přitom poznamenal: „Propána, Jacquesi, to nebyla náhoda. Někdo se nás snaží zabít. Připadá mi ale, že chtějí dostat spíš tebe než mě. Nejspíš sis všiml, že to bylo francouzské auto s francouzským číslem. Navíc ten druhý parchant smrděl jako bedna plná česneku.“

„Snaž se svými předsudky, kterými jsi načichl u Anglánů na soukromé škole, neurážet mou národní hrdost,“ odpověděl mu Jacques. „Jistěže si dopřáváme trochu česneku kvůli chuti, ale proto ještě nejsme smraďoši“

„Zmlkni, Gamoudi,“ řekl Ravi a pomohl francouzskému důstojníkovi na nohy. „Jinak po tobě budu chtít, abys mi salutoval vždycky, když ti zachráním život. To už bylo v tomto týdnu podruhé.“

„Mon Dieu!“ zvolal Gamoudi naoko dotčeně. „Co bych si bez tebe počal?“

„Hádám, že bys byl tuhý za tím servírovacím pultem v královském paláci,“ krátce se zasmál generál Rašhúd. „Teď zkus na chvíli držet klapačku a zalez si dozadu do auta, ano? A snaž se nezmazat opěrku hlavy od krve, nebo bude mít král po náladě… Ahmede,“ oslovil řidiče, „podejte mi pár papírových kapesníků, plukovník se praštil do hlavy.“

„Myslím, že ho hlava nebolí jako ty dva,“ pokrčil rameny řidič, podal jim dozadu kapesníky a pohybem hlavy ukázal na vyřízené zabijáky. Jeden z nich ještě dýchal zaklíněný v otvoru zadních dveří citroenu, druhý ležel mrtvý vedle kufru vozu.

„Nejspíš ano,“ souhlasil generál Rašhúd.

Ahmed se rozjel a zpáteční cestu k bílému domu na okraji diplomatické čtvrti projel velmi rychle. Oba spolubojovníci se usadili na široké verandě v zadním traktu domu, upíjeli ovocnou šťávu a přemítali, že Rijád zřejmě už nebude místem ani pro jednoho z nich. Rozhodli se, že následující ráno oba naznačí králi Násirovi, že svou úlohu splnili a že nastal čas sebrat se a jít domů.

Bohužel malý incident na bulváru Olaja zasel do duše Jacquese Gamoudiho sémě pochybností. Mužem, jenž se během vojenské kariéry setkával převážně s násilím, otřáslo vědomí, že se měl stát obětí předstírané automobilové nehody. Když to nevyšlo, měl posloužit za terč zabijákům se samopaly. Netušil, kdo mohl za útokem být. Člověk, který žil jako on, musel každou chvíli počítat, že mu půjde o život.

V duchu se vrátil do Pyrenejí ke schůzce se dvěma muži z Paříže. Neměl důvod je podezřívat z nečisté hry. Neuniklo mu něco? Co když nevyjádřil dostatečnou oddanost vlasti? Žádal snad za odměnu příliš? Nevypadalo to, že by peníze měly být problémem. Ta myšlenka byla absurdní. Jak ho to mohlo vůbec napadnout? Jak je to vlastně s králem? Rozhodl se snad, že přítomnost jednoho z mužů, kteří ho dosadili na trůn, už pro něj není v jeho nejlepším zájmu? Mohl se stát potenciální přítěží? Ani to nedávalo smysl. Kdo tedy?

V každém případě si Rašhúd i Gamoudi uvědomovali, že oba musí z Rijádu pryč. Otázkou zůstalo, kde měl Jacques hledat útočiště? Na Středním východě zůstat nemohl – příliš nejisté. Navzdory rozumové úvaze, že francouzská vláda do večerního incidentu být zapletena nemohla, instinkt (na nějž se vždycky spoléhal) mu napovídal, že návrat do Francie nepřipadal v úvahu – příliš nebezpečné. Francouzská tajná služba ví, kde ho hledat. Už stáhli pět mužů, které mu přidělili, a znali místa, kde se zdržuje. Půjdou po něm. Nebyla to situace, o niž by Le Chasseur stál, ani role, na niž byl zvyklý.

Následujícího dne

Pátek 2. dubna v 18.00

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

„Přesně na čas,“ prohodil Jimmy Ramshawe sám k sobě, když si prohlížel nejnovější fotografie, které přišly od Národního úřadu pro sledování. Momentky zachycovaly základnu francouzského válečného námořnictva v bývalé francouzské kolonii v Indickém oceánu na ostrově La Réunion. V přístavním doku byl vidět předpisově zakotvený trup ponorky třídy Rubis s číslem S605, která krátce předtím připlula – Améthyste. Tři týdny od chvíle, kdy se jižně od Suezského zálivu ponořila pod hladinu, ji nebylo možné zahlédnout. Sešla z očí, ale nesešla z mysli. Přinejmenším ne z mysli Jimmyho Ramshawea.

Vypočítal si, že úžinou Bab al Mandab ponorka proplula minulý čtvrtek během odpoledne. Na mapě si vyznačil místo poblíž výběžku africké pevniny do Indického oceánu u pobřeží Somálska, které podle jeho odhadu měla Améthyste minout minulý pátek kolem půlnoci.

Plavba skrze Adenský záliv v délce tři sta devadesáti námořních mil a při rychlosti dvanácti uzlů představovala dvaatřicet hodin. Zbýval dva tisíce čtyři sta námořních mil dlouhý úsek na jih hlubokým a pustým Indickým oceánem při pravděpodobné rychlosti plavby kolem patnácti uzlů – asi šest a půl dne. Na Jimmyho mapě stálo z té doby napsáno:… poohlédnout se po Améthyste na La Réunion někdy pozdě večer 2. dubna.

„Pravda, ten parchant má pár hodin k dobru,“ mumlal si pro sebe Jimmy. „Ten drzej pirát to musel švihat…“

No a, uvažoval dál, jak je to s její kámoškou? Perle, která nebyla k vidění od chvíle, kdy se nahlásila 4. března v Port Saidu, měla z Perského zálivu na základnu delší plavbu. Podle Jimmyho odhadu se ponorka s označením S606 prosmýkla Hormúzským průlivem minulou středu. K výběžku pevniny u Somálska by Perle měla dorazit v sobotu 28. března.

„To před sebou měli ještě šest a půl dne plavby, takže je můžeme očekávat na La Réunion,“ zkontroloval datum na svých hodinkách Rolex ETA, „někdy zítra večer nebo v neděli brzy ráno,“ pokračoval ve své samomluvě Jimmy. „Jestli se ten francouzský zmetek ukáže načas, bude to znamenat, že spadla klec. Kde jinde by se mohli potloukat? Proč by se také obě ponořily už v Rudém moři a zůstávaly celou dobu pod hladinou? Žádná jiná z francouzských ponorek nikdy takovou plavbu nepodnikla… Arnie, hochu, máme je“ dodal rozjařené.

Znovu se zahleděl na nepopiratelný důkaz zachycený všudypřítomnýma očima satelitů Spojených států. V doku na ostrově La Réunion kotvila ponorka Améthyste. Podle záznamů z Port Saidu jí velel první důstojník Louis Dreyfus.

Zdálo se až nemožné pochopit, vůbec jen se pokusit to pochopit, co loď měla na svědomí – zničila všechna ropná zařízení Saúdské Arábie v Rudém moři. Major Ramshawe však věděl, co spáchala. Podle jeho nejniternějšího přesvědčení by americké námořnictvo mělo oprávnění vyplout a bez dlouhých řečí ji potopit.

Takové rozhodnutí však leží na bedrech starého pána. Jimmy se už nemohl dočkat, až po víkendu uslyší jeho reakci. To už bude jasné, že dvě nejpodezřelejší plavidla v tom zamotaném případu kotví vedle sebe ve francouzském doku pár tisíc námořních mil plavby na jih od místa, kde se skrývala kritickou noc.

„Budou tam,“ prohlásil sám pro sebe Jimmy. „Vím na beton, že tam obě budou.“

Stáhl si fotografie do počítače a rozběhl se chodbou, aby ještě stihl admirála Morrise. Nedokázal odtrhnout oči od satelitních snímků, které podle jeho mínění přinášely nezpochybnitelný důkaz francouzské viny na hororovém příběhu kolapsu světových financí.

Admirál Morris prostudoval vytištěné snímky a moudře pokýval hlavou. „Všechno to začíná do sebe zapadat, a Jime…, kdy by se měla objevit Perle?“

„Zítra večer nebo brzy ráno v neděli.“

„Dáme vědět admirálu Morganovi, teprve až Perle dorazí. Připadá mi lepší mít v rukávu zdvojenou zprávu během nedělního oběda než jednoduchou při páteční večeři.“

„Klidně si počkáme,“ dodal Jimmy. „Začíná to dávat smysl“

Sobota 3. dubna v poledne

Palác krále Násira v Rijádu

Král se zachmuřeným výrazem v tváři naslouchal popisu událostí při pokusu zabít plukovníka Gamoudiho na bulváru Olaja ve čtvrtek v noci. Generál Rašhúd ani plukovník se nechtěli o události vůbec zmiňovat a plánovali si, že v tichosti v několika málo dnech zem opustí. Policie ale spustila kvůli tomu směšný povyk. Jeden kolemjdoucí si poznamenal číslo jejich auta a Ahmed se musel pochlubit nejméně sedmi tisícovkám lidí, čeho byl svědkem, protože král v sobotu dopoledne zavolal plukovníku Gamoudimu a požádal ho, zda by se mohli sejít a probrat, k čemu došlo.

Brzy bylo zřejmé, že krále nezajímá, zda dva z jeho přátel, jimž bezmezné důvěřoval, měli, či neměli právo zabíjet. Ale v ulicích Rijádu se stali cílem útoku a král byl nesmírně vděčný, že jim se nic nestalo.

Chtěl především vědět, kdo se pokusil jeho přátele zabít. Když si poslechl Raviho Rašhúda, přiklonil se ke generálově domněnce, že na jednání kriminálníků se mohla podílet francouzská vláda. Ani trochu však její zásah neschvaloval.

Uvědomoval si stejně jako oba jeho přátelé, že obracet se s dotazem na francouzského prezidenta nemá žádný smysl. Nikdo by pokus o zavraždění plukovníka Gamoudiho nepřiznal. K incidentu však došlo, taková byla skutečnost. Jestliže se Francie rozhodla zbavit se Le Chasseura, poštvala si proti sobě mimořádně mocného nepřítele.

Pro krále Násira platilo striktně dodržované, během tisíců let života v poušti vytříbené krédo beduínů o loajalitě. Arabové snadno nebo z vlastní vůle přátele neopouštějí.

Na generála Rašhúda a plukovníka Gamoudiho se to vztahovalo také. Za krále Násira nasadili životy a stali se jeho přáteli. V jeho očích byli ve srovnání se všemi ostatními na světě zcela výjimečnými lidmi. Král nehodlal poslouchat jakékoli jejich očerňování a byl odhodlán je navždy ochraňovat, a bude-li to nutné, i s nasazením vlastního života.

Jestliže Francouzi nesli zodpovědnost za zavrženíhodnou akci, měli by raději s povahou nového krále Saúdské Arábie počítat.

V královském paláci král Násir slavnostně přislíbil podporu oběma mužům, kteří se před nedávnem ocitli na samé špici revolučního boje v jeho zemi. Jacquesi Gamoudimu kladl na srdce, že musí vymyslet způsob, jak uniknout a najít si místo, kde začne nový život. Za sebe mu král přislíbil veškerou možnou pomoc, včetně soukromého tryskového letadla, aby mohl odlétnout, kamkoli si bude přát.

Plukovníka králův slib hluboce dojal. Stiskl mu ruku a od srdce mu poděkoval.

Král Násir se mu podíval přímo do očí, jak je zvykem u pouštních kmenů, a připomněl mu: „Nikdy nezapomeňte, Jacquesi, že jsem beduín.“

Neděle 4. dubna v 19.45

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

Kapitánovi Alainu Roudymu se při cestě na ostrov La Réunion podařilo rychlou plavbou ušetřit nějaký čas a major Ramshawe si nyní prohlížel fotografie dvou ponorek třídy Rubis, tedy kategorie Hunter Killer, kotvící vedle sebe u ponorkových mol na malinkém ostrůvku.

„Tady jsi, ty mrňavý neřáde,“ mumlal si Jimmy pod vousy a upřeně si prohlížel zvětšené snímky ponorky Perle, která nedávno dorazila. „Věděl jsem přesně, kde se objevíš.“

Major zatelefonoval admirálu Morrisovi, který zprávu postoupil dál admirálu Morganovi. Vrchní velitel Operace Tanker svolal na pondělí brzy ráno schůzku do Bílého domu, aby se poradili o budoucích krocích celé operace.

Všem už bylo zcela jasné, že v pozadí svržení královské rodiny Saúdů byla Francie. Jimmy předvídal, že se už pravděpodobně něco začne dít. Arnold Morgan měl v úmyslu proti Francouzům zahájit akci co nejdřív. Nastala situace, k níž docházelo zřídka: mladý Ramshawe nedokázal odhadnout, jakým směrem starý pán útok povede.

„Jedna věc je jasná,“ promluvil Jimmy sám k sobě. „Nebude sedět na zadku a nenechá Francouze bohatnout. Rozhodne ne, když polovina světa má co dělat, aby jim nezhaslo světlo.“

Jimmy dorazil do Bílého domu v pondělí přesně v devět ráno ve stavu zjitřeného očekávání. Přijeli s admirálem Morrisem každý zvlášť a hlásili se v novém Arnoldově působišti, kde už našli i náčelníka štábu operací vojenského námořnictva admirála Alan Dicksona, který si na nástěnném monitoru pozorně prohlížel velikou digitální mapu Francie.

Arnold Morgan srdečně a rázně uvítal oba kolegy z NBA. „Stručně jsem informoval admirála Dicksona,“ sdělil jim na úvod. „Myslím, že se mnou souhlasí, že v prezidentově zájmu se musíme pohnout k nějaké akci. V současném světě je zkrátka vyloučeno, aby někdo jednal zcela bez ohledu, jakou pohromu to vyvolá v jiných zemích. Obzvlášť v takovém rozsahu.

V téhle chvíli nedostaneme z francouzské vlády ani přiznání, ani omluvu. Rozhovor s francouzským prezidentem mám na programu, čekám ale, že všechno popře.

Jak to vidím, máme před sebou hned několik úkolů. Zaprvé musíme zajistit, aby se Francouzi nemohli pohodlně rozvalovat a smát se potížím ostatních. Zadruhé je nutné je odhalit a zostudit před fórem OSN. Zatřetí je nevyhnutelné uštědřit jim tvrdou lekci.“

Výraz tváře Alana Dicksona napovídal, že si tím není jist. Arnold si jeho pochybovačného výrazu okamžitě všiml.

„Alane,“ obrátil se k admirálovi. „V Oválné pracovně máme skvělého člověka. Námořnictvo má ze srdce rád, důvěřuje nám a nikdy nedovolí, aby se sáhlo na náš rozpočet. Ačkoli za to nemůže, uvízl v průšvihu globálního rozsahu, který ho může vyřídit, když bude jen na místě přešlapovat a rychle neuvede věci do pohybu…

Připadá mi, že mu dlužíme trochu loajality, mobilizaci našich mozků a také svalů amerického válečného námořnictva. Je to totiž jediný způsob, jak to přežije. Lidé ho musí vidět rozzuřeného, zažít ho, jak prstem ukáže na zloducha, a především, jak potrestá toho, kdo má to svinstvo na svědomí…“

Admirál Morris ihned připomněl finanční problémy, jimiž trpěly všechny velké akciové trhy na Západě a samozřejmě také japonská burza Nikkei. Očekávalo se významné prohlášení Mezinárodního měnového fondu, který se měl téhož dne sejít na mimořádném zasedání ve Švýcarsku, aby projednal záchranné kroky.

Po celých Spojených státech byly navíc rodiny se silnou pozicí ve společnostech kótovaných na burze, které držely Dow-Jonesův index nad vodou. Rodiny postihly velké ztráty a nebylo pravděpodobné, že se je podaří do dvou let nahradit, dokud opět nezačne proudit saúdskoarabská ropa.

„Od této chvíle považuji saúdskoarabskou ropu za celosvětový majetek,“ prohlásil admirál Morgan. „K Francouzům budu přistupovat jako k někomu, kdo spáchal zločin proti lidskosti. Upřímně řečeno mě nebude ani za mák zajímat, co si myslí ostatní země. Nedopustím, aby blaho Spojených států ohrožovala jakákoli jiná země. TAKOVÉ JE MÉ KONEČNÉ STANOVISKO.“

V dotyčné místnosti Bílého domu to do písmene platilo. Všichni tři hosté admirála Morgana vyjádřili přikývnutím svůj souhlas. Dokonce i admirál Dickson, v němž se právě hlásilo ke slovu probuzené vlastenectví.

Všichni tři se zvědavostí očekávali, kam Morgan nasměruje další drtivý úder. Každý se připravoval, že to bude nějaký druh smrtícího výpadu. Ale vrchní velitel Operace Tanker promluvil tiše a zamyšleně.

„Navrhuji, aby americké námořnictvo zablokovalo přístup lodí do všech francouzských přístavů, kterými se do země dováží ropa. To zahrnuje i Le Havre v ústí Seiny, kde se nachází Gonfreville l’Orcher, největší rafinerie ve Francii.

Dále Marseille na jihu, kde se zpracovává třicet procent surové ropy. U Fos-sur-Mer je velký terminál, u Berre rafinerie společnosti Shell, v místě nazývaném La Mede jsou TotalFinElf, British Petroleum provozuje rafinerii v Lavera a Exxon ve Fos. Do Marseille se dováží obrovské množství zemního plynu a nedaleko přístavu je velkokapacitní podzemní zásobník kapalného propan-butanu, v něhož většina dřív pocházela ze saúdského terminálu Ra’s al Džu’ajmah. Ovšem Francouzi se nyní zařídili jinak.

Budeme muset přísně dohlížet na šest ropných terminálů v Bordeaux, v deltě Girondy u Pauillac a Ambes – to jsou nejvýznamnější továrny na výrobu kapalných chemických látek.

Zbývá Brest, který, jak všichni víme, je dlouhý přístav, v němž je hlavní základna francouzského válečného námořnictva. Jsou tu ale také terminály s nezanedbatelnou kapacitou, které odebírají jak surovou ropu, tak i propan-butan.

Pánové, navrhuji rozmístění válečných lodí Spojených států na vjezdu do všech čtyř jmenovaných námořních přístavů. Uvědomuji si, že účinnost zajistíme jen krátkodobě, protože Francie si obstará dodávky po pevnině přes Lucembursko a Německo. I Belgičani jim pomohou, protože jsou jejich významnými partnery ve společnosti TotalFinaElf.

Nicméně krátkodobě to pro Francouze bude hodně nepříjemné. Přístavy budou strádat nedostatkem ropy a zásoby jim rychle vyschnou. V dlouhodobém výhledu to překonají. V současné chvíli však mě zajímá jen nejbližší budoucnost.“

„Arnie,“ namítl admirál Dickson, „chápu, že je to čistě akademická debata, ale Francie disponuje velmi nebezpečným námořnictvem. Jak v Brestu, tak v Marseille mají hodně lodí. Zvážil jste možnost, že by mohli vyplout a zaútočit na naše lodě?“

„Ne, nezvažoval,“ odsekl admirál. „Neodvážili by se.“

„Co kdyby ano?“

„Potopíme je. Zapamatujte si, že vystupujeme v úloze policajtů pro celý svět a ten nám dá požehnání, abychom udělali, co uznáme za vhodné. V tu dobu už prezident Bedford přijde s prohlášením, v němž naznačí, jak ostudnou roli v současné krizi Francie hraje. Nenajdete na zeměkouli stát, který by naše jednání neschvaloval.“

„S tím souhlasím – obecně platí, že útok na policistu vzbudí u občanů dbalých zákonů negativní reakce. Jen mi není jasné, jestli bychom to nepřehnali, kdybychom zahájili palbu na francouzskou válečnou loď“ Admirál Dickson opět sklouzl do naprosto pragmatické úvahy.

„Já bych se tím nezabýval. Protože ihned vydáme podrobné prohlášení popisující škody, které Francie napáchala na ropných zařízeních Saúdů. Smysl našeho sdělení bude, že dostali, oč si koledovali.“

Pak se ozval major Ramshawe: „Pane admirále, máte nějaké plány na okamžitý zásah, abychom jen nečinně nečekali, než konečně začne působit blokáda?“

„Zvláštní, že se o tom zmiňujete,“ odpověděl admirál, „protože popravdě je mám. Nejdřív bych vás však rád stručně seznámil se situací na francouzské Riviéře. Po celá léta se Francie topila v penězích, které po celém pobřeží vydělávala na Saúdech.

Desítky mladých princů z královské rodiny si v místech jako Cannes, Nice a Monte Carlo držely obrovské motorové jachty. Pro Francouze to představovalo velice snadno vydělané peníze. Samozřejmě obratem se nerozpakovali tvrdit, že jen francouzské přístavy mohou poskytnout úroveň civilizovaného životního stylu, který královští princové požadují.

Napadlo mě, že bychom možná mohli zahanbit Francii před celým světem, kdybychom všechno v přístavech vyhodili do povětří.“

„Propána,“ neudržel se Jimmy, „to by byly obrovské peníze za reparace a bůhví co ještě.“

„Nebyly, pokud by nikdo ani v nejmenším netušil, kdo komu co vlastně provedl,“ tvrdil Arnold.

„Myslíte tím týmy žabích mužů SEAL našeho námořnictva?“ zeptal se admirál Morris.

„Ano, Georgi, uvažoval jsem o nich. Výbuchy na zábavních jachtách by mohly být jedinými výstřely vypálenými během této malé války. Přitom by způsobily Francii víc nesnází než jakákoli drsná akce, kterou bychom mohli spustit. Mám v úmyslu prověřit i záliv Saint Malo v Bretani. Byl by ale zajímavý jen případě, že by v něm kotvilo dost velkých jachet, které nejsou francouzské.

V každém případě majitelé jachet vznesou obrovské nároky na náhradu škod. Francie bude muset zaplatit mnohem dřív, než požadavky dorazí do pojišťovny Lloyd’s v Londýně. Jestliže ovšem vůbec existuje pojistné krytí, které by chránilo majetek před válečným aktem.“

„V tu dobu už přirozeně prezident přijde s obviněním Francie v médiích kvůli událostem v Saúdské Arábii?“ zeptal se admirál Morris.

„Správně,“ odpověděl Arnold. „Vůči Francii to vzbudí v mnoha státech silnou nenávist a nikdo nebude pátrat, která země má na svědomí násilné akce ve francouzských přístavech“

„Řekl bych, že někteří podezřívat USA budou.“

„To mohou,“ připustil Arnold. „Nikdo to nebude vědět s jistotou a my nic nepřiznáme. Povím vám ještě něco… většinu lidí napadne, že si to zasloužili.“

Svými argumenty smetl Arnie ze stolu výhrady admirála Morrise. Jistě, velitel NBA byl právě tak rozhořčen otevřeným pohrdáním lidskými životy ze strany Francie jako admirál Morgan, ale co Arnie navrhoval, bylo neomluvitelné. „Poslyšte, Arnolde,“ řekl podezřívavě, „myslím, že vím, kam míříte. Pokoušíte se nás vyprovokovat k činnosti tím, že navrhujete nejnásilnější akce, které bychom mohli vůči Francii podniknout. Neříkám, že s vámi nesouhlasím – oko za oko…“

Kolem stolu se ozvalo nezřetelné souhlasné přitakávání.

„Ale musíme vystupovat jako lepší strana sporu. Kdyby někdy vyšlo najevo, že jsme pomocí náloží napadli jeden z jejich přístavů…“ Arnold se pokoušel admirála Morrise přerušit, ten ale v odmítavém gestu zvedl ruku, aby ho nechal domluvit. „Určitě se domníváte, že není pravděpodobné, že by se na to přišlo, ale možné to je. Pak budeme vypadat právě tak odpudivě jako Francie. Tohle si nemůžeme dovolit“

Starý pán zvažoval, co bylo právě řečeno. Slova nezmírnila vztek, jaký dosud nezažil, ale uvědomoval si, že své rozhořčení a energii musí nasměrovat na úkol první po ruce. „V tom případě,“ oslovil přítomné, „zvažuju možnost najít majora Gamoudiho.“

„Mohu se zeptat, co budeme dělat, až na něj někde narazíme?“ otázal se George Morris.

„Jistě,“ řekl Arnold. „Uneseme ho.“

„Chcete ho unést?“

„Určitě se nebude chtít dobrovolně ukázat, aby nám vyzvonil všechno, co ví, nemyslíte?“

„Nejspíš ne. Ale copak ho můžeme jen tak ukrást?“

„Proč ne? Prostě pátráme po člověku, který zavraždil našeho ctěného přítele, krále Saúdské Arábie. Gamoudi se stane jedním z nejhledanějších lidí na světě. Nás ovšem nezajímá, co udělal. Chceme jen, aby předstoupil před shromáždění OSN a přiznal, že Francie mu zaplatila za svržení krále Saúdské Arábie.“

„Myslíte, že to udělá?“

„Mám za to, že si nemůže moc vybírat. Může být obviněn prakticky ze všeho a my víme, že vzal útokem královský palác v Rijádu. Charlie Brooks nám poslal jeho fotografii na vedoucím tanku útoku.

Doufám navíc, že Francouzi mu budou usilovat o život, vlastně jsem si jistý, že to udělají. Pak tam můžeme vletět a sebrat ho.

Potom bude velice vděčný, že může prásknout své zrádné chlebodárce a zachránit si vlastní kůži, když s námi potáhne za jeden provaz“

„No, jak myslíte,“ připustil admirál Morris, „ale vrátit do Francie se už nebude moct, že ne?“

„Velice pravděpodobně ne,“ usoudil admirál. „V tom případě musíme jeho ženu a celou rodinu z Pyrenejí dostat, protože jinak by mohla sloužit jako rukojmí. Přitom Jacques, takový jaký je, by mohl dát přednost smrti, aby zachránil ji a děti před ničemností vlády své vlasti.“

„Jak se dozvíme, že se ho Francouzi pokusili zlikvidovat?“ mumlal si pro sebe Jimmy Ramshawe. „Vždyť ani nevíme, kde je. Před týdnem v Rijádu byl, ale týden je dlouhá doba ve hře, při níž jde o život.“

V tom sekretářka, kterou měla Kathy k ruce, zaklepala na dveře a nahlédla dovnitř. „Pane admirále, máme tu naléhavý hovor pro majora Ramshawea od jednoho z našich diplomatů v Saúdské Arábii… bude si to chtít vzít v předpokoji?“

Major vstal, kývnutím dal najevo, že ano. Vyšel z nové pracovny admirála Morgana v Bílém domě, v předpokoji se posadil k volnému stolku a ohlásil se: „Tady Ramshawe.“

„Halo, Jimmy, u telefonu Charlie Brooks. Volám přes kódovanou linku, ale hlavně proto, že se tady minulý čtvrtek večer přihodilo něco velice zajímavého.

Na bulváru Olaja, což je jedna z hlavních tříd Rijádu, došlo k následujícímu incidentu. Přímo na ulici zemřeli po potyčce dva muži. Alespoň byli už mrtví, když na místo přijela policie. Jeden z nich byl ještě napůl v autě, což byl citroen s pařížskou značkou. Ten druhý ležel vedle auta. Oba mrtví měli samopaly a svědkové tvrdí, že je zabil člověk, který se podle všeho měl stát jejich obětí.“

Jimmy velice pozorně poslouchal.

„Máme nějaké kontakty na saúdskoarabskou policii. Několik dnů probíhalo normální vyšetřování případu, jako kdyby šlo o běžné zabití. Podle našeho zdroje bylo vyšetřování zastaveno na přímý králův příkaz. Zdá se, že automobil, v němž odjel ten, kdo zabíjel, patřil mezi králova auta, měl registraci královské rodiny.

Policie tvrdí, že v limuzíně byli kromě řidiče dva muži. Jedním z nich byl Jacques Gamoudi. Svědkové uvedli, že citroen se pokusil uprostřed vozovky na oba muže najet. Auto je ale minulo a pak začala mela. Oba útočníci byli zabiti v boji muže proti muži, nepadl ani jeden výstřel. Moc hezký pohled to zjevně být nemohl – jeden se zadusil se zlomeným vazem a druhý měl nosní kost vraženou do mozku.“

„Proboha živého,“ uklouzlo Jimmymu Ramshaweovi.

„Zajímavé je i tohle. Jedním z očitých svědků byl známý bývalý důstojník Saúdů, plukovník Bandar, který je fanaticky oddaný novému králi. Ten identifikoval Gamoudiho a tvrdil, že pod ním sloužil během akce v Rijádu. Ten druhý chlap údajně velel útočnému týmu nového krále na jihu země, zasloužil se o zabrání základen u města Chamís Mušajtu. Jeho jméno ale nezná.“

„Je moc důležité, Charlie, že jste zavolal,“ pospíšil si Jimmy s ujištěním. „Ale ještě jedna věc, nemáte náhodou kopie výpovědí některého ze svědků před saúdskoarabskou policií?“

„Ale jistě, mohu vám je odfaxovat. Ale není o čem pochybovat. Byl to Gamoudi, naprosto jistě. Nevím, kdo byl jeho společník, a policie najednou začala být hodně skoupá na informace. Před hodinou už mi neřekli vůbec nic. Začali se chovat přeopatrně. Řekl bych, že na ně vyrukovali Násirovi lidé.“

„Můžete mít pravdu, Charlie. Zůstaneme ve spojení, viďte? Je to hodně důležité.“

Jimmy Ramshawe se vrátil do admirálovy kanceláře a sdělil všem třem přítomným novinky z Rijádu. Netrvalo jim dlouho a všichni dospěli ke stejnému závěru – incident ve čtvrtek v noci v Rijádu nebyl náhodnou pouliční rvačkou, ale pokusem, jak zavraždit Jacquese Gamoudiho.

Navíc způsob, jakým vyslaní zabijáci zemřeli, vrhl jasné světlo na totožnost dalšího muže, který seděl v královské limuzíně, když uháněla z místa střetu. Po barvitém vylíčení způsobu boje, který oba útočníky stál život, se Jimmy obrátil na admirála Morgana. „Nezdá se vám, pane admirále, že něco podobného jsme už slyšeli?“

„Máte na mysli našeho starého známého majora Raye Kermana, který se na takové metody specializuje?“

„Našeho starého přítele Raye Kermana, který si vloni v srpnu zaletěl do Paříže, kde po něm v marseilleské restauraci vystartovali dva agenti Mossadu a kterou od té doby hlídají místní četníci.“

„Je to on, Jimmy. Myslíte, že jsme právě kápli na to, kdo s kým tehdy v noci večeřel?“

„Bez debaty, pane admirále. Můžete vsadit dolar a vyděláte sto, že tehdy večer si na jejich buyobase pochutnával s Jacquesem Gamoudim Ray Kerman.

Je to marseilleská specialita, pane admirále,“ dodal Jimmy sebejistě.

„O důvod víc, proč byste měl vyslovovat název polévky tak, aby to neznělo jako kotviště pro ponorky,“ odpověděl admirál. „BOUILLABAISSE, MLADÍKU. BOUILLABAISSE.“

Jimmymu to stejně připadalo, jako když Homer Simpson předvádí Maurice Chevaliera. Ovšem jak Arnold Morgan, tak Jimmy Rammshawe věděli, že kolem krku vlády Francouzské republiky se stahuje smyčka.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Pondělí 5. dubna v 09.00

Bílý dům

Admirál Alan Dickson, šestapadesátiletý bývalý vrchní velitel Atlantské námořní flotily Spojených států, se na následujících deset minut nijak zvlášť netěšil.

Jako současný náčelník štábu námořních operací se chystal informovat Arnolda Morgana, že pokusit se uzavřít blokádou pět nejdůležitějších francouzských námořních přístavů – Le Havre, Cherbourg, Brest, Bordeaux a Marseille – považuje za příliš nebezpečné.

Především, aby se dosáhlo alespoň nějakého účinku, zaměstnalo by to polovinu ponorek Atlantské flotily USA. Za druhé by se mohlo stát, že se francouzské námořnictvo rozhodne vyplout a vybojovat námořní bitvu. Za třetí by to stálo víc, než na co přišla druhá světová válka.

Admirál Dickson si připadal jako movitý producent ve filmové branži, který natočil ztrátový katastrofický film Vyzvedněte Titanic! – a poté poznamenal: Snížit hladinu Atlantiku by mě přišlo levněji!

Nicméně admirál Morgan tím příliš nadšený nebude.

Venku foukal mrazivý vítr časného jara a proháněl se po hlavním městě a admirál Dickson, podsaditý bývalý vrchní velitel torpédoborce ve válce v Perském zálivu, měl po celou dobu ruce vražené do kapes svrchníku. V jedné z nich třímal malý zápisník, který nosil všude s sebou, s podrobnými detaily rozmístění námořní flotily Spojených států zapsanými jeho drobným, téměř kaligrafickým rukopisem.

Podmračený obličej barvou pleti připomínající kůži potřenou fermeží mu rozrývaly vrásky a dodávaly mu přísný výraz. V každém případě byl Alan Dickson zkušený mořský vlk, přísný, disciplinovaný a metodický, původem z města Hartfordu v Nové Anglii. Věděl, že Arnold Morgan nezapře jižanské kořeny. Co se dá dělat. Admirál Morgan dosáhl postavení, ve kterém si mohl dělat, co se mu zlíbí… nikoli ovšem ve válečném námořnictvu, kterému velel Alan Dickson.

Tušil na obzoru hrozící válečný konflikt. Sice si z celého srdce přál uštědřit tvrdou americkou botou kopanec do zadku nafoukaných, arogantních Francouzů, ale vyhlídka, že by americké námořnictvo mohl zasáhnout odvetný úder pravděpodobně nejvýkonnějšího námořnictva v Evropě, mu po chuti nebyla.

Admirál Dickson věděl o bojové schopnosti Francouzů všechno. O prvotřídních moderních fregatách a torpédoborcích vyzbrojených řízenými střelami, o silné flotile ponorek a o dvou rychlých a dobře vybavených letadlových lodích. Odmítal s nimi měřit síly.

Věděl také, že je jedním z mála lidí, kterým je admirál Morgan ochoten popřát sluchu. Admirál neměl pověst dogmatika. Pokud jste však chtěli, aby změnil kurs jen o několik stupňů, bylo třeba se ve vlastním zájmu po zuby vyzbrojit fakty, fakty a zase jenom fakty. Alan Dickson si byl jist, že jeho výzbroj je dostatečná.

„Jděte, prosím, dál,“ vyzvala ho sekretářka Kathy Morganové. „Jistě si s admirálem rád vypijete šálek kávy?“

„To ano, děkuji,“ odpověděl admirál Dickson a vydal se na krátkou cestu směrem k dělové palubě Arnolda Morgana.

„Dobré ráno, Alane,“ pozdravil admirál, aniž zvedl hlavu od map mořských tras, které vedly do přístavu Le Havre na severním břehu ústí řeky Seiny.

„Mám z toho pěkně zamotanou hlavu, Alane,“ pokračoval v samomluvě. „Po celé délce třiceti kilometrů hlavní dopravní cesty se poblíž nevyskytuje žádná hluboká voda – alespoň ne tak hluboká, aby se tam ukryla ponorka… bude to zatraceně těžký oříšek. Ale my už na něco přijdeme.“

„Omlouvám se, Arnolde. Nevím, o čem je řeč. O kterém přístavu zrovna mluvíte?“

„Ach tak, o Le Havre… na normandském pobřeží… v jistém smyslu je pro nás klíčový… mají tam Gonfreville l’Orcher, největší ropné rafinerie ve Francii.

Podívejte… tady, Alane… na poloostrově mezi dvěma průplavy… musí být tak přes tři kilometry široký… a mrkněte semhle… benzin, kam se člověk podívá podél celého severního břehu… a obrovský petrochemický komplex na jižní straně – nechat ho tak na pár týdnů vyhladovět od surové ropy… a hned by bylo o jeden kousek země s vyschlým ropovodem navíc.“

Arnold Morgan nikdy zcela nezapřel, že pochází z jižního Texasu.

Admirál Dickson přesunul váhu z pravé nohy na levou a byl vděčný, že do pracovny proplula dveřmi sama Kathy Morganová s kávovým podnosem v rukou. Stála na něm stříbrná kávová konvice, dva velké hrnky, cukr, smetana a modrá tuba s kuličkami umělého sladidla.

„Zdravím, Alane,“ uvítala ho. „Ráda vás vidím. Dáte si černou jako obvykle?“

„Děkuju, Kathy.“

Nalila jim dva hrnky vařící kávy, jak to měl Arnold rád, vystřelila dvě kuličky sladidla do hrnku s jeho kávou a uchýlila se do kanceláře v předpokoji. Na Arnoldově hrnku se skvěl nápis vyvedený černými písmeny: TICHO! Génius pracuje.

„Pane admirále,“ začal admirál Dickson ve snaze nechodit kolem horké kaše, i kdyby ji navařil sám génius, „po důkladném uvážení jsem dospěl k názoru, že blokáda velkých francouzských přístavů by byla příliš obtížná, příliš nebezpečná a příliš nákladná.“

Arnold se pohyboval někde v plavební trase vyznačené bójemi šestnáct kilometrů na západ od přístavu Le Havre a snažil se udržet periskopovou hloubku. „Aha,“ řekl nepřítomně, protože poslouchal na půl ucha, a nepřestal v duchu vyhazovat do povětří všechny čluny pobřežní obrany, které se mu připletly do cesty.

Pak se zdálo, že začíná působit šok, jak se slova náčelníka štábu námořnictva začala drát do jeho vědomí. Na okamžik ho to zbavilo řeči. Zvedl hlavu. „Pronesl jste, co si myslím, že jste právě pronesl?“ procedil mezi zuby.

„Ano, pane admirále.“

„O čem to zatraceně mluvíte? Měl jsem za to, že jsme se všichni na plánu našich akcí shodli. Prezident má přece vystoupit a obvinit Francii ze zrady a potom my uzavřeme blokádou její přístavy. Přitom budeme i nadále pod ochranou jednotného veřejného mínění na celém světě. Nemám pravdu?“

„To ano. Ale hodně jsem o tom přemýšlel. Velice důkladně. Podle mého ten plán je hodně na vodě.“

„Alane, my dva se známe už hodně dlouho. Nechtějte mi namluvit, že ztrácíte odvahu.“

„To rozhodně ne, pane admirále. O tom nemůže být řeč. Ale až se přestanete koukat do map, jako jsem do nich civěl skoro celou noc, uvidíte problémy, kam se podíváte.

Už jste na jeden z nich narazil. Obrovské rozlohy mělčin obklopující přístav Le Havre. Předpokládám, že byste rád zachoval prvek utajení a nechtěl zaútočit na hladině jako novodobý Hornblower.“

„Alane, chci, abyste se zastavil a metodickým a logickým způsobem sprovodil ze světa můj plán. Když s vámi budu souhlasit, můžeme začít od začátku. Nechci to slyšet páté přes deváté. Říkal jste, myslím: příliš obtížné, příliš nebezpečné a příliš nákladné. Vemte to v tomhle pořadí. A pro všechno na světě mi už přestaňte říkat pane admirále.“

Admirál Dickson dokázal uposlechnout rozkaz bez nejmenšího zaváhání stejně snadno, jako ho dokázal vydat. „Arnie,“ začal, „každý z těch námořních přístavů představuje do šíře se rozkládající cíl. Je nemožné, jak sám dobře víte, blokádu provést pouze s jedinou lodí, dokonce i když to bude ponorka. Připouštím, že by se vám to podařit mohlo, KDYBYSTE zaútočil okamžitě a potopil nějakou loď hned v úvodu, čímž byste každého vyděsil. Podle mého bychom se silovému prvnímu úderu ve francouzských výsostných vodách měli vyhnout.

Pravděpodobně bychom proto potřebovali dvě ponorky pro každý přístav, pro Le Havre, Cherbourg, Bordeaux, Brest a Marseille. To je deset lodí třídy Los Angeles z Atlantské flotily, z nichž většina by, právě kvůli malé hloubce, musela operovat ve značné vzdálenosti od pobřeží.

Potřebovali bychom jištění na hladině, aby Francouzi poznali, že to myslíme vážně. To by se pravděpodobně skládalo z pěti fregat a z pěti torpédoborců z našich základen na východním pobřeží. K tomu dvě či tři tankovací lodě flotily, budeme-li chtít, aby byly v pohotovosti několik týdnů.

I v takovém případě by operace proběhla úspěšně pouze v Cherbourgu a Le Havre. V přístavu Brest se zdržuje značná část francouzského válečného námořnictva a v přístavu Marseille vždy kotví v pobřežních vodách válečné lodě.

V případě Bordeaux je to pravděpodobně ještě horší, protože největší francouzské palebné pozice válečného námořnictva s nejdelším dostřelem jsou rozmístěné podél celého pásu atlantského pobřeží a téměř stále jsou všudypřítomné francouzské válečné lodě.

Jestliže by naše přítomnost měla někoho odstrašit, pak bychom u všech tří jmenovaných míst museli určitě mít přinejmenším, počítám, šest lodí na hladině.

Arnie, jestliže vám to náhodou ušlo… potřebovali bychom přes třicet válečných lodí námořnictva Spojených států.“

„Dohromady to je přesně třicet pět, to mi neušlo, vy stralbotko.“

Alan Dickson se zasmál, nenechal se však vyvést z míry. „Mým dalším bodem v pořadí je prvek nebezpečí,“ pokračoval s lehkostí v hlase. „Jestli vám to neušlo, Francouzi mají značně hrozivé, velice moderní a velmi dobře vycvičené válečné námořnictvo.“

„To mi rozhodně neušlo, vy sralbotko na druhou.“

„Arnie,“ pokračoval náčelník štábu námořnictva, „použiji-li zápisy ze svého černého notesu, byl bych rád, abyste zvážil následující fakta… francouzské námořnictvo operuje dvěma letadlovými loděmi… jedna je pro letouny s pevnými křídly… druhá pro vrtulníky.“

„V této chvíli obě kotví v Brestu,“ doplnil admirál Morgan. „Charles de Gaulle má na palubě dvacet bojových stíhaček Super Etendard a Jeanne d’Arc kupu vrtulníků.“

„Výborně,“ ocenil znalost admirál Dickson. „Čímž přecházím k ponorkové síle. Francouzi jich mají k dispozici dvanáct a všechny jsou velice výkonné. V současné době mohou operovat šesti bojovými ponorkami třídy Rubis plus dvěma plavidly se strategickými střelami a čtyřmi ponorkami třídy Triomphant s balistickými střelami na palubě.

Vlastní rovněž třináct aktivních torpédoborců a všechna plavidla mají ve výzbroji celý arzenál řízených střel. Jsou to Exocet nové generace. Mají v provozu dvacet fregat s řízenými střelami, ty jsou Exocety doslova napěchované, a některé mají ve výzbroji novou střelu s prodlouženým doletem, jmenovitě MM40 Block 3, která je patrně nejúčinnější na světě na ničení lodí.“

„S novými proudovými motory místo starých raketových?“ ověřoval si Arnold.

„Přesně tak,“ potvrdil admirál Dickson. „Má dolet až sto námořních mil.“

„Jak jsem si přečetl, ve vysoké rychlosti,“ doplnil ho Arnold. „Nelétá sice nadzvukovou rychlostí, ale rychlá je dost. Dokážeme ji eliminovat?“

„Možná ano. Ale je schopna hodně složitě manévrovat a dobře se hodí i k útoku na pevninu.“

„Zatraceně. Počítám, že není radno s ní špásovat, pokud to nebude nevyhnutelné?“

„Ne, Arnie. To opravdu není radno. Podle mého to ani není nutné.“

Admirál Morgan přikývl, ale ani trochu se neusmíval. „Můžeme se už pustit do debaty o nákladech…?“

„Ne, ještě ne. Rád bych uvedl pár bodů o vojenské filozofii Francouzů. Jak víte, vždy si udržovali naprostou nezávislost. Stavěli si vlastní lodě, vyvinuli střely i bojové letouny a dělají to stále. Pro ně neexistuje nic než Francie. Na to si hodně potrpí. Jsou v tom i zatraceně schopní.

Podle mého názoru, když jim potopíme válečné plavidlo přímo u pobřeží, úder vrátí a nejspíš vyšlou tu řízenou střelu. Nikoho na světě by moc nepřekvapilo, kdyby nám zničili pár fregat… Co uděláte pak? Pustíte se do bombardování Vítězného oblouku?“

„To ne,“ připustil Arnold. „To opravdu nechci.“

„Potom bychom si to měli nechat znovu projít hlavou. Na můj vkus je to značně nerozvážné – pokusit se o blokádu Francie a začít potápět lodě. Na to jsou zkrátka příliš silní.“

„Není to poučná lekce pro levičácké slabochy v našem velectěném Kongresu?“ hučel Arnold. „Při vážném mezinárodním jednání dokonce ani my, stokrát silnější než ostatní státy dohromady, nemáme moc chuti pustit se do křížku s Francouzi.

Ptáte se proč? Protože víme, že mají dost sil, aby vrátili úder až moc tvrdě. Ke všemu jsou natolik hrdí, že si to troufnou udělat. Do takové operace se zkrátka nemáme chuť zaplést. Vlastně je to naše filozofie a tuhle zemi už dlouho bezpečně chrání před invazí zvenčí. Nikomu se nechce měřit síly s naší vojenskou silou. Jsme zkrátka příliš průrazní.“

„Souhlasím s vámi, Arnie,“ kývl na to admirál Dickson. „To ale neřeší náš problém, jak se vypořádat s Francií. Příjemná situace to rozhodně není. Jakmile prezident Bedford pronese svou řeč, a doufejme, že se mu podaří zbytek světa získat na naši stranu, je nutné, aby někdo něco udělal.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Arnold. „Je mi jasné, že byste sem nepřišel pouze s čistě destruktivním programem.“

„Arnie, domnívám se, že bychom měli zasadit francouzskému ropnému průmyslu úder přímo u zdroje.“

„Opravdu?“

„Určitě. Jak víme, Francouzi nahradili většinu saúdskoarabské surové ropy a zemního plynu smlouvami s ostatními zeměmi v Perském zálivu, ale zároveň je to jejich Achillova pata. Podél velké části pobřeží se opravdu soustřeďují značné zásoby – Abú Zabi má ropnou ekonomiku podobnou Saúdské Arábii, Kuvajt má druhé největší světové zásoby ropy a severní naleziště zemního plynu v Kataru je největším zdrojem na světě.

Na to území se Francouzi zaměřili. To znamená, že v Hormúzském průlivu je čilý provoz francouzských velkých tankerů třídy VLCC. Arnie, podle mého mínění bychom měli vyřídit jeden francouzský tanker v jižní části průlivu. Zaútočit pěkně zostra a torpédovat ho. Nikdo nebude mít nejmenší tušení, co se vlastně stalo.“

„Jak dál,“ chtěl vědět Arnold.

„Necháme ponorku v jižní části Rudého moře a počkáme si, až tam vpluje jeden z velkých tankerů přepravujících plyn na zpáteční plavbě z Kataru do Marseille, a i jemu uštědříme pořádnou ránu.

Potom už Francouzi budou vědět, že se dostali do potíží, ale nebudou mít jistotu, kdo stojí proti nim.“

„Co pak?“ ptal se Arnold.

„Řekl bych, že Francouzi se budou stavět k celé záležitosti dost nabubřele. Nebudou se však nijak vyjadřovat. Ne v situaci, kdy na ně bude zuřit celý svět. Ovšem příště, až zase bude naložený VLCC supět do Ománského zálivu z Hormúzu, bude ho doprovázet jeden ze zbrusu nových torpédoborců třídy Horizont, který se zrovna účastní cvičení francouzské flotily v severním Arabském moři…“

„To zní zajímavě,“ připustil Arnold. „Mimořádně kvalitní znalost situace. Už teď se mi to líbí. Co bude dál?“

„Eskortující plavidlo dostane zásah torpédem. Novým typem ADCAP, který je naváděn na produkované teplo. Jde neúprosně po šroubech. S největší pravděpodobností zničí záď a pošle ho ke dnu.“

„Krása,“ zářil Arnie. „Co potom?“

„Bez ohledu na světové mínění kvůli znečištění oceánů potopíme tanker pomocí baterie střel HARPOON. Loď jimi zapálíme a ropa bude hořet a nevytvoří obrovskou ropnou skvrnu po celé ploše průlivu.“

„Ano. To se mi líbí“ přitakal Arnie. „Zabijáci, ale se srdcem na pravém místě, že?“

„Jo, takoví my jsme. Tím to celé skončí. Francouze zasáhl neviditelný nepřítel. Svět se bude bavit. Budou existovat desítky podezřelých, kteří mohli zločin spáchat. Francouzi se už znovu nepokusí dovážet ropu z Perského zálivu, protože budou vědět, co by nejspíš následovalo.

Nebudou chtít přijít o svůj další drahocenný Horizont. Budou se muset na chvíli rozloučit s dovozem ropy z Perského zálivu. Velice podobně jako my všichni ostatní.

Mezitím, Arnie, musíme najít plukovníka Gamoudiho a jeho rodinu a postarat se, aby se jim nic nestalo. Až Francouze pěkně vymácháme, pověsíme je na pranýř v OSN, aby trochu oschli.“

Admirál Morgan vstal. „Vyhrál jste, kolego,“ prohlásil slavnostně. „Ve všem máte pravdu. Můj plán byl přesně, jak jste řekl – obtížně proveditelný, příliš nebezpečný i příliš nákladný.“

„Nesypte si popel na hlavu, Arnie,“ zazubil se Alan Dickson. „Vždycky se nějak musí začít. Všechny jste tím přinutil přemýšlet… jak dostat světové veřejné mínění na svou stranu a jak dát žabožroutům za vyučenou. Mnohem lepší je to udělat rychle, tvrdě a v tajnosti. Nikomu se nemuset zodpovídat.“

Admirálu Morganovi nasadil grimasu, kterou u jiných popisoval slovy, šklebí se, „jako kdyby měl sežrat lejno“, a úlisné zaskřehotal, „nemáme tušení, kdo zasáhl francouzské tankery, nebo jejich torpédoborec, ale existuje celá řada podezřelých… cha, cha, cha.“

„Jestliže už nic nemáte,“ řekl náčelník štábu námořnictva, „rád bych se vrátil do Pentagonu. Máme v té oblasti dvě bitevní uskupení s letadlovými loděmi – jedno je poblíž Kuvajtu a druhé v severním Arabském moři. Nechám dvě ponorky plout Perským zálivem a zaujmout pozici na jih od Hormúzského průlivu. Druhé uskupení může plout na jih k základně Diego Garcia a obě ponorky se mohou od nich odpojit, aby vpluly do Adenského zálivu.“

„Nevadí vám, že necháte letadlovou loď bez doprovodu ponorek?“

„Jenom na pár dní. Pošleme jim jiné dvě naproti ze základny Diego Garcia. To uskupení zůstane příští tři měsíce v pohotovosti.“

„Výborně, Alane, velice se mi to zamlouvá, už můžete klidně odplout. Až půjdete ven, mohl byste říct Kathy, aby mi hned zavolala majora Ramshawea?“

Náčelník štábu přikývl a obrátil se ke dveřím, že půjde. Když je otevřel, admirál Morgan zvedl hlavu, a nečekaně zavolal: „Poslyšte, Alane.“

Když se admirál otočil, Arnold Morgan řekl jen: „Díky. Jsem vám vděčný.“

Po cestě k východu ze Západního křídla Bílého domu musel admirál Dickson myslet na admirála v novém postavení. Svým způsobem se s ním dá vyjít úplně snadno… má dobrý cit pro opravdovou logiku… klidně dokáže ustoupit… předpokládám, že se necítí ohrožený. Nevadí mu, když se mýlí. Je dostatečně velkorysý, aby se o to staral.

O dvacet minut později zaburácel hlas Arnolda Morgana skrze těžké dřevěné dveře… „PANÍ MORGANOVÁ – KDE K ČERTU JE RAMSHAWE…?“

Ve dveřích do předpokoje se objevila Kathy Morganová. „Řekla bych, že právě sjíždí z vnějšího okruhu, ale protože nejsem momentálně zaměstnaná jako státem placený stopař, nemám možnost přesně určit polohu jeho jaguáru.

Ale je určitě na cestě, mluvila jsem s ním dvě minuty po tvém posledním pokynu.“

„Moc dlouho to trvá,“ vyjádřil nelibost Arnold. „Taková zdržení přivodila pád celých impérií.“

„Manželství taky,“ poznamenala Kathy, když vycházela ze dveří. Manželův výbuch smíchu nad mapou Hormúzského průlivu přešla bez povšimnutí.

O deset minut později vpadl do admirálovy kanceláře poněkud neupravený major Ramshawe.

„Dobré ráno, pane admirále,“ pozdravil Jimmy a pustil hromadu papírů na velký stůl na druhé straně místnosti.

„Kde jste se k čertu flákal?“ hudroval starý pán.

„Většinou jsem to švihal stotřicítkou po vnějším okruhu,“ bránil se major.

„Měl jste přidat.“

„Je tam povolená stovka, pane admirále,“ nedal se Jimmy.

„Pro nás ne, mladíku. Pro nás žádné hranice neplatí – v rychlosti, ve výdajích, v odvaze, v riskování, v ničem.“

„Co kdyby mě zastavil policajt?“

„Postavit ke zdi,“ řekl Arnold. „Jakmile bychom vyrozuměli nejbližší příbuzenstvo.“

„Příště provedu, pane admirále.“

„Správně. Pojďte sem a vysypte jednotlivé body v pořadí jejich důležitosti, jak chceme, aby je prezident dnes večer zdůraznil, všechno, co na Francii vrhne hnusné světlo…“

„Jasně, pane admirále. Nevadilo by, kdybych začal nejdřív v pořadí, jak šly za sebou? O jejich důležitosti si pak rozhodnete sám.“

„Sto třicet kilometrů za hodinu je dost vysoká rychlost, jak jet k potlachu… fakta, Jimmy, chce to fakta. Sem s nimi.“

„Sedmadvacátý srpen. Mossad se pokouší zlikvidovat majora Kermana v Marseille. Otázka: Co pohledával nejhledanější arabský terorista na světě ve Francii pod ochranou tamní vlády?

V půli listopadu jsme zjistili, že Francie zřejmě odstupuje od smluv se Saudskou Arábií na dodávky ropy a vyhání nahoru cenu za budoucí nákupy. Jako kdyby Francouzi věděli, co se chystá.

Březen. Ponorky proplouvají Suezem a mizí pod hladinou v Rudém moři. Jsou to jediné ponorky, které mohly napadnout saúdskoarabská ropná zařízení.

Dvaadvacátý březen. Britové zachycují zprávu ve francouzštině ze severního okolí Rijádu, v níž je obsažena žádost ve smyslu: ‚přijít na oslavu dřív‘.

Konec března. Obdrželi jsme fotografii bývalého velitele francouzských speciálních jednotek, plukovníka Gamoudiho, vedoucího útok na královský palác v Rijádu. Při útoku byl král zabit. Vystopovali jsme Gamoudiho do místa v Pyrenejích, kde bydlí. Má francouzskou národnost, trvale žije ve Francii a má francouzskou manželku a děti.

Tou dobou se ho Francouzi pokusili v Rijádu zavraždit ve společnosti jistého majora Kermana, o němž jsme přesvědčeni, že stál v čele útoku na vojenské základny Saúdů u města Chamís Mušajt.

Minulý týden uzavřel nový král s Francií všechny smlouvy na obnovu země.

Touž dobou doplouvají ponorky na základnu francouzského námořnictva na ostrově La Réunion. Veškeré údaje o délce plavby a načasování souhlasí s faktem, že mají na svědomí palbu na pobřeží Saúdské Arábie. Jiní podezřelí nejsou známi.“

Arnold Morgan vzhlédl od svých poznámek. „Je to perfektní, Jimmy. Vlastně si myslím, že bude lepší, když se prezident bude držet chronologického pořadí. Snáz se to sleduje a dodává to určitý prvek napětí jako při odhalování záhady.“

„V tom s vámi souhlasím,“ řekl Jimmy.

„Fajn. Tamhle se posaďte a já sepíšu prezidentovu řeč. Chci, abyste tu celou dobu zůstal, kdybych narazil na něco, co bych si potřeboval ověřit. Jasné?“

„Jasné, pane admirále. Udělám si v dokumentaci pořádek, abych byl připravený cokoli na požádání doplnit. Neměly by se tam objevit žádné ptákoviny, že?“

„Žádné ptákoviny,“ opakoval Arnold. „Ještě řekněte Kathy, ať informuje prezidenta, že jeho projev se bude živě vysílat dnes v sedm večer.“

„Hned to bude, pane admirále. Co specialisté na prezidentovy projevy? Budeme po nich něco chtít?“

„Zastydlí poetové,“ zavrčel Arnold. „Povězte jim, ať sem za dvě hodiny pošlou někoho, kdo to přepíše.“

Pondělí 5. dubna v 19.00

Místnost pro tiskově konference

Bílý dům

O smečce novinářů, která se potloukala kolem, bývalý tiskový mluvčí Bílého domu Mariin Fitzwater nemluvil nikdy jinak než jako o Lvech salónů. Tiskové oddělení Bílého domu zorganizovalo brífink v hodinu, jež byla frustrující pro chybějící reportéry novin vycházejících k večeru, zato však vyvolalo horečnou činnost u štábů velkých televizních sítí a nervozitu u zpravodajů deníků tlačených hodinou uzávěrek, do níž museli položit patřičné dotazy a napsat články.

V místnosti pro tiskové konference to vřelo jako v úle. Byly již tři minuty po sedmé a smečka čítající víc než šedesát zpravodajů měla pocit, že už jim měli dávno předhodit nějakou potravu. Až na chodbách Západního křídla mohl člověk zaslechnout, jak mručí nedočkavostí.

Zpravodajové, muži stejně jako ženy, byli do jednoho přesvědčeni o své důležitosti jako zásobitelů veřejnosti zprávami, které instituce, jichž byli součástí, prodávaly po pár centech za kus. Televizní reportéři vyznávali obecně sdílenou víru – v zemi ovládané televizí – že jsou vlastně božskými bytostmi éteru.

Teď však chtěli všichni vědět, proč se prezident opozdil. Copak neví, jak je jejich čas drahý? Když nechává čekat je, nechává čekat celý národ!

Všichni se domýšleli, že téma brífinku se bude tak či onak týkat Saudské Arábie, protože noviny už několik dnů plnily vzdálené či nepřímé souvislosti vojenského převratu v Rijádu. Odpoledne zaznamenala burza další značný pokles Dow-Jonesova indexu i obchodů v rámci systému NASDAQ a zprávy o cenách akcií na mezinárodního trzích byly ještě horší. Cena benzinu u čerpacích stanic trvale rostla, zvlášť ve státech středozápadu USA.

Dveře se náhle otevřely a vešel prezident v doprovodu podmračeného admirála Arnolda Morgana, který se zlostně zahleděl do sálu, jako by se nemohl dočkat boje a vyzýval někoho, jen ať se opováží vystoupit z řady.

Morgan se málokdy, jestli vůbec, snížil k rozhovoru s někým ze sdělovacích prostředků. Předcházela ho však obdivuhodná pověst a kterýkoli opovážlivý novinář musel být připraven, že mu admirál ukousne hlavu. Ani trochu se nestaral, co se o něm psalo nebo říkalo. Prezident ale trval na tom, aby ho admirál na dnešní brífink, jehož záznam se bude živě vysílat, doprovodil.

Prezident dostal stručné instrukce od samotného Arnolda, jenž ho jasně poučil: Budete říkat, jen co máte v papírech… nebudete odpovídat na žádné otázky z auditoria… ani po skončení se dotazy nezodpovídají.

Vše se mělo odehrát přesně podle Arnoldova scénáře, který možná rizika shrnul takto: „Chci se vyhnout situaci, kdy by někdo zaječel: MYSLÍTE SI, ŽE FRANCOUZSKÝ PREZIDENT JE DOJEBANÝ KOMUNISTA? Vy byste v žertu pronesl: ‚Nemohu říct, že bych s takovým hodnocením naprosto nesouhlasil‘ Nakonec by vyšel titulek – PREZIDENT NAZVAL PŘEDNÍHO FRANCOUZSKÉHO POLITIKA DOJEBANÝM KOMUNISTOU.“

Prezident s admirálem prohodil v rychlosti ještě pár vět a postoupil na vyvýšený stupínek a kamery se rozvrčely jako o závod. Prezident měl proti sobě les mikrofonů a moře dychtivých tváří s cynickým výrazem, muže i ženy připravené se vrhnout na svou kořist. Ale jejich znalost tématu brífinku byla omezená.

Zpravodajové jsou už takoví. Jsou-li dostatečně hladoví, je jim jedno, na koho se vrhnou, i kdyby měli mizivou naději na úspěch. Příslušníci stejného druhu to nazývají kuráží s vysokým morálním nábojem. Arnold Morgan měl pro totéž poněkud případnější a sprostší označení, které znamenalo… no… nebylo moc chytré.

„Dobrý večer“ pozdravil přítomné prezident. „Předpokládám, že mnozí z vás určitě uhodli, že budu dnes večer hovořit o záležitostech národního ohrožení. Samozřejmě se dotknu nedávných událostí v Saudské Arábii, jež měly na většinu svobodného světa neblahý ekonomický dopad.

Královská rodina Saúdů po řadu let prosazovala systém vlády, který se s naším ideálem demokracie neslučoval. Ale žhoucí pouštní země se nachází daleko od naší a platí v ní silné kmenové tradice a kultura, jimž nemáme naději porozumět.

Státní zřízení země je království, navíc islámské, a její obyvatele nedělí od beduínskych kořenů mnoho generací. Způsob života není totožný s naším, ale zaslouží si náš respekt, a já mohu jen potvrdit, že v různých okamžicích mezinárodních konfliktů byli Saúdové první, kteří nám nabídli pomoc.

Byli jsme si vědomi, že domácí poměry v jejich vlasti nebyly zcela v pořádku. Odborníky věnující se studiu oblasti proto příliš nepřekvapilo, když vypuklo ozbrojené povstání, při němž, jak víme, královská rodina byla zbavena moci a na trůn nastoupil nový král.

Síly, které povstaly, chtěly nastolit spravedlivější systém vlády, aby bohatství nacházející se pod pouští bylo spravedlivěji rozdělováno mezi lid, a ne jen mezi členy jediné rodiny. K převratu, který mnozí z nás očekávali, tedy konečně došlo. Věřím, že z dlouhodobého hlediska změna může věci obrátit k lepšímu.

Dnes večer jsem zde ale proto, abych hovořil o krátkodobém horizontu a o krizi, kterou každý z nás pocítil už při doplňování paliva u čerpacích stanic. O vysoké inflaci, k níž dochází v případě cen letenek a veškeré dopravy. Jakož i o spirálovém růstu cen elektrické energie.

Ujišťuji vás, že vláda se snaží ze všech sil, aby zůstala i nadále pánem situace. V následujících týdnech tomu tak také bude, jak jsem vám slíbil minulý týden. Avšak důvod mého dnešního proslovu je jiný.

Rád bych informoval nejen obyvatele Spojených států, ale lidi kdekoli na světě, že k převratu v Saudské Arábii by nemohlo dojít bez spolupráce s kvalitně vyzbrojenou, z vojenského hlediska vyspělou západní zemí. Přímo tady a teď ukazuji prstem na Francouzskou republiku, jejíž činy mnozí z vás budou považovat za neodpustitelné.

Povstání v Saudské Arábii bylo připraveno pod vedením Francie, proběhlo za přispění Francie a Francie stála v jeho čele. Nový král měl podporu Francie. Zesnulého krále Francie zavraždila. Co je nejhorší, Francie to vše provedla, jen aby získala výhodu na mezinárodním trhu s ropou, až saúdskoarabská ropa začne opět proudit.

Dívám se Francii do očí a říkám znovu, že ji OBVIŇUJI! Aby to snad lépe pochopili – J’ACCUSE!

Mí američtí spoluobčané. Francie má dnešní situaci na svědomí. Určitě jste sami slyšeli, že nový saúdskoarabský král Násir ve svém inauguračním projevu prohlásil, že Francie získá kontrakty v hodnotě miliard a miliard dolarů na obnovu saúdskoarabských ropných zařízení.“

Prezident Bedfbrd se odmlčel a usrkl si ze sklenice vody.

„Aby každý plně porozuměl způsobu, jakým jsme dospěli k našim závěrům, uvedu posloupnost událostí, které nás neomylně dovedly k pachateli.

První věc, o níž bych se chtěl zmínit, je úroveň saúdskoarabského zabezpečení ropných nalezišť a rafinerií. Obrana má velmi vysokou úroveň, ropu chrání velmi dobře vycvičený vojenský kontingent. Saúdové mají jediné významné bohatství, a tím je ropa. Nejsou ani v nejmenším hloupí a dobře vědí, jak své bohatství chránit.

Jediné zbraně, které mohly zasáhnout ropná zařízení, jsou řízené střely, navíc odpálené pouze z ponorky ponořené pod hladinou. Nikoli z plavidla na hladině, nikoli z letadla, které by zpozorovali. Odpalovací zařízení pod hladinou zpozorovat nemohli. To se také stalo. Mimochodem, Saúdská Arábie ponorky nevlastní.

V kritickou dobu se v blízkosti saúdskoarabských břehů nalézaly pouze dvě ponorky. Obě francouzské. Máme k dispozici jejich čísla, obě jsme vysledovali při jejich proplutí Suezským průplavem. Zachytili jsme i okamžik, kdy vpluly do Rudého moře. Pak jsme je znovu spatřili – až když se objevily na základně francouzského námořnictva. Předtím stihly odpálit střely s plochou dráhou letu na saúdskoarabská ropná naleziště. VÍME, CO SPÁCHALY.

V listopadu minulého roku jsme vysledovali, že Francouzi uzavírají obchody na budoucí dodávky a odstupují od smluv se Saudskou Arábií. VÍME, CO SPÁCHALI.

Získali jsme fotografie velitele francouzských speciálních jednotek, který vedl útok na královský palác v Rijádu. Známe jeho jméno. Ověřili jsme si, kde je jeho bydliště ve Francii. VÍME, CO SPÁCHAL.

Můžeme dokázat, že francouzská vláda ochraňovala a potom si i najala nejnebezpečnějšího teroristu v arabském světě. Známe přesné datum a jméno francouzského města, kde si ho najali, aby vedl pozemní útok na velké vojenské základny poblíž města Chamís Mušajtu. Také jeho jméno známe. VÍME, CO SPÁCHAL.

Zachytili jsme poslední vojenský signál rijádského velitele s jeho francouzskou základnou – naši dobří přátelé z britské armády rozhovor odposlechli a během půl hodiny nám ho předali. Víme, co říkal a kdo to říkal. VÍME, CO SPÁCHAL.“

Prezident se odmlčel, aby jeho slova dosáhla náležitého účinku. Slova, která navrhl a k dokonalosti dotáhl Arnold Morgan, zazněla nejen v místě tiskové konference, ale rozlétla se ihned do celého světa.

„Mnozí z vás, kteří mi naslouchají, si uvědomují, že to není poprvé, kdy se Francie vyčlenila ze společenství celého lidstva. Mnozí z vás si také kladou otázku, existuje-li nějaká hranice, kterou by Francouzi ve svém antiamerikanismu nepřekročili. Tentokrát však zašli příliš daleko. Srazili západní svět po finanční stránce na kolena. Ale pouze dočasně. My opět povstaneme.

V současné chvíli zvažují mí poradci náš postoj vůči francouzské akci. V nejbližší budoucnosti jsme připraveni prohlásit saúdskoarabskou ropu za přírodní bohatství celosvětového významu. Může se stát, že ve spolupráci s našimi hlavními spojenci dojdeme k závěru, že Saúdská Arábie není nadále schopna celosvětové bohatství spravovat. S jakoukoli formou spolupráce ze strany Francie nepočítáme.

Mí američtí spoluobčané, jsem si jist, že naše postoje jsou opodstatněné. Nechovám nejmenší pochybnosti, že národy světa byly ve velkém měřítku bezdůvodně poškozeny, proto se za žádnou z vět pronesených dnes večer rozhodně nehodlám omlouvat.

Nebudu odpovídat na žádné otázky, ale znovu říkám na adresu prezidenta a vlády Francouzské republiky – VÍME, CO JSTE SPÁCHALI, ČINÍME VÁS ZODPOVĚDNÝMI. OBVIŇUJI VÁS, OBVIŇUJI VÁS, OBVIŇUJI VÁS“

Po těch slovech se pětačtyřicátý prezident Spojených států amerických Paul Bedford, demokrat ze státu Virginia, na místě otočil a vyšel ze sloupového výklenku a admirála Morgana nechal, aby zodpověděl dotazy zpravodajů v sále.

V místnosti se však rozpoutala nekontrolovatelná vřava. Nebylo slyšet vlastního slova, natož dotazy a odpovědi. Reportéři se o překot hrnuli do zadní části místnosti, odkud telefonicky předávali svá hlášení a do mobilních telefonů chrlili informace. Hodiny ukazovaly dvacet minut po devatenácté hodině a pro mnohé redakce novin do uzávěrky zbývalo kriticky málo času. Reportéři televizních sítí umírali touhou vypálit otázku, která by je ve vysílání ukázala jako věcí znalé, moudré a předvídavé politické pozorovatele.

Bohužel si všichni usmysleli, že se stanou nesmrtelnými v téže chvíli a výsledek se vymykal veškerému chápání. Zavládl nepředstavitelný chaos. Admirál Morgan zavrtěl hlavou a zavrčel do jednoho z mikrofonů: „Buď se, panstvo, uklidníte a přestanete se chovat jako děti, nebo odejdu“

Jeho výhružku však žádná televize neodvysílala. Konečně vřava trochu utichla a kdosi zakřičel otázku: „Pane, ví francouzský prezident, o čem prezident Bedford právě mluvil?“

Admirál Morgan odpověděl: „Pokud je mi známo, je francouzský prezident v tuto chvíli v peřinách, protože v Paříži je po půlnoci. Pokud ovšem sedí v posteli a dívá se na CNN nebo na nějakou jinou stanici, pak bych řekl, že to slyšel. Oznámili jsme už před několika hodinami, že prezident Bedford osloví veřejnost v hlavním vysílacím čase.“

„Pane, čekáte, že se vám někdo z kanceláře francouzského prezidenta dnes nebo zítra ozve?“

„Nečekám. Rozhodně ne přímo. Předpokládám ale, že francouzský ministerský předseda učiní v zastoupení vlády prohlášení, v němž popře jakoukoli účast na nedávných událostech v Saúdské Arábii. Počítám, že obviní Spojené státy z kolosální lži namířené proti Francouzské republice a bude žádat, aby OSN co nejpřísněji pokárala našeho velvyslance při této organizaci.“

„Co uděláme potom?“

„Držte už zobák, ano? Nemáte snad dost nosný příběh, abyste se museli donekonečna ptát: Co bude pak? Propána krále, lidi, to vás fakt platí za tak nedůvtipné otázky?“

Ani tuto část brífinku žádná televizní stanice nevysílala. Pokračování se však už neslo v poněkud rozvernější atmosféře a nikoho obzvlášť nepřekvapilo, když admirál zavrtěl hlavou a prohlásil: „Už z tohohle zvěřince musím vypadnout. Běžte a koukejte něco sesmolit.“

Admirál hned potom opustil západní křídlo a Kathy už na něj čekala za volantem milovaného hummera a do Chevy Chase odjeli spolu.

V krbu v pracovně bylo připraveno na zátop a stačilo jen, aby Arnold zapálil oheň a pustil televizi. Paní Newgateová, jejich nová hospodyně, kterou zaměstnávali od doby, kdy se vrátili do Bílého domu, oznámila, že večeře bude hotova ve tři čtvrtě na devět, a zeptala se, jestli si admirál přeje, aby jim otevřela láhev vína.

Arnold odpověděl, že kdyby se měl rozhodovat podle toho, jak se cítí, odpovídal by tomu spíš celý karton. Pak se dohodli na láhvi Château l’Hôpital, ročník 2000, což bylo cenově přijatelné Bordeaux.

„Mohla byste nám ho přelít do karafy,“ požádal ji Arnold. „Abychom se mohli do oslavy pustit ve velkém stylu… S Alanem Dicksonem jsme se rozhodli, že nebudeme nic vyhazovat do povětří.“

Poněkud zmatená odpověď paní Newsgateové zanikla v bouři dalšího Arnoldova výlevu. „JEŽIŠMARJÁ, TO BYL ALE FOFR!“

V tu chvíli paní Newsgateová, která admirála osobně sotva znala, zkameněla, protože se chvilku domnívala, že admirál to myslí ironicky. Pak však zjistila, že se jeho pozornost upírá na televizní obrazovku, kde nějaký muž v tmavém obleku a purpurové pruhované kravatě mluvil velmi rychle francouzský a komentátor CNN překládal jeho řeč do angličtiny.

„…Francie nedokáže pochopit obvinění amerického prezidenta… naše vláda nemá nejmenší povědomost o jakékoli z akcí, které nám přisuzuje… nevíme o žádných francouzských velitelích v Saudské Arábii, naše ponorky proplouvají Suezským průplavem každý měsíc… o žádné záhadě nemůže být řeč… provádíme námořní cvičení v Arabském moři a v Indickém oceánu právě tak jako Spojené státy… naše základna je na ostrově La Réunion, americká na ostrově Diego Garcia… není v tom rozdíl.

Co je zvláštního na zprávě z Rijádu, o níž se Američané zmiňují? Jaký signál to měl být? Odehrával se rozhovor ve francouzštině? Kdo to tvrdí? Kde jsou fotografie, o nichž říkají, že je vlastní? Nikdy nám nebyly předloženy… je naprosto absurdní, aby prezident Spojených států vznášel proti nám obvinění takového druhu.

Ujišťuji všechny občany naší země, že se v této záležitosti obrátíme na OSN v New Yorku a budeme požadovat satisfakci. Budeme žádat omluvu. Všechna obvinění jsou naprosto nepodložená a co nejrozhodněji je odmítáme. Nepřekvapuje mě, že si Američané s jejich vrozenou žárlivostí vůči Francii a jejím kulturním standardům přejí, aby obvinění pravdivá byla. Obávám se však, pane prezidente, že pravdivá nejsou. Jsou to naprosté smyšlenky. Zakončím svou řeč podobně, jako prezident Bedford zakončil svou. Opakováním, n’est-ce pas? ODMÍTÁME JAKOUKOLI VINU, ODMÍTÁME JAKOUKOLI VINU, ODMÍTÁME JAKOUKOLI VINU!“

„Od tebe to sedí, hošane,“ mumlal si Arnold Morgan, „Ty jeden prolhanej žabožroute.“

V tu chvíli vkročila do pracovny Kathy se sklenicí skotské ředěné sodou, jak ji měl manžel rád. Bez ledu. Letmo se podívala na obrazovku televize a zaslechla, jak komentátor říká: „Spojené státy byly dnes večer obviněny, že křivě nařkly Francouzskou republiku, a budou pravděpodobně muset čelit tvrdé kritice Rady bezpečnosti OSN.

Mluvčí Spojených národů před několika minutami prohlásil, že prezident Bedfbrd vznesl mnoho formálních obvinění, která bude obtížné prokázat. Také uvedl, jak generálního tajemníka na nejvyšší míru překvapilo, že Spojené státy jako stálý člen Rady bezpečnosti napadly jiného stálého člena právě tímto způsobem.“

Potom moderátor předal slovo dopisovateli CNN při Spojených národech, který stál v dešti před hlavním sídlem OSN v New Yorku.

„Děkuji za slovo, Joe.“

„Není zač, Frede. Snad bys mohl naznačit, jaká opatření proti Spojeným státům můžeme očekávat…“

„S radostí, Joe… asi bych měl začít tím, že to jsou obvinění velmi závažného rázu a že chápu, že Francie už podala žádost o svolání mimořádného zasedání Rady bezpečnosti, které se musí podle stanov sejít do čtyřiadvaceti hodin.

Rada bezpečnosti je nejmocnějším orgánem OSN a jejími stálými členy jsou Čína, Francie, Rusko, Spojené království a Spojené státy americké. Zasedání se zúčastní i deset nestálých členů, a aby byla kritika schválena, byla by zapotřebí prostá většina devíti hlasujících. Lze předpokládat, že USA a Velká Británie vyjádří s francouzským návrhem při hlasování nesouhlas a mohli bychom získat ještě jednoho či dva členy, kteří nás podpoří.

Nicméně z dobře informovaných zdrojů zde v sídle OSN vyplývá, že Spojené státy při hlasování neobstojí a velmi pravděpodobně budou vláčeny před Valným shromážděním a veřejně kritizovány, že vznesly nepodložená obvinění proti zakládajícímu členskému státu Spojených národů.“

„Co když je podložíme, ty sráči?“ mumlal Arnold Morgan.

Kathy pronesla svou námitku proti manželově slovníku vznášenou dvakrát do roka: „Byla bych ráda, kdybys nepoužíval to hrubé slovo tak často…“

„Které slovo máš na mysli. Francie?“ zeptal se Arnie.

„Ne.“

„Takže které?“

„Nebudu ho opakovat“

„Jak se můžu kát a slíbit, že se polepším, když mě necháš tápat ve tmě a neřekneš přímo, jakého zločinu jsem se dopustil?“

„Jako vždy se chováš nemožně…“ začala Kathy.

„Nezapomeň, cos chtěla říct… jenom na chvilku… prosím tě… chci slyšet, co ten sráč bude říkat…“

Kathy vyšla z místnosti, ale zvuk hlasu zjevného sráče jí zněl v uších… Nenechte se mýlit… Současná vláda se dostala do skutečných potíží.

Následující ráno

Pentagon

Shromáždili se ve čtvrtém patře v kanceláři admirála Alana Dicksona – Arnold Morgan, admirál Frank Doran (vrchní velitel Atlantské flotily), který přiletěl z námořní základny v Norfolku, a náčelník spojených štábů ozbrojených sil generál Tim Scanell, který pozvání zúčastnit se schůzky přijal, přestože šlo výlučně o záležitost válečného námořnictva.

Admirál Morgan zastával názor, že čím méně lidí bude o všem vědět, tím lépe. Jako vrchní velitel Operace Tanker zaujal místo v čele stolu.

„Takže k věci. Předpokládám, že jsme všichni četli noviny a sledovali televizi a chápeme, že Spojené státy určitě čeká na půdě OSN celosvětový útok. Měl bych vám říct, že to je součást mého plánu, protože se chystáme udělat něco natolik šokujícího, že nikoho ani ve snu nenapadne, že jsme to spáchali my, když máme svých starostí nad hlavu i bez toho.“

Kolem stolu se ozvalo překvapené mumlání.

Admirál Morgan nerušeně pokračoval. „Pánové, v podstatě žádné potíže nemáme. Francie navzdory tomu, co tvrdí její ministerský předseda, skutečně sesadila saúdskoarabského krále a skutečně uvrhla světovou ekonomiku do krize. Na nás jen je, abychom s tím něco udělali!“

V hrubých rysech vysvětlil plán, jehož scénář den předtím navrhl admirál Dickson. Rychlý úder na první tanker přepravující francouzskou surovou ropu, až bude vyplouvat z Perského zálivu. Další úder na francouzský tanker s nákladem zemního plynu, jakmile propluje úžinou Bab al Mandab do Rudého moře.

„To by je mělo trochu zpomalit,“ řekl Arnold. „Francouzi jsou ale vytrvalí. S admirálem Dicksonem se domníváme, že příští francouzský tanker bude vplouvat do Hormúzského průlivu v doprovodu válečného plavidla. Vyvoláme pak naprosté pozdvižení. Nejprve zasáhneme doprovodnou loď torpédem a potom dostane zásah tanker číslo tři. To bude pro Francouze znamenat, že končí. Už se nebudou pokoušet vyplouvat z Perského zálivu s nákladem ropy, dokud jim to milostivě nedovolíme.“

„Arnie, má to být otevřená operace… zaútočíme a nebudeme se starat, kdo všechno to ví?“ Generál Scanell se tvářil ustaraně.

„V téhle fázi ještě ne,“ vysvětloval Arnold. „Odpalovat budeme z ponorek v dostatečné hloubce pod hladinou a nikomu nepřiznáme, co jsme udělali. Ať si všichni chvilku hrají na slepou bábu!“

„Takže torpéda?“ ujišťoval se náčelník spojených štábů ozbrojených sil. „Ano, odpálená ze vzdálenosti několika kilometrů. Ale ne v případě posledního tankeru. Ten zasáhneme třemi nebo čtyřmi střelami Harpoon, které ropu zapálí. To zabrání většímu znečištění.“

„Máte v úmyslu někomu sdělit, že právě Spojené státy lodě potopily?“

„Nemáme.“

„Uvědomuji si, že je to naivní otázka v místnosti plné námořníků,“ omlouval se generál Scanell. „Jak budeme vědět, že tanker je plný francouzské ropy, a ne něčí jiné? Domníval jsem se, že všechny tankery jsou registrovány v Libérii, v Panamě či kde jinde. Určitě musí vypadat stejně!“

„Svým způsobem stejné jsou, Time,“ vysvětloval Alan Dickson. „Ale prověřujeme jak tankery tříd VLCC, tak ULCC, které obsluhuje Francie…“

„Pochopil jsem správně, že obě třídy jsou v podstatě stejné, jen ULCC je větší?“

„Přesně tak, ULCC mívá výtlak až čtyři sta tisíc tun.“

„Zasáhneme jednu z těch lodí?“

„Možná,“ řekl admirál Dickson. „Ale abych zodpověděl vaši otázku ohledně identifikace správného cíle. U kartelu TotalFinaElf prověřujeme způsob, jakým přepravuje velké objemy ropy.

Většinou se obracejí na společnost s výbornou pověstí sídlící v Lucembursku. Nazývá se TRANSEURO a už léta operuje s flotilou čtrnácti nebo patnácti tankerů, kterou dlouhodobě pronajímá Totalu. Většinou užívají tonáže mezi dvěma sty padesáti až třemi sty tisíci tunami.

Obchodně se označují jako Francouzská vlajková flotila. Tankery zajišťují nepřetržitý provoz mezi Perským zálivem a Marseille, Brestem a dalšími francouzskými ropnými přístavy. Dokáží přepravovat jak ropu, tak zkapalněný zemní plyn. Identifikovat je dokážeme poměrně snadno, dokonce i když se rozhodnou plout pod vlajkou, která se jim právě hodí.“

„Máme ponorky někde blízko?“ ptal se dál generál Scannell.

„Ano, velmi blízko,“ odpověděl admirál Dickson. „Ve skutečnosti máme už teď dvě nejlepší z ponorek naší flotily nedaleko. Jsou v Arabském moři spolu s ostatními plavidly doprovázejícími letadlovou loď Ronald Reagan. Jsou to dvě nejnovější ponorky třídy Virginia, Hawaii a North Carolina… opravdu skvělá plavidla o výtlaku sedm tisíc osm set tun vyzbrojené řízenými střelami vypouštěnými zpod hladiny s označením Tomahawk a osmatřiceti torpédy ADCAP Mark osm.

Budeme-li potřebovat další čtyři ponorky, a počítám, že budeme, dvojice bojových ponorek třídy Los Angeles, Cheyenne a Santa Fe, je s letadlovou lodí Constellation v Perském zálivu u pobřeží Kuvajtu. Na základně Diego Garcia máme připravené ještě ponorky Toledo a Charlotte, které mohou vyplout, kdykoli je budeme potřebovat, aby stará dobrá Connie nezůstala bez jištění pod hladinou.“

„Neuvažujete, že by bylo třeba využít hladinových plavidel?“ zeptal se generál Scanell.

„Nechceme dávat naši přítomnost na odiv a nemyslím, že je to nezbytné. Bude to velmi triviální operace pod hladinou. Ale ve vzdálenosti tři sta dvacet kilometrů máme dvojici torpédoborců třídy Arleigh Burke s řízenými střelami na palubě.“

Arnold Morgan věděl, že náčelník štábu měl na mysli lodě Decatur a Higgins, každou o výtlaku devět tisíc tun, obě postavené ve státě Maine – nejničivější válečná plavidla plující na hladině. Obě vyzbrojené neomylné přesnými střelami s Krátkým doletem McDonnell Douglas Harpoon, s bojovými hlavicemi o hmotnosti dvě stě dvacet sedm kilogramů, jejichž zásah dokáže loď zcela zničit, navíc s šestapadesáti řízenými střelami Tomahawk vypouštěnými z podpalubí torpédoborců. Velitel Operace Tanker se skoro neznatelně usmál.

„Možná mi něco uniká,“ vmísil se do debaty admirál Doran, „ale může mi někdo říct, co přesně doufáme, že tím vším získáme? Jak nám pomůže, když potopíme francouzské tankery?“

„Řekněme, že je to částečně záležitost principu,“ řekl admirál Morgan. „Současná finanční krize se bude zhoršovat a její šokující následky pocítí lidé po celém světě. Účelem naší akce je pověsit Francii na nejvyšší možný strom před mezinárodním společenstvím, čímž se nám podaří zachránit prezidenta Bedforda. Pokud neuděláme nic, všechno skončí jeho obviněním, protože tak už to na světě chodí.

Americká ekonomika se bude řítit dolů jako po skluzavce a sdělovací prostředky i lidi se na prezidenta oboří a budou se ptát, proč nic nepodnikl, když hořel Wall Street. Ale těžko se to může stát, když dostaneme skutečného viníka z masa a kostí a pověsíme ho na ráhno do větru.“

Admirál Dickson využil odmlky a řekl: „Zahanbení Francie nám může vydláždit cestu zpět do Saudské Arábie, kde bychom si vzali na starost distribuci ropy v celosvětovém měřítku. Saúdům budeme platit stejně, jako jsme jim platili vždycky, ale navíc bychom mohli získat skutečnou kontrolu nad věcmi a pohlídat si, aby se něco podobného neopakovalo.“

Podobně jako všichni náčelníci štábů spatřoval admirál hlavní roli amerického válečného námořnictva právě v takové úloze a neměl v úmyslu si nechat příležitost proklouznout mezi prsty. „Jak já to vidím,“ pokračoval, „musíme zařídit, aby Francie připadala Saúdům a komukoli jinému ve hře o ropu příliš zostuzená, aby si s ní něco začínali.“

„Správně,“ potvrdil admirálova slova Arnold Morgan. „V podstatě pracujeme na hracím plánu a vy velice rychle najdete jednotlivé části a zasadíte je na místo. Bohužel ještě jeden kus skládanky nám chybí a my ho musíme najít“

„O co jde?“ zeptal se generál Scannell.

„Musíme najít francouzského plukovníka, který stál v čele útoku v Rijádu. Jmenuje se Jacques Gamoudi. Musíme se dostat i k jeho ženě a dětem, převézt je na bezpečné místo, pak ho drapnout a všechny je dostat ze země, nejlépe do Ameriky. Ale musíme to stihnout dřív než Francouzi. Domníváme se, že ho budou chtít fyzicky zlikvidovat, jak už se o to jednou pokusili!“

„První dvě úlohy obtížné nejsou – potopit a vyhodit do povětří,“ konstatoval admirál Dickson, „ale jak myslíte, že se vypořádáme s únosy?“

„Už na tom v Rijádu pracují agenti z CIA a FBI,“ odpověděl Arnold Morgan. „Pokud vědí, plukovník Gamoudi město zatím neopustil, ačkoli ani to není vyloučené. Nicméně si myslíme, že situace se momentálně nijak nevyvíjí. Francouzi se snaží plukovníka zabít, ale je pod mocnou ochranou krále Násira a nejspíš se zdržuje v jednom z paláců.“

„Co jeho rodina?“ zeptal se admirál Doran.

„To se může ukázat jako klíčové,“ přiznal Arnold. „Podle mého názoru bychom se jich měli zmocnit a dostat je kvapíkem z Francie – bude-li to nutné, zapojit i jednotky SEAL a helikoptéry. Tím bychom získali mírný náskok. Pak dáme Gamoudimu nějak vědět, že je máme bezpečně v Americe a že jediné, co musí udělat, je se s námi někdy někde setkat, čímž se do bezpečí dostane i on.

Pak ho předvoláme před OSN, kde svlékne Francouze donaha. My mu obstaráme novou identitu a zajistíme nový život. Pak už se jen postaráme o saúdskou ropu, protože s Francií nebude chtít nikdo mít nic společného a Saúdové si bez nás neporadí.“

„Připadá mi,“ nahlas uvažoval admirál Doran, „že se Gamoudi dočasně stal nejvýznamnějším člověkem na celé planetě. Tím nám vyvstává další potíž – Francouzi, kteří se ho pokoušejí zabít.“

„Kdybych byl Francouz, taky bych se ho snažil zabít,“ mínil generál Scannell. „Chci jen dodat, že bychom radši měli dostat jeho manželku hodně rychle, ale zároveň se snažit neporušit při tom víc než asi sto mezinárodních zákonů.“

„V tom máte naprostou pravdu,“ souhlasil Arnold. „Když to přeženeme, dostaneme se do větších potíží než Francie. A bez Gamoudiho prokážeme tak akorát prd… ví někdo z vás, kdy by měl dorazit John Bergstrom?“

„Ve třináct nula nula,“ oznámil Frank Doran. „Ze San Diega odlétal v pět hodin ráno.“

Úterý 6. dubna ve 13.30

Bílý dům

Dva ozbrojení uniformovaní příslušníci stráže čekali na trávníku Bílého domu u přistávací plošiny pro vrtulníky a upřeně pozorovali oblohu nad východním břehem řeky Potomac. Už zahlédli velkou helikoptéru americké námořní pěchoty Super Cobra, vyzbrojenou řízenými střelami, přelétávající za rachocení rotorů řeku.

Na palubě seděl admirál Bergstrom, neomezený vládce nad jednotkami SEAL, pověřený velením špičkové jednotky speciálních válečných operací, patřící k naprostému výkvětu speciálních ozbrojených sil Spojených států. Strážní sledovali, jak vrtulník v náklonu ostře zahnul vpravo a téměř něžně přistál na určené místo před Bílým domem.

Důstojník zodpovědný za palubní provoz byl venku dřív, než rotor vůbec snížil otáčky. Otevřel dvířka, aby admirál mohl vystoupit a odpovědět na vzorné zasalutování obou strážných.

„Tudy, pane,“ vyzval jeden ze strážných generála a za pozorného dohledu protiteroristického týmu SWAT, jehož kulometné stanoviště se nacházelo na střeše Bílého domu, kráčela trojice mužů po mírném travnatém svahu ke vchodu do Západního křídla. Dnešní schůzky s admirálem Johnem Bergstromem se zúčastnil jen Arnold Morgan. Jako obvykle to měla být diskuse strategického charakteru, jak zajistit „akci akcí“. Oba muži bez nadsázky patřili k nejtvrdším chlapům, jací kdy po světě chodili.

Pozdravili se jako staří přátelé a bez dalších průtahů se pustili do práce. Arnold načrtl situaci a zdůraznil naprostou nezbytnost zajmout plukovníka Gamoudiho. Únos plukovníkovy manželky a obou synů označil za ještě naléhavější.

Admirál Bergstrom zamyšleně prohlásil: „Problém je mi jasný, budeme-li mít jeho rodinu, plukovník bude chtít přejít na naši stranu. Jestliže ji nezískáme, nebude se s námi bavit.“

„Tak, tak,“ souhlasil Arnold. „Přinejmenším desetkrát snazší je najít mužského, který se snaží najít nás, než chlapa, který je v podstatě na útěku!“

„Navrhujete poslat tým SEAL do Pau, aby se zmocnil jeho rodiny?“ John Bergstrom se tvářil dost pochybovačně.

„Vidíte v tom problém?“ zeptal se Arnold.

„Potíž není, jak je sebrat. Ani jak je dostat pryč. Ale těžkou hlavu mi dělají důsledky takové akce. Zaprvé je to naprosto nelegální. Zadruhé to má zatraceně blízko k vyhlášení války – vojenská síla USA se veřejně pustí do akce namířené proti nevinným civilním státním příslušníkům!“

„Dejme tomu,“ navrhl Arnold, „že bychom nechali tým zasáhnout v civilních šatech?“

Na Johna Bergstroma to neudělalo valný dojem. „Arnie, hochy z týmu SEAL prostě nemůžeš ani ukrýt v davu, ani přestrojit.“

„Proč ne?“

„Nejsou jako jiní lidé.“

„Co tím chcete říct?“

„Vypadají jinak.“

„V čem se liší?“

„Vyčnívají z davu. Svou zjevnou fyzickou sílou… ostříháním nakrátko. Na první pohled je jasné, že to jsou tvrdí chlapi, kypící zdravím… tím, jak se nesou… jak chodí narovnaní, jako když spolkli pravítko… fantastickým držením těla… vypadají, jako když pochodují, i když se jdou jen naobědvat. Navíc jsou viditelně neustále ve střehu, neustále ostražití, něco jako vlci. Arnie, nemohou jinak. Jsou to vycvičení zabijáci.

Paní Gamoudiová bude mít určitě doprovod a lidé, kteří s ní budou, poznají moje hochy na sto honů. Chcete se pěkně v tichosti zmocnit tří civilistů, tak to udělejte s civilisty. Moji lidé by mohli vyvolat pěkné pozdvižení, to mi věřte. Dokážou být rafinovaní, ale nejsou vycvičeni ve společenském chování.“

Admirál Morgan přikývl, na okamžik se odmlčel a pak řekl: „Pomalu si začínám zvykat, že při téhle operaci neodhadnu dobře situaci. Asi už stárnu.“

„I nejlepší z nás musí někdy přehodnotit situaci,“ uklidňoval admirála John Bergstrom. „O to vůbec nejde. Záleží jedině na tom, jak rychle problém rozpoznáte a nakolik jste ochoten změnit názor.“

„Připravený jsem,“ řekl Arnie. „Co navrhujete?“

„Máme jednu milou francouzskou dámu a její dva syny. V podstatě mají domácí vězení, že? Francouzská tajná služba je drží někde poblíž města Pau v Pyrenejích. Údaje musíme předat CIA, ti je najdou, pár dnů budou sledovat dům. Až se jich zmocní, udělají to v tichosti na ulici jako diverzní akci. Seberou je, odvezou v autě a posadí do vrtulníku. Proběhne to velmi rychle a bez potíží. Nikdo nebude vědět, k čemu vlastně došlo.“

Admirálu Morganovi se zjevně ulevilo. „To bychom měli,“ oddychl si. „Máte pravdu. Jak to ale provést se samotným plukovníkem, až ho dostaneme do rukou?“

„Musí se to stát buď v přístavu, nebo na pláži. Potom se do toho mohou vložit mí hoši a operaci dovést do konce. Jestli se ho ale Francouzi snaží zabít, budeme muset jednat hodně drsně, abychom operaci dokončili.“

„Johne, v sázce je opravdu hodně,“ poznamenal Arnold tiše. „Asi bychom měli mít v pohotovosti celý tým tvých lidí, nejspíš někde ve Středomoří. Protože tam někde na našeho Chasseura natrefíme.“

„Kdo je k čertu Chasseur?“ zeptal se admirál Bergstrom.

„To je Gamoudiho přezdívka. Už se mu tak říká dlouho. Le Chasseur se francouzský říká Lovci.“

„To je zlé,“ prohlásil vrchní velitel týmů SEAL.

„Proč to?“

„Protože chlapi nedostávají přezdívky, jako je tahle, pro nic za nic, jedině jsou-li zatraceně nebezpeční. Sloužil někdy u speciálních jednotek?“

„Jistěže, u Prvního výsadkářského pluku námořní pěchoty, v cizinecké legii a jako aktivní příslušník francouzské tajné služby v severní Africe.“

„Ježíšmarjá,“ uniklo Johnu Bergstromovi. „Je to vycvičený profík a zabiják. Nepokoušejte se zmocnit se ho proti jeho vůli. Jinak někdo přijde o život. Musíte dostat madam Gamoudiovou i s dětmi. Rozhodně to chce sebou hodit.“

O čtyři dny později

Sobota 10. dubna dopoledne

Pau

Andy Campese a tým patnácti operativců CIA, v němž byl i Andyho kolega Guy Roland, již několik dnů sledoval, pozoroval a mapoval pohyby Giselle Gamoudiové. Vystopovat ji do domu její matky v obytné čtvrti lemované stromy poblíž Lawrenceova parku na severním konci avenue Montpensier nebylo nic obtížného.

Nikdy se však nestalo, že by se paní Gamoudiová zdržela mimo dům déle než půl hodiny, a na veřejnosti se nikdy neobjevila bez doprovodu dvojice zjevně ozbrojených mužů. Nejednou byl jedním z členů eskorty i týž příslušník tajné služby, s nímž se Andy setkal v domě paní Gamoudiové ve vesničce Héas.

Oba chlapci byli vždycky s ní, ale žádné známky nenasvědčovaly tomu, že by navštěvovali školu. Zjevně měli nucené prázdniny jako pozornost od francouzské vlády. Andy od začátku počítal, že jejich mise bude napínavá, protože francouzské tajné službě šlo na první pohled o to, aby paní Gamoudiovou udržela stranou od kohokoli cizího.

Andyho však poněkud zaráželo, jak se cíl jeho zájmu i jeho ochránci chovali uvolněně. Andy s mladým Rolandem seděli v zaparkovaném osobním autě a pozorovali příjezdovou cestu před domem, ve kterém přebývala madam Gamoudiová. Seděla v autě s řidičem, ale zadní dveře byly otevřené, a Andy odhadoval, že se ještě objeví oba chlapci.

Nemýlil se. Starší z nich vyběhl z domu jako první a následoval ho ječící André. Oba se usadili na zadním sedadle a automobil se rozjel po avenue na jih do středu města Pau, vzdáleného asi půldruhého kilometru. Stejný automobil zaparkovaný v ulici před domem se ihned zařadil za něj.

Andy stiskl tlačítko na mobilním telefonu a během minuty stačil vyřídit tři krátké rozhovory. Současně přikázal řidiči, aby sledoval peugeot paní Gamoudiové i vůz, který ji doprovázel. Všechna tři auta se vmísila do provozu sobotního dopoledne vezoucího lidi za nákupy.

Ve středu města na křižovatce náměstí Clemenceau a třídy Maréchal Foch první peugeot zpomalil a zastavil. Giselle Gamoudiová s oběma chlapci vystoupila a z doprovodného vozu ji následovala dvojice mužů. Auto s Andym Campesem a jeho lidmi zabočilo do místa se zákazem parkování v přilehlé ulici Maréchal Joffre.

Andy a Guy Roland vyskočili z auta a rychle se vydali na náměstí Clemenceau, odkud mohli pohodlně pozorovat, jak Giselle s oběma syny pomalu kráčí podél obchodů, tři metry za nimi dvojice mužů eskorty.

Andy opět stiskl tlačítko mobilu. Tentokrát telefonoval jen na dvě místa a jenom jeden hovor ukončil. Dalších sto metrů kráčel s mobilem přitisknutým k uchu.

Giselle došla k velké lékárně a postrčila oba chlapce před sebou dovnitř. Muži z jejího doprovodu za ní dovnitř nevstoupili. Stáli venku před velkou výlohou hned vedle vstupních dveří a kouřili.

Na ulici bylo rušno a ani jeden z nich si nevšiml tří dalších agentů CIA, kteří vystoupili z černého mercedesu stojícího ve druhé řadě za jejich zády asi dvacet metrů od lékárny. Nezpozorovali ani dva další drsně vyhlížející chlapy v tmavomodrých svetrech a čapkách bretaňských rybářů, kteří se blížili pomalým krokem od třídy Maréchal Foch.

Pozornost eskorty namísto toho upoutala velice pohledná blondýnka sedící na sedadle spolujezdce dalšího automobilu rovněž parkujícího vedle řady vozů na druhé straně ulice, která se na ně, jak se jim zdálo, usmívala.

Čas pomalu ubíhal a po dalších pěti minutách Giselle Gamoudiová s Andrém konečně vyšli z lékárny, ale bez Jean-Pierra, který spěchal za patnáct vteřin za nimi. Když už všichni tři stáli na ulici, zdvihl Andy Campese pravou ruku.

Blondýnka vystoupila z auta, ukázala při tom nohy až ke kalhotkám a vyrazila ze sebe pronikavý výkřik. Andymu zabralo dvě hodiny, než se mu podařilo přesvědčit agentku Annie Summersovou, že si musí obléct tak krátkou sukni a potom ještě uprostřed náměstí Clemenceau zaječet, jako kdyby šlo o život.

Oba muži doprovázející Giselle se instinktivně vydali směrem k blondýnce, přičemž jeden z nich zakopl a skoro upadl, jak se snažil k ní rychle dostat. Jeden z mužů v bretaňské čapce se rozběhl, podrazil mu nohy a těžkou botou ho zezadu zasáhl do hlavy, až muž ztratil vědomí.

Kolega omdlelého neměl čas se ani pohnout. Druhý muž v bretaňské čapce byl už u něj, udeřil ho pěstí vší silou do žaludku, a jak začal padat dopředu, dostal ránu kolenem do čelisti. Muži z mercedesu vyrazili k nim, odtáhli bezvládné tělo ze silnice a zůstali u dvojice mužů v bezvědomí na stráži.

Několik kolemjdoucích si rozruchu sice všimlo a zastavili se a zírali na oba muže ležící na zemi, avšak Annie nepřestávala ječet na celé kolo a podařilo se jí upoutat pozornost všech lidí kolem.

Souběžně s tím Andy, Guy a oba „rybáři“ popadli Giselle a chlapce a odnášeli je kopající a silně protestující po ulici k černému mercedesu. Silné ruce jim zacpaly ústa, ale únosci jim uklidňující tónem opakovali francouzský – nebojte se… nekřičte… s námi jste v bezpečí… nastupte si do auta. Jsme tu, abychom vás zachránili.

Pouze dvacet vteřin uběhlo od začátku akce agentů CIA a Guy Roland už měl plynový pedál u mercedesu s automatickým řazením sešlápnutý až na podlahu. Vůz prolétl jako střela třídou Maréchal Foch, zahnul ostře vpravo na bulvár Barbanègre a po něm uháněl přímo k hlavnímu vchodu do parku Beamont.

Andy Campese navlékl na ruce všech tří zajatců nepříliš utažená pouta. Kvůli jejich vlastnímu bezpečí nehodlal riskovat, že by některý z nich mohl udělat nějakou nepředloženost. Mercedes zpomalil, zahnul vpravo a Guy zajel do parku Beamont.

Dveře i okna vozu byly uzamčené, takže nikdo nezaslechl vrtulník směřující k širokému volnému prostranství za výstavnou budovou městského kasina dominující celému parku. Andy Campese mezitím hovořil telefonem s pilotem vrtulníku vznášejícího se šest metrů nad korunami stromů.

Guy zamrkal hlavními světlomety a vrtulník pokračoval v sestupu a k naprostému údivu dvou náhodných přihlížejících se lehce dotkl země. Mercedes zajel až do blízkosti vrtulníku a Guy vypnul motor. Spolu s Andym otevřeli zadní dveře vozu a vytáhli Giselle s chlapci ven.

Zatímco Guy k sobě tiskl Andrého a Jean-Pierra, Andy si s Giselle pospíšil k otevřeným dveřím osmimístného vrtulníku, jenž vyhlížel jako civilní stroj, ale seděli v něm dva poručíci válečného námořnictva Spojených států a jeden seržant.

Giselle cítila, jak ji silné paže vyzdvihly do kabiny, ale v tom už proletěl dveřmi Jean-Pierre, jako by měl křídla. Chlapec přistál na zadním sedadle. André následoval hned za ním, dopadl na bratra a rozesmál se na celé kolo. Zdálo se, že kluk si to docela užívá. Poslední, kdo musel nastoupit, byl Andy Campese, jehož přítomnost byla nezbytná kvůli jeho plynné francouzštině.

Pak už se dveře zabouchly a jeden z poručíků, Billy Fallon, sňal všem třem pouta a vyzval je, aby se připásali. Vrtulník byl opět ve vzduchu a stoupal vzhůru ani ne půl minuty po přistání. Mladší André se přitiskl k oknu a zamával Guy Rolandovi, který mu také ještě stačil zamávat na rozloučenou, a už byli všichni pryč. Pak už na místě u kasina nebylo po nikom z nich ani stopy – mercedes směřoval zpátky ke středu města, aby nabral své dva původní cestující, a helikoptéra stoupala vzhůru, aby se dostala na letovou trasu nad masivem Pyrenejí ve výšce přes tři tisíce metrů.

Poručík Fallon seděl naproti Giselle a chlapcům a klidně, leč zcela bez obalu k ní promlouval: „Paní Gamoudiová, byla jste opravdu ve velkém nebezpečí. Francouzská tajná služba se už neúspěšně pokusila zabít vašeho manžela, a kdyby se jim mělo podařit ho odstranit, pak byste vy i hoši… no, řekněme zmizeli.

Jsme důstojníci válečného námořnictva Spojených států a máme za úkol dopravit vás na bezpečné místo. Také se ze všech sil snažíme zachránit vašeho manžela, nevíme ale s jistotou, kde je.“

Andy Campese rychle překládal a ruka Giselle Gamoudiové bezděčně vylétla k ústům, jako by se snažila potlačit výkřik.

Billy Fallon však měl na srdci ještě něco. „Musíte se snažit zachovat klid. Doslechla jste se v poslední době něco o manželovi? Opravdu ne?“ ptal se. „Teď mi řekněte, jestli jsou v bezpečí vaše peníze? Dokážu si představit, že mluvíme o několika stech tisících. Ať už je to jakkoli vysoká částka, musíme ji rychle dostat pryč z Francie, protože by vám mohli účet zmrazit. Potřebuji vědět, ve které bance je máte deponované, pod jakým číslem účtu a s jakým heslem.“

Když Andy jeho slova přeložil, bylo patrné, že se zarazila. Ještě byla ovlivněna šokem, který to ráno zažila, a okamžitě se stáhla do sebe. Když nakonec promluvila, z jejího hlasu čišela silná nedůvěra. „Proč bych vám měla věřit? Seberete mě i s dětmi za denního světla přímo na ulici. Pak mi napovídáte, že patříte k námořnictvu USA. Tvrdíte, že manželovi jde o život a že se pokoušíte všechny nás chránit před nepřítelem, o němž jsme do dneška neměli ani zdání. Naznačujete, že by peníze mohl dostat do rukou někdo jiný, a vzápětí mi navrhnete takovou nesmyslnost, jako abych vám sdělila podrobnosti o svém bankovním kontě…“

Andy se podíval na kolegu a jeho výraz sděloval: „Nech to na mně.“ Pak začal na paní Gamoudiovou rychle mluvit francouzský. Co jí říkal, nebylo nutné překládat, ale když skončil, její odmítavost se vytratila.

S informacemi, které Billy potřeboval, stiskl tlačítko na svém mobilu, a spojil se přímo s lodí. Stručně prohodil několik vět s někým na můstku a údaje o bankovním spojení předal velícímu důstojníkovi, který se spojí přes nouzovou linku s prezidentem Bank of Boston, sídlící na pařížských Champs-Elysées.

Mezitím na velitelství Národní bezpečnostní agentury ve státe Maryland uvedl major Ramshawe do chodu proces, kterým se uvolní Gamoudiho peníze. Na základě zvláštních příkazů vydaných prezidentem Spojených států byla banka zmocněna provést elektronický převod finanční částky do své pobočky na State Street v Bostonu ve státě Massachusetts.

O šest minut později zazvonil mobilní telefon Billyho Fallona. Přijal informaci, že se patnáct milionů dolarů právě přesunulo z Paříže přes Atlantik do Spojených států.

Vrtulník letěl vysoko nad mohutným hřebenem Pyrenejí, který se rychle skláněl k Atlantskému oceánu a přecházel do rovinaté krajiny Baskicka na západě, sahající až k pobřeží Biskajského zálivu.

Let k pobřeží trval pouhých pětačtyřicet minut a pevninu opouštěli osm kilometrů severně od Biarritzu – stále ještě ve výšce tří tisíc metrů a při rychlosti letu tři sta sedmdesát kilometrů za hodinu. Po dalších dvaceti minutách už mohli na vodní hladině před sebou rozeznat drobný šedavý obrys lodě a pilot okamžitě zahájil sestup.

Klesali postupně na šest set metrů, pak na pouhých tři sta, kdy už jasně rozeznávali obrys křižníku Spojených států Shiloh, třídy Ticonderoga, vyzbrojeného řízenými střelami – nejnebezpečnějšího válečného plavidla na světě.

Oceán byl klidný a loď plula svým směrem s nevýraznou příďovou vlnou rychlostí sedmi uzlů. Na palubě už čekali členové přistávací posádky a signalizovali jim na přistání. Pilot helikoptéry udělal v pravém náklonu oblet k východu a zamířil k zádi křižníku. Vrtulník se ve vznosu pomalu pohyboval nad odpalovacím zařízením střel Harpoon, nad dělem ráže sto třicet milimetrů a nakonec nad odpalovacím zařízením protiletadlových střel. Pak se na vyznačeném místě jemně dotkl paluby, přímo nad hlavněmi torpédometů.

„Je mi to líto, kluci, ale tohle bude váš domov, dokud nedostaneme vašeho tátu ze Saúdské Arábie,“ oznámil jim poručík Fallon.

Celkem vzato André Gamoudi považoval ten den za vůbec nejlepší ve svém životě.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Sobota 10. dubna ve 14.00

Nejvyšší velení francouzské tajné služby

Caserne des Tourelles, Paříž

Gustav Savary se zdráhal uvěřit svým uším. Naklonil se nad desku psacího stolu, opřel se o lokty a sluchátko si přitiskl k pravému uchu. Za celou dobu, kdy pracoval pro tajnou službu, ještě nezažil takový šok, dokonce ani tehdy, když se poprvé dozvěděl, že CIA je na stopě Jacquese Gamoudiho.

„Co chcete říct tím, že jsou pryč. Kde pryč?“

Jsou zkrátka pryč, pane. Naše muže napadlo několik lidí a oba skončili v nemocnici.

„Ale kde k čertu je Giselle Gamoudiová a ti kluci?“

Zmizeli, pane.

„Co znamená, že zmizeli?“

Odjeli ve velkém mercedesu.

„Zapsal si někdo číslo?“

Ne, pane.

„Takže,“ řekl Gaston bezmocně, „kterým směrem odjeli?“

Pane, auto mířilo do parku Beamont.

„Sledovali jsme je?“

Ne, pane. Ale někdo viděl přistávat vrtulník.

„COŽE, VRTULNÍK?“

Bylo to v parku Beamont, pane.

„Je tam i teď?“

„To ne, pane. Zdrželi se jen pár vteřin a zase odletěli. Chlap, který má na starosti lidi, co v parku pracují, to sledoval.“

„Co se stalo s paní Gamoudiovou a jejími syny?“

Odletěli v té helikoptéře, pane.

„Panenko skákavá,“ vzdychl si Gaston a zvolna položil sluchátko.

O dvě minuty později – dvě minuty mrtvého ticha jeho prázdné kanceláře – zatelefonoval znovu svému nešťastnému agentovi z Toulouse Yvesi Zilberovi, který zasmušile upíjel kávu v baru hotelu Continental na avenue Maréchal Foch, vedoucí od náměstí Clemenceau.

„Yvesi,“ spustil Savary, „pevně doufám, že jste alespoň zajistil, aby se patřičné orgány pokusily vrtulník sledovat?“

Ano, pane, to jsem udělal. Sdělil jsem jim, že svědek ho viděl stoupat hodně vysoko a zamířit směrem na západ k Baskicku a k pobřeží.

„Jak jinak,“ zamumlal Savary a položil sluchátko, aniž cokoli dalšího řekl – během posledních tří minut už podruhé.

To bylo zlé. Hůř než to. Byla to naprostá pohroma. Jestli plukovník Gamoudi už věděl, že se ho agenti DGSE snaží zabít, a navíc se nějak dozvěděl, že se manželce a dětem podařilo bezpečně dostat z Francie… nebude ho nic nutit, aby se vracel domů… možná bychom mu měli zmrazit účet.

Gaston Savary měl pocit, že na něj všechno padá. Zvedl se od stolu a přešel k oknu kanceláře. Z okna desetipatrové bezútěšné vyhlížející budovy se mu nabízel depresivní výhled na krytý bazén pro veřejnost La Piscine.

Byla to opravdu taková katastrofa, jak mu to připadalo? Ano! Jestli ne horší. Byl opravdu on, Gaston Savary, jediný občan Francie, ze všech jejích šedesáti milionů obyvatel, kdo chápal všechny nedozírné následky dnešních událostí na náměstí Clemenceau? Nejspíš ano.

Únos Gamoudiho rodiny v ulicích Pau znamenal vážnou krizi, která mohla zkosit jak ve vládě, tak v tajné službě obrovské množství hlav. Co horšího, jeho hlava bude první, která zcela určitě padne.

Gaston Savary stál sám u okna v pošmourném deštivém pařížském dni a měl jasnou představu, jak se musela cítit zatracovaná královna Marie-Antoinetta, manželka Ludvíka XIV., v říjnu 1793 několik hodin před svou popravou gilotinou.

Znaveně zvedl opět telefonní sluchátko a požádal o spojení s francouzským ministrem zahraničí, monsieur Pierrem St Martinem. „Moc nespěchejte,“ zamumlal tak tiše, že ho spojovatelka nemohla zaslechnout.

Vtom zazvonil zlostně jiný telefon. Alespoň tak to Savary vnímal. Na druhém konci byl opět Yves Zilber, stále ještě z hotelu Continental.

„Pane, právě jsem dostal zprávu z letiště v Biarritzu. Nenahlášená helikoptéra opouštěla Francii ve výšce nad tři tisíce metrů a směřovala přímo nad oceán do Biskajského zálivu. Předali varovnou zprávu na atlantské oblastní velitelství letectva, ale protože helikoptéra nevysílala žádný rádiový signál, rozhodli se, že pronásledování by nemělo smysl.

Už deset minut po telefonátu helikoptéra stejně opustila francouzský vzdušný prostor a mířila na západ nad Atlantik. Letectvo se vyjádřilo v tom smyslu, že to není naše záležitost, protože vrtulník neletí do Francie.“

Gaston agentovi Zilberovi poděkoval a zavěsil. „Měli ji sundat,“ zamumlal vcelku nesmyslné přání, „Všichni bychom měli po starostech – i když bychom se ocitli ve válce s Amerikou.“

O minutu později už dostal spojení na ministerstvo zahraničí. Pierre St Martin beze slova naslouchal, zatímco ho šéf tajné služby zpravoval o průběhu fatálních událostí na rušné křižovatce v centru Pau.

Na závěr depresivního líčení svědčícího o francouzském nezvládnutí situace se ministr jen lakonicky zeptal: „Kam se francouzská tajná služba domnívá, že vrtulník zamířil? Do Washingtonu?“

„Dolet má nejspíš kolem šesti set kilometrů, tak o tom pochybuju. Spíš na loď válečného námořnictva USA, zcela mimo náš dosah.“

„Pane Savary, kam myslíte, že nás to posunulo?“ zeptal se St Martin.

„Do tolika potíží, že už to horší být nemůže,“ odpověděl upřímně Savary.

„Což znamená, že máme jen jednu možnost,“ prohlásil St Martin rezolutně. „Tímto vám dávám pokyn, abyste cíle dosáhl bez ohledu na to, kolik to bude stát ať už životů, nebo peněz. Najděte Le Chasseura a zlikvidujete ho. Protože když to neuděláte, Spojeným státům se podaří na příštích dvacet let zcela zničit důvěryhodnost Francie.“

„Ale, pane… co s madam Gamoudiovou?“

„Gastone, buďte realista. Přestaňte se honit za přízraky. Madam Gamoudiová je zkrátka fuč. S tím už nic nenaděláme. Co ví, to ví. Co jim poví, to jim poví. Ale cokoli řekne, je asi tak stokrát méně důležité, než o čem by mohl vyprávět její manžel.

Jedině on nás může potopit. Jděte po něm, Gastone. Definitivně ho umlčte. Můžete to brát jako příkaz od samotného francouzského prezidenta osobně.

Ještě něco, Gastone, být na vašem místě, nezapomínal bych, že z vaší organizace unikla k CIA informace o poměrech Gamoudiho rodiny. A teď zase vaše organizace naprosto selhala v zadaném úkolu držet madam Gamoudiovou mimo dosah CIA…“

„Ale, pane,“ snažil se Gaston omlouvat, „dnem i nocí jsem ji nechal hlídat osmi ozbrojenými muži…“

„Nejspíš jste jich měl nasadit sto osm,“ odsekl mu monsieur St Martin suše. „U takhle důležitých záležitostí na nákladech nesejde. Rozhoduje jen úspěch, nebo selhání. Znovu vám říkám: najdete Jacquese Gamoudiho a necháte ho popravit. Je to jasné?“

„Ano, pane. Je,“ odpověděl Gaston Savary. „Ještě jedna věc. Stále ještě chcete, aby Gamoudiho rodina dostala všechny ty peníze, nebo mám dát příkaz bance, aby je zmrazili?“

„To můžete nechat na mně,“ zněla klidná odpověď ministra zahraničí.

V budově svého úřadu na nábřeží d’Orsay se však monsieur St Martin třásl úzkostmi a strachem, které prožíval. Uvědomoval si, že se patrně ocitl ve slepé uličce, na jejímž konci zanikne i jeho vlastní pečlivě naplánovaná politická kariéra i jeho naděje, že vystoupá až na křeslo francouzského prezidenta.

Před pár dny samozřejmě pozorně poslouchal projev prezidenta Spojených států. Pomáhal i s konceptem odpovědi svého premiéra. V hloubi duše ale věděl, že je Američané mají v hrsti. Bylo to patrné z nasazení a z odhodlání, s jakými Paul Bedford mluvil. Prohlásil, že zná celou pravdu, a Pierre St Martin vůbec nepochyboval, že o všem doopravdy ví.

Ani mu neuniklo, že admirála Arnolda Morgana znovu povolali do Bílého domu. Jak noviny, tak televizní zprávy toho byly plné.

Když o tom četl poprvé, všechny chloupky vzadu na krku se mu zděšením naježily. Jeho nejhorší noční můry se už začínaly vyplňovat – Spojené státy věděly přesně, co Francie udělala, aby pomohla Saúdům.

Pierre St Martin z okna budovy státního úřadu, jenž patřil ve Francii k nejvýznamnějším, pozoroval řeku Seinu. Uvědomoval si, že jej možná čeká v jeho úřadě pár posledních dnů. Posledních dnů jeho celoživotního snu.

„Proklínám Arnolda Morgana,“ pronesl ke stěnám opuštěné kanceláře. „Proklínám ho, ať se smaží v pekle.“

10. dubna, v 11.09.30

25,05 stupňů severní šířky, 58,30 stupňů východní délky

Kurz dva-sedm-nula, hloubka šedesát metrů, rychlost 7 uzlů

Zbrusu nová ponorka North Carolina třídy Virginia, podle mezinárodního úzu označovaná jako Hunter Killer, plula pomalu jasnými teplými vodami na západ směrem k Hormúzskému průlivu. Kapitán Bat Stimpson nařídil prověřit co nejrychleji komunikaci se satelitem a tubus elektronického sledovacího systému prořízl na pouhých sedm vteřin hladinu.

Velká šedočerná ponorka se vrátila do hloubky, kam také patřila, a plula tiše, jako všechna dosud ničím nepřekonaná plavidla amerického námořnictva třídy Seawolf. Přítomnost ponorky v modrých vodách Ománského zálivu neprozrazovalo sebemenší zvlnění hladiny.

Kapitán Stimpson držel v ruce došlý signál ze satelitu, na jehož příkaz jeho loď zaujme bojové postavení. Zpráva obsahovala sdělení:

10.23.00 APRÍL. 10. Washington. VLCC Voltaire, nájemce TRANSEURO, odplutí od naklad, plošiny v Abú Zabi 09.22.00 APRÍL.10. Odhad současné pozice 25,20 S.Š. 57,00 V.D. Rychlost 12, výtlak 300 000 tun, určení Marseille skrze Suez. Jednat v souladu s posledními rozkazy. Doran.

Znění posledních rozkazů Bat Stimpson dobře znal: POTOPIT. Mimoděk polkl. Ještě nikdy nic skutečně nepotopil, ale měl dostatečnou praxi na simulátorech válečného námořnictva USA. To dopoledne si bude vědět rady, jak poslat ke dnu Ománského zálivu obrovský ropný tanker. Poradí si s tím stejně dobře jako s ranní porci svých oblíbených obilných vloček.

Obrátil se na prvního důstojníka Dana Reillyho, veterána sloužícího jako navigátor na ponorkách třídy Los Angeles, a pronesl tiše: „Tak je to tady, Danny. Je asi sto šedesát kilometrů severozápadně od nás. Tak to mysleli vážně. Tohle je osobně od admirála Dorana. Kolik času máme?“

„Asi pět hodin, pane kapitáne. Tanker obepluje poloostrov Musandam a zamíří zvýšenou rychlostí na volné moře. Až ho zachytíme na radaru, popluje pravděpodobně rychlostí sedmnácti uzlů. Odhaduju, že se dostane do pásma optimálního dostřelu kolem čtrnácti třiceti, možná o chvilku dřív.“

„Myslíte na méně než osm kilometrů od nás?“

„Jo,“ zahuhlal první důstojník. „Budeme se muset k němu dostat na míň než kilometr, abychom mohli přečíst jméno na trupu. Nemůžeme riskovat, že zasáhneme jinou loď, a s jistotou to můžeme určit, až na vzdálenost devíti set metrů.“

„To je fakt,“ potvrdil odhad kapitán. „Radši bychom se pak měli stáhnout na vzdálenost dvaceti kilometrů do místa odpálení. Blíž být nechceme, ale taky bychom ptáčka neradi minuli.“

„Myslíte, že dvě střely sub-Haarpoon to zvládnou, pane kapitáne?“

„Určitě. Vzpomeňte si, co dvě francouzské střely Exocet napáchaly na britské nákladní lodi Atlantic Conveyor během války o Falklandy. Byla to jen velká nákladní loď, ale hořela celé hodiny. Přitom nebyla plná ropy.“

„Měla ale na palubě plno bomb a střel, že, pane kapitáne?“

„To měla. Ty však hodně dlouho nevybuchly. Conveyor zkrátka hořel jenom kvůli dvěma střelám, které uvolnily obrovský žár, když jí prolétly zádí.“

„Střely sub-Harpoon minout nemohou, že ne?“

„Opravdu nemohou. Všechno na této lodi má hodně blízko k dokonalosti.“ Kapitán měl na mysli bezchybný chod všech částí skvělé, zbrusu nové ponorky. Po dvou letech námořních plavebních zkoušek a úprav prováděných v severním Atlantiku vyplula North Carolina na svou první plavbu s jasně daným operačním úkolem. Jestli existovalo lepší plavidlo operující pod hladinou, kapitán Bat Stimpson o něm nevěděl.

S tankerem Voltaire se setkají hned po obědě, ještě po dvou zaměřeních radarem. Až potom se přiblíží natolik, aby loď mohli identifikovat z periskopové hloubky. Zjistit totožnost obchodní lodě bylo vždycky poněkud problematické, protože vyzařovala jen paprsek běžného navigačního radaru.

Obchodní lodě neměly jasně vypálený „cejch“ jako lodě válečné, které vysílaly vlny aktivního sonaru šířící se do prostoru, navíc se šrouby vyvolávajícími kavitaci. Moderně vybavená ponorka s nukleárním pohonem mohla pomocí tubusu elektronického sledovacího systému zachytit paprsek radaru válečné lodě a podle jeho pulzů provést okamžitou identifikaci.

„Zamíříme přímo k jeho trase přibližování,“ rozhodl se kapitán. „Kapitán – kormidelníkovi… zvolte kurz dva-sedm-šest.“

„Ano, pane kapitáne.“

V otázce Gamoudiho peněz se prezident Francie držel zpátky. Samozřejmě ho naprosto rozzuřilo, že se plukovníkova rodina dostala do rukou CIA, na druhou stranu si uvědomoval, že se s tím nedá nic dělat. Jeho ministr zahraničí se naprosto správně podivoval, že by mělo být patnáct milionů dolarů vyplaceno muži, kterého Francie teď byla nucena zlikvidovat.

„Existuje jistý morální závazek,“ prohlásil prezident a překvapil tím i sám sebe. „Zdá se mi, že by nebylo správné nechat madam Gamoudiovou bez prostředků. Konec konců, nežádala, aby byla unesena nějakými zatracenými kovboji z Washingtonu.“

„Ne, pane prezidente, nepožádala.“

„Navrhuji, abychom peníze dočasně zmrazili a stáhli si z nich zpět deset milionů a paní Gamoudiové nechali pět milionů dolarů. To by jí mohlo trochu ulehčit bolest ze ztráty manžela. Také bychom jí měli jasně sdělit, že bude ve Francii vítána, až se vrátí, aby mohla žít mezi svými. Konec konců se ničím neprovinila.“

V hlase monsieur St Martina zněly pochybnosti: „Souhlasím, že by bylo příjemnější mít ji na své straně. Až bude plukovník Gamoudi z cesty, mohli bychom podniknout kroky, jak ji přivézt domů.“

„Ovšem jenom pokud nebude vědět, co se stalo jejímu manželovi,“ připomněl prezident St Martinovi.

„To se nikdy nedozví. Potkala ho v daleké zemi nehoda. Měl bych se postarat o zmrazení peněz. Deset milionů dolarů je poměrně dost, abychom je vyplýtvali na mrtvého muže, n’est-ce pas?“

Během příští půl hodiny pověřil ministr zahraničí deset pomocníků úkolem otevřít v neděli odpoledne brány banky. Získat telefonní číslo na prezidenta banky pro případ nouze od pařížského policejního ředitelství příliš mnoho času nezabralo.

Když se telefonický hovor konečně uskutečnil, zprávy nebyly příliš povzbudivé. „Je mi líto, pane,“ řekl bankéř. „Ale tento účet byl převeden z Paříže do Bostonu ve státě Massachusetts.“

„Kdy k tomu došlo? Proč nás nikdo neinformoval?“

„Pane, účet byl vědomě založen jako nedotknutelný. Za použití hesla k němu měli přístup pouze plukovník Gamoudi a jeho paní. Peníze byly vyzvednuty asi před čtyřmi hodinami na základě telefonátu velvyslance Spojených států ve Francii.

Diplomat znal každou nezbytnou podrobnost a informoval nás, že madam Gamoudiová je pod ochranou vlády USA. Pokud bychom si to chtěli ověřit, prý existuje přípis prezidenta Spojených států, v němž dává příkaz bance Bank of Boston, aby převedla peníze na jinou pobočku.

Samozřejmě jsme si to ověřili, pane. Dokonce jsme zavolali zpátky na ambasádu, ale všechno bylo naprosto v pořádku… ještě jedna věc, pane, to neznamená, že peníze zmizely. Stále se nacházejí v Bank of Boston a jsou uloženy na stejném účtu. Jenom byly převedeny do jiného města!“

„Obávám se, že i na jinou planetu,“ poznamenal monsieur St Martin a popřál představenému banky pěkné odpoledne. Došel k závěru, že by bylo naprosto pošetilé telefonicky se spojit s vedením banky ve Spojených státech a žádat je, aby jim umožnili přístup k patnáctimilionovému účtu, s nímž mohou disponovat jen dva soukromí klienti.

„To je beznadějné,“ mumlal si sám pro sebe. „Nemožnost celé operace každou hodinu narůstá.“

10. dubna, ve 14.13.30

Ománský záliv

Ponorka North Carolina stále plula s kormidlem stočeným lehce k severu, při jinak předpokládaném západním směru plavby. Od chvíle, kdy přijali satelitní signál, uběhly skoro čtyři hodiny. Znovu vystoupili do periskopové hloubky.

Jediná otáčka paprsku radaru zachytila velké plavidlo vzdálené od nich jedenáct kilometrů před přídí na pravoboku. Bylo nedělní odpoledne, nad hladinou se válel mlžný opar a znemožňoval vizuální kontakt. Ponorka proto opět sestoupila do hloubky a pokračovala v přibližovacím manévru za stálého kurzu dva-sedm-šest, při rychlosti sedmi uzlů.

O deset minut později navigační důstojník určil polohu přibližující se lodě na souřadnicích 24.40 s. š. a 58.20 v. d. a North Carolina opět vyplula do periskopové hloubky a v periskopu se ukázal tanker třídy VLCC s černým trupem o výtlaku nejméně dvě stě padesát tisíc tun plující s hluboko zanořeným trupem a rychlostí kolem sedmnácti uzlů.

Už rozeznali i jasně červenou palubní nástavbu, ale museli se přiblížit ještě mnohem víc, aby přečetli jméno lodě vysoko na přídi na levoboku.

Kapitán nařídil další ponoření a North Carolina pod vodou zrychlila a nabrala přímý kurz k trase plavby tankeru. Za dalších devět minut plavby rychlostí dvaceti uzlů kapitán opět nařídil zaujmout polohu v periskopové hloubce. Ze vzdálenosti pouhého půldruhého kilometru dokázali rozeznat každý detail trupu tankeru, jehož výtlak činil tři sta tisíc tun. Ale bílá písmena pod obloukem mohutné přídě byla stále ještě nečitelná.

Opět vklouzli hlouběji pod hladinu a pokračovali v plavbě ještě asi sedm set metrů, než se vrátili do periskopové hloubky. Přiblížili se asi za polovinou délky tankeru k jeho zádi, takže přečíst písmena na přídi bylo poněkud obtížnější.

Nemohlo ale být pochyb – byl to Voltaire a plul načas. Valil se klidnými vodami podél pobřeží Ománu naložený v Abú Zabi nejkvalitnější surovou ropou a směřoval do Marseille.

Kapitán Stimpson vydal opět rozkaz k ponoření a ke změně rychlosti a kurzu… hloubku držte na třiceti metrech, rychlost dvaadvacet, přejděte vlevo na kurz nula-sedm-nula.

North Carolina plula za celou dobu akce poprvé východně a mnohem rychleji než tanker. Současný kurz ji měl zavést poněkud severněji, než byl jejich cíl. Setrvají-li na odkloněném kurzu, bude ponorka během pětačtyřiceti minut vzdálena od cíle čtyřiadvacet kilometrů a bude se nacházet mimo paprsek radaru na levoboku Voltaira.

Konečná prověrka střel.

Zbraňový důstojník – Kapitánovi… obě střely naprogramovány… kurz jedna-osm-nula na cíl.

Čas ukazoval přesně 15.25, když kapitán Bat Stimpson se svou lodí v šedesátimetrové hloubce nařídil odpálení. Jedna za druhou střely sub-Harpoon opustily odpalovací zařízení – předem naprogramované, aniž je bylo možné jakkoli zastavit. Alespoň ne z tankeru převážejícího ropu.

Střely prolétly masou vody k hladině, vystřelily nad ni, jako by si hledaly cestu k jasné obloze. Ještě za letu mírně vybočovaly ze směru a opět se do něj vracely, dokud se neustálily na kurzu zadaném do počítačového mozku každé z nich.

Střely nelétaly těsně, skoro na dotek u hladiny, přesto letěly k Voltairu v bezpečné výšce nízko nad vodou rychlostí dvou tisíc kilometrů za hodinu – k čtyřiadvacetikilometrové pouti potřebovaly pouze jednačtyřicet vteřin.

Nikdo nic nespatřil. Moře bylo v této části Ománského zálivu pusté a posádka tankeru nevěnovala dostatečnou pozornost čemukoli na levoboku. Hlídky ještě upřeně sledovaly trasu před lodí, když obě velké střely s tepelným zaměřováním zasáhly trup šest metrů nad čárou ponoru v místech vzdálených od sebe jednadvacet metrů.

Střely při nárazu vybuchly a poslaly do podpalubí obrovské lodě dvě koule plamenů. Vyhodily do povětří přepážky oddělující nádrže s ropou. Teplo bylo natolik intenzivní, že se okamžitě plyny nad hladinou ropy vznítily, což vyvolalo bouřlivou explozi, která vyrvala dva veliké otvory v palubním krytu.

Potrubí na palubě se proměnilo v kovový šrot a ve zlomku sekundy se ocitla v plamenech samotná ropa. Nedokázala odolat příšernému žáru, jejž vydávaly bojové hlavice střel, a oheň zachvátil celou její hladinu. Požár se rozburácel a rozrostl se do zcela nezvladatelných rozměrů.

Během dvaceti vteřin byl veliký tanker neodvratně odsouzen k záhubě. Loď se začala naklánět na levobok a požár byl tak intenzivní, že v palubní nástavbě lidé nemohli žárem vydržet. Francouzský kapitán vydal rozkaz, aby posádka opustila loď, a na pravoboku a za zádí byly spuštěny na vodu záchranné čluny.

Jako zázrakem nikdo nepřišel o život, a to hlavně proto, že v přední části lodě se v kritickou chvíli nikdo nezdržoval. Členové posádky drželi buď hlídku, nebo spali či jedli v palubní nástavbě ve velké výšce a bližší střela zasáhla loď sto metrů od ní. Oheň bude ale zuřit ještě tři a půl dne, roztaví střední část paluby i horní část trupu.

Minutu nato, co střely opustily ponorku North Carolina, podmořské plavidlo změnilo kurz a plulo rychlostí dvanácti uzlů na jihovýchod. Nechalo za sebou hádanku, která po řadu dní zaměstnávala odborníky odpovídající za provoz ropných tankerů po celém světě. V samotné Francii měli velitelé ozbrojených sil silné podezření, že zničení tankeru mají na svědomí Spojené státy.

Generál Jobert, nejvyšší velitel francouzských speciálních sil, se už na týž nedělní večer ohlásil u admirála Marca Romaneta, velícího francouzskému ponorkovému námořnictvu. Generál přiletěl do doků v Brestu vrtulníkem a rozhovor obou mužů probíhal během večeře.

Oba se v duchu zaobírali stejnou myšlenkou – odvážily by se Spojené státy potopit francouzský tanker?

Admirál Romanet si byl naprosto jistý, že všemocné americké námořnictvo by toho schopné být mohlo. „Dokázal bych to udělat i sám,“ řekl přesvědčivě, „kdybych měl jen z poloviny tak vhodnou útočnou ponorku.“

„Aniž jste zanechal sebemenší stopy či vodítka vedoucí k odhalení?“ chtěl vědět generál.

„V tom problém nevidím,“ odpověděl admirál Romanet. „Ale uvažte, jaké potíže by tím pro USA vznikly v OSN. Myslím, že je zcela nepravděpodobné, aby něco takového udělali. Chci tím říct, že jejich odsouzení bylo minulý čtvrtek myšleno velmi vážně. Ale určitě jste si na druhou stranu všiml, že se američtí představitelé při OSN odmítli zúčastnit všech tří zasedání Rady bezpečnosti. Ve skutečnosti nevzali žádné odsouzení na vědomí ani formálně.“

„To mi samozřejmě neušlo,“ odpověděl generál. „Jsou zticha, ale staví se na zadní. Přesto by bylo hodně troufalé vyrazit si pro nic za nic do Hormúzského průlivu, vyhodit do vzduchu tanker o výtlaku tři sta tisíc tun a nebrat vůbec na vědomí mínění celého světa.“

„Ano, to by bylo,“ řekl admirál Romanet pomalu. „Jenže v Bílém domě je jako prezidentova pravá ruka admirál Arnold Morgan, kterého znám z dřívějška jako znalce přes ponorky. Ten člověk je pro jakékoli nepřátele Spojených států velmi nebezpečný. Ať se nám to líbí, nebo ne, v tuhle chvíli nás má zařazené právě do této kategorie.“

12. dubna, v 05.30

V jižní části Rudého moře

Kapitán David Schnider, velící důstojník druhé zbrusu nové ponorky třídy Virginia, plavící se pod jménem Hawaii, vyčkával v hloubce šedesáti metrů pod hladinou asi osmapadesát kilometrů od úžiny Bab al-Mandab. Loď, které velel, se pohybovala velmi zvolna a tiše po uzavřeném okruhu plavební trasy rychlostí pouhých pěti uzlů v pruhu s překvapivou hloubkou přes dvě stě metrů a byla vzdálená asi čtyřicet kilometrů od přístavu Al Mucha ležícího v poušti na jemenském pobřeží.

Plavební cesta Rudým mořem se rozdělovala do dvou bójemi vyznačených tras, z nichž jedna vedla podél jemenského pobřeží, druhá blíže k eritrejským břehům. Kapitán Schnider netušil, kterou trasu si jeho cíl zvolí, proto číhal v hluboké vodě v pozici, ze které mohl udeřit v obou směrech. Útok, který se chystal provést, však bude namířen proti velmi speciálnímu plavidlu, takže k omylu nemůže dojít.

Kapitán Schnider patřil k nejschopnějším velícím důstojníkům válečného námořnictva Spojených států. Ve svých čtyřiačtyřiceti letech měl už za sebou velení útočné ponorce třídy Los Angeles Toledo a mezi jeho vrstevníky panoval jistý druh závisti, když byl v rámci SUBLANT – ponorkových Atlantských sil USA – vybrán jako velitel ponorky Hawaii.

David Schnider byl menší snědý muž, který dokázal ohromujícím způsobem zpracovávat fakta a řešit nečekané situace. Mohl z něj vyrůst výborný právník, ale otec sloužil jako seržant na torpédoborci a Davidův dědeček zemřel jako dělmistr na bitevní lodi California v Pearl Harboru.

David se narodil v New Yorku nedaleko starých loděnic námořnictva v Brooklynu a vztah k válečnému námořnictvu měl v krvi. Navzdory někdy poněkud drsným způsobům velení a sklonům k černému humoru pod ním námořníci sloužili opravdu rádi. Našli se mezi nimi i tací, kteří si mysleli, že jejich kapitán to může dotáhnout k nejvyšším hodnostem ve válečném námořnictvu USA.

Kapitán Schnider věděl dobře, na co na jižním konci Rudého moře čeká – na tanker s červeně natřeným trupem o výtlaku osmdesát tisíc tun naložený plynem. Plavidlo se bude vyznačovat čtyřmi robustními kupolemi plynojemů s bronzovým nátěrem, které budou vystupovat osmnáct metrů nad palubu, a nad nimi po celé délce lodi – dvě stě sedmdesát čtyři metrů dlouhé – se potáhne visutá úzká rampa, jež bude zakotvena do krytu přední paluby.

David Schnider musel dát za pravdu lidem z velitelství, že loď minout by bylo opravdu umění, vyčká-li ponorka v poloze na víceméně správném místě. Chtěl nechat tanker proplout kolem a pak zasáhnout střelami trup plavidla pod dvojici kupolí plynojemů. Hloubka vody byla sice víc než dostatečná, aby mohli bezpečně a včas uniknout, nicméně kapitán dospěl k rozhodnutí, že nemá cenu se otáčet a proplouvat kolem hořící lodě, která, pokud mu bylo známo, si nezadá s atomovou bombou.

Podrobný popis tankerů přepravujících zkapalněný zemní plyn měl před sebou. Očekávaný tanker Moselle společnosti TRANSEURO vezl náklad víc než sto tisíc krychlových metrů zkapalněného zemního plynu, zmrazeného na minus sto šedesát stupňů Celsia. Kapalný plyn prošel šestisetnásobným stlačením z normálního tlaku a bezpochyby představoval nejvražednější náklad pohybující se po světových oceánech.

„Pro boha živého,“ mumlal si kapitán Schnider. „Ten parchant by dokázal vyhodit do povětří celý Brooklyn.“ Zároveň si v duchu slíbil, že Hawaii popluje ve zlomku vteřiny po odpálení střel sub-Harpoon z místa útoku tak rychle, jak se to žádné ponorce ještě nikdy nepodařilo.

Moselle se mezitím vydala s nákladem ze severního naleziště zemního plynu v Kataru začátkem týdne a Hormúzským průlivem proplula ve čtvrtek, tři dny před tankerem Voltaire. Měla za sebou plavbu Adenským zálivem a v současné době se nacházela v nejužší části úžiny Bab al-Mandab, nalevo od blikajících světel majáku na ostrově Mayjún, a směřovala na sever.

Rozkaz, který kapitán Schnider dostal, byl stejně stručný a jednoznačný jako ten, který obdržel předešlého dne kapitán ponorky North Carolina Bat Stimpson: POTOPIT. Jediná záležitost, která kapitánovi ponorky Hawaii dělala starosti, byla teplota jeho cíle.

„Vždyť střely Harpoon jsou v poslední fázi naváděny na teplo,“ svěřoval se zbraňovému důstojníkovi, „jak k čertu najdou cíl, který je zmrazený na minus sto šedesát stupňů Celsia? Vždyť je studenej jako zadek polárního medvěda. Je to jako hledat teplo v nějakým pitomým ledovci.“

Zbraňový důstojník major Mike Martinez se zasmál. „Pane kapitáne, mohu vás ujistit, že na lodi je vysokých teplot až dost. Samotné chladicí zařízení produkuje obrovské množství tepla a z motorů, které jsou umístěny v zádi, vychází odpadní teplo, které odpovídá jejich výkonu třiadvacet tisíc koní.

Naše střely proniknou do trupu, nejspíš u jedné z chladicích jednotek. Nemáme v úmyslu zasáhnout kupole plynojemů, protože ty jsou hodně zesílené. Ale studené určitě nebudou, jejich stěny jsou hodně silné. Střely vybuchnou v podpalubí přímo uprostřed lodě.

Není třeba, aby střely zasáhly některou z kupolí ze strany. Samotná síla výbuchu trinitrotoluenu v podpalubí pravděpodobně roztrhne minimálně jednu nebo dvě z nich na dva kusy. Když se zkapalněný plyn dostane do styku s horkým vzduchem, přemění se na normální plyn, na nejprchavější náklad na celém oceánu.

Jediná jiskra promění Moselle v peklo podobné Hirošimě. Doufám, že když k tomu dojde, budeme pod vodou a poplujeme fofrem pryč.“

Kapitán se usmál a řekl: „Miku, střely odpálíme ze vzdálenosti osmi kilometrů od jejího pravoboku. Popluje Rudým mořem přímo k Suezu a většina plně naložených tankerů volí plavbu na sever levou plavební trasou.

Budeme od ní dost daleko, takže až ta holubička vyletí do vzduchu, budeme už dávno za horama.“

Ve skutečnosti bylo těžké tomu uvěřit, když Hawaii ještě křižovala v hloubce šedesáti metrů rychlostí pouhých pěti uzlů a na hladině po ní nebyla ani stopa. Celou noc zůstali ve stejné hloubce na osamělé hlídce a naslouchali hučení lodních šroubů probíjejících si nad jejich hlavami cestu jak na sever, tak na jih.

Žádné z plavidel, jimž šrouby patřily, ať už obchodní, či tanker, a dokonce ani válečná loď, nemělo nejmenší tušení, že pod jejich kýlem pokrytým korýši číhá nejnebezpečnější útočná ponorka na světě.

Od chvíle, kdy kapitán popisoval majoru Martinezovi plán, jak se dostanou pryč z Rudého moře, uběhly už dvě hodiny, a hned jak v 07.30 vklouzli do periskopové hloubky, Moselle identifikovali. Plula stálou rychlostí sedmnácti uzlů na sever plavební trasou stáčející se ve směru její plavby poněkud vlevo, jak ostatně David Schnider předpověděl.

S výtlakem osmdesát tisíc tun loď s rezervou splňovala limit, aby mohla proplout Suezským průplavem, odkud jí už zbývala pouze šestidenní plavba k obrovskému podzemnímu skladovacímu terminálu zkapalněného plynu v Marseille.

Na radaru ponorky Hawaii se Moselle sice objevila už před devadesáti minutami, ale tehdy se na monitoru vyskytly ještě tři další falešné odrazy. Až v 07.30, kdy slunce vycházelo nad východní pouští, bylo možno provést spolehlivou identifikaci. Červený trup Moselle v ranním slunci jasně zářil a od bronzových kupolí plynojemů se odrážely sluneční paprsky.

„Máme ji, pane kapitáne,“ volal rozjařené první důstojník a ihned vydal rozkaz „PERISKOP DOLŮ!“ Sdělil kapitánovi: „Jsme asi šestnáct set metrů od jejího pravoboku. Kurz dva-sedm nula, dokud nedokážeme přečíst její jméno.“

Tubus sledovacího systému se zasunul a z komunikační místnosti potvrdili, že ze satelitu nepřišel žádný signál. Rozkazy zůstávaly nezměněné.

Podobně jako se North Carolina předešlého dne přibližovala k tankeru Voltaire, tak se i Hawaii blížila ke svému cíli, ale stačilo jenom pár set metrů, protože světelné podmínky zde byly mnohem lepší. Naposledy se ještě vysunul periskop a na jejím trupu nyní již byla dobře patrná velká písmena – L N G. Hned pod bezpečnostním rámem přídě na pravoboku se skvělo jméno MOSELLE.

Hawaii se otočila a šest minut plula rychlostí dvaceti uzlů k jihu. Potom ještě vystoupala do periskopové hloubky pro provedení konečného vizuálního ověření – Moselle stále plula v původním kurzu.

„Kapitán – zbraňovému důstojníkovi. Proveďte konečnou kontrolu,“ zněl rozkaz Davida Schnidera.

„Obě střely aktivní, pane kapitáne. Předprogramovaná navigační data v pořádku. Kurz tři-tři-nula. Odpalovače jedna a dva připraveny.“

„PALTE PRVNÍ!“ vyštěkl David Schnider. „PALTE DRUHOU!“

O pár vteřin později prořízly obě střely Harpoon o sto metrů dál mořskou hladinu. Při nárazu na vzduch se chvilku rovnaly do daného směru, ale pak se ve výšce třiceti metrů nad hladinou ustálily na kurzu směřujícím přímo k Moselle.

O pětatřicet vteřin později střely zasáhly trup tankeru na pravoboku asi šest metrů nad čárou ponoru. Ocelové desky na vnější straně dvojitého trupu a obě vrstvy uvnitř výbuch odtrhl stranou a okamžitě následoval ohňostroj jisker a explozí uvnitř lodě.

Tvrzený hliník na kupoli plynojemu číslo dvě chvíli odolával, ale pak praskl a dvacet tisíc tun nejhořlavějšího plynu, jehož vrchní vrstvu tvořil metan a propan, se vyřinulo do vzduchu – který byl o dvě stě stupňů Celsia teplejší než zmrazený náklad.

Proměna kapaliny v páry plynu proběhla okamžitě a následnou explozi doprovázelo ohlušující V-H-Ú-Ú-Ú-M! Kupole plynojemu číslo tři praskla ve dví jednak po nárazu střely Harpoon, jednak následkem obrovského výbuchu šířícího se od kupole číslo dvě. Následovala přední kupole, a než kapitán stihl vydat jakýkoli rozkaz, celá loď se doslova proměnila v peklo. Plameny šlehaly k obloze do výšky tří set metrů a z celé přední části plavidla zbyly jen pokroucené trosky zdeformované a tavící se oceli.

Jako u ropného tankeru se posádka do posledního muže zdržovala v záďové sekci plavidla – ve velíně, ve strojovně a v ubytovacích prostorách. Kapitán vydal minutu po výbuchu zcela nepotřebný rozkaz k opuštění lodě. Neměl sebemenší představu, k čemu došlo, a členové posádky, kteří toho ještě byli schopní, budou muset loď opustit ve dvou záchranných člunech spouštěných pomocí malých rumpálů na zádi.

Celý pravobok Moselle se podobal planoucí pochodni hořícího plynu, živené tisíci tunami zkapalněného plynu vytékajícího z trupu a z kupole na zádi, která sice dosud nevybuchla, ale přenášela požár na hladinu Rudého moře.

Rozsah samotného požáru přivolal lodě z okolí, aby se zapojily do pátracích a záchranných operací. Několik mužů z posádky, kteří nestihli loď opustit v člunech, skočilo do vody přímo ze zádi, což připomínalo scénu z potápějícího se Titaniku. Mořská voda však byla teplá, průzračná a hluboká a příliv unášel plyn hořící na hladině k severu směrem od trosečníků. Skoro celá posádka Moselle neštěstí přežije.

Vyšetřování bude zdlouhavé a důkladné. Moselle byla jediným tankerem na přepravu LNG, na němž kdy došlo k vážnému požáru, kromě jednoho případu v Perském zálivu, který před několika lety způsobilo najetí na dotykovou minu.

Když kapitán vydal rozkaz k opuštění Moselle, ponorka Hawaii se v hloubce sto dvaceti metrů pohybovala rychlostí pětadvaceti uzlů směrem od šokujícího obrazu zkázy odehrávajícího se na mořské hladině. Kapitán Schnider si hloubku a rychlost mohl dovolit jen na krátkém úseku tří kilometrů. Potom vklouzne do pravidelné plavební trasy ostatních lodí směřující k jihu a tajně vypluje úžinou pouhých třicet metrů pod hladinou při rychlostí šesti uzlů.

Signál přes satelit určený velitelství ponorkové atlantské flotily v Norfolku ve státě Virginia nevyšle dřív, než se ocitnou v bezpečí mnohem hlubších vod Adenského zálivu. Signál bude obsahovat jediné slovo – POCHODEŇ.

Pondělí 12. dubna, v 09.00 (místního času)

Ministerstvo zahraničních věcí, Paříž

V budově na nábřeží d’Orsay panovala nic dobrého nevěstící předtucha a zpráva o zničení tankeru Moselle se šířila po chodbách úřadu jako požár. Francouzský prezident byl vzteky bez sebe, představitelé ozbrojených sil se dožadovali rozkazů a monsieur St Martin se snažil neprovést nic, co by mohlo být posléze označeno za neuvážlivé.

Nad úřadem se vznášel zlověstný mrak v podobě Spojených států amerických. Opravdu Strýček Sam zničil dva francouzské tankery? Nebo jen shodou okolností došlo téměř současně ke dvěma záhadným nehodám?

Jako politik s dlouhou kariérou si Pierre St Martin uvědomoval, že položit otázku Spojeným státům, zda jejich válečné námořnictvo nese nějakou zodpovědnost za útoky, by bylo bezpředmětné. I kdyby se Američané obtěžovali s odpovědí, určitě by si neodpustili kritickou poznámku vůči Francii… ne každý národ je ochoten využívat palebnou sílu při prosazování vlastních zájmů… nesuďte jiné na základě vlastního zavrženíhodného jednání…

Monsieur St Martin neshledával žádný rozumný důvod, proč by měl Spojené státy kontaktovat. Přecházel po své elegantně zařízené pracovně a netušil, co má poradit prezidentovi, ani zda může něco podniknout.

Skutečnost, že vůbec nikdo na palubách tankerů Voltaire a Moselle neměl nejmenší představu, co se přihodilo, celou záležitost ještě ztěžovalo. Podle velících důstojníků obou lodí došlo z nevyzpytatelného důvodu k výbuchu, po kterém vypukl zcela nekontrolovatelný požár. Takový názor monsieur St Martinovi ani trochu život neusnadnil.

Úřad ministra zahraničí pro něj vždy představoval vypolštářované pohodlí provázené elegancí. Jako přední francouzský představitel v rámci celosvětového společenství žil trvale obklopen skutečným luxusem, nehledě na nevyčíslitelně cenné starožitnosti a nábytek z raných dob zašlé slávy Francie.

Všechno začalo dostávat trpkou pachuť. Co se mohlo pokazit, se pokazilo. Připadal si bezmocný a zranitelný. Zajel pohledem k Napoleonově portrétu s povýšeným výrazem na kulatém sebevědomém obličeji. Monsieur St Martin mlhavě chápal, jak se císař musel cítit, když se připravoval do posledního vyhnanství na ostrově Svatá Helena.

Na významném vládním postu nebylo kam se ukrýt. Ještě horší bylo, že neexistoval nikdo, na koho se mohl obrátit. Dnes v půl osmé ráno byl prezident do ruda rozzuřený… „Jediné, o co jsem žádal, bylo utajení… a cože mě nepotká? Stupidní francouzský důstojník z Pyrenejí se nechá vyfotit na tanku! A jeho fotka teď nejspíš visí zarámovaná na americkém velvyslanectví.

Obklopuje mě neschopnost a zrada. Požádám, aby početné a skvěle placené bezpečnostní složky dávaly pozor ne na partu teroristů, ale na štíhlou francouzskou dámu se dvěma dětmi. Ale i to je nad jejich síly! Mám na krku Ameriku, která, jak se zdá, o nás všechno ví a vyhazuje do povětří francouzské lodě, a vy mi říkáte, že ani protestovat nemohu! Pierre, tohle nelze tolerovat.“

Pierre se snažil ze všech sil se uklidnit. Zdvihl sluchátko, požádal, aby ho spojili s Gastonem Savarym z pověstné La Piscine, a zopakoval mu prezidentova slova: „Gastone, tohle nelze tolerovat.“

Ministr však kázal člověku dávno poučenému. Gaston věděl, že vše, co bylo spojeno s jejich misí, se proměnilo v záležitosti naprosto nepřijatelné. Stejně jako ministr zahraničí a prezident i on dospěl k přesvědčení, že francouzské tankery vyhodilo do vzduchu americké válečné námořnictvo.

„Podle vás bychom měli přestat přepravovat ropu námořní cestou z Perského zálivu?“ zeptal se St Martin.

„Abych byl upřímný, tak ano,“ řekl Savary. „Protože kdybychom měli ztratit další loď a kdyby měli přijít o život další lidi, vyvolalo by to ve Francii silné protesty. Lidé by obvinili vládu z naprosté lhostejnosti vůči nemajetným tvrdě pracujícím námořníkům, kteří kvůli našim ambicím tu po sobě zanechávají vdovy a sirotky. Pierre, ztrátu další velké lodě si nemůžeme dovolit. Rizika jsou příliš vysoká.“

„To nic nedokáže přimět americké ponorkové námořnictvo, aby s tím přestalo?“

„V podstatě ne. Nukleární ponorky mohou zůstat pod hladinou i osm let, když je to nutné. Alespoň jejich reaktor tak dlouho běží a dodává jim teplo, světlo, čerstvý vzduch, čerstvou vodu a potřebnou energii. Musí se vynořit, jen když jim dojdou potraviny.“

„Co sonary? Vydáváme miliardy eur za kvalitní sonary na našich lodích. To nedokážeme najít americkou ponorku?“

„Moc šancí nemáme. Loď s nukleárním pohonem může být kdekoli a velmi rychle… Můžete pátrat v Atlantiku a ponorka je už mezitím v Indickém oceánu. Mohl byste pátrat v Pacifiku, ale ponorka je třeba o deset tisíc kilometrů dál. To můžete rovnou vzdát, Pierre. Američani si myslí, že jsme rozbili světovou ekonomiku na kusy, a tak nám to vracejí. Moc na výběr nemáme, leda se s nimi pustit do války, kterou bychom okamžitě prohráli.“

„Radíte, aby tankery přestaly dovážet ropu z arabských nakládacích doků do Francie?“

„Ano, pane ministře. Tak zní moje rada.“

„Budu muset opět požádat o pomoc námořnictvo, Gastone. Bonjour, mon ami“

Admirál Marc Romanet byl ve své pracovně v Brestu zasypáván žádostmi vládních úřadů o radu, co by se mělo podniknout nebo nakolik informovat veřejnost o posledním americkém obludném činu, ale přesto byl poněkud optimističtější než jeho protějšek na telefonní lince.

„Pane ministře,“ navrhoval, „námořnictvo by mohlo poskytnout tankerům doprovod, jako to dělali Britové za druhé světové války, když chránili konvoje proti německým ponorkám.“

„Podle vašeho mínění by každý tanker, který bude vyplouvat z Perského zálivu a bude mířit do francouzského přístavu, doprovázela bitevní loď?“

„Pane ministře zahraničí, bitevní lodě ve výzbroji nemáme. Měl jsem na mysli torpédoborec.“

„La même chose,“ zvolal poněkud afektovaný ministr zahraničí nadutě. „Velmi rozměrné, velmi páchnoucí a velice hlučné lodě, naložené děly a granáty s posádkou naštvaných mladých mužů ve špatně vyžehlených uniformách?“

St Martinovo hodnocení francouzského válečného námořnictva na admirála Romaneta velký dojem neudělalo.

„V dnešní době to tak už není, pane ministře,“ projevil odměřeně svůj nesouhlas. „Jsou to velká plavidla udržovaná v úzkostlivé čistotě, vyzbrojená řízenými střelami a vybavená špičkovou elektronikou civilistům nepochopitelnou. Posádky tvoří velmi klidní, velice vzdělaní mladí muži v perfektně vyžehlených uniformách.“

Když Pierra St Martina nepokrytě vyzval jeden z nejoblíbenějších synů francouzského válečného námořnictva a též nejvyšší velitel ponorkového loďstva, aby se nepletl do věcí, kterým nerozumí, dal se ministr na rychlý ústup. „Jen jsem žertoval, admirále,“ vytáčel se spěšně.

„To doufám, pane ministře,“ řekl admirál Romanet důrazně. „Protože v nejkrajnějším případě, kdybychom se snad někdy měli stát terčem útoku, by váš život velmi pravděpodobně závisel právě na těch mladých mužích ve vyžehlených uniformách.“

„Samozřejmě,“ odpověděl mu ministr zahraničí. „Jen jsem si vás dobíral.“

„Přirozeně,“ opáčil admirál, ale ani trochu se neusmíval. „Ale abych pokračoval, náš nejnovější torpédoborec se nachází v severním Arabském moři na cvičné plavbě. Je to válečná loď De Grasse třídy Tourville specializovaná na boj proti ponorkám. Jestliže nějaké plavidlo dokáže ochránit tanker před útokem, tak je to právě ona.“

„Proti torpédům? Ta podle mého názoru Američané použili proti našim tankerům, že?“

„Abych řekl pravdu, nemyslím si, že udělali přesně to, pane ministře. U obou lodí byly požáry příliš intenzivní a vznikly příliš rychle. Odhaduji, že je zasáhli řízenými střelami. De Grasse je na to však speciálně vybaven. Má na palubě vlastní střely a vyzbrojení torpédy je opravdu odstrašující. Nese desítku torpéd ECAN L5 s aktivním i pasivním zaměřováním s dosahem devět a půl kilometrů a s bojovými hlavicemi o hmotnosti sto padesáti kilogramů.

Také má na palubě dva vrtulníky Lynx Mk 4 pro boj proti ponorkám. Ve výbavě je vlečený varovný sonar proti torpédům, radarový výstražný systém, systém interferenční ochrany rádiového provozu a systém klamných cílů. Chcete-li loď, která by měla ochránit tanker před útokem ponorky, žádal bych na vašem místě o De Grasse“

„Admirále, musím vám poděkovat za radu. Předám ji prezidentovi. Ale musím se vás zeptat – můžete zaručit, že torpédoborec zajistí tankeru bezpečnost?“

„Záruky se v mém povolaní neposkytují,“ úsečné odpověděl admirál. „Na rozdíl od politiků nemáme ve zvyku tvrdit, že nějaké záruky existují, když tomu tak není. Ovšem na druhou stranu dávám De Grassemu šanci obstát v boji proti jakémukoli nepříteli.“

„Děkuji vám, admirále,“ řekl ministr zahraničí, kterému nečinilo žádné potěšení měřit síly se zkušeným vysokým důstojníkem francouzského válečného námořnictva, jemuž se podařilo vyvolat v něm poněkud nedůstojné pocity.

Zavolal však prezidentovi a pokusil se o poslední hod ve hře v kostky, který by mu mohl zachránit kariéru. Prohlásil, že může zaručit bezpečnost francouzských tankerů na otevřeném moři, budou-li doprovázeny francouzskými válečnými plavidly, speciálně torpédoborci třídy Tourville, jakým je loď De Grasse.

„Mohli bychom je sestavit do skupin po šesti plavidlech,“ konstruoval ambiciózní plán. „Šest Tourvillů by to pravděpodobně zvládlo.“ Ještě sebejistě dodal: „Jsou to samozřejmě lodě specializované na ponorky.“

Prezident stejně jako Pierre St Martin netušil, že francouzské námořnictvo má ve výzbroji pouze dva torpédoborce této třídy a že druhý je na cvičné plavbě v severním Atlantském oceánu.

Místo toho se spolehl na slova svého ministra zahraničí, což mu nepřinese nic dobrého. Mezitím popravčí kára monsieur St Martina nezadržitelně pokračovala v jízdě k politické gilotině.

14. dubna, ve 14.30 (místního času)

Hormúzský průliv

Kapitán Bat Stimpson zaujal s ponorkou North Carolina naprosto totožnou pozici jako v neděli ráno, než potopili tanker Voltaire. Jeho ponorka třídy Virginia, či podle mezinárodního úzu označovaná jako Hunter Killer, plula zvolna na sever Hormúzským průlivem v hloubce šedesáti metrů a čekala na další tanker v nájmu společnosti TRANSEURO. Tentokrát se stal cílem tanker nejvyšší třídy ULCC o výtlaku čtyři sta tisíc tun plavící se pod jménem Victor Hugo, plně naložený nejkvalitnější ropou v Abú Zabi, určenou pro přístav Cherbourg.

Přes satelit obdrželi kódovaný signál odeslaný z velitelství ponorkové atlantské flotily ve středu brzy ráno, v němž stálo: 14.04.00 APRÍL.14. ULCC Victor Hugo, nájemce TRANSEURO. Po odplutí od naklad. plošiny v Abú Zabi, míří severovýchodně podél pobřeží Spojen, arab. emirátů. Eskorta – francouzský ASW DDG De Grasse. Čas očekávaného setkání v Hormúzu 16.00. POTOPIT obě.

Tentokrát kapitána Stimpsona zpráva nijak zvlášť z klidu nevyvedla. Rozkazy byly jasné a jednoznačné. Tanker Victor Hugo se už dostal někam k poloostrovu Musandan, zcela jistě už minul skalnatou šíji Ra’s Kabr al Hindi, vybíhající do moře z ománského pobřeží.

V operační kabině ponorky věděli, že je to jejich přibližující se cíl, protože zachytili nezaměnitelné vysílání sonaru z torpédoborce De Grasse, vzhledem k frekvenčnímu rozsahu D a typu Thompson Sintra DUBV 23, jež používaly francouzské válečné lodě.

V 15.10 zachytili operátoři vysílání pátrajícího hladinového radaru na samém okraji jeho pětadvacetikilometrového dosahu. Paprsek vysílaný z vrcholu stěžně torpédoborce se nedal zaměnit s ničím jiným – jednoznačně to byl typ Thompson-CSF DRBV 51B, využívající frekvenční pásmo G.

Torpédista pracující hluboko pod operační kabinou v trupu ponorky North Carolina dokončoval poslední ověření. Připravená měl dvě torpéda pro případ, že by jedno selhalo. Kapitán Stimpson nepochyboval, že mohou torpédoborec potopit jediným po kabelu naváděným torpédem Gould Mark 48 ADCAP, odpáleným ze vzdálenosti sedmi tisíc metrů. Torpédoborec si vezmou na mušku dřív než tanker, protože proti tankeru opět použijí řízené střely sub-Harpoon, které dokáží zapálit obrovské množství surové ropy, jež loď přepravovala.

V danou chvíli měli v operační kabině ponorky o tankeru Victor Hugo a o torpédoborci De Grasse následující informace: kurz jiho-jiho-východ, rychlost sedmnáct uzlů, vzájemný odstup dvě stě metrů, torpédoborec pluje na levoboku tankeru.

Obě lodě pokračovaly v plavbě, držely kurz a směřovaly do horoucích pekel.

Připravit hlavně jedna a dvě s osmačtyřicítkami ADCAP

Ano, pane kapitáne.

Uběhlo patnáct minut a z kabiny sonarů se ozvalo: Sledujeme čtyřiatřicítku… Míří jedna-sedm-nula… Vzdálenost devět tisíc šest set metrů.

Důstojník řídící zaměření nepřestával něco hučet do mikrofonu u úst a zdálo se, jako by celá posádka ponorky zadržovala dech, když tým v sonarové kabině prověřoval přibližování francouzského torpédoborce a hlásil údaje do napjatého ticha, které provází jakoukoli ponorku v okamžicích těsně před útokem.

První důstojník měl nyní na starosti řízení ponorky a Bat Stimpson nespouštěl monitor z očí. Pak zaznělo kapitánovo zvolání… DRŽTE HO V POHOTOVOSTI! Připravit odpálení podle údajů ze sonaru.

Míří jedna-dva-nula… vzdálenost sedm tisíc metrů… počítač nastaven.

ODPÁLIT! vyštěkl kapitán. Všichni na palubě ponorky North Carolina ucítili jemné otřesy, když velké torpédo Gould Mark 48 ADCAP vyrazilo do oceánu, ve vodě okamžitě nabralo rychlost pětačtyřiceti uzlů a vyrazilo k plánované trase přiblížení k tankeru Victor Hugo.

TORPÉDO ZAMĚŘENO, PANE.

Bat Stimpson vydal rozkaz k aktivaci zbraně a pět tisíc metrů vzdálené torpédo stále letělo vodou a začalo pasivně vyhledávat teplý trup torpédoborce.

Tři minuty po odpálení torpéda se zapnul jeho aktivní zaměřovači sonar, jehož paprsek mířil k torpédoborci. Nyní už nemohlo minout a zaměřilo se na cíl.

Dlouhý projektil se přiblížil na tři sta metrů k francouzské válečné lodi, když v její sonarové kabině zachytili paprsek torpéda směřující k její zádi, kde čtyři obrovské spalovací turbíny poháněly dvojici hřídelů lodních šroubů.

TORPÉDO!… TORPÉDO!… TORPÉDO!… ČERVENÁ JEDNA SEDM PĚT… VYSÍLÁNÍ AKTIVNÍ… VZDÁLENOST TŘI STA METRŮ.

Varování přišlo už pozdě, torpédo bylo příliš blízko. Gould Mark 48 ADCAP zasáhlo záď torpédoborce a při výbuchu uvolnilo ničivou sílu. Záď se odtrhla od trupu a hřídele praskly ve dví. Výbuch rovněž rozmetal strojovnu s turbínami.

Osm mužů bylo na místě mrtvých a loď se začala okamžitě potápět zádí napřed, protože voda proudila dovnitř zádovou částí plavidla. Nikdo nic podobného nečekal a řada přepážek a průlezů zůstala otevřená.

Mohlo se to interpretovat jako krajně krátkozraké, protože veškeré raison d’être torpédoborce De Grasse bylo chránit a snad podstoupit i boj, když proplouval možnou válečnou zónou.

Na boku tankeru ve vzdálenosti dvou set metrů stáli u zábradlí vyvýšeného můstku muži, kteří v úžasu zírali na jejich silně vyzbrojené doprovodné plavidlo, kterým nejenže otřásl výbuch, ale zdálo se, že na jeho zádi vypukl i požár a ještě ke všemu se potápělo.

Zatímco pozorovali nevěřícně scénu, někteří z nich ještě stačili zahlédnout něco zcela nečekaného – dvě střely sub-Harpoon si prořezávaly cestu krystalicky čistou oblohou a následně zasáhly trup Victora Huga. Výbuch vznesl větší část pět set metrů dlouhé přední paluby třicet metrů do vzduchu přímo nad zábradlí na pravoboku, jako by se krabička sardinek otevřela podél delší strany.

Většina posádky se opět zachránila díky velké vzdálenosti palubní nástavby na zádi od místa výbuchu v přední části dlouhého trupu tankeru naplněného ropou.

Nicméně čtyři muži, kteří vpředu pracovali, byli na místě mrtví a intenzita vzniklého požáru byl zcela nevídaná. Z můstku to vypadalo jako jezero pokryté plameny burácejícími vstříc stratosféře. Surová ropa se vznítí jen těžko, ale když k tomu dojde, je mimořádně obtížné ji uhasit.

Stejně jako tomu bylo u tankeru Voltaire, i kapitán Victora Huga neměl jinou možnost, než vydat rozkaz, aby posádka opustila loď. Na levoboku trupu těsně nad čárou ponoru byly vyrvány dva obrovské, devět metrů dlouhé otvory s ostrými okraji a z nich vytékala hořící ropa do oceánu.

Žár ohně každou vteřinou zesiloval, a jestliže kapitán s posádkou neopustí obrovskou loď do deseti minut, určitě se uškvaří.

V okamžiku, kdy život posádek na palubách obou zasažených lodí visel na vlásku, se kapitán Bat Stimpson rozhodl opustit sektor. Ještě naposledy provedl vizuální obhlídku spouště, kterou způsobil, a vydal rozkazy k opětovnému ponoření a ke změně kurzu směrem na jih.

Příď o deset dolů… hloubka šedesát metrů… rychlost dvacet uzlů… kurz jedna-tři-pět…

Ve svém srdci námořníka Bat doufal, že záchranné operace proběhnou rychle a důkladně a že se při nich využije každé dostupné plavidlo a vrtulník, které má námořnictvo Ománu k dispozici. Z místa neštěstí bylo k jeho břehům nejblíže.

Příliš dlouho hloubat nad nespravedlností osudu, který námořníky postihl, si však dovolit nemohl. Francie nerespektovala přirozené zákony přežití na planetě a zasloužila si jakýkoli druh odplaty, který se Spojené státy rozhodly jí uštědřit.

Za osud válečné lodě a mužů, kteří na ní sloužili, neslo zodpovědnost francouzské válečné námořnictvo a politici v Paříži. Kapitán Stimpson doufal, že těm, kdo přežijí, budou vyplaceny štědré náhrady. Vždyť právě tak jako on pouze vykonávali rozkazy.

Téhož dne v 16.00 (místního času)

Elysejský palác, Paříž

Nebylo to poprvé, co se francouzský prezident takto rozzuřil, ale neměl to v čerstvé paměti. Už podruhé uhodil pěstí do desky napoleonského příborníku, až se šálky ze sèvreského porcelánu roztančily na svých podšálcích a stříbrná kávová konvice z napoleonské kolekce se převrhla a udeřila do vyleštěné intarzované desky příborníku.

Mnoho nescházelo, a malý, ale sporý bývalý komunistický starosta mohl způsobit škodu, která by dosáhla milionu dolarů.

„TOHLE JIM NEHODLÁM TOLEROVAT,“ zuřil. „TAKHLE TO DÁL NEJDE… NEMŮŽOU… ZKRÁTKA NEMŮŽOU NĚCO TAKOVÉHO DĚLAT DONEKONEČNA. TO JE… JE TO ŠÍLENSTVÍ… KDO SI KSAKRU MYSLÍ, ŽE JSOU?“

„To právě je největší potíž, pane prezidente,“ odpověděl monsieur Pierre St Martin. „Oni vědí, kdo jsou.“

„Ať je to kdo chce, nemohou neustále potápět lodě a zabíjet lidi.“

„Mohou, pane prezidente, a jsem přesvědčen, že budou, dokud se nepřestaneme snažit dovážet ropu po moři ze Středního východu. Podařilo se jim dát nám velice pádnou výstrahu a s tím parchantem Morganem v Bílém domě v tom budou pokračovat.“

„To chcete tvrdit, že se musíme přestat snažit udržet naši zem v chodu?“

„Ne, pane prezidente, to neříkám. Ale musíme najít jiné způsoby dovozu ropy než pomocí tankerů z Perského zálivu…“

„Ale, Pierre,“ přerušil ministra prezident, „s tím na mě nechoďte. Nemůžeme jen lehnout a vzdát se jako nějaký… jako… zbabělý pudl.“ Prezident byl vzteky bez sebe.

„Pane prezidente, budeme muset, protože s jejich ponorkami si neporadíme. Nedokážeme je ani najít, natož je zničit. Kdyby se nám to nakrásně podařilo, Američani by jich vyrobili dalších padesát.“

„PADESÁT!“ zaječel prezident. „PADESÁT! To je absurdní.“

„Pane prezidente, už jsem vám to říkal. Americké námořnictvo je neporazitelné.“

V tom okamžiku se francouzský prezident přestal ovládat… „TAKY JSTE ŘÍKAL, ŽE TORPÉDOBOREC TANKER OCHRÁNÍ… TO VY… VY JSTE SE ZARUČIL… VY JSTE ŘÍKAL, ŽE JE SPECIALIZOVANÝ NA BOJ S PONORKAMI… A AMERIČANŮM TO ZABRALO TAK MINUTU, ABY HO VYŘÍDILI… JDĚTE DO HAJZLU, PIERRE! ŘEK JSEM TO JASNÉ? JDĚTE DO P-R-D-E-L-E!“

„Jen jsem tlumočil doporučení našeho námořnictva…“

„Vaše cenná rada byla na PRD! Copak se nemůžu na nikoho spolehnout?“ zaúpěl prezident. „Mám kolem sebe samé šílence. Jak přátele, tak nepřátele. Samé pitomce a vrahouny! Je mi z toho na blití.“

do paláce předjel štábní vůz generála Michela Joberta.

„Zaveďte Vtom do místnosti vešel šéf prezidentovy kanceláře, aby oznámil, že před bránu ho ihned sem,“ poručil prezident, aniž úředníkovi věnoval jediný pohled.

O tři minuty později už vrchní velitel francouzských speciálních operací napochodoval do místnosti. Generál Jobert se již telefonicky ohlásil s tím, že se pokusí prokázat, co se odehrálo v Hormúzském průlivu a v Rudém moři.

Hned po příchodu oznámil, že přináší důležitou informaci, což bylo jen dobře, vezme-li se v úvahu atmosféra v místnosti – prezident bílý zlostí a ministr krčící se před dalším vzteklým výpadem.

„Pane prezidente, jak víte,“ začal generál svou řeč, „nedokázali jsme nic nalézt ani v případě Voltaira, ani Moselle. Ovšem dnešní pirátství to zcela změnilo. Většina mužů z posádky torpédoborce De Grasse přežila – dvacet důstojníků a dvě stě devadesát čtyři mužů.

V sonarové kabině zachytili torpédo ve vzdálenosti tři sta metrů. Dokonce měli i jeho směr. Mají záznam, jak někdo třikrát za sebou vykřikl varování – TORPÉDO!

Je to poprvé, kdy máme v ruce nezvratný důkaz, že naše lodě byly napadeny nepřítelem. Ale lepší ještě přijde, pane prezidente. Čtyři muži z posádky Victora Huga pozorovali požár na torpédoborci, když přilétly dvě řízené střely a zasáhly trup tankeru. Viděli na vlastní oči, jak míří přímo k lodi, pane prezidente. Stáli u vyvýšeného zábradlí na levoboku.

Pane prezidente, jsme v postavení, že můžeme předstoupit před OSN s nezpochybnitelným důkazem, že Spojené státy spáchaly přinejmenším dva nejstrašnější zločiny na otevřeném moři.“

Prezident se poprvé toho rána usmál. „Paul Bedford si možná myslel, že má dost v ruce, aby nás veřejně obvinil, jenže my toho opravdu máme dost, abychom Američany přibili na kříž.“

„Až na jedno,“ řekl monsieur St Martin suše. „Američani to zcela popřou. Prostě prohlásí, že to mohli být Japonci nebo někdo jiný“

„To právě ne“ přerušil ministra generál Jobert. „Když sonar zachytí blížící se střelu nebo torpédo, okamžitě údaje předá počítačovému programu, který identifikuje typ sonaru používaný nepřítelem.“

Generálovi neušel tázavý výraz v prezidentově obličeji a zjednodušil svůj výklad: „Pane prezidente, kdybych vyšel z této místnosti a za dveřmi bych na vás něco zavolal, poznal byste, že jsem to já. Poznal byste můj hlas. Se sonarem je to stejné… když zachytí paprsek jiného sonaru, jeho počítač dokáže identifikovat zdroj paprsku.

Podle údajů z operační kabiny na De Grosse torpédo Gould Mark osmačtyřicítka ADCAP mělo aktivní vysílání, které patřilo Američanům. Navíc, pane prezidente, ománské námořnictvo nám pomáhá zachránit celý obsah počítačového operačního systému torpédoborce, ještě než se De Grasse potopí.“

Prezident se opět usmál. „Takže je máme, generále?“

„Máme, pane prezidente.“

„Spojené státy veřejně zostudíme. Dnes večer vystoupím s projevem ve vysílání před celým světem, abych odsoudil jejich akce. Vykreslím je jako chladnokrevné zabijáky, desperáty a bandity. Naprosto nezodpovědné a bezohledné. Prohlásím, že by Spojené národy neměly mít sídlo v New Yorku, ale v Paříži. V samém středu světa…, kde jsou lidé… no, řekněme… civilizovaní a ne šílení.“

„Ne tak rychle, pane prezidente,“ varoval ministr zahraničí. „Američani by se rádi OSN zbavili. Počkejte, jak tomu říkají…? Už to mám – Potlach na East River.“

„Hmmm,“ uvažoval chvíli prezident. „Uvidíme, Pierre. Uvidíme.“

Toho večera se vztahy mezi Francií a Spojenými státy dostaly pod bod mrazu. Francouzský prezident se svým projevem vystoupil v sedm hodin večer a přesně se držel témat, která naznačil v Elysejském paláci ministrovi zahraničí a generálu Jobertovi. Teatrální řeč, plná obvinění, vrcholně nezdvořilá a politická na entou.

Francouzský prezident častoval Spojené státy kdejakou hrubou urážkou, kterou všichni francouzští prezidenti od dob druhé světové války toužili vyslovit nahlas. Dokonce ani Charles de Gaulle ve svých nejarogantnějších projevech nenapadl světového policajta tak jedovatě.

Prezidentova řeč končila vzletně: „Od této chvíle vyslanci Spojených států nejsou v této zemi vítáni,“ bouřil jeho hlas. „Tímto je všechny vypovídám ze země. Uzavírám jejich velvyslanectví, které hyzdí krásu avenue Gabriel, ani ne tři sta metrů od místa, kde nyní stojím.

Jsem si vědom, že podle mezinárodního práva je budova velvyslanectví s pozemkem oficiálně majetkem Spojených států amerických. Ale od tohoto týdne je avenue Gabriel znovu hodna činů spojených s jejím jménem… celá tato třída nyní patří opět Francii!“ Prezident pozvedl obě ruce v radostném gestu a vyrazil ze sebe: „VIVE LA FRANCE!… VIVE LA FRANCE!“

Pak odpochodoval ze široké podesty impozantního schodiště Elysejského paláce, prošel kolem obloukových lamp televizních štábů a vstoupil do své soukromé pracovny.

Chopil se ruky generála Joberta, který zde spolu s ministrem zahraničí sledoval na obrazovce vystoupení hlavy státu, a dychtivě pronesl: „Tak co, generále, jaké to bylo? Učinil váš prezident vaši vlast hrdou?“

„S konečnou platností, pane,“ pospíšil si s odpovědí generál. „Byla to řeč, která byla ozvěnou… ehm… tlukotu srdcí francouzského lidu. Bylo potřeba ji pronést.“

M. Pierre St Martin opět vyslovil varovnou připomínku. „Bylo to dokonalé, pane,“ zamumlal tiše. „Pokud Američané nedostanou plukovníka Gamoudiho dřív než my.“

Té noci zazněla výzva ještě k dalšímu stěhování. O desáté hodině prezident Paul Bedford oficiálně vyhostil všechny francouzské diplomaty z velvyslanectví na Reservoir Road v severovýchodní čtvrti hlavního města USA. Jak byl v ráži, nařídil také uzavřít francouzské konzuláty v New Yorku, San Francisku, Atlantě, Bostonu, Chicagu, Houstonu, Los Angeles, Miami a v New Orleansu.

Ochlazení ve vzájemných vztazích mezi dvěma stálými členy Rady bezpečnosti kleslo na nejnižší úroveň od doby před takřka půl stoletím, kdy Sověti sestřelili špionážní letoun amerického letectva U-2.

Díky šestihodinovému zpoždění na východním pobřeží Spojených států oproti Paříži měly noviny i televizní stanice dostatek času, aby pozměnily podobu titulních stránek, respektive hlavního tématu v ranních zprávách.

Bylo to téma pojednávající o stavu světové ekonomiky. Opanovalo světové sdělovací prostředky od březnové noci s dalekosáhlými ničivými důsledky, kdy francouzské válečné námořnictvo zničilo bleskovým útokem saúdskoarabský ropný průmysl.

Každý večer byla situace z celosvětového hlediska depresivní, ale toho dnešního byla obzvláště pochmurná. V Tokiu nastal naprostý výpadek dodávek elektrického proudu od 23. hodiny až do 6. hodiny ranní. Ani jediné zablikání neonu neproniklo tmou a vláda varovala obyvatele, že stejná situace se může opakovat každou noc až do odvolání. Lidé byli důrazně nabádáni k trpělivosti. Tři dny už nesvítila světla v městech Osaka a Kóbe, protože generátory elektráren spotřebovaly poslední zásoby ropného paliva.

Hong Kong, jakožto další nenasytný konzument elektrické energie získávané z ropných zdrojů, čerpal z nouzových zásob, a věčné město Řím právě směřovalo do věčné tmy. V severozápadních oblastech Francie došel benzin a velký mořský přístav Rotterdam byl prakticky uzavřen.

Naprostý výpadek elektrické energie zažívala Kalkata. Doprava pokulhávala a hrozila naprostým kolapsem v Německu; Hamburg byl bez elektrické energie a časté výpadky postihovaly města Berlín a Brémy. Anglické rafinerie v ústí Temže mlely z posledního a vláda zakázala v Londýně používání všech neonových reklam. V hrabství Kent, obzvláště jihovýchodně od Ashfordu, byly dodávky elektrické energie zastaveny úplně.

Na východním pobřeží Spojených států začala být situace kritická, když přestaly pracovat rafinerie na pravém břehu řeky Hudson proti městu New York.

Mělo toho být k uspokojení i nejnenasytnějších vedoucích zpravodajství dost, nikoho však nepřekvapilo, že přerušení diplomatických vztahů mezi Francií a Spojenými státy smetlo jiné zprávy z titulních stran novin a z hlavních vstupů zpravodajských televizních relací.

V Národní bezpečnostní agentuře USA se major Jimmy Ramshawe pokoušel propojit obrovskou síť agentů na celém Středním východě, aby našli Jacquese Gamoudiho.

Situaci mu nijak zvlášť neulehčovalo, že ob dvě hodiny telefonoval Arnold Morgan se slovy: Tak už jste ho našli? a pravidelně končil povzdechem: Ksakru, kde může být?

Kdyby jen věděli, že v pomyslné bitvě, kdo dřív nalezne ztraceného velitele útoku v Rijádu, byly operace USA hodně daleko za Francií. Ta ještě zcela nedávno měla v Rijádu pět špičkových agentů, kteří měli být plukovníku Gamoudimu k ruce při přípravě útoku na královské paláce.

Během příprav mu podávali zprávy, jak se vyvíjí situace, a všech pět mělo k bývalému veliteli francouzských speciálních jednotek snadný a volný přístup. Tři z agentů dosud v Rijádu zůstali a věnovali se pozorování situace pro francouzské tajné služby. Trojice patřila k pravidelným návštěvníkům překrásného bílého domu, který král Násir dal plukovníkovi k dispozici, na jak dlouho uzná za nutné.

Jakmile USA s Francií zvýšily intenzitu pokusů, jak zjistit, kde se plukovník Gamoudi nachází, herní pravidla se náhle změnila. Gaston Savary, který měl jako jediný spojení se třemi francouzskými špiony, zavolal služebně nejstaršího z nich – bývalého majora francouzských speciálních sil Raula Foye. Co nejstručněji jej informoval, aby se hlásil u francouzského velvyslance v diplomatické čtvrti.

Poněkud zmatený major se rozjel na velvyslanectví, kde se od velvyslancovy sekretářky dozvěděl, že bude muset vyčkat na nové příkazy přímo z Paříže, které mu velvyslanec sdělí osobně. Jeho excelence měla být volná během deseti minut.

Ve skutečnosti si velvyslanec udělal čas už za pět minut a major byl vybídnut, aby vešel do jeho kanceláře. Oba muži si podali ruce, avšak velvyslanec hosta nevyzval, aby se posadil, ale přešel rovnou k věci: „Majore, nepřeji si, abyste se zde zdržel ani o vteřinu déle, než je nezbytné. Už podruhé jsem dnes dopoledne hovořil telefonicky s Gastonem Savarym.

Jsem zmocněn, abych vám v naprostém utajení sdělil, že vy a vaši muži jste určeni, abyste ještě dnes, na základě příkazu samotného prezidenta Francouzské republiky, zajistili usmrcení plukovníka Jacquese Gamoudiho.“

Pokud by major upíjel z šálku kávu, kterou mu naštěstí nenabídli, zcela určitě by se začal dusit. „Ale…“ vykoktal.

„Žádná ale, majore. Dostal jsem pokyn zavolat do Elysejského paláce ve chvíli, kdy odejdete, abych potvrdil, že jsem příkazy předal… Nemusím vám říkat, o jak důležitou záležitost se jedná. Byl jsem však požádán, abych vám sdělil, že po návratu do Paříže vás čeká významné finanční ocenění. V řádu šestimístného čísla.“

Major Foy se během služby vlasti nejednou ocitl tváří v tvář smrti. Teď jen stál s široce otevřenými ústy.

„Je mi to líto, Raule,“ řekl velvyslanec poněkud jemnějším tónem. „Vím, že jste s plukovníkem velmi dobří kolegové, ne-li přátelé. Myslím však, že jsem se zmínil, jak důležité to je. Je to patrně nejčernější z černých operací. Au revoir.“

Jedenačtyřicetiletý major se otočil na patě a bez jediného slova vyšel z budovy k autu zaparkovanému před hlavním vchodem. Usedl za volant a chvíli tam seděl celý zkoprnělý. Nebyl prvním vojákem, který se vzpíral provést rozkaz, a pravděpodobně také ne prvním, který si říkal: Nešel jsem do armády ani do tajné služby, abych zabíjel francouzské důstojníky, kteří tam věrně sloužili se mnou.

Možná byl prvním, který dostal příkaz, aby popravil svého šéfa. Jediné, co ho v tu chvíli napadalo, byly myšlenky na přirozenou střídmost a profesionalitu plukovníka Gamoudiho, jakož i na jeho porozumění problémům, jimž musel čelit sám, když v utajení působil v hlavním městě. Když Raul do Rijádu dorazil z Francie poprvé, s Jacquesem Gamoudim dvakrát či třikrát při různých příležitostech povečeřel. Oba spolu mluvili takřka každý den a ty hovory vždy probíhaly důstojně a v atmosféře vzájemného respektu.

Stejně jako plukovník Gamoudi i major Foy sloužil se ctí v Brazzaville, když vrcholila revoluční vlna v Kongu. Zda počítat či ne s šesticifernou částkou, si nebyl ani trochu jistý. Nakonec však, jak už to muži dělávají, začal přemýšlet, co dobrého by z toho plynulo pro něj, pro manželku a pro děti.

Nastartoval auto a odjel od budovy velvyslanectví ke svému bytu v centru města. Pro tuto chvíli se rozhodl, že o pěti minutách strávených s velvyslancem s nikým mluvit nebude. Potřeboval si jen dát kávu a mít nějaký čas na rozmyšlenou. Podíval se letmo na hodinky. Bylo teprve jedenáct. Měl během čtvrtečního dopoledne dost času všechno uvážit, protože neexistoval způsob, jak plukovníka Gamoudiho chladnokrevně zastřelit za denního světla.

Čtvrtek 15. dubna, ve 22.00 (místního času)

Diplomatická čtvrť v Rijádu

Major Foy zaparkoval vůz přibližně dvě stě metrů od domu, který plukovníku Gamoudimu velkoryse poskytl král Násir. Nyní měl už jasno; zamkl auto a tiše kráčel opuštěnou ulicí pod stromy a odkvětajícími růžovými a bílými jarními květy dosud se sklánějícími přes zdi výstavných domů, které míjel.

Když dorazil k bráně z kovaného železa do plukovníkova rijádského domova, zaklepal na okénko strážnice u brány a potěšilo jej, že uvnitř vidí dva muže, kteří ho oba znali. Otevřeli mu elektricky ovládanou branku a naznačili, aby šel dál.

U vchodových dveří narazil na další dva ozbrojené strážné, s nimiž se znal ještě lépe, i ti mu naznačili, aby vešel. Uvítal ho důstojník, který měl službu: „Bonsoir, majore. Obávám se, že plukovník už šel spát. Nezdá se mi, že by chtěl být vyrušován.“

„Ahmede,“ oslovil major mladého muže, s nímž už za víc než čtyři měsíce pobytu navázal přátelské vztahy, „právě jdu z francouzské ambasády. Mám pro plukovníka velice tajnou zprávu a nemohu ji svěřit ani papíru. Musím mu to sdělit ústně. Asi bych měl jít nahoru, nejspíš ještě čte.“

„Dobrá, majore. Když je to tak důležité, počítám, že byste tam měl zajít.“ Raul Foy vystupoval vzhůru po širokém schodišti a pak se pustil chodbou vlevo. U dvojitých dveří pána domu zaváhal, ale pak tiše zaklepal. Jacques Gamoudi klepání zaslechl, vyklouzl z postele a zaujal pozici za dveřmi, v pravé ruce svíral nůž.

Na klepání neodpověděl. Dveře se tiše otevřely a major Foy vešel do místnosti a dveře za sebou zavřel. Plukovník zaslechl přiškrcený šepot, Jacquesi, probuď se.

Hlas plukovník nepoznal, vyskočil do tmy, uchopil vetřelce za vlasy a přiložil ostří nože na mužovo hrdlo.

Už podruhé týž den Raul Foy málem zemřel následkem šoku. „Jacquesi, Jacquesi,“ volal polohlasem. „Dej to pryč, to jsem já, Raul. Přišel jsem ti říct něco naléhavého. Dej mi ten nůž z krku.“

Plukovník uvolnil sevření a rozsvítil světlo. „Proboha, Raule, co to ksakru vyvádíš, plížit se tady uprostřed noci?“

„Jacquesi, nepřerušuj mě. Jen poslouchej. Dneska ráno jsem dostal osobní instrukce od našeho kurvy prezidenta, abych tě za každou cenu zavraždil. Jacquesi, nevím proč, ale ocejchovali si tě. Jsou rozhodnutí tě zabít. Dokonce mi nabídli peníze, abych tě vyřídil.“

„Prokristapána, snad jsi mě nepřišel zastřelit, to snad ne?“ zazubil se plukovník.

„Nepřišel, ale jen dokud držíš ten nůž,“ opáčil. „Ne, Jacquesi. Teď vážně. Ani u sebe nemám zbraň. Dokonce jsem se o tom ani nezmínil svým lidem. Jsem tu, abych tě varoval. Musíš odtud hned vypadnout. S těma chlapama nejsou žerty. Neváhej, musíš odtud utéct.“

„Co ale bude s tebou, Raule? Teď jsi selhal, když jsi mě nezabil, co jim řekneš?“

„Jacquesi. Musíš jít. Okamžitě. Nakukám jim, že jsem sem přišel, abych splnil jejich rozkaz, ale ty že už jsi byl pryč. Chceš vzít na letiště nebo někam jinam?“

„Ne,“ odmítl nabídku plukovník. „O přepravu se mi postará král. Jen seženu generála Rašhúda, který teď hraje kulečník, a budeme v trapu. A… Raule, díky. Myslím to vážně. Protože právě teď jsi kvůli mně přišel o hromadu peněz.“

Člen francouzské tajné služby se usmál a řekl: „K tomu rozhodnutí jsem došel už dopoledne. Hlavou se mi pořád honilo pár slov, která už hodně dávno napsal nějaký Angličan. Jmenoval se Forster.“

Pak se obrátil a zamířil ke dveřím. Když k nim však došel, znovu se otočil, aby se se svým bývalým nadřízeným objal. Ve slovech, která pronesl, byly slyšet upřímné obavy: „Nashledanou, Jacquesi. Pro Boha živého, buď opatrný… a… a ať ho máš na své straně.“

„Víš,“ řekl Jacques s náznakem suchého humoru v hlase, „ještě než půjdeš, mohl bys mi prozradit, co to bylo za řádky, které mi zachránily život…“

Raul Foy se zatvářil rozpačitě, jako kdyby ho znervózňovalo, že vysloví něco, čím se potvrdí jeho oddanost. „Tak dobře,“ souhlasil nakonec a velice pečlivě vážil každé slovo: „Kdyby mě někdo požádal, abych volil mezi zradou vlasti a zradou přítele, doufám, že bych měl tolik slušnosti, abych zradil svou vlast…“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Čtvrtek 15. dubna, ve 23.00

Arabská poušť

Modlili se při západu slunce na samém kraji pouště jihozápadně od Rijádu. V souladu s přísným učením koránu obrátil saúdskoarabský král Násir tvář směrem k Mekce a před Bohem ji přitiskl k zemi. S králem se modlili také všichni nejdůvěryhodnější členové jeho rady.

Na dnešní noc připadl prastarý rituál mansaf, k němuž kromě modliteb patřila též večeře. Sestávala z rýže podávané na ploché celozrnné vypečené chlebové placce, na kterou se kladly kousky šťavnatého vařeného jehněčího s omáčkou z kyselého mléka.

Král se chystal povečeřet se svými šesti rádci, usazenými do kruhu k hostině. Prsty pravé ruky si budou vybírat kousky jehněčího masa a s obratností profesionálních karetních hráčů je budou obalovat v rýži.

Během prvních dnů vlády krále Násira se modlitby staly mimořádným prožitkem, neboť král požadoval, aby islám a jeho učení řídil všechny aspekty života beduínů.

Dosvědčuji, že není jiného Boha a Mohammed je prorokem Božím – nejmocnější muži království pronášeli své modlitby polohlasně a rozvážně a jejich slova pomalu stoupala teplým nočním vzduchem.

Vysoká postava vládce s tváří zarostlou plnovousem, klečící uprostřed obrovského perského koberce se vzorem jasných barev rozprostřeného na písku, symbolizovala sílu společně sdíleného vyznávání víry. Od chvíle, kdy se chopil moci, dával král Násir během všech jednání dostatečně jasně najevo, že je rozhodnut obnovit starodávné zvyklosti, ale že mu nejde jen o krédo osobní náboženské víry a o pobožnosti.

Byl odhodlán vrátit do života muslimů etický kodex, jímž se předává moudrost obsažená v Koránu z pokolení na pokolení. Přál si, aby se opět stal součástí kultury i systému zákonů a určoval chápání funkce státu – aby se stal islámským průvodcem ve všech sférách života.

Žádný z mužů usazených na velkém koberci v poušti nepochyboval, že král svých cílů dosáhne. Násir byl silný vůdce a ve své víře neústupný. Stále odmítal spát v bohatě zdobené ložnici a dával přednost prosté, téměř holé místnosti s bíle vymalovanými stěnami připomínající spíše celu.

Nadále s oblibou večeřel v poušti, kde seděl před stanem, když se ujistil, že všichni mají dostatek jídla, nevyjímaje všech patnáct sloužících, kteří ho obsluhovali. Dnešního večera zcela dle zvyklostí pozval i čtyři úplně neznámé hosty, pouhé kolemjdoucí, aby se připojili ke shromáždění.

Muži odění v dlouhých róbách se chystali na bdění dlouho do nočních hodin, kdy se budou oddávat jednomu z nejstarších arabských rituálů – po malých doušcích upíjet kávu připravenou z kávových zrn čerstvě vypražených nad otevřeným ohněm během podávání večeře. Káva se nalévala z konvice s dlouhou hubicí, ozdobené modrým emailem, a servírovala se spolu s bledými kardamonovými semínky.

Pouštní scéna pod vycházejícím měsícem měla v sobě přídech věčnosti – muži současnosti dodržovali tradice beduínské minulosti, jako by se někdy před staletími zastavil čas. V půl jedenácté a osm minut se mezi shromážděné neodbytně prodralo jedenadvacáté století, když zpod skladů králova hávu velice hlasitě zazvonil jeho mobilní telefon. Ve výrazu panovníkovy tváře došlo ke změně – pohodu vystřídal nejprve úlek a pak podrážděnost. Jako by mu někdo omylem nabídl šálek instantní kávy.

Hovor však přijal. Muselo to být něco nanejvýš důležitého. Nikdo z přítomných si nepamatoval, že by se někdy někdo opovážil vyrušit Násira al-Saúda během obřadu mansaf, a to ani když byl pouhým saúdskoarabským korunním princem.

Zatímco král mluvil do telefonu, společnost se ztišila.

„Jacquesi? Jsi v bezpečí?“

Potom nastalo ticho, zatímco mu plukovník Gamoudi oznamoval, že se chystá druhý pokus o jeho bezživotí, a popisoval králi, jak se člen francouzské tajné služby dostavil do jeho ložnice, aby ho varoval.

Všichni slyšeli, jak se král ptá: „To tě zachránilo? Ty dvě skvělé řádky z Dvou provolání slávy demokracii?“ Pozorovali letmé pousmání na králově tváři, když opět promluvil: „Ano, znám je. Znám je docela dobře.“

Králův obličej však zvážněl, když pokračoval: „Jacquesi, až odtud odejdeš, ztratím v tobě svého bratra. Chování mých francouzských spojenců se mě hluboce dotýká, ale s tím, že musíš odejít, souhlasím, protože žádná tělesná stráž není stoprocentní.

Zařídím, aby pro tebe dojeli až do domu a dopravili tě na letiště, odkud odletíš mým soukromým boeingem, kamkoli si budeš přát. Chci, abys ho podle vlastního uvážení používal tak dlouho, dokud se nedostaneš do bezpečí.“

Potom se tiše zeptal: „Znamená to, že generál Rašhúd rovněž odejde?“

Z výrazu Násirova obličeje bylo zřejmé, že vůdce Hamásu se rovněž chystá odletět mimo území Saúdské Arábie. „Odcházíte oba jako mí bratři, jako přátelé ve zbrani,“ poznamenal a krátce se odmlčel. „Vaše jména tu z paměti nezmizí a budete mít mou podporu a pomoc až do konce mých dní.

Jacquesi, jdi v míru a nechť tě Alláh provází.“

Vzduch nad diplomatickou čtvrtí rozčísla o půl hodiny později kakofonie zvuků, když se králův vrtulník saúdskoarabského námořnictva, Aerospatiale SA 365 Dauphin 2, snesl nad domy a přistál na širokém trávníku právě před ložnicí plukovníka Gamoudiho.

Pohled na Dauphin francouzské výroby Jacquesovi málem přivodil srdeční infarkt. Na zlomek vteřiny mu blesklo hlavou, že je to zásahová jednotka Gastona Savaryho, která dorazila, aby s ním definitivně skoncovala. Když se však podíval pozorněji, rozeznal královské znaky saúdského námořnictva a rovněž si všiml na trupu za kabinou nastříkaného symbolu koruny na znamení, že vrtulník používá král.

Jakmile důstojník odpovědný za dopravu cestujících došel k hlavním domovním dveřím, byl okamžitě vpuštěn, jako kdyby strážní byli předem zpraveni o jeho příletu. Jacques i Ravi Rašhúd cestovali nalehko, každý si nesl pouze plátěný vak, automatickou pistoli, čtyři zásobníky s padesáti náboji a vojenský nůž.

Obleky, košile a uniformy nechali v domě, snad na příště. Jakmile nastoupili na palubu, Dauphin se okamžitě vznesl a za osm minut přistál na začátku rozjezdové dráhy mezinárodního letiště krále Chálida, hned vedle plně natankovaného Boeingu 737 s již běžícími motory.

Oba vyběhli po schůdkách do velkého soukromého letadla. Dveře se zabouchly a důstojně vyhlížející druhý důstojník se zeptal: „Kam to bude, pánové?“, jako by právě nasedli do taxi.

Generál Rašhúd bleskově uvažoval. Damašek mu nepřišel jako dobrá volba, rozhodně ne pro přímý let z Rijádu. Jordánsko nebylo dostatečně vzdálené a Bagdád také ne. Tel Aviv představoval velké nebezpečí. Jinak tomu nebylo ani s Káhirou.

„Do Bejrútu,“ rozhodl. „Na bejrútské mezinárodní letiště.“

„To nebude problém, pane,“ odpověděl druhý pilot.

Za tři minuty už projeli startovací dráhou a vznesli se nad moře světel, kterým byl Rijád.

Týž večer, v 21.00 (místního času)

Velitelství DGSE v Paříži

V těch dnech Gaston Savary svou kancelář téměř neopouštěl. Většinou jen seděl, neoholený, potil se nervozitou a modlil se, aby zazvonil telefon a někdo se ozval se zprávou, že plukovník Jacques Gamoudi byl zlikvidován.

Dosud mu štěstí nepřálo. Ani ten večer to nebylo jiné. Major Raul Foy mu zatelefonoval z Rijádu a sdělil mu přesný opak toho, co chtěl slyšet.

„Podařilo se mi vniknout do domu přesně v deset třicet dnes v noci. Když jsem vstoupil do jeho ložnice, zjistil jsem pouze, že už odešel, a nečekalo se, že by se ještě vrátil. Tamní stráže mě znají a důvěřují mi. Jak jsem vyrozuměl, jeho útěk zorganizoval osobně král a jeden ze strážných mi prozradil, že všechno nasvědčuje tomu, že plukovník opustil území Saúdské Arábie.“

Jméno majorova cíle se přirozeně nikdy nevyslovilo, ale Gaston Savary nepotřeboval, aby mu ho někdo připomínal. „Merde“, vydechl. „Máme nějakou představu, kam odjel?“

„Žádnou, pane. Víme jen, že královo osobní tryskové letadlo vzlétlo z letiště krále Chálida krátce před půlnocí a náš cíl mohl být na palubě.“

Major Foy se pohyboval na tenkém ledě mezi zrádcem a výkonným agentem v utajení, když dodal ochotně: „Je pěkně obtížné vystopovat králův letoun, pane. Na jeho vlastním letišti nikdy nezaznamenávají plány jeho letů a samozřejmě nikdo neměl nejmenší ponětí, kam měl letoun namířeno.“

„Merde,“ ulevil si podruhé Gaston. „Co teď?“

„Pane, královský boeing může uletět přes tři tisíce osm set kilometrů. Na palubě je patrně i generál Rašhúd, protože bydlel s plukovníkem v témže domě. Navrhuji, abychom rozmístili agenty po letištích Středního východu, kam si myslíme, že by mohl zamířit. Tipoval bych Jordánsko, rozhodně Damašek, kde generál pravděpodobně žije, také Káhiru, která je velmi vhodným místem, kde se skrývat. Možná také Džibutsko, protože tam generál Rašhúd dorazil před útokem. Bezpochyby Tripolis, protože Rašhúd tam může získat pomoc, a možná i Bejrút, na tamní poměry je zákon často krátký.“

„Co Bagdád, Kuvajt či Teherán?“ napadlo Gastona Savaryho.

„Bagdád ne, protože tam by generál mohl mít nepřátele. Teherán možná. Přece jen pochází původně z Iránu. Kuvajt… myslím, že tam ne… je to příliš blízko. Bylo by to jako si zaskočit k sousedům.“

Gaston Savary si v rychlosti poznamenal všechna města do bloku na stole. Přikázal majoru Foyovi, aby s ním zůstal ve spojení. Rozhodl se, že pošle přinejmenším po dvou agentech DGSE na všechna letiště, kde by boeing podle jejich předpokladů mohl přistát. To zařídí hned prvním telefonátem. Druhý hovor, který ho čekal, byl s monsieur Pierrem St Martinem. Gaston Savary se na rozhovor s ním netěšil ani dost málo.

Pátek 16. dubna, v 00.30

Osm tisíc dvě stě padesát metrů nad pouští An Nafúd

Generál Rašhúd znovu našel svou poněkud narušenou duševní rovnováhu. V prostředí královského pohodlí vytáhl nejmodernější model mobilního telefonu a poprvé po téměř čtyřech měsících vytočil číslo své ženy v Damašku.

Přes velice pozdní hodinu Šakira telefon okamžitě zvedla a měla nesmírnou radost, že se jí manžel ozval. Rozechvělý hlas mu prozradil, že stupňující se strach, že tak dlouho nedostala od manžela žádnou zprávu, ji začínal připravovat o soudné uvažování.

Je to bezpečné? Nemůže je někdo odposlouchávat?

„Vzhledem k tomu, že volám z cestovního letadla asi z osmikilometrové výšky nad pouští, to příliš pravděpodobné není,“ ujistil ji.

„Jsi na cestě domů?“ zeptala se. „Prosím tě, řekni, že ano.“

Raviho odpověď zazněla příkře: „Šakiro, chci, aby sis poznamenala následující… setkáme se zítra odpoledne ve městě Byblos, což je necelých padesát kilometrů na sever po silnici z Bejrútu.

Dostaneš se tam autem skoro sto kilometrů po hlavní dálnici z Damašku přímo přes Libanonské pohoří. Je to dobrá silnice a z domova do Byblu můžeš počítat s čtyřmi hodinami cesty.

Až dorazíš, uvidíš značení ukazující směrem k římským zříceninám přímo na okraji města. Cesta tam vede skrz starý křižácký hrad. Setkáme se uvnitř hradu ve tři odpoledne.

Než vyrazíš, dojdi, prosím tě, do banky a vyzvedni peníze. Minimálně padesát tisíc v amerických dolarech, jestli to půjde, tak sto tisíc. Máme pět milionů na účtu v komerční bance v Sýrii. Počítám, že i s vyzvednutím peněz z banky už můžeš být v půl jedenácté na cestě.

Šakiro – vem s sebou kalašnikov. Schovej samopal v přihrádce, kterou jsem dal do Range Roveru udělat. Na dálnici z Damašku je několik kontrolních stanovišť, ale nebudou příliš důkladní. Použij svůj syrský pas a vezmi si s sebou i izraelský. Tři svoje mám u sebe.

Šakiro, zopakuj přesně, co jsem ti řekl a pak zavěš… Nashledanou zítra.“

„Jsme v nějakém průšvihu, Ravi?“

„Ještě ne.“

„Ach tak, můj milovaný. Počkej tam na mě.“

Čtvrtek 15. dubna, v 17.00 (místního času)

Národní bezpečností agentura ve Fort Meade ve státě Maryland

Ve chvíli, kdy boeing s plukovníkem Gamoudim hlučně vystoupal na půlnoční oblohu nad Rijádem, bylo ve Washingtonu v závislosti na osmihodinovém časovém rozdílu teprve pozdní čtvrteční odpoledne.

Během několika minut důstojník CIA konající službu na letišti krále Chálida telefonicky informoval velvyslanectví v Rijádu, že jeden ze dvou soukromých letounů krále vzlétl pouze se dvěma neznámými cestujícími na palubě. Jako u všech soukromých letů královské rodiny Saúdů nebyl cíl cesty uveden.

Velvyslanectví v Rijádu zareagovalo bezodkladně a telefonicky se spojilo s velice vytíženým odborem CIA pro Střední východ v Langley ve státě Virginia, kde již věděli, že vrtulník námořnictva vysílající vojenský radarový signál přistál v přísně střežené soukromé rezidenci blízko diplomatické čtvrti těsně před půlnocí a že zase okamžitě vzlétl.

Major Ramshawe v NBA obratem obdržel zprávu od agenta CIA, který na mezinárodním letišti krále Chálida vrtulník přístrojem pro noční vidění vyfotografoval, když dosedl na letištní plochu, a rovněž byl očitým svědkem startu boeingu. V Rijádu, v Langley i ve Fort Meade usoudili, že Le Chasseur byl dopraven letecky z území Saúdské Arábie a že se v současné době nachází na palubě boeingu někde nad pouští.

Američané věděli, že Francouzi se už jednou pokusili plukovníka zabít. Z vývoje situace jasně vyplynulo, že král podniká kroky, aby ho ochránil z vděku za obrovskou službu, kterou království prokázal.

Otázkou zůstávalo, kam má namířeno. CIA udělala více méně totéž co francouzská DGSE. Poslala své muže na všechna letiště na Středním východě, která připadala v úvahu jako pravděpodobný cíl. Měli čekat a sledovat, zda boeing krále Násira přistane.

Vynořil se však jeden zásadní problém. Bejrút byl na americkém seznamu poslední a jejich člověk na letiště dorazil až ve čtyři ráno, kdy generál Rašhúd a plukovník Gamoudi již byli na králův příkaz spěšně dopraveni na nové saúdskoarabské velvyslanectví v Bejrútu.

Agentovi CIA trvalo hodinu, než nabyl jistotu, že boeing skutečně přistál, a nezbylo mu nic jiného než sedět a čekat, dokud letadlo opět nevzlétne.

Francouzští agenti však byli na bejrútském letišti včas. Do těsné blízkosti obou cestujících se sice nedostali, mohli však alespoň sledovat diplomatické auto až na velvyslanectví a věděli proto, kde se uprchlíci nacházejí. Zda budou, či nebudou mít dostatek štěstí, aby na ně mohli začít střílet, to byla jiná otázka.

Francouzi zcela jasně v závodu vedli. Když následujícího rána vyjelo z objektu velvyslanectví jiné, menší vozidlo s řidičem za volantem a se zadním sklem pokrytým tmavou fólií, hned čtyři francouzští agenti, kteří se zúčastnili honby, se rozhodli za něj zavěsit. Sledovali ho celou cestu na sever po pobřežní silnici až ke starobylému městu Byblu.

Pátek 16. dubna, ve 12.30 (místního času)

Předměstí Bejrútu

Šakira Rašhúdová byla aktivní členkou Hamásu od svých dvanácti let. Jen výjimečně měla kalašnikov dál než na dosah ruky a už od sedmnácti let se přímo zúčastnila bojových operací.

Jak ona, tak i Ravi se před čtyřmi lety dostali živí z bitvy na Palestinské silnici v Hebronu, což bylo jen několik hodin poté, co se poprvé setkali. Nejdřív zachránil život on jí, potom zase ona jemu. Uzavření sňatku, které následovalo, se odehrálo uvnitř nejužšího kruhu Hamásu, jehož vrchním velitelem se v brzkém sledu generál Ravi stal.

Setkali se a vzali se v nejdrsnějším prostředí, ve kterém není místo na sentimentalitu, kde vládne pouze bezmezná touha po vítězství. Jejich manželství však bylo založeno na lásce a palestinská kráska Šakira, která nyní uvízla v dopravní zácpě před Bejrútem, byla bez sebe obavami.

Nebezpečí přímo fyzicky cítila. Proč Ravi chtěl tolik peněz? Proč byl neochotný s ní mluvit po tolika týdnech odloučení? Proč jí nakázal, aby nezapomněla přijít ozbrojená, když věděl, že jinak nikdy nikam nechodí?

Každým nervem vnímala, že se odehrává něco hrozivého. Na nejvyšší míru rozzlobená, ostatně jako všichni ostatní řidiči, znovu stiskla klakson Range Roveru.

Vypadalo to, že příčinou dopravního kolapsu, jak tomu ostatně často bývá, se stal mladík jedoucí šílenou rychlostí a cik cak se proplétající mezi auty. Nakonec se mu podařilo čelně narazit do nákladního vozu nějaké stavební firmy a v tom okamžiku se mladý muž stal jediným řidičem, jemuž nezáleželo na tom, zda jeho vůz jede, nebo stojí.

Dalším asi třem stům řidičů to však jedno nebylo. Zvláště ne Šakiře, kterou zácpa zdržela již o čtyřicet minut. Jí to však připadalo jako celá věčnost. Možná existovala lepší cesta, jak město objet, ale jestliže tomu tak bylo, už ji minula. Směřovala k severu a k pobřeží, přímo po třídě Damas a stočila se vpravo na avenue Charlese Hevloua, širokou hlavní tepnu, kde se po necelém kilometru jízdy dostala do totální zácpy.

Čas běžel. Byly již téměř dvě hodiny. Znovu došlo k nehodě. Většina Bejrútu byla stále staveništěm, kde se stavební společnosti snažily obnovit velkoměsto poničené v průběhu dlouhé občanské války.

Provoz se konečně uvolnil, ale Šakiře zbývalo jen pouhých pětačtyřicet minut, aby urazila skoro čtyřicet pět kilometrů. To ji nakonec donutilo, aby stylem řízení napodobila místní řidiče. Uháněla po pobřežní silnici jako o závod. Po levé ruce měla modrou hladinu Středozemního moře a před sebou nekonečné pobřežní pláně.

Range Rover se proplétal mezi vozidly rychlostí často dosahující sto třiceti kilometrů za hodinu. Poslední kilometry se Šakiře zdály nekonečné. V 15.05 se do města Byblu vřítila obrovskou rychlostí od východu a sledovala turistické značky k římským rozvalinám.

Když dojela na parkoviště, pršelo. Hned vedle vchodu stál peugeot a od něj směřoval k hlavní bráně hradu robustní chlap působící velmi drsným dojmem.

Šakiru poháněl šestý smysl, jenž jí zachránil život už i v horších situacích. Když byl muž asi sto metrů před ní, rozeběhla se, bezohledně dupala do kaluží a dech se jí zkrátil na rychlé zlostné supění. Kalašnikov měla přitisknutý v pravém podpaží pod pláštěm do deště, takže nebyl vidět. Když vbíhala do hradu, vzlykala. Strachem bez sebe se vřítila do tmavé chodby. Věděla, že Ravimu hrozí smrtelné nebezpečí.

15.07 ve druhém patře křižáckého hradu

Byblos

Ravi a Jacques se dostali do bezvýchodné situace. Tiskli se ke kamenné zdi, každý z jedné strany dveří. Jejich tři ozbrojení francouzští pronásledovatelé z tajné služby se shromáždili přede dveřmi a zrovna se rozhodli, že nejlepším řešením situace bude, když dva z nich okamžitě vrazí za současné palby dovnitř.

Úniková cesta neexistovala, a ať se stane cokoli, venku budou dva další muži v záloze.

Místnost neměla okna, ale kdysi tam jedno muselo být. Svědčil o tom cihlami zazděný kamenný okenní rám metr a půl nad podlahou vlevo od vchodu, stál-li člověk proti dveřím. V rámu stál Jacques Gamoudi, nohy pevně zaklesnuté v dolních rozích a ve vyvýšeném postavení ve srovnání s útočícími.

Oba francouzští zabijáci vrazili dovnitř současně a Jacques vykřikl: „Tady jsem!“ Muž, který vpadl do místnosti vpravo od dveří, se po hlase otočil a Jacques ho střelil přímo mezi oči. Muž na Raviho straně dveří se rovněž za hlasem prudce otočil vpravo.

Moudré rozhodnutí to nebylo. Nepřerušovanou palbou z automatické pistole mu Ravi ustřelil týl hlavy. Oba útočníci se svezli na kamennou podlahu téměř naráz. Šakira právě vybíhala po schodech vedoucích do chodby, když zaslechla výstřely. Srdce jí sevřela panická hrůza, jakou ještě nikdy nezažila. Donekonečna opakovala Raviho jméno, jako kdyby tím chtěla od manžela odvrátit nebezpečí.

Situace se pro obránce vyostřila, protože útočníkům jejich zásah prozradil, odkud Ravi plukovníka kryje. Zbylý agent venku na chodbě už věděl, že Ravi i Jacques jsou oba uvnitř, každý na jedné straně dveří. Jako důstojník francouzské tajné služby vycvičený v bojových situacích věděl, jak se v takovém případě zachovat. Jednou z možností bylo použití granátů. Ten přede dveřmi sice žádný granát u sebe neměl, ale čtvrtý, který se právě blížil chodbou, měl hned tři. S naprostým klidem předal jeden granát kolegovi, připraven okamžitě odjistit i svůj.

Šakira se už vynořila zpoza rohu, blízka hysterii. Slzy jí tekly po tvářích, ale kalašnikov už měla pozvednutý u boku.

Oba agenti se prudce otočili. Muž, kterého předtím sledovala, upustil jeden z granátů – naštěstí ještě neodjištěný – a namířil samopal přímo proti Šakiře Rašhúdové. Nestihl to včas. Šakira zahájila palbu a oba muže zasáhla do hlavy a do krku rozžhaveným olovem přesně, jak ji to generál Rašhúd naučil.

„Jestli jste ho zabili… přísahám Bohu… jestli jste ho zabili…“ Slova jí mimoděk vyklouzla z úst, když překračovala obě těla, a aniž dbala opatrnosti, vpadla do kamenné místnosti, kde se její manžel ještě tiskl ke stěně a Jacques Gamoudi byl dosud vklíněn do žulového rámu okna.

„Říkal jsem ti, abys nepřišla pozdě,“ prohlásil generál a způsob, jakým větu pronesl, měl nepopiratelný modulovaný přízvuk elitní britské střední školy v Harrow. „Málem jsi nás nechala všechny zabít.“ Jeho způsob mluvy v jistém smyslu dokazoval, že britská armáda se svého důstojníka zbavit může… ale důstojník se britské armády zbavit nedokáže.

Šakiře bylo úplně jedno, co manžel říká, hlavně když ještě dýchal. Rozběhla se a vrhla se mu do náruče. Kalašnikov nechala s rachotem dopadnout na zem a nepřestala opakovat: „Díky Bohu… díky Bohu…“

Mezitím Jacques Gamoudi, který zůstal na vyvýšené pozici ve zdi, si významně odkašlal a navrhl, aby se co nejrychleji vytratili, než budou mít na krku obvinění ze čtyř vražd.

Seskočil z okenní římsy a jako první vyšel na chodbu a pustil se po kamenném schodišti dolů. Kromě dvou skupin turistů bylo místo pusté. Bejrút a jeho okolí se dlouhá léta nedokázaly zbavit pověsti nebezpečné oblasti a libanonské pobřeží se příliš netěšilo přízni návštěvníků. Strach z únosů přetrvával.

Bůhví, co si pomyslí první skupina turistů, až vstoupí dovnitř a ve druhém patře zakopnou o čtyři mrtvé francouzské zabijáky zalité krví, s ručními granáty a střelnými zbraněmi povalujícími se kolem.

Ravi Rašhúd poznamenal, že spontánní vyjádření díků místní turistické agentury nečeká, a požádal řidiče z velvyslanectví, aby je dovezl rovnou na letiště.

Mobilním telefonem se domluvil s dvěma ze svých pobočníků v Damašku, že dojedou do Byblu, vyzvednou Range Rover a dovezou ho zpátky k domu v ulici Bab Touma. Potom se spojil s pilotem saúdského královského letadla a požádal ho, aby okamžitě vyplnil letový plán do Marrákeše, natankoval boeing a byl připraven přibližně za hodinu vzlétnout.

Ve velké rychlosti už ujeli deset kilometrů směrem na jih, než si generál Hamásu našel čas, aby představil Jacquese Gamoudiho své ženě. Jacques však od chvíle, kdy na Šakiru poprvé pohlédl, z palestinské krásky se štíhlou šíjí, s očima v barvě vlašských ořechů a s nohama gazely téměř nespustil oči. Jeho nezřetelně vyslovené „Mon plaisir“ bylo myšleno naprosto vážně.

Bejrút se pro všechny tři proměnil v horkou půdu, a tak téměř celou cestu na letiště panovalo navzdory atmosféře přátelské pospolitosti napjaté mlčení.

„Ví někdo, proč letíme do Maroka?“ zeptala se konečně Šakira.

„Bylo to velice těžké rozhodnutí,“ vysvětloval jí manžel. „Jacques je pravděpodobně ve větším nebezpečí než my. Pase po něm celá francouzská tajná služba a chtějí ho zabít. Tobě a mně nehrozí o nic větší nebezpečí než jindy.

Plukovník Gamoudi se ze Středního východu musí dostat, potřebuje najít místo, kde by se na několik měsíců ukryl a nabral dech. Instinktivně ho to táhne do Maroka, kde v horách Vysokého Atlasu býval doma. Nebude to tak snadné ho tam najít. On i jeho otec pracovali jako horští průvodci.“

„My tam poletíme také?“

„Jo. Zůstaneme s Jacquesem, dokud nebudu vědět, že je v bezpečí.“

„To kvůli tomu jsi chtěl všechny ty peníze – na letenky?“

„Ne, letadlo máme.“

„Je v něm místo pro tři?“

„Pojme dvě stě lidí plus posádku.“

Šakira zavrtěla hlavou. „Potom je všechno v pořádku,“ souhlasila. „Podařilo se mi vyzvednout z banky sto tisíc dolarů.“

„Šakiro,“ ocenil ji Ravi. „Až na to, žes dneska přijela pozdě, musím uznat, žes zazářila – a to jako manželka, finančník i ostřelovač.“

„Děkuji vám, pane generále,“ odpověděla Šakira se smíchem. „Bylo mi potěšením s vámi pracovat.“

Bylo obdivuhodné, jak palestinská kráska vstřebala od manžela britský smysl pro sarkasmus. Pro rodilé Araby to není přirozený způsob uvažování. Ale Ravi byl přesvědčen, že se to k ní rozhodně hodí.

Pohodlně se usadil, hlavou mu blesklo, že zase jednou vyzrál na zubatou s kosou, pak se obrátil na Šakiru a konstatoval: „O posledních čtyřiadvaceti hodinách se dá říct, že za svůj život dlužím jisté Šakiře, rozené Sabahové. Jacques zase tvrdí, že on za svůj život může poděkovat E. M. Forsterovi.“

„Kdo je Éem Forster?“ zeptala se Šakira. „Nikdy jsem jméno Éem neslyšela.“

„To není jméno,“ vysvětloval Ravi. „É-em,“ pečlivě vyslovil oddělená písmena, „jsou iniciály jeho křestních jmen.“

Šakira se nad tím na chvíli zamyslela, pak se usmála a zeptala se: „Chceš říct něco jako G. A. Nasser nebo O. B. Laden?“ Byla si moc dobře vědoma, jak komicky to vyznělo. „Ale ještě jsi mi neřekl, kdo to je.“

„Velice známý anglický spisovatel. Ve škole jsme museli na závěrečné zkoušky přečíst alespoň dvě z jeho knih.“

„Co napsal?“

„Podle mého jeho nejznámější knihou byla Cesta do Indie.“

„Viděla jsem film,“ vyhrkla Šakira vítězoslavně. „Paní Mooreová!… Paní Mooreová!… Paní Mooreová!“

„No vidíš,“ odvětil manžel s úsměvem. „Forster přistupoval nesmírně citlivě k tématům jako loajalita, chování k méně obdařeným a ze všeho nejvíc asi právě přátelství.“

„To ano, ale…“ Šakira začala využívat svůj nejspolehlivější způsob dotazů, když se chtěla dostat něčemu na kloub. „Jak vlastně zachránil Jacquesovi život? On žije v Saúdské Arábii?“

„Kdepak, zemřel před víc než čtyřiceti lety,“ poučil ji Ravi. „Ale slova, která napsal, přiměla Jacquesova kolegu, aby považoval přátelství mezi nimi za důležitější než příkaz, který dostal od vlády své vlasti.“

„Měl rozkaz vás zabít, Jacquesi?“

„Ano, Šakiro. Přikázali mu to.“

„Neudělal to, jen proto, že se mu vybavila Éemova slova?“

„Ano, alespoň tak mi to řekl.“

„Hmmmm,“ zamyslela se na chvilku Šakira. „Vy jste jeho knihy četl?“

„Ne, nikdy jsem k tomu neměl příležitost. Ale nejspíš to teď udělám.“

„Myslím, že byste s tím měl začít,“ prohlásila Šakira přísně. „Ten Éem je velmi vlivný člověk.“

Už byli jen několik kilometrů od bejrútského mezinárodního letiště a provoz velice zhoustl. Generál Rašhúd opět zavolal mobilním telefonem pilotovi, aby byl připraven.

Řidič z velvyslanectví odbočil k části letiště určené k přepravě nákladních zásilek a pokračoval přímo k pojezdové dráze, podél níž byla odstavena soukromá letadla. Auto předjelo těsně k čekajícímu saúdskoarabskému Boeingu 737 a všichni tři spěšně vystoupali po schůdkách ke vstupu do letadla.

Obsluha letadla čekající na palubě celou noc trojici zvesela uvítala: „Do Marrákeše non-stop?“ usmál se na ně jeden z nich.

„Budete-li té lásky,“ odpověděl generál Rašhúd.

„Je to zhruba tři tisíce sedm set kilometrů,“ informoval je stevard, „a poletíme skoro pět hodin. Něco ale získáme na časovém rozdílu, takže bychom tam měli být kolem půl osmé večer.“

Letadlo už pojíždělo po dráze a za řevu motorů se hnalo k začátku startovací dráhy. Stevard, mladý arabský pilot v zácviku, se rychle posadil a zapnul si bezpečnostní pás. Vybral si jedno z přibližně dvou set volných sedadel.

Boeing se za pronikavého hukotu dral vzhůru k modré obloze směrem nad východní část Středozemního moře a zaujal kurz přímo na západ. Agent CIA na bejrútském letišti, týž, který sem brzy ráno dorazil příliš pozdě, sáhl po mobilním telefonu a zmáčkl tlačítko předvolby s číslem na kontrolu letového provozu.

Krátce promluvil se svou kontaktní osobou na letišti a během dvaceti vteřin již věděl, že letadlo krále z rodu Saúdů míří do Marrákeše a na palubě má tři cestující, kteří na letiště přijeli v autě velvyslanectví Saúdské Arábie.

Na bejrútském letišti byla jedna věc týkající se startu boeingu rozdílná. Na mezinárodním letišti krále Chálida v Rijádu nemusel kapitán vyplňovat letový plán. Zde tu povinnost měl. Američané se tak dostali do čela závodu. Šest francouzských agentů v Libanonu bylo dočasně mimo provoz. Čtyři z nich leželi mrtví uvnitř křižáckého hradu. Další dva ještě marnili čas v autě před saúdskoarabským velvyslanectvím.

Americký agent vytočil přímé číslo centrály v Langley a ohlásil, že králův boeing právě odstartoval a míří přímo a bez mezipřistání do Marrákeše. V Langley si pospíšili. Okamžitě se spojili s majorem Ramshawem a chtěli vědět, jak moc si je jist svým hlášením, že plukovník Gamoudi se narodil v malé marocké vesničce Asni.

Major Ramshawe, který strávil několik dnů tím, že pátral v počítačově zpracovaných údajích, konečně získal kopii rodného listu Jacquese Gamoudiho, a to díky vstřícnosti agenta Andyho Campese z Toulouse, resp. písaře cizinecké legie z Aubagne, který kladně reagoval na Campeseho úplatek ve výši pěti set dolarů.

Jimmy Ramshawe vytáhl fotokopii rodného listu plukovníka Gamoudiho a četl z něj: narozen 12. června 1964 v Asni v Maroku… otec Abdul Gamoudi, horský průvodce…

„To je krása,“ ozval se hlas z Langley.

„Jak jste na tom, máte nějaké vodítko?“ zeptal se major.

„Jistě, máme. Plukovník je na palubě boeingu sedm set sedmatřicet, který patří králi Saúdské Arábie a míří bez mezipřistání do Marrákeše.“

„Můj šéf bude chtít zburcovat námořnictvo… ale počkejte chvilku, mám tu ještě nějaké údaje o Asni, které by se mohly hodit“

Prsty Jimmyho Ramshawea se rychlostí světla rozběhly po klávesnici počítače, dokud na monitoru nenaskočil záznam o Gamoudiho rané službě v armádě… s otcem pracoval jako horský průvodce po hřebenu Vysokého Atlasu v okolí rodné vesnice… pracoval také v místním hotelu… tohle je zajímavé… majitel hotelu… býval majorem u pluku francouzských výsadkářů a jmenuje se Laforge. Podporoval ho, aby se dostal k cizinecké legii…

„Bezvadné, majore Ramshawe.“

„Hádám, že počítáte, že Gamoudi míří domů, je to tak?“

„Napadlo nás, že pokud se ho francouzská tajná služba pokouší zabít, pohoří jako Atlas není špatným místem, kde se ukrýt. Nahoře mezi štíty by nebyl k nalezení. Zná to tam jako své boty a nejspíš tam má dodnes kamarády.“

„Všichni by dostali pěkně zabrat,“ mínil Jimmy. „My se ho nepokoušíme ale zabít a v Asni máme dvě spolehlivá želízka v ohni – jeho tátu a bývalého šéfa hotelu. Jestli tam alespoň jeden z nich ještě žije, mohlo by nám to hrát do rukou.“ Zavěsil a ihned zamířil k admirálu Morrisovi, který si vyslechl poslední obrat v příběhu s názvem Le Chasseur. Když Jimmy skončil s výkladem, admirál si na nástěnné digitální mapě nechal zobrazit oblast Maroka.

„Chci se zorientovat, Jimmy,“ řekl admirál. „Tady je Marrákeš… a kde je k čertu Asni? Je to blízko?“

„Přesně tady, pane admirále.“

„Vidím to. Hned u staré horské silnice mezi Marrákešem a Agadirem na pobřeží Atlantiku… koukněte, tady to místo… jmenuje se Toubkal…? Je to jedna z nejvyšších hor v Africe. Nejspíš proto se z Asni stala vesnice, kterou nejčastěji vyhledávají lidi, co míří do hor. Tady si nejdřív Gamoudiho táta a později i Jacques vydělávali na živobytí.“

„Francouzské zabijáky čeká pěkná dřina. Dovedete si představit, jak budou honit profesionálního horského průvodce po hřebeni? Nikdy ho nemůžou najít.“

„Vy jste tam byl, pane admirále?“

„Byl jsem v Agadiru. Proto si pamatuji horu Toubkal. Parta našich lidí dostala týdenní volno na břehu a vylezli na ni. Je to pořádná výška a mimořádně strmý terén – něco kolem čtyř tisíc metrů.“

„Vy jste s nimi nešel, pane admirále?“

„Jimmy,“ George Morris se zatvářil vyčítavě. „Možná vypadám jako trouba, ale nikdy jsem nebyl blázen.“

Jimmy se zasmál. „Co povíme starému pánovi?“

„Řekneme mu, že CIA i NBA předpokládá, že Le Chasseur míří domů do pohoří Atlasu, aby se tam ukryl před francouzskými vrahouny. Také mu povíme, že tam bude coby dup, a že naše nejlepší šance, jak ho dostat, by se nám mohla naskytnout poblíž doku v Agadiru.“

„Předpokládáme, že chce, abychom ho chytili.“

„Jimmy, zachránili jsme mu ženu a syny. Peníze má bezpečně uložené v USA. Navíc se ho Francouzi snaží zabít. Udělá, o co ho požádáme. Nemá na vybranou, protože když ho nedostaneme my, Francouzi ho nakonec odpraví.“

„Jak ho najdeme?“ uvažoval Jimmy.

„Proč nezavoláte admirálu Morganovi, abyste zjistil, co tomu říká?“

„Hned to udělám, pane admirále.“

Jimmy se vydal chodbou do své kanceláře a na přímou linku do Bílého domu se dovolal v obzvláště nevhodném čase. Admirál Morgan právě zápasil s prohlášením OSN odsuzujícím akci Spojených států amerických, při níž došlo k potopení nejméně dvou, ale možná i čtyř francouzských lodí.

Prohlášení bylo z hlediska OSN zničující, uváží-li se, že každoročně věnovala část času vyjádřením typu, jak se cítí „zaskočená“, další kratší dobu vyjádřením svého „rozhořčení“ a podstatnou dobu shledávala některé činy „těžko pochopitelnými“.

OSN však v podstatě slovo odsouzení nepoužívala, protože bylo příliš štvavé a bylo velice pravděpodobné, že nepříznivou situaci ještě zhorší. Navíc bylo-li jednou vysloveno, obtížně se bralo zpět.

OSN toho dne Ameriku nejen odsoudila, ale také vydala ochromující protiamerické prohlášení, v němž stálo: Akce v Hormúzském průlivu, na nichž se pravděpodobně podílelo válečné námořnictvo USA, představují zastrašování jiného státu způsobem pro zbytek světa naprosto nepřijatelným.

V prohlášení dál stálo, že Rada bezpečnosti má v úmyslu předvolat představitele Spojených států před Valné shromáždění OSN, její největší diskusní fórum. Při té příležitosti měl být každý členský stát z celkového počtu 191 vyzván, aby hlasoval pro nejpřísnější odsouzení, jaké OSN za poslední čtvrt století vydala.

„Mezi Francií a Spojenými státy nebyl vyhlášen válečný stav“ pravilo se v prohlášení. „Z toho důvodu musí být akce válečného námořnictva USA posuzována v nejlepším případě jako nezodpovědný a neuvážený útok a v nejhorším jako chladnokrevná vražda nevinných námořníků“

Ať už tak, či onak, OSN nemohla akce USA přejít bez povšimnutí a na Valném shromáždění bude vznesen požadavek, aby rozhodlo, zda by značné škody, dosahující možná miliardy dolarů, neměly být uhrazeny francouzské vládě ve formě reparací.

Když to prezident Bedford četl, z možných dalekosáhlých důsledků mu jezdil mráz po zádech. V dějinách nebylo mnoho amerických prezidentů obviněných OSN z „vraždy“. Paul Bedford rozhodně neměl nejmenší radost, jak bude jeho role pod drobnohledem veřejného mínění posuzována.

Protože celá záležitost se odehrávala v režii admirála Morgana, požádal ho prezident, aby za ním přišel do Oválné pracovny. Jakmile dorazil, zazvonil telefon. Na druhém konci linky se z Fort Meade ozval major Ramshawe.

Arnold Morgan jen zavrčel: „Už ho máme?“

„Ještě ne, pane admirále. Dnes si ale stojíme o hodně líp než včera. Víme, kde je, a myslíme si, že víme, kam míří.“

Jimmy pak admirálovi stručně vylíčil, k jakému posunu došlo, jaký nový význam získalo Maroko, a nakonec mu položil otázku, s níž se už obrátil i na admirála Morrise.

„Budeme-li ho chtít v Agadiru sebrat, pane admirále, jak ho k čertu najdeme?“

„Jimmy,“ řezavě ve sluchátku zazněl admirálův hlas, „musíme zajistit, aby dostal do ruky mobilní telefon, ten neřád, co má v sobě zabudovaný GPS systém. Umožníme mu tím nejen spojení s jeho ženou na palubě křižníku Shiloh, ale rovněž bude mít možnost nám sdělit, kde ho najdeme.

Myslí si v Langley, že mu jsou Francouzi v patách?“

„Nemají zdání, jestli už v Paříži vědí, že Gamoudi je na cestě do Marrákeše. Ale počítám, že to brzy zjistíme.“

„To byste měli. Mezitím radši zařiďte, ať někdo z Langley Gamoudimu jeden z těch telefonů dopraví.“

„Jak a kam, pane admirále?“

„Jestli CIA nedokáže dopravit jeden mizerný telefon k chlapovi, který se snaží ze všech sil dostat do Států, tak ať celý ten jejich krám rovnou zavřou,“ štěkl Arnold a praštil telefonem.

Nutno přiznat, že prezidentu Bedfordovi se značně ulevilo, když viděl, že muž, na němž nyní záleželo nejvíc, neztrácí navzdory frontálnímu útoku OSN kuráž.

„Arnie, začíná jít do tuhého,“ řekl ustaraně.

„Do tuhého!“ zavrčel admirál. „Myslíte si, že se máme klepat strachy před nějakou připosranou Radou bezpečnosti, která ví prdlajs a která má mezi svými patnácti členy země jako Filipíny, Rumunsko, Angolu, Benin a Alžír? Propánakrále! Není to žádná první liga. Mají dost starostí sami se sebou, a ještě aby se starali o problémy jiných zemí.“

Prezidentovi nezbývalo než souhlasit.

„Pane prezidente, nechci, abyste ztrácel odvahu,“ dodal ještě nabručeně Arnold. „Nezapomínejte, že víme, co se stalo. Francie se spřáhla s nějakým ropným pošukem a společně zavlekli svět do nejhorší ekonomické krize od skončení druhé světové války.

Bez nejmenších ohledů na potíže ostatních rozmetala chladnokrevně s využitím námořnictva výbušninami ropný průmysl Saúdské Arábie a dala k dispozici dva prvotřídní velitele, aby donutili ozbrojené síly Saúdů se vzdát a aby zaútočili na královu vládu v Rijádu.

Půlka světa zůstala bez ropy a ne každý si uvědomuje, že to udělali Francouzi jenom proto, že chtěli s tím individuem Násirem uzavřít nějakou prašivou dohodu, aby si namastili vlastní kapsu…

Na nás je, abychom průmyslový svět z té šlamastyky dostali. Pokud to vyžaduje potopení hrstky francouzských lodí, nedá se nic dělat. Mohou být moc rádi, že jsme jim nepotopili všechny.“

„Arnie, co ale s odsuzujícím stanoviskem OSN?“

„Pane prezidente, procházíme velmi významnými na sebe navazujícími událostmi. V celé šíři to posoudí až historie. Nevšímejte si projevů několika pitomců, které mají jen jepičí život. Mají k dispozici jen zlomek faktů. Nenechte se vyhodit ze sedla, nedejte se zlomit a celé to vyhrajeme. Nejspíš už příští týden.“

„Pokud se nám podaří chytit plukovníka Gamoudiho, aby svědčil v náš prospěch před Valným shromážděním, to chcete říct?“

„Přesně tak. Svědčit bude, na to vemte jed. Jeho vlast se postavila proti němu, zradila ho a na světě má už jen jednu partu kamarádů. Nás. Zachránili jsme mu rodinu a peníze a zachráníme i jeho. Až se nám to povede, tak zazpívá – bude zpívat jako Frank Sinatra.“

Prezident neříkal nic, jen se na Arnieho pochybovačně zadíval.

„Něco vám řeknu,“ pokračoval admirál Morgan, „zavolám sem Alana Dicksona. Dáme si kávu a dozvíme se víc. Začíná přihořívat a jsem si zatraceně jistý, že máme pořádný náskok.“

Pátek 16. dubna, v 17.30 (místního času)

Loděnice Královského válečného námořnictva, Gibraltar

Pět mužů amerického válečného námořnictva tvořících tým speciálních jednotek SEAL bylo přepraveno vrtulníkem ze společného cvičení s partnerskými britskými jednotkami SAS v anglickém Herefordu. Na rozlehlou britskou námořní základnu střežící vodní cesty do Středozemního moře přiletěli červeně zbarveným strojem Královského námořnictva Dauphin 2.

U Severního mola – mohutného vlnolamu chránícího strategicky významný přístav – kotvil křižník amerického námořnictva třídy Ticonderoga o výtlaku deset tisíc tun plavící se pod jménem Shiloh. Měl za sebou plavbu v délce patnáct set kilometrů z Biskajského zálivu podél portugalského pobřeží.

Mezitím v Norfolku ve státě Virginia objasnil admirál Frank Doran, že kdyby měli zajistit přepravu muže zvaného Le Chasseur z nějaké díry na Středním východě, potřebovali by k tomu velkou válečnou loď, která by se dokázala vypořádat s případnými problémy. Pro zahájení operace se místo uprostřed Středozemního moře východně od paty italské pevniny hodilo stejně dobře jako kterékoli jiné.

Situace se však vyvíjela jinak a v nasměrování operace nastala zásadní změna. Jakmile bude Shiloh mít na palubě kromě Gamoudiho rodiny i tým jednotky SEAL, opustí do dvou hodin Středozemní moře a zamíří na sedm set kilometrů dlouhou plavbu na jih do Atlantského oceánu podél písečného marockého pobřeží. V posledních rozkazech došlých přímo z Pentagonu se doporučovalo, aby se tým žabích mužů vydal na pevninu a v příštích třech či čtyřech dnech se francouzského plukovníka zmocnil.

Kapitán Tony Pickard měl podle rozkazu vyplout z Gibraltaru maximální rychlostí do operačního prostoru vzdáleného asi sto šedesát kilometrů od marockého přístavu Agadir. Když se tým jednotek SEAL číslo čtyři, jehož domovská základna byla v Little Creek ve státě Virginia, dostal bezpečně na palubu, křižník Shiloh neprodleně uvolnil kotevní lana a odrazil od mola.

Tým žabích mužů vedl major Brad Taylor, jenž na základně ve Virginii patřil k železným mužům, k příslušníkům speciálních jednotek SEAL, o nichž se žertovalo, že než se uloží ke spánku, připnou si na pyžamo stavovský odznak trojzubce. Jednatřicetiletý major byl veteránem z irácké války a absolventem americké námořní akademie v Annapolisu. Dosáhl nejlepšího výsledku v drsném vstupním testu k jednotkám SEAL konaném na speciální překážkové dráze, jež má kódové označení BUD/S a v branži se pro ni vžila přezdívka „Drtič“.

Taylorovým otcem byl námořní kapitán ze Seattlu ve státě Washington a matkou bývalá herečka, která valnou část svého života strávila žasnutím nad tím, jak mohla přivést na svět takové lamželezo.

Brad měřil sto osmdesát osm centimetrů a při chůzi vypadal, jako by právě vyšel z tělocvičny a vydal se bojovat o titul mistra světa v těžké váze. Pro úplné dokreslení charakteristiky chasníka od narození hrdě kráčejícího životem je nutno dodat, že měl široká ramena, silná předloktí i zápěstí a stehna jako dva vzrostlé dubové kmeny. Na pohled vypadal menší, než skutečně byl, ale podobal se Johnu Wayneovi zamlada svou neposednou hřívou hnědých vlasů, delších, než byl standard u jednotek SEAL.

Brad Taylor měl na svém kontě mistrovský titul v plavání na univerzitních přeborech nejen na sto metrů, ale i na tratích dlouhých pět set a patnáct set metrů. Zvítězil i v přeborech amerického námořnictva v boxu ve třídě do devadesáti kilogramů, kdy všichni tři jeho soupeři ve čtvrtfinále, v semifinále a nakonec i ve finále skončili KO. Zranění mu ale zabránilo zúčastnit se utkání kadetů ve volném stylu v soutěži mezi armádou a námořnictvem Spojených států.

Brad Taylor byl jedním z těch, kteří se narodili nejen pro službu v americkém námořnictvu, ale aby vedli bojový tým jednotek SEAL, aby plnili rozkazy vydané velitelstvím speciálních jakkoli obtížných válečných operací. Dnešní rozkazy byly krátké a lakonické. Pocházely přímo z Bílého domu a zprostředkoval je Pentagon… Dostat francouzského armádního plukovníka Jacquese Gamoudiho z Maroka.

Křižník námořnictva Spojených států vyzbrojený řízenými střelami opustil Gibraltar v 19.30 greenwichského času a plnou rychlostí vplul průlivem do Atlantského oceánu. Stočil se na jih, na kurz, který ho zavede sto šedesát kilometrů od marockého pobřeží, potom co propluje kolem Tangeru, Rabatu i Casablanky, neboli Dár el-Beídá.

Při rychlosti třiceti uzlů trvalo křižníku Shiloh pět a půl hodiny, než doplul do blízkosti vzdáleného Rabatu, který byl od Gibraltaru asi tři sta kilometrů, na místo, kde mělo dojít k první akci této noci. Asi o půlnoci (místního času) se jeden ze dvou vrtulníků Sikorski nacházejících se na palubě – s typovým označením SH-60B Seahawk, nebo též LAMPS III – vznesl do noci a zamířil přímo k Rabatu.

První důstojník na palubě vrtulníku třímal v ruce lepenkovou krabici s mobilním telefonem, který si objednal admirál Morgan. Přístroj byl programován přes satelit a mohl se spojit s komunikační kabinou na křižníku Shiloh z kteréhokoli místa na zeměkouli. Zároveň měl zabudovaný GPS systém, který díky satelitní navigaci určí uživateli jeho polohu s přesností třiceti metrů.

Poloha mohla být navíc přenesena přímo na Shiloh, aniž bylo třeba cokoli sdělovat ústně. Držel-li uživatel telefon v otevřeném prostoru, jediným dotekem jednoho z tlačítek obdrželi v operační kabině válečné lodě přesnou informaci, kde se uživatel přístroje nachází.

Helikoptéra Sikorski potřebovala na let do města pětadvacet minut. Oblétla ho dlouhým obloukem k severu. Řídila se světly města a za rachotu rotorů letěla nejprve proti proudu řeky, pak se stočila vpravo a spustila se na pozemek amerického velvyslanectví na avenue Marrákeš.

Na základě důrazné žádosti admirála Morgana byly příslušné marocké úřady plně informovány, že vojenský vrtulník Spojených států dopraví dnešní noci na velvyslanectví nějakou zásilku, což v rámci běžné korektní spolupráce mezi státy nebylo nic mimořádného. Admirál Morgan byl na nejlepší cestě zahanbit a pokořit Francouze a neměl v úmyslu dopustit, aby Spojené státy udělaly z diplomatického hlediska jakýkoli nevhodný krok.

To byl hlavní důvod, proč trval na tom, aby záchranná operace francouzského plukovníka proběhla v utajení a v režii týmu jednotek SEAL, a proč nechtěl, aby ho vytáhli na laně navijákem přímo do helikoptéry námořnictva operující hluboko na marockém suverénním území. Admirál se vyjádřil takto: „Když si chceme hrát na rytíře v zářící zbroji, nebudeme se potloukat kolem s pitomým obuškem.“

Na trávníku amerického velvyslanectví stál v záblescích přistávacího světla vrtulníku velvyslanec USA v Maroku a jeden ze špičkových důstojníků CIA působící přímo v terénu na severu Afriky. Jmenoval se Jack Mitchell, pocházel z Omahy ve státě Nebraska a přímo z Rabatu nespouštěl ostříží zrak jak na Alžírsko, tak na Tunisko.

Vrtulník ani neodsunul dveře kabiny. Mobilní telefon byl doslova upuštěn do nastavených dlaní agenta Mitchella a pilot ihned opět vzlétl. Ani se nezdržoval s obletem města k severu, ale rychle přeletěl přes střed a přes pobřeží vlétl do temné oblohy nad Atlantským oceánem.

Kromě posádky vrtulníku, marockého velvyslance a CIA se o rychlém předání zásilky nikdo nedozvěděl. Přesně jak bylo plánováno. Z Maroka unikaly tajné informace a země měla intenzivní vztahy s Francií. Konec konců bývala celou polovinu dvacátého století francouzským protektorátem. V kritickou chvíli si Američané velmi dobře uvědomovali, že francouzská tajná služba byla přinucena a odhodlána ukončit život muže s přezdívkou Le Chasseur.

Jack Mitchell provázel pohledem vrtulník námořnictva odlétající k západu a čekal, až i on odletí týmž způsobem z trávníku velvyslanectví. Vrtulník měl přistát za dvacet minut a přenést ho do Marrákeše, dvě stě třicet kilometrů vzdáleného, kde Jack, rozvedený bývalý policista státu Nebraska, přestoupí do čekajícího džípu Cherokee a vydá se do pohoří Atlasu, aby vyhledal buď Abdula Gamoudiho, nebo majitele jediného hotelu ve vesnici Asni.

Pokud věděl, boeing krále Násira přistál krátce před sedmou večer na rušném letišti Menara šest a půl kilometru jihozápadně od Marrákeše. Člověk, kterého tam CIA měla, neviděl nikoho vystupovat a bylo zhola nemožné najít muže, který možná cestoval sám, ale možná také ne, a který byl oblečen buď v arabském, nebo evropském stylu. Zkrátka CIA neměla ani ponětí, kde plukovníka Gamoudiho hledat.

Jediným vodítkem zůstávalo Asni. Malá vesnice na úpatí hor, kde se Jacques Gamoudi narodil a kde jako chlapec žil. Vesnice ležela asi padesát kilometrů jižně od letiště a existovala možnost, že plukovníkovi příbuzní tam dosud bydlí a že major Laforge ještě provozuje tamější hotel.

Stopa však byla naprosto vychladlá. Člověk, kterého měl Jack Mitchell na letišti, na svém působišti pátral, jak nejlépe dokázal. Vyptával se a nabízel úplatky personálu u přepážek v hale, kde se pronajímaly automobily. Žádný doklad však nebyl podepsán někým, kdo se jmenoval Gamoudi, případně Jacques Hooks.

Jack Mitchell ani nemohl s určitostí říct, jestli se plukovník nakonec nerozhodne najít si ukrýt v Marrákeši. Silně o tom ale pochyboval vzhledem k velkému počtu Francouzů, kteří se po Marrákeši pohybovali. Klíčovým místem zůstávalo bezpochyby Asni. Tam by také agent Mitchell zamířil, kdyby byl na útěku. Přemýšlel o hodně věcech, když nasedl do vrtulníku, který pro něj přilétl na pozemek velvyslanectví. V ruce svíral malý mobilní supertelefon, který nakonec bude představovat jediné záchranné lano, na kterém bude život muže zvaného Le Chasseur záviset – pokud se vůbec Jackovi podaří mu ho doručit.

16. dubna, téhož večera

Letiště v Marrákeši

Ravi, Šakira a Jacques Gamoudi se rozdělili, jakmile vystoupili z boeingu. Protože kromě vaků ze silného plátna žádná zavazadla nenesli, zamířili rovnou k přepážce Europcar v příletové hale.

Najaté auto, malý červený ford, stálo na parkovišti půjčovny. Uložili vaky do kufru vozu, a když konečně mohli vyjet s Jacquesem za volantem, bylo již po desáté. Zamířili po staré silnici na jih do hor směrem k Asni, kde Jacques věděl, že otce najde, přestože s ním už několik měsíců nebyl ve spojení.

Jacques rozhodně neměl v úmyslu zajet přímo do vesnice, kde by na něj Francouzi už mohli čekat. Měl v plánu otci zavolat a věděl, že zařídí vše potřebné, aby mohli všichni tři ráno vyrazit na cestu k dosud zasněženým štítům jeho mládí s dobrou alpinistickou výzbrojí a oblečením.

Bylo to bezesporu jediné místo na zemi, kde získají výhodu nad svými neodbytnými vojensky organizovanými pronásledovateli. Všichni tři uprchlíci věděli, že před francouzskou tajnou službou nemohou mít velký náskok.

Jacques si uvědomoval, že vystavil Raviho a Šakiru značnému nebezpečí, když souhlasil, aby ho doprovodili. S Ravim se kvůli tomu do úmoru přeli předchozí večer. Ravi ukončil debatu tím, že položil ruce na přítelova ramena a podíval se mu přímo do očí a uznal: „Podívej, ani jeden z nás by se nedostal tam, kde jsme dnes, kdybychom nebyli tvrdohlaví mezci. Tys ale zachránil život mně a já zas tobě a musel bych si myslet, že jsem selhal, kdybych tě nechal samotného v kaši, kterou na tebe Francouzi chystají. Ale ze všeho nejdůležitější je, že jsi můj kamarád, a nedokázal bych se sám sobě podívat do očí, kdybych tam nebyl, až to přijde.“

Jacquesovi nezbývalo než souhlasit. Naučil se Ravimu důvěřovat a považovat ho spíše za svého bratra než jen za přítele. Přesto mu dělala starost ještě jedna věc. „Nechci vystavovat riziku Šakiru…“

Ravi se krátce zasmál. „Zkus jí to rozmluvit,“ vybídl ho. „Pokud se jí ještě nepodařilo tě přesvědčit, že se o sebe dokáže postarat sama, pak se jí to asi nepoštěstí už nikdy.“

To ještě nevěděli nic o úmyslech Američanů a Jacques neměl tušení, že jeho rodinu unesli přímo na hlavním náměstí města Pau na úpatí Pyrenejí.

Jacques byl rozhodnut zamířit do hor, zavolat otci a pak počkat na svítání. Zabouchat někdy po půlnoci na dveře otcova domu nepřicházelo v úvahu.

V místě, jakým bylo Asni, by určitě vzbudili něčí pozornost a podezření.

Proto se Jack Mitchell do Asni dostal jako první. Ještě v autě vklouzl do arabské tuniky, jakou nosí Marokánci a kterou spolu s pokrývkou hlavy vozil vždy s sebou v autě. V místním baru se vyptal, kde by mohl najít Abdula Gamoudiho. Dům byl vzdálen ani padesát metrů a Jack energicky zaklepal na domovní dveře.

Muž, který přišel otevřít, byl štíhlý a snědý – obraz skutečného Berbera z horského údolí. Byl ve věku mezi šedesáti a sedmdesáti lety, na sobě měl džíny, ale byl bez košile. Bez jediného zaváhání potvrdil, že je otcem Jacquese Gamoudiho.

Jack spěšně vysvětloval, že očekává plukovníkův příjezd do vesnice během několika hodin, nebo že se pokusí kontaktovat otce jinak. Ať už to dopadne jakkoli, tvrdil, že Abdulův syn je ve velkém nebezpečí.

Abdul Gamoudi pokývl hlavou, jako by takový sled událostí nebyl pro něj žádným velkým překvapením. „No jo, Jacques,“ řekl pomalu francouzský. „Mon fou, mon fils fou“ Ten můj bláznivý synek. „Malheureusernent, vous êtes en retard“ Bohužel jdete pozdě.

Starý muž potvrdil, že Jacques se s ním před nějakou hodinou spojil, ale domů za ním nezašel.

„Est-ce qu’il vous téléphone encore?“ Bude vám ještě volat? Francouzština Jacka Mitchella byla uspokojivá, ale rozhodně nemluvil plynně.

„Bin sûr, demain“ Samozřejmě, zítra.

Na nezávazné klábosení nebyl čas. Jack stále ještě francouzský sdělil Abdulovi, že v patách má skupinu lidí, která pátrá po Jacquesovi a je odhodlaná ho popravit.

Také mu sdělil, že Američané synovu rodinu dopravili do bezpečí a stejně tak i jeho peníze. Na Jacquesovi je, aby použil mobilní telefon, který mu zprostředkuje spojení s americkou válečnou lodí, na níž čeká Giselle a Abdulovi vnuci, aby si s ním mohli promluvit.

Američané prý dostanou Jacquese z Maroka s pomocí zmíněného mobilního telefonu. Jack Mitchell se potýkal s francouzskými slovesy, seč mu síly stačily, aby informoval starého muže, že telefon se zabudovaným systémem GPS sdělí polohu uživatele do komunikační kabiny křižníku.

„Les Américains sont les amis, Abdule“ pronesl nakonec Jack, a jak jen mohl si vypomáhal gestikulací, aby mu vysvětlil, že všechno bude v pořádku, když se s nimi plukovník dokáže spojit. Také doufal, že jeho poslední varování bude znít starému panu Gamoudimu srozumitelně… jestli ho Francouzi najdou dřív, zabijí ho.

Abdul velice vážně přikývl. „Je comprend. Je lui donnerai le téléphone et votre message.“

Jack podal starému muži telefon a doufal, že Abdul si dokáže všechno zapamatovat.

Ve skutečnosti Francouzi měli poměrně značné zpoždění. Ještě ve 22.00 nepřišli na to, že boeing Saúdů opustil Bejrút. To bylo ve chvíli, kdy místní rádiová stanice ohlásila, že ve starém křižáckém hradě v Byblu byla nalezena čtyři mrtvá těla. Oba muži, kteří stále ještě hlídkovali před saúdskoarabským velvyslanectvím, zprávu zaslechli a snažili se navázat spojení s Paříží.

Zabralo jim to víc času než obvykle a další čtyři hodiny potřebovali, aby s jistotou ověřili, že boeing už odletěl a pravděpodobně měl na palubě cestující, kteří uprchli z Rijádu.

Kancelář pro řízení letového provozu byla zavřená a teprve v pátek v sedm ráno francouzská tajná služba zjistila, že boeing zamířil do Marrákeše téměř jistě s plukovníkem Gamoudim, který se v Maroku narodil, na palubě.

V Paříži Gaston Savary šílel vzteky. Od samého počátku operace měl pocit, že se k němu informace nedostávají včas, jako by se stále snažil něco dohánět. Ve své mysli vojáka a zároveň policisty však pár věcí věděl jistě:

1. Jeho muži neuspěli, když se pokusili Gamoudiho v Rijádu eliminovat během fingované dopravní nehody. 2. Jeho muži přišli pozdě do Gamoudiho rezidence v Rijádu a už ho nezastihli. 3. Přestože ho úspěšně sledovali až do města na sever od Bejrútu, nechali se celkem čtyři jeho agenti zabít. 4. Jeho lidé selhali i na náměstí v Pau, když měli držet madam Gamoudiovou v domácím vězení. 5. Jeho týmu v Bejrútu se z nějakého důvodu podařilo vystopovat odlet boeingu až s dvanáctihodinovým zpožděním. 6. CIA si přála Gamoudiho získat stejně jako on sám. 7. Monsieur Pierre St Martin dostane mrtvici, až zjistí, že zrovna nikdo neví, kde ten zatracený Gamoudi je.

Savary zvedl telefon a zavolal na přímou linku generálu Jobertovi na velitelství speciálních sil v Taverny. Byla sice již půlnoc, ale ani jeden z nich tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Generál Jobert musel jen nechat spící manželku v ložnici a přejít do své pracovny ve vedlejší místnosti. Odklad to byl jediný a nezabral ani dvacet vteřin.

Aby se celé záležitosti zbavil, začal Gaston Savary s rekapitulací smutného příběhu o selhání francouzské tajné služby.

„Teď máme, Micheli,“ končil Savary svou řeč, „na krku ozbrojeného a nebezpečného armádního důstojníka, který se nám ztratil někde v pohoří Vysokého Atlasu, kde vyrůstal, a má veškeré výhody znalosti území na své straně. Přitom se předpokládá, že ho chytím.“

Gaston se odmlčel a pak pokračoval: „Micheli, tohle už není operace pro tajnou službu. Prezident si přeje toho chlapa zlikvidovat a moje organizace není vybavená, aby mohla lovit lidi po horách. Stala se z toho najednou vojenská záležitost. Je možné, že někdo přijde o život. Máme-li ho chytit, potřebujeme ozbrojené helikoptéry, speciální letadla, pátrací radar, možná i rakety.

Micheli, chci navrhnout, aby celou operaci převzal První výsadkářský pluk námořní pěchoty… Zcela upřímně doufám, že s tím budeš souhlasit. Navrhuji doporučit monsieur St Martinovi, ať to převezmou speciální síly. Ty sám máš trvale pod sebou dvě letky vrtulníků…“

„Gastone,“ přerušil kolegu generál, „souhlasím s tebou. Jestliže chtějí Gamoudiho zabít, je to záležitost pro speciálku… předpokládám, že se také chtějí zbavit těla…?“

„Určitě. Chtějí, aby Gamoudi jednou provždy zmizel z povrchu zemského a tam také zůstal.“

„To se dá samozřejmě zařídit,“ potvrdil možnost generál. „Kam se máme s operací zaměřit?“

„Na malou vesnici, která se jmenuje Asni a leží necelých padesát kilometrů od Marrákeše. Je to na cestě k hřebenu Vysokého Atlasu a myslíme si, že tam Gamoudi je. Skrývá se někde poblíž a vyčkává, až se unavíme a přestaneme ho sledovat.“

„Víš, Gastone, z Marseille je to zhruba šestnáct set kilometrů… poletíme přes Španělsko a dotankujeme před přeletem do severní Afriky. Máme hned teď k dispozici tři prodloužené Cougary AS pět set dvaatřicítky Mk jedničky, z nichž každá pobere pětadvacetičlenné komando a jsou dobře vyzbrojené – kulomety, děla, rakety. Navíc mohou vézt náklad nutný k přežití. Zařídím, aby byly v Marrákeši zítra ráno. Mám promluvit s monsieur St Martinem sám, nebo to uděláš ty?“

„Hned to vyřídím. Sdělím mu, že už jsi to převzal. Také ti e-mailem pošlu podrobnosti.“

„Dobře, Gastone. Toho zmetka a potížistu jednou provždy umlčíme.“

Sobota 17. dubna, v 11.00

V masivu Vysokého Atlasu

Abdulovi Gamoudimu se podařilo skvěle obstarat všechno potřebné. Jeho nejlepší přítel vlastnil největší obchod v celé oblasti s lyžařským a sportovním vybavením. Abdul se se synem setkal na úpatí vysokého útesu, pouhých sto padesát výškových metrů pod hranicí věčného sněhu. Dojel na místo setkání mimo silnice s velkým pick-upem naloženým vším potřebným vybavením – vysokými botami, silnými podkolenkami, lezeckými kalhotami, svetry, větrovkami odolávajícími nepříznivému počasí. Oblečení nebylo na žádost Jacquese v nápadných barvách, ale mělo vybledlé, skoro maskovací zabarvení.

Nechyběly spací pytle, rukavice, ruksaky, cepíny, horolezecké skoby, kladiva, nylonová lana a malý petrolejový vařič na přípravu jídla a ohřátí vody.

Abdul se řídil synovými pokyny, aby přinesl vše, co tři lidé budou potřebovat, aby nahoře v horách přežili týden. Předal rovněž i „kouzelný“ mobilní telefon.

Ravi, Šakira a Jacques nechali najatý červený ford na místě a přestoupili do pick-upu. Ravi sedící vzadu na spacích pytlích podal Abdulovi dopředu víc než sto dolarů. Jeli ještě dál do hor a do větší nadmořské výšky – do místa ležícího východně od lyžařského střediska, jímž byla vesnička Imlil.

Odtud už museli po svých. Vyložili pick-up a byli rádi, že se mohou tepleji obléci. Rozdělili si mezi sebe lezeckou výstroj, zatímco Abdul zajel do Imlilu, aby nakoupil potraviny a nabral vodu. Když se vrátil, naházeli své původní oblečení a vaky do pick-upu a rozloučili se.

Usmívající se Abdul podal ruku Ravimu a Šakiře a objal se se synem. Po tváři starého muže ošlehané větrem tekly slzy, když zůstal sám u auta a sledoval trojici s námahou stoupat k severovýchodu. Nevěděl, jestli svého jediného syna ještě někdy uvidí.

Jacques už předem zvolil cestu, kterou dobře znal, ale po níž málokdo chodil. Zanedlouho je měla dovést k rozeklaným srázům se strmými stěnami, které nabízely mnoho možností úkrytu. Po třech kilometrech chůze se zastavili, Jacques se posadil na nízkou skalku a oživil mobilní telefon.

Jakmile telefon zapnul, stiskl tlačítko, které mělo předat jeho polohu přes satelit do komunikačního centra na americkém křižníku Shiloh. Spojení bylo okamžitě navázáno a Jacques se přistihl, že se chvěje rozčílením, když se ozval hlas: „Komunikační.“

Jacquesovo vzrušení se vůbec nedalo měřit s bujarým veselím, které vypuklo na palubě křižníku Shiloh.

Máme ho! Třiatřicet nula osm severní šířky, nula osm nula šest západní délky. Je na drátě. Komunikační – kapitánovi… mám ho tady… dejte vědět paní Gamoudiové… je to plukovník a je pekelně blízko.

Slova „Máme ho“ byla v příštích třiceti vteřinách opakována snad dvěstěkrát. Komunikační – kapitánu Pickardovi, komunikační – prvnímu důstojníkovi, komunikační – Giselle Gamoudiové, operačnímu můstku, navigačnímu můstku, šéfovi týmu SEAL majoru Bradu Taylorovi. Na válečné lodi vlastně občas nepotřebujete telefon – každému se to nějak donese, ať už je ze strojovny, nebo má místo na přídi či v kuchyni, nebo je to třeba zbraňový důstojník. Něco jako tamtamy v buši, ale fungující na otevřeném moři – spolehlivé a velmi rychlé.

Kapitán Pickard volil pečlivě slova: „Plukovníku Gamoudi, moje loď je asi sto třicet kilometrů od marockého pobřeží, poblíž přístavu Agadiru. Jak daleko jste od přístavu vy?“

„Jsem v horách přibližně sto šedesát kilometrů od Agadiru.“

„Jste nějak výrazně ohrožen?“

„Právě teď nejsem. Ale francouzská tajná služba se mě pokusila již třikrát zabít a mám důvod se domnívat, že další pokusy přijdou.“

„Jste sám?“

„Ne, se dvěma přáteli.“

„Dokážete se dopravit do Agadiru?“

„Řekl bych, že ano.“

„Za jak dlouho?“

„Pěšky přes hory asi za pět dnů.“

„Můžete zůstat ve spojení?“

„Souhlas. Řekněme každých dvanáct hodin?“

„Tak od teď Počkejte, spojím vás s manželkou… dejte ale pozor na vybití baterií.“

Jacques Gamoudi si dopřál minutový rozhovor s Giselle, která se už od únosu v Pau zcela zotavila a zajímalo ji jediné – zda je manžel naživu. Na podrobnosti ani na vysvětlování nebyl čas. Zaplavil je osvobozující pocit úlevy, že jsou oba pro tuto chvíli v bezpečí, i když v jeho případě možná jen dočasně, a po tom všem pořád živi a zdrávi.

Plukovník dal telefon do kapsy, postavil se a vedl své dva společníky do strmých svahů, které připomínaly rozeklanou a holou měsíční krajinu. Nyní bylo jasné, že cílem jejich cesty je Agadir, a Jacques zvolil trasu, která je zavede mimo frekventované trasy. Vyhnou se lidem vydávajícím se do hor s horským průvodcem.

Během čtyř hodin urazili osm kilometrů a vystoupali o pět set padesát metrů výš. Trochu si odpočinuli, napili se vody a Jacques se zvolna otočil k Ravimu a navrhl mu: „Už nemusíš se mnou dál chodit. Do přístavu najdu cestu sám. Udělali jste toho pro mě oba až dost.“

Vrchní velitel Hamásu se vesele ušklíbl: „Milý kamaráde, kdyby nebylo tebe, už bych ležel v Marseille na krchově. Neopustím tě, dokud se nedostaneme k dokům. Ostatně nikdy nevíš, kdy dorazí francouzští zabijáci.“

„Ti mě nikdy nenajdou,“ odporoval Jacques.

„Možná ne. Ale vsadil bych se, že se o to pokusí. Třeba by jim mohlo přát štěstí.“

Dole pod sebou na frekventovaných cestách pozorovali jiné horolezce a turisty. Téměř všichni využili doprovod horských průvodců a někteří měli i muly, které nesly náklad. „Nikdo nás nesmí zahlédnout,“ prohlásil Jacques. „Terén je tu sice strmý a kamenitý, nám ale nezbývá, než se držet mimo vesnice Ouaneskra a Tacheddirt – ostatně tam všichni míří. Zastavíme se u letní chaty Azib Likempt. Nebude sice ještě otevřená, ale vyspíme se v některé ze starých kamenných chat“

Utábořili se tam, aby přečkali mrazivou noc, uvařili si uzenky a děkovali bohu za kvalitní spací pytle, které pro ně opatřil Abdul. V půli nedělního dopoledne se již dostali do pásma se sněhovou pokrývkou a postupovali větrným horským sedlem u Tizi-Lekempt na cestě k náhorním pastvinám vysoko nad Azibem.

Vtom Ravi jako první zaslechl obrovský vojenský vrtulník, když jeho silné rotory hlučně rozrážely horský vzduch. Vysoké štíty jim sice bránily ve výhledu, ale hluk byl tak silný, že generál usoudil, že to musí být víc než jeden vrtulník.

„Proboha, Jacquesi,“ vykřikl. „Musíme si někde najít úkryt. Kudy máme jít?“

„Tímhle směrem,“ štěkl Le Chasseur a ukázal k jihozápadu. „Dělejte… běžte… běžte!“

S těžkými ruksaky se trojice odlepila od úpatí stěny a zamířila k velké převislé skále nabízející možnost úkrytu. Jacques je stále pobízel ke spěchu. K převisu dorazili, právě když vrtulníky AS532 Mk 1 vystřelily vzhůru nad jižní úbočí hory.

Hluk jim zuřivě bil do ušních bubínků. Vrtulníky letěly zvolna, kroužily nízko nad terénem, piloti zřejmě pátrali po okolí.

„Zatracená práce,“ zaklel Ravi a zvedl hlavu. „Ty potvory jsou vybavené pátracím radarem, infračerveným vyhledáváním cílů a bůhví čím ještě.“

„Jsem tak zmrzlá, že mě mohou těžko zaregistrovat,“ pronesla Šákira suše.

„Rychle, zapadněte tam!“ ječel Jacques. „Ty taky, Ravi, míří přímo k nám.“

Všichni tři se stačili ukrýt pod převisem, Jacques jako poslední. Vzápětí bylo patrné, že posádka vrtulníku něco zaznamenala. Vrtulníky kroužily pomalu jeden za druhým pozpátku pouhých asi patnáct metrů nad velkou skálou, která poskytovala trojici uprchlíků úkryt.

Ravi, Šakira i Jacques zalehli na zem a modlili se, aby helikoptéry nepřistály a jejich posádky nezačaly s pozemním průzkumem. Plukovník Gamoudi nepochyboval, že Francouzi mohou v Maroku operovat zcela svobodně, zatímco Američané takové privilegium mít nebudou. Pro Raviho je to štěstí, pomyslel si, horší je to se mnou.

Vrtulníky kroužily ještě dalších dvacet minut kolem, nakonec však velmi pomalu a jakoby neochotně odlétly za hučení rotorů k západu. „Musíme odtud zatraceně rychle zmizet,“ mínil Ravi. „Máš taky pocit, že si myslí, že něco zmerčili?“

„Mám,“ připustil Jacques. „Soudím, že odletěli, jen aby získali povolení provést průzkum tady nahoře v horách.“

„Myslíš od Marokánců?“ zeptal se pochybovačně Ravi.

„To ne. Od svých šéfů. Ale také se budou možná chtít spojit s někým z marocké armády, než budou pokračovat. Není to žádná legrace začít s vojenskou akcí na cizím území, obzvlášť když při ní mohou být zastřeleni nějací lidé“

„Nemyslíte tím nás, že ne Jacquesi?“ zeptala se Šakira.

„Doufám, že nás se to netýká.“

„Kam teď?“ zeptal se Ravi.

„Vím o místě asi tři a půl kilometrů na západ. Vede k němu poměrně rovný úsek, budeme sebou muset dost hodit.“

„Co když se ti piráti v helikoptérách vrátí a začnou s pátráním?“ zeptala se Šakira.

„To mi dělá starosti,“ připustil plukovník. „Jestliže zůstaneme tady a oni tu přistanou, jsme mrtví. Budeme muset běžet, hned, dokud je víceméně klid.“

„Jsem s tebou zajedno,“ souhlasil Ravi. „Pojďme… Jacquesi, veď nás.“

Běžet rychle s těžkými ruksaky nepřipadalo v úvahu. Šakira sice nesla menší váhu a patrně by dokázala slušně klusat, ale pro oba muže to bylo velmi obtížné. Udržovali rychlý vojenský krok, s nímž by sice žádné rekordy nezlomili, ale člověk s běžnou kondicí by při něm pravděpodobně padl mrtev.

Šli zastíněni velkou skalnatou stěnou na severovýchod od nich po stezce, která byla sotva víc než pouhá vystouplá hrana. Celou cestu se jim kameny pod nohama drolily a hrubá hlína se sypala dolů. Všichni tři se snažili nestáčet pohled pod sebe vpravo na skoro kolmé úbočí spadající nejméně šest set metrů na dno údolí.

Vrtulníky o sobě daly vědět, když jim ještě zbývalo přinejmenším dvě stě metrů k místu, které Jacques Gamoudi vybral. Téměř bez dechu krok za krokem postupovali kupředu a snažili se nesklouznout ze skalnatého žebra a chytali se levou rukou kdejakých rostlin a příležitostných výstupků na svahu.

Hora je chránila před přímým pohledem pilotů, pokud se najednou nerozhodnou stočit se k západu a nezačnou pátrat v žulové stěně skalního srázu, což se mohlo stát každým okamžikem. Žádný úkryt nikde v dosahu, ale uprchlíci měli jedinou naději, že francouzští piloti budou pokračovat v pátrání na opačné straně hory Aksoul, která slibovala pravděpodobnější úspěch než čistě skalnatá západní strana těsně pod vrcholem – úbočí, na něž by se vydal jen šílenec.

Hukot rotorů se dále vracel ozvěnou horským vzduchem, když se trojice dostala na místo, kde Jacques Gamoudi přikázal odložit ruksaky a vzít si horolezeckou výstroj.

Pak rychle rozvinul lana, zatloukl do skály zajišťovací skoby a pevně lana přivázal. Poté Ravimu zručně uvázal smyčku kolem hrudi, karabinou ji připnul ke slaňovacím lánům, podal mu rukavice a řekl mu, aby se spustil asi o čtrnáct metrů ze skalního žebra čelem ke skále a pak se zhoupl do jeskyně.

„Cože, já?“ žasl Ravi. „Co když tam žádná jeskyně nebude?“

„Ale je tam,“ ujišťoval Jacques. „Byl jsem tam snad dvacetkrát. Jdi už, nohama se opři o skálu… a pevně se drž obou lan.“

Ravi se smýkl přes hranu žebra, zaklonil se a pozpátku se začal spouštět po hladkém povrchu stěny.

„Tady nahoře jsi jištěný… udrží tě to, i kdybys odpadl od stěny.“

„Nehodlám spadnout,“ zavolal Ravi vzhůru. „Skočím rovnou do jeskyně, až ji najdu.“

Plukovník Gamoudi se usmál a pozoroval proužek plastové pásky, kterou omotal kolem lana, jak se blíží k hraně skalnatého žebra. Když k němu došla, zavolal dolů: „Jsi tam, Ravi, je hned před tebou.“

„Mám to,“ zavýskl generálův hlas. „Jsem uvnitř.“

„Šlo ti to fajn,“ zavolal přes hranu Jacques. „Odepni se a pošli mi lano zpátky… bezva, Šakiro, teď ty… chci, abys věděla, že mám k tvému opasku připevněné rezervní lano protažené tímhle jištěním. Spadnout prostě NEMŮŽEŠ. Nespadneš, ani kdyby se lano přetrhlo, což nemůže, protože nevážíš tunu.“

Šakira byla hrůzou bez sebe. Sledovala, jak jí Gamoudi připíná karabinu ke smyčce kolem hrudi, nasadila si rukavice a pozadu se smýkla přes hranu žebra. Nicméně pomyšlení na to, že by se měla odklonit, bylo už na ni moc. Chodidly tápala po stěně, dokud neucítila, že ji zachytily manželovy ruce a vtáhly ji do jeskyně. Po celém těle se třásla jako osika.

Jacques se ujistil, že lana jsou v pořádku pro výstup zpět, a spustil se přes hranu sám. Po pěti dlouhých odrazech nohama přistál obratně na přední hraně jeskyně.

„Že tys to už někdy dělal?“ dobíral si přítele Ravi.

„Jenom párkrát,“ zašklebil se Jacques. „Začal jsem s tím, když mi bylo asi devět.“

O deset minut později obletěl první z vrtulníků Cougar za rachotu rotorů horu asi čtyři sta metrů od místa, kde trojice seděla u zadní stěny jeskyně asi devět metrů od jejího ústí. Bylo nemožné, aby kdokoli dohlédl do chladného příšeří jeskyně, a svým tmavohnědým zbarvením byla lana venku na stěně neviditelná. Dokonce i skoby byly černé.

Ravi měl obavy z pátracího radaru řídícího se teplem cíle a všichni tři zalehli na dno jeskyně co nejdále od vchodu. Vedoucí vrtulník kolem nich proletěl ještě dvakrát a během celého odpoledne mohli s přestávkami podle hluku usuzovat, že pátrání stále pokračuje.

Těsně před setměním proletěly oba vrtulníky pomalu kolem západní stěny hory ještě jednou a Ravi si oddychl, že nevypálily pár raket přímo do nitra jeskyně, což by zcela určitě udělal on sám, kdyby měl sebemenší podezření, že jeho kořist se ukrývá uvnitř.

Posádka však podezření zjevně neměla. Jakmile se na hory snesla noc, Jacques Gamoudi zatloukl do tvrdé stěny skály jednu ze skob a pevně k ní připoutal horolezecké lano. Zaklapl karabinu a s vakem se skobami u opasku se pustil ven do stěny, vlevo od vchodu do jeskyně. Jištěný byl nyní dvěma lany a začal vystupovat vzhůru a cestou zatloukal jakýsi stoupací žebřík z ocelových skob pro Raviho a Šakiru, aby ho mohli následovat.

Když se dostal na vrchol, spustil dolů lano pro Šakiru a zavolal na ni, aby se karabinou připnula k lanu za smyčku kolem hrudníku. Po skobách střídavě zatlučených do hory Jacquesem Gamoudim pak Šakira napůl vylezla, napůl ji vytáhl na vrchol.

Ravi dorazil nahoru hned vzápětí. Lezl rychleji než manželka, ale rozhodně ne jako rodilý horolezec. Vrchnímu veliteli Hamásu se od pohledu dost ulevilo, když zase stál na pevné skále a ne v orlím hnízdě ve výšce přes šest set metrů nad zemí.

Další etapu cesty zabralo čtyřdenní putování nejdrsnější krajinou přes horský hřeben Ouimeksane se sestupem dolů až k hlubokým vodám jezera d’Ifni. Nikdo už je ale nepronásledoval a cesta proběhla bez těžkostí. Nakonec třiadvacátého dubna dorazili do malé vesničky Taliouine a v jediné místní restauraci si objednali teplé jídlo, jmenovitě kořeněné jehněčí s rýží. Od nájemce restaurace navíc ještě získali za třicet tisíc dirhamů osobní auto.

O tři hodiny později po rychlé jízdě po silnici P32 dojeli na okraj Agadiru. Byly tři odpoledne a Jacques se spojil s křižníkem Shiloh. Navrhl, aby pro něj vyslali člun k loděnicím, kde by se mohli setkat za pět hodin po setmění.

Posádka v komunikačním sále plukovníka informovala, že jeho telefon bude nyní přepojen na velitele týmu z jednotek SEAL. Bude jím major Brad Taylor, který mluví plynně francouzský a který povede osmičlennou skupinu žabích mužů, kteří jej přepraví z pobřeží. „Po půl osmé udržujte každých pár minut paprsek GPS zapnutý, abychom věděli, kde přesně se nacházíte.“

Plukovník Gamoudi poděkoval spojovacímu důstojníkovi a krátce si promluvil s majorem Taylorem.

„Pokuste se dostat až tam, ještě než dorazíme,“ ozval se ve sluchátku majorův hlas. „Ale nic neriskujte.“

„Obávám se, že nevím, jak to místo vypadá, nemám ani plánek, ale ani mapu,“ oznamoval plukovník. „Co kdybych se do tří hodin ozval? To už toho budu vědět víc.“

„Bezvadné,“ ocenil to velitel žabích mužů. „Vemte v úvahu, že na jedné straně přístavu kotví pár lodí marockého válečného námořnictva. My budeme od nich dost daleko. Prověřte druhý konec na severu a za tři hodiny si promluvíme.“

Na kraji města Jacques žádné stopy po pronásledovatelích neobjevil, to ovšem neznamenalo, že tam nebyli. Doplnili do auta benzin a zaparkovali na opuštěném náměstí nad městem mimo veškerý provoz. Svlékli si horolezeckou výstroj, na sobě si nechali jen lehké kalhoty, tenisky a trička s krátkým rukávem.

Na pobřeží bylo výrazně tepleji a dolů k přístavu se vydali pěšky; tam je čekal šok při pohledu na možná dvacet, ale spíš třicet příslušníků francouzského komanda, postávajících v malých skupinkách kolem celého nakládacího prostoru.

Uprchlíci ihned zamířili zpět na úzkou a rušnou ulici a uklidňovalo je pouze vědomí, že je nikdo nezná, nikdo je nemůže poznat a nikdo nemá tušení, že cestují ve třech. Asi to nebude snadné proniknout dnes v noci do přístavu a na palubu člunu, přestože bude mít Jacques zajištěnu pomoc týmu náležejícího k výkvětu jednotek SEAL amerického námořnictva.

Na setmění čekali za hranicemi města. V 19.30 plukovník Gamoudi zapnul mobil, aby pomocí systému GPS určil svou polohu a sdělil majoru Taylorovi, že sejde k loděnicím a setká se s jeho týmem. Dohodnuté místo – jižní strana severního přístavu, v němž kotví dvaadvacet malých modrých rybářských bárek a je obehnán kamenným vlnolamem. Jacques také dokázal rozeznat v dálce na břehu přístavu žlutý jeřáb a dohodli se, že ho využijí jako orientační bod.

„Jsme asi kilometr od pobřeží,“ oznamoval Gamoudimu major. „Vypneme motor a budem veslovat ke břehu.“

„Souhlas,“ prohlásil po vojensku Jacques.

Jacques s Ravim a Šakirou se vydali dolů k mořskému břehu, zatímco v bezpečné vzdálenosti od pobřeží se Brad Taylor a čtyři žabí muži z jeho týmu v neoprenových oblecích, se špičkovými dýchacími přístroji Dräger, ploutvemi a vodotěsnými samopaly smýkli přes bok člunu.

Pětice musela uplavat čtyři sta metrů v hloubce asi čtyř metrů a zamířila přímo k jeřábu. Brad Taylor měl v úmyslu zmocnit se v doku ozbrojené stráže, což nemohl udělat, kdyby přirazil s velkým nafukovacím člunem k molu a nechal ho uvázat pod přístavními světly kdekomu na očích.

Doplavali k černočerné pláži hned za záhybem zdi vlnolamu, sundali si ploutve a připnuli si je k opasku. Všichni měli stále nasazenou černou kápi neoprenu, což bylo nepohodlné, zato v ní byli neviditelní.

Kradli se tmou, aby mohli zaujmout pozice na staveništích, která, jak to vypadalo, celé místo obklopovala. Brad zkontroloval přístroj GPS, a pokud se nemýlil, plukovník Gamoudi se pohyboval přímo k němu a byl vzdálený asi dvě stě metrů.

Stiskl tlačítko telefonu a Jacques se ohlásil. „Kolik vás je?“ zeptal se Brad.

„Stále jsme ve třech, se dvěma přáteli,“ odpověděl Gamoudi.

To už je velitel žabích mužů spatřil, jak procházejí úzkou zastíněnou prolukou mezi dvěma rozestavěnými budovami. Brad od trojice nespustil oči, když vtom zpozoroval, jak ze stínu náhle vystoupili tři ozbrojení muži v uniformách a skupinku zastavili.

„Do hajzlu,“ zamumlal Brad a dal znamení dvěma mužům ze svého týmu, aby šli po druhé straně uličky za ním. Sledoval, jak Jacques a jeho dva společníci odpovídají na dotazy.

Uvědomoval si, že vojáci jsou Francouzi, a jeho rozkazy zněly, nedat nikomu sebemenší šanci překazit akci. Zasyčel na své muže, aby zahájili palbu – minout cíl nepřipadalo v úvahu. Nato se ozvalo tlumené rachocení samopalů a trojice příslušníků francouzského komanda se zhroutila k zemi, jakoby to byly tři pytle se špinavým prádlem.

Major Taylor vyběhl z úkrytu a rozběhl se po nerovném terénu k trojici uprchlíků. „JACQUES JE KTERÝ?“ sykl.

„Tady,“ ozval se plukovník.

„JDEME!“ Všichni tři s dýchacími přístroji na zádech se rozeběhli i s plukovníkem k vodní hladině a nechali poněkud překvapeného Raviho a Šakiru stát na místě. S otevřenýma očima sledovali postavy, dokud jim nemizely z dohledu.

Ze zvyku se generál Rašhúd shýbl, sebral jeden ze samopalů ležících na zemi a odváděl Šakiru zpátky staveništěm k městu. Auto čekající na ně na náměstíčku nad městem je odveze po dálnici na letiště v Marrákeši. Pro ně příběh skončil.

Ne tak pro Jacquese Gamoudiho. Dva další příslušníci francouzského komanda přiběhli podél nakládacího doku upozorněni zvukem střelby. Jeden z nich běžel dál k místu, kde na dosud neupraveném terénu staveniště leželi tři jejich mrtví druzi. Druhý vytrhl pistoli a pokračoval v běhu směrem k žabím mužům. Připomínalo to pokus vyzvat k boji dospělého bengálského tygra. Muž byl v běhu skosen střelbou.

Žabí muži doběhli k záhybu zdi vlnolamu a Brad Taylor vykřikl: „SKOČ, JACQUESI, SKOČ!“ Všech šest mužů se vrhlo do vody směrem k přístavu a jejich hlavy se objevily mezi přední řadou rybářských bárek. Jacques lapal po dechu – nebyl tak dobrým plavcem jako ostatní, kteří se pro tuto činnost snad už narodili.

Za jedním z člunů si obuli ploutve, samopaly uložili do vodotěsných pouzder připevněných na zádech a rytmickým švihem nohou začali plavat směrem k ústí do přístavu. Dva z mužů si mezi sebe vzali Jacquese Gamoudiho, jenž jen nehybně ležel na zádech, zatímco jej táhli vodou rychleji, než by to dokázal olympionik na stometrové trati volným stylem.

Zbývalo překonat vzdálenost tří set metrů – třicet mocných zavlnění ploutvemi. Pak Jacquese Gamoudiho vytáhli na palubu víc než sedmimetrového nafukovacího člunu.

Dva přívěsné motory Yamaha ožily, člun si začal klidnými vodami prodírat cestu k západu rychlostí čtyřiceti uzlů a světla Agadiru za jeho zádí začala blednout.

Brad Taylor vzal mobilní telefon upevněný na přístrojové desce člunu a stiskl tlačítko. V tom týdnu již podruhé se v komunikačním sále křižníku Shiloh rozlehl potlesk, když zazněla naprosto totožná věta jako poprvé… Máme ho.

EPILOG

Čtvrtek 20. května, v 11.00

Sídlo Organizace spojených národu v New Yorku

Plukovník Jacques Gamoudi stál před Valným shromážděním během jednoho z nejneobvyklejších zasedání, které se konalo za účasti delegátů ve velkém kruhovém sále budovy OSN. Plukovníka ze všech čtyř stran obklopovaly přepážky z neprůstřelného skla a v tlumočnických kabinách průběh zasedání tlumočilo 74 osob.

Neprůstřelné sklo nainstalovali na popud admirála Arnolda Morgana jako součást dokonalé ochrany plukovníka Gamoudiho před nezákonnými praktikami Francie, jejíž delegáti se zasedání nezúčastnili. Admirál rovněž určil rámec dotazů, které plukovníkovi kladl diplomat ze severní Afriky zastávající v současnosti funkci generálního tajemníka shromáždění.

Slyšení trvalo dvě hodiny a na jeho konci zbyly z mezinárodní pověsti Francie pouhé cáry. Mezi položenými dotazy a plukovníkovými odpověďmi, které si mohli vyslechnout lidé na celém světě, byly i následující:

D: Vy osobně jste velel velké útočné síle v Rijádu, která nakonec svrhla krále z rodu Saúdů?

O: Ano, pane, velel.

D: Kdo vás k tomu najal?

O: Francouzská vláda, pane.

D: A jakou částkou vás francouzská vláda odměnila?

O: Patnácti miliony dolarů, pane.

D: A mohl byste svá slova mimo vši pochybnost dokázat?

O: To bych mohl.

D: A kdo nesl zodpovědnost za zničení saúdskoarabských ropných nalezišť a nakládacích doků?

O: Francouzské válečné námořnictvo, pane. Konkrétně dvě ponorky Améthyste a Perle. Dále žabí muži a řízené střely s plochou dráhou letu vypálené pod hladinou.

D: A za zničení letecké základny krále Chálida?

O: Příslušníci francouzských speciálních sil, pane. Přeplavili se do země z Džibutska. Letouny vyhodili do povětří specialisté vycvičení ve Francii.

D: Mohl byste francouzské velitele jmenovat?

O: Ano, pane. Budete-li si to přát.

D: Proč jste se vlastně rozhodl vypovídat jako svědek v neprospěch své vlasti?

O: Protože se mě šestkrát pokusili popravit, když jsem do posledního bodu splnil rozkazy, které jsem obdržel přímo od francouzského prezidenta.

D: Jak se vám podařilo zachránit se před smrtí?

O: Díky válečnému námořnictvu Spojených států, pane. Tomu vděčím za svůj život.

D: Jste si vědom, proč vás zachránili?

O: Ano, pane. Aby se svět měl dozvědět pravdu o francouzských akcích.

D: Hodláte se ještě někdy do Francie vrátit?

O: Ne, pane.

Odpoledne, když hodinky ukazovaly 15.25, se generální tajemník OSN jménem Valného shromáždění omluvil bez jakýchkoli výhrad prezidentovi Spojených států za předchozí odsouzení akcí USA v Hormúzském průlivu a v Rudém moři. Omluva byla velvyslancem Spojených států při OSN formálně přijata.

Následujícího dopoledne začal admirál Morgan osobně vyjednávat jménem Spojených států s králem Násirem. Jednalo se o převzetí dozoru nad ropným průmyslem Saudské Arábie. Rodině Saúdů se sice příjem z odvětví ztenčit neměl, ale USA měly převzít zodpovědnost za bezpečnost ropných produktů a za prodejní politiku na světových trzích.

Nutno říci, že admirála Morgana překvapilo, jak snadno vyjednávání probíhalo, jak bez rozpaků smetl král ze stolu francouzské nároky, když potvrdil, alespoň pro danou chvíli, že nadále nehodlá mít s Francouzskou republikou cokoli společného.

Arnold Morgan soukromě považoval králův postoj takřka za zradu na jeho bývalých komplicích, spolčených s ním při svržení části královské rodiny Saúdů, která si tak libovala v utrácení.

Admirál však nebyl svědkem rozhovoru, který vedl král Násir s francouzským prezidentem a jenž končil těmito smutně pronesenými slovy:

„Obávám se, pane prezidente, že vaše chování vůči mému velmi blízkému příteli nemohu v žádném případě akceptovat. Já, jakožto beduín, se nemohu smířit se zradou dobrého a oddaného vojáka, a jak se domnívám, i přítele nás obou.

Pokud by vám to mohlo pomoci mě pochopit, měl bych vám připomenout, že jsem jako student četl knihy E. M. Forstera. Na Harvardu jsem disertační práci z anglické literatury napsal právě o něm. To je asi všechno, co byste o tom měl vědět.“

Francouzský prezident nic nechápal. A nejspíš ani nikdy nic nepochopí.

O dva roky později

Ve městě Boise, ve státě Idaho

Jeden za druhým se dva boeingy královského vojenského letectva Saúdské Arábie lehce dotkly přistávací dráhy na malém letišti ležícím jižně od hlavního města státu Idaho. Právě zde, v jedné z nejhornatějších oblastí Středozápadu Spojených států pán a paní McCaffreyovi našli nový domov.

Jack s manželkou Giselle stáli ve vstupních dveřích malé příletové haly a očekávali svého hosta. Král byl jako obvykle provázen příslušníky rodiny a svými poradci v celkovém počtu 47 osob… naprosto směšné číslo ve srovnání s třítisícovou suitou, která často cestovala s jeho předchůdcem na trůně.

Lidé cestující s králem obsadí největší z místních hotelů, ale samotný král trval na tom, že celé tři dny pobytu zůstane hostem v domě McCaffreyových – spolu jsme vybojovali velkou bitvu, tak zůstanu pod vaší střechou.

Nebyla to ledajaká střecha, pod níž král hodlal rozbít svůj stan. Patřila půvabnému bílému domu z koloniální doby se sloupkovou verandou, který stál na samém okraji malého města – za ním na východě se otevíral malebný pohled na hory Sawtooth, vypínající se do výšky osmnácti set metrů nad mořem, a ještě za nimi na vrcholky šplhající až do výšky téměř tři a půl tisíce metrů.

Rodina se i s oběma syny do státu Idaho vypravila, jakmile skončilo slyšení před OSN. Jack si zanedlouho hornatou krajinu, byt s jiným charakterem hor, než byl zvyklý, zamiloval. Nikdy se necítil šťastnější. Štěstí ho neopustilo ani při koupi velkého domu a ani tehdy, když získal rozlehlou lyžařskou chatu nad Slunečním údolím. Také se mu podařilo v horách vybudovat řetězec obchodů s lyžařským vybavením, které sloužily i jako střediska pro horské průvodce – zatím byly tři a začaly hned vydělávat.

Oběma chlapcům, nyní se jmenovali Andy a John, netrvalo dlouho, aby si zvykli na amerických školách. Jack a Giselle s nimi strávili mnohé radostné chvíle, když zlézali vysoké vrcholky hor státu Idaho zrcadlící se ve vodách stovek chladných modrých jezer.

Jack s Giselle také objevili v jihozápadní části státu oblast, kam se kdysi vydalo mnoho přistěhovalců z Baskicka, kteří se sem přesunuli ze svahů Pyrenejí. Na horských úbočích hledali levnou půdu, na níž by mohli chovat ovce.

Manželé v Idahu naráželi na baskickou kulturu na každém kroku. Ať už to bylo jídlo v restauracích, nebo nesmrtelné příběhy předávané z otců na syny v rodinách zdejších farmářů. Dokonce si tu člověk mohl koupit i proslulé pikantní baskické klobásy chorizo, které udili již ve čtvrté generaci přistěhovalci v nedalekém okrese Payette.

McCaffreyovi našli mezi lidmi vzdálené, ale často sdílené kultury ráj na zemi. Dokonce i hory tyčící se k nebi se za určitého osvětlení podobaly Pyrenejím. Oba souhlasili, že si změní jméno nikoli proto, že by se příliš obávali francouzských odvetných akcí (nová vláda se bez výhrad Jacquesovi omluvila), ale proto, že si přáli začít znovu.

Na schůdcích z letadla se objevil král Saudské Arábie oblečený v šatech západního střihu, který však na ně mával pro něj charakteristickým pozdravem beduínů. Panovník měl na tváři úsměv muže, jehož ropný průmysl prošel rekonstrukcí a byl opět zapojen do celosvětové soutěže. Na americkou půdu bezpochyby vstupoval sebevědomý člověk a politicky rovnocenný protějšek amerického prezidenta.

Několik místních fotografů si pořídilo snímek krále. Ten jim ale příliš nevěnoval pozornost a kráčel přímo k svému bývalému veliteli tanku při rijádských událostech, aby ho objal. „JACQUESI,“ zvolal se zářivým úsměvem ve tváři, „PLUKOVNÍKU JACQUESI GAMOUDI!“

V levé ruce třímal král dárek. První vydání knihy E. M. Forstera Dvě provolání slávy demokracii. V kůži vázané a se zlaceným hřbetem, do níž král vepsal slova: Pro muže zvaného Le Chasseur, jehož nazývám přítelem… Assalámu alejkum, pokoj nechť tě provází, Násir.

AUTOROVA POZNÁMKA

Vzhledem k tomu, že mí hlavní nakladatelé jsou v New Yorku a v Londýně, jsem se rozhodl v zásadě používat míle, yardy a stopy. U váhových jednotek jsem zůstal u liber a tun, vyjma případů, kdy vojenský a námořní protokol vyžaduje něco odlišného v oblasti bojových hlavic raket.

Avšak v případě, kdy sloužící francouzští námořní důstojníci a speciální jednotky jsou citováni přímo, používám odpovídající metrické míry jejich rodného jazyka, tedy slova, která by ve skutečnosti použili.

Jestliže se některému čtenáři stane, že bude nepatrně zmaten, stačí, aby věděl, že metr je zhruba jeden yard – olympijská metrická míle, tisíc pět set metrů, je asi o sto třicet metrů kratší než pravá míle. A kilometr odpovídá zhruba dvěma třetinám míle.

Rád bych také zdůraznil, že jsem neměl v úmyslu vykreslit francouzský národ jako úskočný a bez jakýchkoli zábran. Pouze jsem zvolil určitý národ, aby vyhovoval záměrům mého absolutně fiktivního příběhu odehrávajícího se v budoucnosti, v roce 2010, tedy pět let ode dne prvního vydání knihy.

Jistě, mohl jsem zvolit Velkou Británii, avšak její občané mají příliš blízké vazby a jsou loajální vůči Spojeným státům. Předpokládám, že jsem mohl zvolit Německo, Španělsko nebo i Irsko. Ani jeden z těchto států nemá válečné námořnictvo, jež by se mohlo měřit s francouzským, a ani znalosti v tomto oboru srovnatelné s Francií.

Doufám, že jsem s Francouzi zacházel spravedlivě a citlivě, navzdory tomu, že jsem je občas vykreslil jako hrdiny a občas jako zlosyny. Tady tkví jedno z rizik při psaní „techno-thrillerů“ – zločinci jsou vždy výplodem fantazie, avšak při psaní si nekladu meze při jejich zobrazení a občas se stane, že celé národy jsou sežehnuty do béla rozžhaveným ostřím kopí, jež je ukryto v klávesnici mého počítače! Nezlobíte se (doufám).

V úvodu autorovy poznámky Patrick Robinson vysvětluje rozhodnutí užívat ve své knize jak anglosaské, tak metrické jednotky. V českém překladu jsou však fyzikální jednotky většinou převedeny do metrické soustavy. Výjimečně jsou použity jednotky původní, a to tehdy, pokud by jejich záměna měla nepříznivý vliv na autentičnost dané scény (převážně v rozkazech k plavbě, v bojových situacích plavidel apod.) Převody jsou uvedeny v připojených POZNÁMKÁCH PŘEKLADATELŮ.

POZNÁMKY PŘEKLADATELŮ

Pro použití tradičních jednotek (uvedených v abecedním pořadí) platí následující převody do metrické soustavy:

1 US galon = 3,79 dm3

1 námořní míle = cca 1,85 km

1 sáh = cca 1,83 m

1 uzel = cca 1,85 km/hod.

výkon 1 koně = cca 0.7 kW

ZKRATKY

Význam následujících zkratek použitých v překladu není v textu dostatečně vysvětlen. Uvedeny jsou v abecedním pořadí:

ESNA – (Escadrille des Sous-Marins Nucléaires d’Attaque) eskadra podmořských útočných plavidel na jaderný pohon;

NBA = NSA – (National Security Agency) Národní bezpečnostní agentura;

SDV – (Seal Delivery Vehicle) druh výsadkové miniponorky;

SEAL – (Speciál Operations Forces of the American Navy) název speciálních jednotek amerického válečného námořnictva (ve významu tuleň) odvozený od převládajícího druhu výcviku – mj. pro operace pod mořskou hladinou;

SSN – (Ship Submersible Nuclear) klasifikační symbol trupu plavidel vojenského námořnictva USA ve významu „rychlá útočná ponorka“ poháněná jaderným reaktorem;

VLCC, resp. ULCC – (Very, resp. Ultra Large Crude Carrier) označení velikostní třídy tankerů převážejících surovou ropu s výtlakem 160 000 až 320 000, resp. 550 000 tun;

COS – (Commandement Les Opérations spéciales) francouzské Velitelství speciálních operací

VYSVĚTLENÍ

V textu překladu je důsledně pro hmotnostní charakteristiku plavidel používán v češtině běžně užívaný termín „výtlak“, přestože např. u tankerů se jedná o tzv. DWT, (Deadweight tonnage), tedy o hmotnost danou součtem hmotnosti nákladu, paliva, čerstvé vody, vody jako zátěže, zásob a cestujících.

Patrick Robinson

HUNTER KILLER

Z anglického originálu Hunter Killer

vydaného nakladatelstvím William Heinemann v roce 2005 přeložili Pavla a Matouš Iblovi.

Odborná revize textu Martin Helebrant

Jazyková redakce Věra Vlková

Odpovědná redaktorka Ivana Mergerová

Technická redaktorka Jana Bromová

Obálka Daniel Behina a Martin Jaroš

Sazba Karolína Hejná

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 6803. publikaci.

Tisk EUROPRINT, a.s.

368 stran, první vydání, Praha 2009

ISBN 978-80-204-1717-6

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Pod Kotlářkou 3, 150 00 Praha 5

e-mail: prodej@tmf.cz, tel. 225 347 312

na internetu:

www.mf.cz

www.bookcafe.cz

www.kniha.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai