Lov na ponorky

Patrick Robinson

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Strhující fiktivní román o nevyhlášené ponorkové válce Spojených států proti Číně a Rusku.Čína si objedná v Rusku sedm vojenských ponorek špičkových parametrů. Obě země, jak Čína, která chce výrazně posílit svou mezinárodní prestiž a zároveň ukončit současnou nezávislost Tchaj-wanu, tak chudé Rusko, které nutně potřebuje valuty, mají obrovský zájem o tento výhodný obchod. Celá záležitost se ale nelíbí Spojeným státům, jimž jde o nezávislost Tchaj-wanu a bezpečnost mezinárodních vodních cest, ale především o vlastní mocenské zájmy v jihovýchodní Asii. Začíná lov na ponorky. Podaří se Američanům zastavit Číňany s ruskými ponorkami a ruské vojenské námořnictvo?

Lov na ponorky

Patrick Robinson

Mým hlavním poradcem při psaní tohoto druhého románu byl admirál John „Sandy“ Woodward, který v roce 1982 velel ve válce o Falklandské ostrovy bitevnímu svazku operačního svazu Královského námořnictva v jižním Atlantiku. Po válce v jižním Atlantiku se stal vlajkovým důstojníkem ponorkových sil a v pozdějších letech vrchním velitelem domovského válečného loďstva. Lze si těžko představit spolupráci s informovanějším a zkušenějším důstojníkem, jediným, který v posledních čtyřiceti letech bojoval ve velké námořní bitvě.

Román Lov na ponorky je napínavý příběh o ponorkách, jenž vyžadoval měsíce a měsíce plánování. Moje pracovna byla nepřetržitě zavalena námořními i jinými mapami a příručkami, uprostřed nichž stál admirál Sandy, nadšeně snující rozličné zápletky. Vlastně jsem byl docela překvapen jeho ďábelským důvtipem a pečlivostí, jakou věnoval i těm nejmenším detailům. Obecně vzato, jsem si jist, že Západ si může gratulovat, že admirál není Číňan.

Svými díky jsem také zavázán Lesley Chamberlainové, anglické autorce nejnádhernější odborné knihy o Rusku, VOLHA VOLHA. Lesley vedla mě a moji ponorku třídy Kilo po celém toku té velké řeky a marnotratně se podělila o své vzpomínky na dny, jež strávila jako lektorka na výletních lodích po ruských jezerech.

V USA mi pomáhalo mnoho důstojníků válečného námořnictva, z nichž řada ještě je v činné službě. Jsem jim hluboce zavázán za mnoho hodin, jež strávili kontrolou mého textu, opravováním mých chyb a udržováním mě „v reálu“.

Jim všem dlužím za mnohé. Admirálu Sandymu dlužím za tuto knihu.

Patrick Robinson

Autorova poznámka

Svého času byla běžným zjevem na hladině všech moří, obklopujících evropská pobřeží: 73 metrů dlouhá sovětská hlídková ponorka třídy Kilo, ženoucí se po hladině se vztyčenou anténou ESM, zpravidla s několika členy posádky namačkanými na můstku pod starou zástavou Svazu sovětských socialistických republik. Černá jako noc byla symbolem sovětské námořní moci.

Během posledních deseti let studené války operovala ponorka Kilo ve všech ruských vodách a někdy i daleko za jejich hranicemi. Hlídkovala v Baltickém moři, v severním Atlantiku, v Bílém moři, Barentsově moři, ve Středomoří, na vlnách Černého moře, a dokonce v Tichomoří, Beringově moři a Japonském moři, kam vyrážela z ohromné sovětské základny ve Vladivostoku.

Při výtlaku 3000 tun není Kilo v žádném případě velká ponorka - sovětský typ Typhoon má výtlak 21 000 tun. Avšak tato robustní, malá dieselelektrická konvenční ponorka, pokud je obratně řízena, dokáže být tichá jako hrob.

Vůdčím heslem všech ponorek je kradmý pohyb. A ze všech podmořských válečníků je Kilo jedním z nejlstivějších. Na rozdíl od velkých jaderných ponorek nemá reaktor vyžadující podporu nespočtu mechanických subsystémů, jež všechny představují potenciální zdroje hluku.

Ponorka Kilo dokáže plout nespatřena pod povrchem rychlostí až 17 uzlů, poháněna elektrickými motory napájenými z velké baterie. Při nízké rychlosti je tichý šum jejího elektromotoru téměř neslyšitelný. Vlastně jediný okamžik, kdy je ruská ponorka Kilo ve vážném nebezpečí odhalení - kromě zachycení aktivním sonarem - je tehdy, když se vynoří na periskopovou hloubku, aby dobila baterie.

Když provádí tuto operaci, je poháněna svými dieselovými motory. Zmíněná činnost se v ponorkové hantýrce nazývá „šnorchlování“, v hantýrce britského královského válečného loďstva „odfrknutí“. Při tom lze ponorku zaslechnout, lze ji zachytit na radaru, ionty dieselových výfukových plynů lze „ucítit“, dokonce ji lze zahlédnout a její posádka s tím vcelku nic nesvede.

Stejně jako motor automobilu potřebuje nasávat kyslík, potřebují kyslík také dva vnitřní spalovací dieselové generátory ponorky. Ponorka potřebuje vzduch. A pokud jej chce získat, musí se vynořit alespoň na periskopovou hloubku. V tuto chvíli, kdy ji lze zachytit, je nejzranitelnější. Proto také Kilo hlídkující v nepřátelských vodách, „šnorchluje“ jedině v případě nutnosti, kdy potřebuje dobít svou ohromnou baterii. Dokonce i v takovém případě se vynořuje jedině v noci - aby co nejvíce zmenšila pravděpodobnost, že bude spatřena - a to na co možná nejkratší dobu, aby šance zaslechnutí a přesného zaměření pro následný útok byla co nejmenší.

Baterie umožňuje ponorce dosah zhruba 400 mil, pokud pluje pomalu a tiše, aniž by se musela po tu dobu dobíjet. Ponorka, která „šnorchluje“, může uplout vzdálenost 6000 mil bez nutnosti znovu doplnit palivo. Aby mohla být v pohotovosti jako prvosledová bojová jednotka, potřebuje posádku pouhých 52 námořníků (z toho je 13 důstojníků). Kromě malého arzenálu střel typu země-vzduch o středním doletu (SAM) nese na palubě 24 torpéd, z nichž dvě jsou zpravidla opatřena jadernou hlavicí.

Na hladinách světových oceánů však dnes stěží zahlédneme ponorku Kilo plující pod ruskou vlajkou. Po šokujícím zániku sovětského válečného loďstva začátkem devadesátých let byly ponorky Kilo většinou odsouzeny živořit ve skomírajících loděnicích ruského námořnictva. V Černém moři se vyskytují pouze dvě Kila, dvě jsou v Baltickém moři, šest je součástí Severního loďstva a přibližně čtrnáct patří do Tichomořského loďstva.

A přesto tato malá hrozivá ponorka stále slouží své vlasti. V současné době se staví téměř výhradně na vývoz, a žádné válečné plavidlo na světě není žádanější. Ohromné zisky za prodej „nového, vylepšeného, a dokonce ještě tiššího Kila“ slouží k úhradě mnoha dluhů ruského válečného loďstva, jež stojí téměř na pokraji bankrotu, a díky nim je malá část ruského loďstva stále ještě mobilní.

Rusové však projevili dosti znepokojivou tendenci prodat ponorky třídy Kilo komukoliv, kdo má dostatečně tlustou šekovou knížku. Každá z těchto ponorek stojí totiž 300 milionů amerických dolarů.

A tak, zatímco nikomu celkem nevadilo, když Polsko a Rumunsko koupily po jedné, dokonce ani když pár druhořadých typů zakoupilo Alžírsko, nejedno obočí se v údivu pozdvihlo, když si osm ponorek Kilo objednala Indie. Avšak Indie není považována za potenciální hrozbu Západu.

Byl to případ Íránu, jenž vzbudil hluboké obavy. A navzdory odvážnému pokusu Američanů o zásah, ajatolláh si svá dvě Kila prosadil. Rusové mu je nějakým zázračným způsobem dokázali dodat. Íránci okamžitě objednali třetí, jež má v brzké době dorazit do přístavu Bandar Abbas v Perském zálivu.

To všechno však ztrácí zcela na významu se vstupem nového a smrtelně vážného hráče do mezinárodní arény válečných loďstev. Jedná se totiž o stát, jenž v posledních necelých dvaceti letech vybudoval třetí největší válečné loďstvo na světě, o stát, jenž má ve svých základnách válečného námořnictva 250 000 vojáků a chová neukojitelnou touhu stát se supervelmocí.

Jedná se o stát, o němž je známo, že dokáže s ponorkami zacházet a dokáže vyrábět nukleární hlavice natolik důmyslné, že je lze použít jako hlavice torpéd.

Jedná se o stát, jenž náhle, navzdory výslovně vyjádřeným požadavkům Spojených států amerických, objednal 10 dieselelektrických ponorek třídy Kilo, postavených v Rusku.

Tímto státem je Čína.

Hlavní postavy

Vrchní vojenské velení

Prezident Spojených států amerických

(vrchní velitel amerických ozbrojených sil)

Viceadmirál Arnold Morgan

(poradce pro otázky národní bezpečnosti)

Admirál Scott F. Dunsmore (předseda Výboru náčelníků štábů)

Harcourt Travis (ministr zahraničí)

Kontradmirál George R. Morris

(ředitel Národní bezpečnostní agentury)

Vrchní velení válečného loďstva Spojených států

Admirál Joseph Mulligan (náčelník námořních operací)

Viceadmirál John F. Dixon (náčelník ponorkových sil v Atlantiku)

Kontradmirál John Bergstrom (náčelník Velitelství speciálních válečných sil [SPECWARCOM])

USS Columbia

Fregatní kapitán Cale „Klokan“ Dunning (velící důstojník)

Korvetní kapitán Mike Krause (výkonný důstojník)

Korvetní kapitán Lee O’Brien (velitel strojovny)

Vrchní námořní poddůstojník Rick Ames (zástupce korvetního kapitána O’Briena)

Námořní poddůstojník Earl Connard (vrchní mechanik)

Korvetní kapitán Jerry Curran (velitel zbraňových systémů)

Poručík Bobby Ramsden (velitel sonaru)

Poručík David Wingate (navigační důstojník)

Poručík Abe Dickson (palubní důstojník)

Komando SEAL válečného loďstva Spojených států

Korvetní kapitán Rick Hunter (vedoucí týmu SEAL a náčelník mise)

Podporučík Ray Schaeffer

Vrchní námořní poddůstojník Fred Cernic

Námořní poddůstojník Harry Starek

Námořník Jason Murray

Posádka bombardéru B-52H

vojenských leteckých sil Spojených států

Podplukovník Al Jaxtimer (pilot, 5. bombardovací pluk, letecká základna Minot, Severní Dakota)

Major Mike Parker (druhý pilot)

Poručík Chuck Ryder (navigátor)

Ústřední zpravodajská služba

Frank Reidel (náčelník oddělení pro Dálný východ)

Carl Chimei (agent chodec, ponorková základna na Tchaj-wanu)

Angela Rivera (agent chodec, východní Evropa a Moskva)

Vrchní velení ozbrojených sil, Čína

Svrchovaný vládce

(vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády)

Generál Chiao Džijun (náčelník generálního štábu)

Admirál Žang Jušu (vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády námořnictva)

Viceadmirál Sang Je (náčelník štábu válečného loďstva)

Viceadmirál Jibo Junšeng (náčelník východomořského loďstva)

Viceadmirál Cu Džisai (náčelník jihomořského loďstva)

Viceadmirál Jang Ženjing (politický komisař)

Kapitán Kan Ju-fang (starší ponorkový velící důstojník)

Ruské válečné loďstvo

Admirál Vitalij Rankov

(náčelník hlavního štábu válečného loďstva)

Korvetní kapitán Levitskij

Korvetní kapitán Kazakov

Ruští námořníci

Kapitán Igor Volkov (velitel lodi Tolkač)

Ivan Volkov (jeho syn a příďový kormidelník)

Plukovník Karpov (náčelník lodi Michail Lermontov)

Plukovník Borsov

(bývalý příslušník KGB, náčelník lodi Jurij Andropov)

Pjotr (barman)

Torbin (vrchní číšník)

Cestují na palubě ruských výletních lodí

Jane Westenholzová (z Greenwich ve státě Connecticut)

Caty Westenholzová (její dcera)

Ruský diplomat

Nikolaj Rjabinin (velvyslanec ve Washingtonu)

Členové Tchajwanské plánovací komise pro jadernou energii

Tchajwanský prezident

Generál Džin-čung Čou (ministr národní obrany)

Profesor Liao Lee (Tchajwanská státní univerzita)

Čiang Ji (stavební magnát, Tchaj-pej)

Posádka jachty Yonder

Fregatní kapitán Cale „Klokan“ Dunning

Jo Dunningová

Korvetní kapitán Bill Baldridge

Laura Andersenová

Roger Mills

Gavin Bates

Jeff Hewitt

Kuchař Thwaites Masters

Posádka lodi Cuttyhunk

Kapitán Tug Mottram (služebně nejstarší velitel Oceánografického institutu ve Woods Hole)

Bob Lander (zástupce kapitána)

Kit Berens (navigátor)

Dick Elkins (radista)

Vědci na palubě Cuttyhunk

Profesor Henry Townsend (vedoucí týmu)

Profesor Roger Deakins (oceánograf)

Doktorka Kate Goodwinová (MITAVoods Hole)

Novinář

Frederick J. Goodwin (noviny Cape Cod Times)

Prolog

7. září, 20:03 hodin

Kolona čtyř automobilů jen nepatrně zpomalila, když zahýbala na příjezdovou cestu pro vysoké úředníky v čísle 1600 na Pennsylvania Avenue. Stráže gestem ruky naznačily volný průjezd a čtyři agenti tajné služby v čelním automobilu úsečně kývli hlavou. Za jejich vozem následovaly dvě štábní limuzíny Pentagonu, na jejichž předních sedadlech seděli strážní válečného námořnictva. Průvod uzavíral automobil s nákladem dalších tajných agentů.

U vjezdu do západního křídla čekali další čtyři ze 35 zaměstnanců bezpečnostní služby Bílého domu. Když zaměstnanci Pentagonu vystoupili ze svých vozů, obdržel každý z nich osobní průkazku, kromě předsedy Výboru náčelníků štábů, admirála Scotta F. Dunsmora, který měl permanentní propustku.

Z téže limuzíny se vysoukala vysoká postava admirála Josepha Mulligana, bývalého velitele atomové ponorky třídy Trident a současného náčelníka námořních operací neboli profesního velitele válečného loďstva Spojených států.

Třetím mužem byl viceadmirál Arnold Morgan, výjimečně inteligentní, avšak nesnášenlivý ředitel supertajné Národní bezpečnostní agentury z pevnosti Fort Meade ve státě Maryland.

Posádku druhého štábního vozu tvořili dva vysocí vlajkoví důstojníci ponorkového loďstva Spojených států amerických: viceadmirál John F. Dixon, náčelník ponorkových sil v Atlantiku, a kontradmirál Johnny Barry, náčelník ponorkových sil v Tichomoří. Oba byli povoláni do Washingtonu krátce po půlnoci dnešního dne. Teď bylo půl páté odpoledne a venku již bylo citelné chladno.

Pohled na pět vysokých důstojníků ve slavnostních uniformách, shromážděných najednou v Bílém domě, byl dosti ojedinělý. Předseda Výboru náčelníků štábu, obklopen nejvyššími veliteli, působil bezesporu impozantním dojmem. V nejednom státě by taková skupina byla hrozivou předzvěstí vojenského převratu. Na tomto místě, v sídle prezidenta Spojených států, vyvolala pouze poněkud servilnější úklony zaměstnanců bezpečnostní služby.

Prezident se zajisté honosil titulární hodností vrchního velitele, ale jedině tito muži ovládali nitky, vedoucí k prvosledovým vojenským silám Spojených států - k ohromným bitevním uskupením letadlových lodí s údernými leteckými silami, hlídkujícími nad světovými oceány, a k úderným silám atomových ponorek.

Tito muži měli také hodně společného se samotným výkonem prezidentské funkce. Válečné námořnictvo je výhradně odpovědné za chod Camp Davidu a samozřejmě je mu také svěřena starost o život prezidenta. Bezprostředně řídí soukromé, neprůstřelné prezidentské apartmá v nemocnici válečného námořnictva v Bethesdě, určené pro případ nejvyšší nouze.

Devětaosmdesátý transportní pluk, podřízený vrchnímu velitelství letecké přepravy, má na starosti soukromé prezidentské letadlo, Boeing 747, nazývané Air Force Jedna. Námořní pěchota spojených států má na starosti všechny prezidentské vrtulníky. Pozemní síly Spojených států poskytují Bílému domu automobily a řidiče. Ministerstvo obrany se stará o všechny spojovací linky.

Když přijíždí předseda Výboru náčelníků štábů, doprovázený svými nejvyššími veliteli, nejde o pouhé návštěvníky. Jde o nejdůvěryhodnější muže Spojených států amerických, muže, jejichž postavení a úctyhodná autorita musí odolat všem politickým otřesům, dokonce i změně prezidenta. Jsou to lidé, které nelze pokořit civilní mocí, muži, jimž musí každý prezident prokazovat patřičný respekt.

Dnešního sluncem zalitého letního odpoledne stál 43. prezident Spojených států před nehybnými zástavami válečného loďstva, námořní pěchoty a leteckých sil, aby tyto muže pozdravil při jejich vstupu do Oválné pracovny.

Usmál se a oslovil každého z nich křestním jménem, včetně velitele ponorkových sil v Tichomoří, kterého ještě neznal. Napřáhl k němu pravou ruku a srdečně řekl: „Johnny, tolik jsem toho o vás slyšel. Jsem rád, že vás konečně poznávám.“

Zaujali místa v pěti dřevěných „kapitánských“ křeslech, rozestavených kolem velkého stolu amerického prezidenta.

„Pane prezidente,“ řekl admirál Dunsmore. „Máme tu problém.“

„Napadlo mě to, Scotte.“

„Už jsme se tím v minulosti zabývali, ale nikdy ne s takovou naléhavostí, protože jsme v podstatě měli za to, že k tomu nedojde. Ale právě teď k tomu došlo.“

„Pokračujte.“

„Jde o těch deset ruských ponorek třídy Kilo, objednaných Čínou.“

„To jsou ty, co byly v uplynulých pěti letech dodány v počtu dvou kusů, je to tak?“

„Ano, pane. Domníváme se, že zbytek má být dodán v průběhu příštích devíti měsíců. Celkem osm kusů se nachází v různém stavu rozpracovanosti v různých ruských loděnicích.“

„Co ty dvě, co už jsou na místě? Dokážeme s nimi žít?“

„Ano, pane. Určitě. Protože není pravděpodobné, že by dokázali mít najednou provozuschopné obě. Ale nesmějí jich dostat víc. Jestli se uskuteční dodávka zbývajících osmi ponorek, tak budou Číňané mít kapacitu k zablokování Tchajwanského průlivu. Budou schopni udržovat tři, či dokonce pět ponorek v nepřetržité bojové pohotovosti. To znemožní komukoliv proplutí, včetně nás. Mohli by znovu dobýt a vojensky obsadit Tchaj-wan v průběhu několika málo měsíců.“

„Ježíši!“

„Pokud tam ta Kila budou,“ promluvil admirál Mulligan, „tak se tam neodvážíme poslat americkou letadlovou loď. Protože na ni budou čekat. Mohli by nás opravdu napadnout - a potom tvrdit, že jsme svou operační skupinou narušili čínské výsostné vody, v nichž jsme neměli co pohledávat.“

„Hmmm. Máme nějaké řešení?“

„Ano, pane. Musíme jim zabránit, aby těch zbývajících osm ponorek dostali.“

„Navrhujete, abychom Rusy přesvědčili, že tu objednávku nemají splnit?“

„Ne, pane,“ řekl admirál Morgan. „To by asi nevyšlo. Už jsme se o to pokusili. Je to jako přesvědčit nějakého prašivého narkomana, že nepotřebuje peníze.“

„Tak co tedy uděláme?“

„Použijeme jiné přesvědčovací metody, pane. Pěkně jednu po druhé, až pustí ten nápad s ruskými ponorkami z hlavy.“

„Chcete říct.“

„Ano, pane.“

„Ale to vyvolá prudkou mezinárodní reakci!“

„Vyvolalo by,“ přikývl admirál Morgan. „Kdyby se kdokoliv dozvěděl, že se někomu něco stalo, a kdo to má na svědomí.“

„Dozvím se to já?“

„Není to nezbytné. Asi vás nebudeme obtěžovat záhadným zmizením cizích dieselelektrických ponorek.“

„Pánové, neříkáte tomuhle černá operace?“

„Ano, pane. Berte to neoficiálně.“ Odpověděl náčelník námořních operací.

„Vyžadujete moje oficiální povolení?“

„Zatím potřebujeme jen vaši podporu v první linii zpravodajského střetu, pane,“ řekl admirál Dunsmore. „Ale pokud se rozhodnete akci tohoto typu zarazit, tak to budeme samozřejmě respektovat. Ve vhodné chvíli bychom ovšem něco oficiálního potřebovali. Těsně předtím, než to spustíme.“

„Pánové, jako vždy důvěřuji zcela vašemu úsudku. Prosím pokračujte podle svého uvážení. Scotte, budete mě průběžně informovat.“

S tím prezident stroze rozhovor ukončil. Vstal a s každým z pěti vysokých náčelníků si potřásl rukou. Sledoval, jak vycházejí z Oválné pracovny, a jako pokaždé v takové chvíli si připadal v přítomnosti těchto mužů jako malý kluk. A jako již potolikáté se zamyslel nad strašlivou odpovědností, jaká mu byla na tomhle místě uvalena na bedra.

Kapitola první

Kapitán Tug Mottram cítil stoupání barometrického tlaku téměř fyzicky. Severozápadní vítr o rychlosti 40 uzlů, jenž nepřestával zuřit po dva dny, se náhle prudce stočil a nabral rychlost 50 a více uzlů. Nad vzedmutou, bouřící, olověně šedou mořskou hladinou již běsnila metelice a každých 40 sekund se na ně odzadu přivalila gigantická vlna, táhnoucí se na půl míle do šíře. Vítr a moře, na němž se teď vzdouvala pohoří vln bez viditelného řádu, se změnily z přátelských vůči uživateli na smrtelně nebezpečné v necelých patnácti minutách, což v nevypočitatelných atmosférických podmínkách jižní výspy Indického oceánu nebylo nic neobvyklého, zvláště na bouřlivém okraji koridoru, jímž vály „zuřící čtyřicítky“ - větry vanoucí podél čtyřicáté rovnoběžky. Cuttyhunk teď před nimi statečně uháněla směrem k jihovýchodu, s bočním větrem měnícím nevyzpytatelně svůj směr.

Tug Mottram nařídil již před dvěma dny, aby loď byla neprodyšně utěsněna. Všechny vodotěsné dveře byly uzamčeny a ještě utěsněny. Průduchy větráků byly zavřeny. Vstup na záď horní paluby za prostorem můstku byl všem zakázán. A kapitán teď napínal zrak a snažil se proniknout sněhem, z nějž se náhle stala dešťová plískanice, bičující ze všech stran přes obzor, už teď stěží viditelný. Stěrače na velkých oknech kormidelní kabiny si s tím určitě poradí. Doufejme. Avšak na přídi se situace komplikovala. Ohromné vlny, valící se ze severozápadu, ještě zhoršovala protichůdně se dmoucí vodní hladina před přídí. Zdálo se, že prudké vlnobití 85 m dlouhý ocelový trup výzkumného plavidla z Woods Hole ve státě Massachusetts pronásleduje a snaží se jej utopit.

„Snižte rychlost na 12 uzlů,“ nařídil. „Nechceme přece plout ani o uzel rychleji než tohle moře. Rozhodně ne s takovou konstrukcí zádě, jakou má tenhle parchant.“

„Už jste se někdy nabořil, pane?“ zeptal se mladý navigační důstojník Kit Berens a na hezké pravidelné tváři se mu objevil zachmuřený výraz.

„To si piš. Právě na moři, jako je tohle. Hasil jsem si to moc rychle.“

„Pro Krista! Převalila se přes vás vlna?“

„Přesně tak. Přímo se o nás rozrazila. Asi miliarda tun zelené vody se nám roztříštila o záď, pohřbila zadní dělovou palubu, a dokonce leteckou palubu, a potom zaplavila všechno na pravoboku. Pěkně nás otočila, takže kormidla čouhala z vody. Příští vlna nás zasáhla přesně uprostřed lodi. Myslel jsem si, že je po nás.“

„Ježíši! Co to bylo za loď?“

„Torpédoborec amerického válečného námořnictva. Jmenoval se Spruance. Osm tisíc tun. Jo, a řídil jsem ji já, Kite. Ještě teď jsem z toho nervózní, když si na to vzpomenu. Po dvanácti letech.“

„Bylo to tady někde kolem Antarktidy, pane? Jako jsme teď my?“

„Jo, jo. Bylo to v Tichomoří. Hodně na jihu. Ale ne zas takhle jižně.“

„Jak to, u čerta, ta loď přežila?“

„Člověče, tyhle válečné lodě jsou neuvěřitelně stabilní. Málem se převrátila, zabořila se po nose do vody a pak se zase vynořila a všechno bylo, jak má být. Ne, jako tahle cácorka. Ta půjde rovnou ke dnu, jestli něco zkurvíme.“

„Ježíši!“ rouhal se Kit Berens a celý užaslý zíral na gigantickou stěnu vody, jež teď visela nad nízkou a zranitelnou zádí lodi Cuttyhunk zdánlivě nepřetržitě. „Ve srovnání s torpédoborcem jsme na tom asi tak jako špunt. Co budeme dělat?“

„Budeme dál zdrhat. O pár uzlů pomaleji než moře. Dávej pořád bacha na kormidlové směrovky. Ať jsou pořád pod vodou. Udržuj ji tak, aby byla zádí pořád proti těm největším vlnám. Najdeme si nějaké útočiště v závětří těch ostrovů.“

Venku, kde tlak stále klesal, běsnil vítr rychlostí 70 uzlů, bičoval východně oblast Antarktidy, vál nejprve od severozápadu a celý den se choval téměř přátelsky, potom se znovu stočil, nejdříve od západu a teď, v posledních pěti minutách, od studeného jihozápadu.

Moře už bylo zase vzedmuté a zmatené, převládající oceánské vlny ze severozápadu se srážely s vlnami hnanými vzmáhající se bouří od jihozápadu. Oblast těchto zuřivých moří byla relativně malá vzhledem k ohromným prostorám Jižního oceánu, ale to pro Tuga Mottrama a jeho posádku, šplhající se na vrcholky pětadvacetimetrových vln, byla slabá útěcha. Protože Cuttyhunk teď byla přesně uprostřed bouřky a schytávala to naplno.

Plískanice se zase změnila ve sněhovou vánici a obrubníky na pravoboční přídi v momentě vypadaly jako malé sněhové útesy. Ale vždy se jenom mihly před očima, protože vzduté moře nepřestávalo vrhat na příď tuny ledové vody. Ve zlomku vteřiny, jež oceánská tříšť potřebovala na cestu od přídě k palubě, zmrzla voda na led, a Tug Mottram oknem viděl, jak se zářivě jasné krystalky odrážejí od navijáků na levoboku. Odhadoval, že teplota nehybného vzduchu při palubě musela klesnout asi tak na minus pět stupňů Celsia. Vzhledem k mrazivé vichřici, která nyní vála asi silou 10 stupňů, byla opravdová venkovní teplota pravděpodobně 15 stupňů pod nulou.

Cuttyhunk se opět pomalu naklonila po příkrém svahu vlny a Tug zahlédl dveřmi spojařské místnosti Kita Berense, jak udává její přesnou polohu: „Právě teď je na 48. stupni jižní délky, 67. východní šířky… pluje jihovýchodním směrem… asi tak 100 mil od Kerguelenských ostrovů.“

Pozoroval svého třiadvacetiletého navigátora, uvědomoval si jeho nejistotu a mumlal si sám pro sebe: „Tahle kocábka je stavěná pro vstřícné moře. Jestli bude nějaký problém, tak to přijde přímo od zádě.“ Potom zavolal hlasitěji a už jasněji: „Dávej pozor na ty nové vlny, co přicházejí od přídě, Bobe. Nerad bych, aby nás některá z nich převrátila!“

„Aye, pane,“ odpověděl mu Bob Lander vojensko-námořnickým ekvivalentem „provedu“. Lander byl, podobně jako Tug, bývalý korvetní kapitán válečného námořnictva Spojených států. Hlavní rozdíl mezi nimi byl v tom, že kapitána přemluvili, aby ve věku 38 let námořnictvo opustil a stal se náčelníkem velkého Oceánografického institutu ve Woods Hole, zatímco Bob, který byl o deset let starší, prostě dosáhl důchodového věku. Byl nucen svléci tmavě modrou uniformu a odejít v hodnosti korvetního kapitána z válečného loďstva. Nyní byl na palubě lodi Cuttyhunk zástupcem kapitána.

Oba byli muži velkých, silných postav, rodáci z poloostrova Cape Cod, námořníci po celý svůj život a stejně tak dlouho přáteli. Cuttyhunk, pojmenovaná po nejzápadnějším z Alžbětiných ostrovů, byla v bezpečných rukách navzdory strašlivým spárům vichřice, jež právě teď zuřivě vála od Antarktidy.

„Je tady trochu frišno,“ řekl Lander. „Chceš, abych skočil dolů, a pronesl pár povzbudivých slov k těm vědátorům?“

„Dobrý nápad,“ přitakal Mottram. „Řekni jim, že všechno máme pod kontrolou. Že Cuttyhunk je stavěná pro tohle počasí. Jen jim, pro Kristovy rány, neříkej, že se můžeme převrátit každou chvíli, jestli nebudeme dávat bacha. Tohle zatracené moře s těmi křížícími se vlnami je nejhorší, jaké jsem kdy zažil. Neexistuje žádný kurs, kterým bychom mohli přilehnout k vlnám. Řekni jim, že podle mě to už nebude dlouho trvat a budeme za ostrovy.“

Dole přerušili vědci práci. Křehký obrýlený profesor Henry Townsend a jeho tým seděli pohromadě v prostorné kajutě pro cestující, jež byla záměrně vybudována uprostřed lodi, aby tak co nejméně pociťovala houpání na rozbouřené hladině. Vrchnímu oceánografovi Rogeru Deakinsovi se už trochu zvedal žaludek, což u muže zvyklého pracovat v hlubinné výzkumné ponorce nebylo nic neobvyklého.

Ale náhlá změna počasí je všechny překvapila. Právě teď rozdávala Kate Goodwinová, vysoká, vážná světlovlasá vědecká pracovnice s doktorátem ze společného projektu Oceánografického institutu a Massachusettského vysokého učení technického ve Woods Hole, postiženým tablety proti mořské nemoci.

„Já si jich vezmu asi tak půl kila,“ prohlásil Deakins.

„Potřebuješ jenom jednu,“ odsekla mu Kate se smíchem.

„Ty netušíš, jak mi je,“ odpověděl jí.

„Ne. Díky Bohu,“ řekla s ironickým úsměvem. Ale jejich škádlení přerušil ledový závan větru ze záďových dveří a dramatický příchod sněžného muže s veselou tváří Boba Landera.

„Nikdo si nemusí dělat starosti, děcka,“ prohlásil a oklepával na koberec sníh. „Je to jenom jedna z těch náhlých bouří, jež jsou tady dole obvyklé, ale večer bychom už měli být v úkrytu. Nejlíp uděláte, když zůstanete tady dole, dokud se ten kolotoč neuklidní. A ty rány od přídě ať vás neděsí - je to jenom proto, že jsme na strašně neklidném moři, vlny do nás tlučou ze všech stran. Mějte na paměti, že tahle loď je ledoborec. Ta si prorazí cestu kudykoliv.“

„Díky, Bobe,“ řekla Kate. „Chceš trochu kávy?“

„Kriste, to je senzační nápad,“ souhlasil. „Černou s cukrem, jestli tě to nebude obtěžovat. Můžu vzít jeden hrnek taky kapitánovi?“

„Ano, pane,“ odpověděla. „Dám ti rovnou celou konvici. Upevním víko, jinak bys to všechno vylil po palubě.“

Bob Lander si krátil čekání povídáním s profesorem Townsendem, ale myšlenkami byl úplně jinde než u rozhovoru s uznávaným americkým odborníkem na nestabilní jižní ozónovou vrstvu. Rány přicházející z přídě mu dělaly starosti. Byly to tlumené, otřásající údery velkých vln, jež měly i navzdory téhle ponuré antarktické bouři určitý rytmus.

Právě teď jich do lodi bušilo až příliš mnoho. A čas od času Bob rozeznal dutější zařinčení, ačkoliv zvuk byl v téhle části lodi slyšet jen tlumeně. Starosti mu však dělala ona pravidelnost, nikoliv samotné zvuky. Rychle se odporoučel, řekl Kate, že se hned vrátí, a znovu se vyškrábal na palubu do bouře. Po palubním ochozu se prodíral k velitelskému můstku.

Tam mohl slyšel řev bouře v neztenčené síle. Vítr se proháněl mezi lodními stožáry, sténal nad ohromnou vodní prostorou a s každým hromovým nárazem se zvedal do strašidelného kvílení. Zvuk Cuttyhunk, vrhající se proti vlnám, si udržoval vlastní neskutečný rytmus. Nejprve to byl velký hromový náraz klesající přídě o vlny, následovalo šplouchnutí vody zaplavující palubu. To vše přerušovalo pouze staccato ocelového vyvazovacího lana vratipňového zvedáku mlátícího do zadního stěžně. Bob Lander dohlédl také na led tvořící se na zábradlí a na krytech navijáků. Jestli tohle mělo znamenat příchod zimy, tak bude za chvíli zapotřebí pár chlapů se sekerami, aby led odsekali, než bude pro ponořující se příď příliš těžký. Ale v tuhle roční dobu teplota vždy stoupla, když bouře opadla.

„Tak tomuhle se říká čertovsky vydařený letní den,“ bručel si Bob pro sebe, když se konečně propracoval ke dveřím na můstek. Napínal uši, aby neztratil ten znepokojivý zvuk přicházející z podpalubí.

Uvnitř nástavby můstku byl hůře slyšitelný, protože byli vysoko nad palubou. Nicméně Tug Mottram už si také něčeho všiml.

Pohlédl na Boba Landera a nebylo třeba žádného dlouhého vysvětlování. Promluvil úsečným jazykem válečného námořnictva. „Můžeš to jít zkontrolovat, Bobe? Přichází to odněkud z přídě. A pro Krista, buď opatrný. Vezmi si s sebou pár chlapů.“

Bob Lander se probíjel kupředu po tančící palubě a dal dohromady pár námořníků z ložnice posádky. Všichni tři si na sebe natáhli speciální kombinaci antarktického nepromokavého obleku s námořnickými botami a bezpečnostními popruhy. Připnuli se k zabezpečovacímu ocelovému lanu a prodírali se kupředu před příď, kde už byl zvuk zřetelně slyšitelný. Pokaždé, když se loď vyhoupla na hřeben vlny, ozvala se mohutná rána do přídě.

„Doprdele!“ překřikoval Bob Lander vítr. „To je zase ta ZKUR-VENÁ kotva! Zase se uvolnila jako tenkrát na moři u Kapského Města!“ A teď hulákal na Billyho Wrightsona a Brada Arnolda. „POŘÁDNĚ JI PŘIPEVNĚTE NA TEN ŘETĚZOVÝ ZÁPORNÍK! POTOM SLEZTE DOLŮ DO LAKOVNY A ZKONTROLUJTE ŠKODY!“

Právě v tu chvíli se přes příď téměř líně převalila ohromná vlna. Všichni tři muži se rázem ocitli po pás v mrazivé vodě a od pádu přes palubu je uchránily jedině bezpečnostní postroje, kterými byli připoutáni k ocelovému lanu. Příštích pět minut se lopotili s kotvou a závorou záporníku. Potom se znovu prodírali k podpalubnímu jícnu a dole klopýtali a naráželi do stěn, než se dostali ke skladu barev. Bob Lander se ani neodvážil pomyslet na škody, jež půltunová kotva, mlátící do trupu, mohla způsobit.

Jakmile otevřeli dveře do předního kolizního prostoru, vyvalily se z lakovny na tři muže tuny mořské vody. Srazily je na zem a unášely je podpalubím. Landerovi se podařilo vyškrábat se na nohy a nařídil Wrightsonovi, aby se vrátil do strojovny a řekl jim, ať spustí čerpadla. Potom se znovu začal drát k lakovně.

Díra zející na pravoboku, půl metru nad palubou, mu řekla vše, co potřeboval vědět. Obrovská uvolněná kotva prorazila do trupu pobitého ocelovými pláty zubatou trhlinu. Co horšího, protrhla šev mezi dvěma pláty. Bůh ví, jak hluboko se trhlina může táhnout!

Bob Lander věděl, že se musí provést dvě věci. A to rychle. Musí se provizorně ucpat díra a Cuttyhunk nemá v tomhle nebezpečném počasí na výběr, musí se rychle dostat do úkrytu v nejbližším bezpečném kotvišti, kde se provede důkladná oprava.

Zatím už nařídil Bradu Arnoldovi, aby rychle sehnal dohromady skupinu šesti mužů včetně motoráře a šel s nimi na příď, kde musí v lakovně zacelit příď a bezpečně ji uzavřít. „Kotva je teď zajištěná, Bradě, tak se do toho pusť. Nechci mít tu díru ani o palec větší a chci, aby tou vodou byl zatopený jen ten jeden oddíl. Až to provedeš, tak postav před jícen přepážky stráž.“

Bob Lander se vrátil na můstek a referoval Tugu Mottramovi o provedených opatřeních.

„Zase ta vývrtka, Bobe?“

„Ano, pane. Teď už máme kotvu zase pevně přišroubovanou a pořádně zajištěnou. Ale musíme si najít nějaké kryté kotviště. Do lakovny natekla spousta vody. Tou dírou v přídi koukáš rovnou do nebe. Brad ji nějak zflikuje, ale potřebujeme ji zavařit, a to pěkně rychle, jinak se bojím, že nám to rozerve pláty ve švu. Ta oprava se nedá udělat za provozu.“

„Oukej. KITE! Jak daleko to máme ke Kerguelenám?“

„Asi tak 80 mil, pane. Touhle rychlostí bychom tam mohli být někdy kolem čtvrté hodiny ráno.“

„Oukej, zkontroluj kurs.“

„Současný kurs je v pořádku. Proplujeme 12 mil severně od Randezvous Rock, potom můžeme zatočil na závětrnou stranu do zátoky Choiseul a tam se snad schováme před tímhle zatraceným počasím.“

„Tohle počasí se nejméně dva dny nezlepší. Asi si, Kite, budeme muset s tímhle rozbouřeným mořem nějak poradit, ale když poplujeme na východní straně toho masivu, tak by tam mohlo být trochu mírnější. Pochybuji, že by páni vědátoři jásali, kdybychom změnili kurs a odpluli z jejich převzácné výzkumné oblasti.“

„No, to asi ne, pane. Ale určitě by nebyli o moc šťastnější, kdyby se příď roztrhla a my jsme šli rovnou ke dnu.“

„Tohle není životu nebezpečná situace, Kite,“ uklidňoval jej Bob Lander. „Je to jenom protivná nepříjemnost a my nechceme, aby byla ještě horší. Podívám se dolů, pane, a zkontroluji, jak jsou v lakovně daleko s opravami.“

V 19:57 nařídil Tug Mottram vyslat přes družici krátkou zprávu velitelskému středisku ve Woods Hole: „Poloha 48,25 J, 67,25 V. Zamýšlený posun 117 rychlostí 12 uzlů. Směřujeme k pevnině. Pokračujeme ve zjišťování a opravě malého poškození trupu způsobeného špatným počasím.“

V 19:58 opravil kurs k severozápadnímu mysu Kerguelenských ostrovů, jež se v podstatě nacházejí na samém konci světa. Jsou naprosto neobydlené, na jejich ledem pokryté pláně nevstoupila noha člověka s výjimkou několika Francouzů, kteří mají meteorologickou stanici v Port-aux-Français dole na jihovýchodním cípu. Kolem této Bohem zapomenuté skalnaté pustiny nepropluje za celé měsíce jediná loď. Nevede tudy žádná pravidelná letecká linka. Žádná známá vojenská mocnost neprojevila nejmenší zájem ovládnout toto místo.

Pokud paměť sahá, neproplula tudy za více než půl století jediná zbloudilá ponorka. Dokonce ani vševidoucí americké družice nejeví zájem věnovat této rozeklané divočině, měřící 80 mil od západu na východ a 55 mil od severu na jih, jediný pohled. Kdyby nebylo obrovských kolonií královských tučňáků a nevysvětlitelné záplavy králíků, mohly by Kerguelenské ostrovy být klidně na Měsíci. Je to shluk zamrzlých skal vynořujících se z Jižního oceánu, pravděpodobně nejosamělejší místo na planetě. Leží přesně na 69. stupni východní délky a 49,30 stupně severní šířky. Kerguelenské ostrovy, nad nimiž vichřice zuří téměř nepřetržitě 12 měsíců v roce, jsou zeměpisným důkazem, že „zuřící čtyřicítky“ jsou vlastně „zuřící padesátky“.

Jde vlastně o souostroví řady malých ostrůvků vsunutých do hlavní pevniny ve tvaru velkého nepravidelného L, představujících pouze vrcholky ohromného podvodního hřebene horstva, jež se táhne v délce 1900 mil zhruba jihovýchodním směrem od 47. stupně jižní šířky až k východnímu cípu Shackletonova šelfového ledovce. Na západ od tohoto kolosálního hřebene je oceán hluboký téměř pět kilometrů. Na druhé straně se propadá pod kýlem do hloubky téměř šest a půl kilometru.

Samotný charakter celého místa způsobil, že se Tug Mottram otřásl. Avšak znal své řemeslo a věděl, jakou důležitost přikládají vědci z Woods Hole, které měl na palubě, tomu neviditelnému řetězci horstva ukrytého pod hladinou - oficiálně zvaného Kerguelen-Gaussbergův hřeben.

Neboť na oněch rozeklaných podvodních hřebenech se motaly doslova mraky nepatrných stvoření podobných garnátům zvaných „krillové“, kritický článek antarktického potravinového řetězce - tak kritický, že s ním stál a padal celý jeden ekosystém. Neboť krill slouží za potravu ohromné síti mořských živočichů - rybám, olihním, tuleňům a několika druhům kytovců včetně velryb. Velryby a tuleni naopak slouží za potravu dravým kosatkám. Tučňáci se živí malými rybami a olihněmi, jež také požírají krilly. Ptáci se živí krilly, rybami a olihněmi.

A vědecký tým již po několik let zaznamenával prudký úbytek krillí populace. Profesor Townsend se proslavil po celém světě oznámením, že na základě výsledků dlouhodobého výzkumného programu je přesvědčen, že krillové jsou hubeni ultrafialovými paprsky zářícími dírou v ozónové vrstvě, jež se nad Antarktidou vytváří v září každého roku. Kromě toho jeho výzkum naznačoval, že problém se zhoršuje. Byl nyní přesvědčen, že ozónová díra se stále zvětšuje, podobně jako se nyní zvětšovala díra v lakovně lodi Cuttyhunk.

Jeho prognózy byly dalším závažným podnětem k této expedici. Měl v plánu sbírat vzorky krillů z hřebene asi šest dní a potom pokračovat další měsíc během plavby na antarktickou výzkumnou stanici Spojených států v úžině McMurdo. Otázka zněla, zdali je radiací ohrožován fytoplankton, kterým se krillové živili, a zdali to je pravá příčina ohrožení celého druhu mořských stvoření. Další pozorný pohled by profesorovi Townsendovi dosvědčil, že ozónová díra se stále zvětšuje. Noviny New York Times věnovaly této nejnovější hrozbě nedávno celou přílohu a oči světových organizací na ochranu životního prostředí byly dnes obráceny k vědcům na palubě Cuttyhunk.

Oči Tuga Mottrama teď byly přilepeny k zuřící mořské hladině, jež se valila přes pravoboční příď. Vichřice strhávala z vrcholků vln bílou pěnu a tvořila z ní v údolích mezi vlnami groteskní krajkové vzory.

Kotva už byla pevně zajištěna, ale muži na špici přídě prožívali peklo ve snaze zastavit příval vody hrnoucí se dovnitř. Nacpali do díry dvě velké matrace a připevnili je dvěma trámy, připravenými již dříve pro podobný nouzový případ. Tři mladí členové posádky stojící téměř po pás v ledové vodě se snažili upevnit trámy pomocí železných palic, ale byla taková zima, že dokázali souvisle pracovat jen tři minuty. A když se loď zhoupla dopředu, voda se přelila rovnou přes ně. Na klidné hladině by oprava trvala 10 minut, ale takhle to trvalo více než hodinu, než byla loď opět více méně vodotěsná. Dalších 10 minut trvalo vyčerpání vody. Rozmrazení ztuhlých námořníků zabralo dvě hodiny.

O půlnoci se měnila směna. Bob Lander přišel na můstek a kapitán, který zde vytrval během nejhoršího běsnění bouře, se vyčerpán odebral na lůžko. Ve svých 48 letech se Tug Mottram už necítil zdaleka tak nezničitelný, jako když mu bylo 25. A scházela mu jeho druhá žena, omračující kráska Jane, která na něj teď čekala v námořním přístavu Truro v zátoce Cape Cod. V časných hodinách antarktického rána nedokázal usnout, a tak hodně času trávil vzpomínkami na rozvod s Annie a trápil se výčitkami nad polopravdami, jimiž docílil rozbití manželství, aby se mohl oženit s daleko mladší ženou. Ale když si vzpomněl na Jane, obvykle se přesvědčil, že to koneckonců stálo za to.

Venku se teď trochu vyčasilo, a přestože vítr stále skučel rychlostí kolem 50 uzlů, přestalo sněžit a místy se ukázala trhlina v mracích. Nejhorší část studené fronty měli za sebou.

Z můstku Bob Lander občas zahlédl kousek slunce jako ohnivou kouli na obzoru, zatímco Cuttyhunk se rychlostí 17 uzlů prodírala kupředu na svém jihovýchodním kursu jedna tři pět. Brzy budou v dohledu ohromné skály zvané Ilot Rendezvous, jež se jako nějaký kulatý žulový centurio zvedala z moře do výšky 70 metrů a chránila severozápadní přístup ke Kerguelenám. Občas se jí říká Blighův mys, nazval ji tak kapitán Cook v roce 1776 na paměť navigátora své lodi Resolution na její čtvrté a poslední cestě - Williama Bligha, pozdějšího velitele lodi Bounty. Ale námořní právo uznává, že Francouzům se nějak poštěstilo pojmenovat skálu první, a tak ji oficiální mapy uvádějí pod francouzským názvem.

Bob Lander ji poprvé zahlédl krátce před třetí hodinou ranní na vzdálenost téměř půl míle od záplatované pravoboční přídě. Zavolal dveřmi na Kita Berense, který se vrátil do navigační kajuty ve 2:00. „Aye, pane,“ odpověděl Kit. „Mám na radaru čistý příjem. Držte kurs jedna tři pět a za 40 minut uvidíte přímo před sebou mys D’Estaing. Těsně kolem něj je hluboká voda, takže můžeme proplout půl míle od pobřeží. Nic upoceného.“

„Díky, Kite. Nedal by sis kafe?“

„Rád, pane. Nechte mě jenom dokončit výpočty kursu do zálivu Choiseul. Jsme tam co nevidět. Mapa mi tu v zátoce ukazuje pár chaluhových naplavenin, takže si myslím, že bychom se jim měli pěkně obloukem vyhnout. Tenhle neřád nenávidím.“

„No, já taky, Kite. Radši si s tím trochu pohraj. O mě se nestarej. Já tu klidně můžu trčet, dokud neumřu žízní.“

Kit Berens se zachechtal. Ohromně se radoval ze své první velké zaoceánské plavby a byl Tugu Mottramovi strašně vděčný, že mu dal šanci. Tug mu připomínal vlastního tátu. Oba měřili kolem 190 cm, oba byli bezstarostní chlapi s hřívou černých kudrnatých vlasů a tvářemi do tmavá opálenými pobytem na čerstvém vzduchu. Tug se zocelil na hladinách světových oceánů, Kitův otec celoživotní prací na naftových polích jižního Texasu, kde pracoval jako vrtač. Kit byl přesvědčen, že jsou to chlapi, na které se člověk může spolehnout, pokud oni se mohou spolehnout na něj. A to se mu líbilo.

Mladý navigátor zapichoval podle ocelového pravítka odpichovací kružítko do mapy. „Tady na hlavním pobřeží je zatraceně velká placatá hora,“ zavolal na Boba. „Na mapě je označená jako Ptačí stůl. Asi to bude první věc, kterou uvidíme. Přímo u ní změníme kurs o pár stupňů na jih. Tak budeme mířit přímo do Vánočního přístavu. Tam podle mě ale nebudeme dost schovaní před větrem. Musíme plout ještě o kus dál.“

„Proč se to, sakra, jmenuje Vánoční přístav? Já myslel, že celé to místo bylo francouzské. Proč se to nejmenuje Baie Noël nebo tak něco?“

„Podle mých poznámek to pojmenoval kapitán Cook, protože sem v roce 1776 připlul právě na Štědrý den. Francouzi to někdy v té době nazvali Baie de l’Oiseau. Moc by mě nepřekvapilo, kdyby tu od té doby nikdo nebyl. Řeknu vám, tohle místo je ale o-puš-tě-né!“

V 03:37 zakormidloval Bob Lander s Cuttyhunk kolem mysu D’Estaing. Bylo už denní světlo, ale z Antarktidy stále skučel vítr a svištěl kolem velkého severozápadního pobřeží Kerguelen. O patnáct minut později napínal Kit Berens zrak do víru doběla zpěněných vln, jež rozvířily hladinu Vánočního přístavu.

„Zapomeňte na to,“ řekl. „Myslel jsem, že vítr zuří jenom kolem D’Estaing, ale metelí si to také z druhé strany kolem té zatracené hory a do přístavu. Vypadá to tam jako větrný tunel. Vzduch, klesající z hory nám způsobí problémy. Musíme hned zabočit do některého z těch fjordů.“

„Fjordů?“ podivil se Bob. „Myslel jsem si, že fjordy se vyskytují jenom někde na severu.“

„Podle téhle mapy mají Kergueleny víc fjordů než Norsko,“ poučil jej Kit. „Koukám do ní už hodiny. Tohle celé místo muselo být kdysi ohromný řetěz ledovců. Fjordy se tady zařezávají do pevniny tak hluboko, že na celém ostrově nedokážu najít jediné místo, které by bylo od slané vody vzdálené víc než 11 mil. Vsadím se, že kdybyste změřil každou píď tohohle pobřeží, tak by to byla asi stejná vzdálenost, jako odsud do Afriky!“

Lander se zasmál. Tenhle dobrodružný mladý Texasan se mu líbil. A líbilo se mu také to, jak vždycky věděl spoustu věcí o místě, kde právě byli. Nejenom pozici, kurs, rychlost a vzdálenosti. Tohle bylo pro Kita typické, jak věděl o tom, že se tady těmi vodami plavil před pár set lety kapitán James Cook s Williamem Blighem.

Právě v tu chvíli se na můstku objevil Tug Mottram, přesně na čas, jak měl ve zvyku. „Brýtro, chlapi,“ zabručel. „Copak tenhle zatracený vichr nikdy neskončí?“

„No, zatím se k tomu nemá,“ odpověděl Lander. „Pořád tu máme studenou frontu. Asi bysme měli být rádi, že přestala ta vichřice. Vítr pořád fouká od jihozápadu a venku taky pořádně mrzne.“

„Kite, našel jsi nám nějaký flek?“ zeptal se kapitán.

Texasan upíral zrak do své námořní mapy. Aniž vzhlédl, řekl zvolna. „Asi jo. Nějakých osm mil na jihozápad tu je takový hluboký záliv, jmenuje se Baie Blanche - je to vlastně fjord, 10 mil dlouhý. Míli široký a hluboký tak 120 metrů. Na konci se rozvětvuje, jedno rameno se jmenuje Baie des Français, tam myslím budeme za větrem. Ale větví se také do dalšího fjordu, Baie du Repos. Ten je asi osm mil dlouhý, úzký, ale hodně hluboký. Horský hřeben na jeho západní straně by nám měl poskytnout úkryt. Hladina by se tam neměla tak hrozně vzdouvat, určitě ne tak hluboko, a nemám tu značené žádné chaluhové naplaveniny. Doporučuji, abychom tam vepluli.“

„To zní docela dobře. Jo, Bobe, až půjdeš na kutě, tak řekni motorářům dole, ať jsou připraveni začít s opravou trupu asi tak kolem 08:00, buď tak hodný.“

„Oukej, pane. Zdřímnu si jenom na hodinku. Pak se vrátím, abych stihl prohlídku místních pamětihodností.“

Kit Berens konečně zvedl hlavu a oznámil kapitánovi, že se chystá poslat zprávu přes družici s údaji o jejich poloze a o drobné opravě, která je nejméně jeden den zdrží.

V kajutě spojařů, posazené na levoboku širokého můstku, rozmlouval právě bývalý televizní opravář z Bostonu Dick Elkins s meteorologickou stanicí, když mu Kit Berens hodil na stůl telegram: „Mezikontinentálně - přímo do Woods Hole.“

A teď konečně vplouvali do závětří. Počasí bylo klidnější a Cuttyhunk, vplouvající do zálivu Baie Blanche, se už tolik nezmítala, chráněna nyní zvedajícími se úpatími na pravoboku.

Kit Berens se už opět skláněl nad svými mapami, jeho ocelové pravítko klouzalo po bílých, modrých a žlutých plachtách. Nakonec prohlásil. „Pane, chtěl bych vás seznámit se třemi skutečnostmi.“

„Vypal to,“ řekl kapitán.

„Dobrá. Tak když opustíte tenhle ostrov a zamíříte přímo na sever, tak narazíte na zemi až za 8500 mil a bude to jižní pobřeží Pákistánu. Když poplujete přímo na západ stejných 8500 mil, narazíte na jižní pobřeží Argentiny. A když poplujete na východ a urazíte 6000 mil, proplujete jižně od Nového Zélandu a po dalších 6500 mílích narazíte na pobřeží Chile. Moje zhodnocení situace tedy je, že právě teď jsme přímo v prdeli naší zatracený matičky Země.“

Tug Mottram se hlasitě rozesmál. „A co když popluji na jih?“

„To je, pane, naprosto kurevská noční můra - 500 mil k Západnímu šelfovému ledovci, jenž střeží pobřeží Astridy. To už je pobřeží samotné Antarktidy. Je tam větší zima a vichry než tady. Ale mají přece něco společného. Kergueleny a Antarktida.“

„Fakt? Co to je?“

„Nikdy se na jejich území nenarodila žádná lidská bytost.“

„Ježíši!“

V 06:00 zatočili do prvního širokého fjordu Baie Blanche a okamžitě si téměř přestali uvědomovat vítr. Voda byla studená a zdála se klidná. Pod kýlem byla hloubka 120 metrů. Tug Mottram okamžitě snížil rychlost, protože v těchto extrémně studených hlubokých antarktických zátokách je nebezpečí náhlé srážky s těmi nejnebezpečnějšími malými ledovci. Tvoří je průhledný led z roztáté vody, jenž ztěžka pluje pod hladinou a pohlcuje nepatrné pochmurné odstíny okolního moře. Lidskému oku se tak jeví jako skvrny tmavomodré barvy a na rozdíl od bílých ledovců je téměř nemožné je spatřit.

Bob Lander se po čtyřech mílích chopil kormidelního kola, zatímco kapitán vyšel ven na mrazivý, ale čistý vzduch, a rozhlížel se po rozeklaném pobřeží na obou stranách zátoky. Vepředu dohlédl na poměrně nízký mys Pointe Bras, kde se fjord rozdvojoval. Za ním se do výšky 300 metrů zvedal sněhem pokrytý vrcholek Mount Richards. Tug viděl v dalekohledu, jak na jeho stráních víří metelice poháněná stále zuřícím větrem.

Tohle závětří bude pro tuto chvíli dostačující, ale kdyby měla ze severu náhle udeřit vichřice, prohnala by se přímo zátokou Baie Blanche. Proto také Kit Barens radil, aby pluli rovnou do ochrany hluboko vklíněné zátoky du Repos, ještě než se pustí do svařování.

Do protáhlého fjordu Repos vpluli v 06:55 a cestovali nad téměř 70 sáhy vody do levotočivé zátočiny, která vedla do důkladně chráněného slepého vodního ramene pod horou Mount Richards.

Bob Lander snížil rychlost pod 4 uzle, aby mohli vyhledat kotviště, přičemž Tug Mottram spatřil dvě staré, rezavějící šedé boje vzdálené asi 120 metrů od sebe, nějakých 50 metrů od skalnatého západního pobřeží na závětrné straně. „Tohle se bude docela hodit,“ mumlal si pro sebe a zároveň uvažoval, jestli to mohl být kapitán Cook, kdo tady boje zanechal. Ale potom uviděl v dalekohledu stále přiloženém k očím něco, co se naprosto vymykalo jeho představivosti i pochopení.

Rychlostí asi 14 uzlů se k nim hnalo cosi, co mělo nezaměnitelné tvary přepadového člunu válečného námořnictva amerického původu, jednoho z těch starých vyloďovacích člunů typu LCVP 130 včetně kompletní výzbroje dvou kulometů ráže 7,62 mm připevněných na přídi. Tugovi se to vůbec nelíbilo, ale opravdové znepokojení v něm vzbudila řada půlmetrových rudých a bílých dračích zubů umělecky vymalovaných na nízké přídi člunu. Ještě horší byl pohled na 10 členů posádky člunu, z nichž každý měl na hlavě bílou vojenskou přilbu. Tug zahlédl na přílbě kulometčíka na přídi záblesky slunce.

„Zatraceně, kde se tady berou tihle?“ zeptal se kapitán Mottram, zkamenělý na opuštěné palubě. Napadlo jej, že by to snad mohli být Francouzi, ale zavolal Kita a Boba, aby se také podívali.

Lander nahlas uvažoval: „Tohle je starý typ 272,“ prohlásil. „Něco takového jsem neviděl už léta.“

Ale mladému Berensovi, bystřejšímu od přírody a se zděděnou náturou pohraničního Texasana, stačil jediný pohled, aby hrábl po svazku klíčů a vykřikl, že běží do skříně pro zbraně!

Kapitán si doběhl do zásuvky pro nabitou zbraň a Bob Lander loď zastavil. O chvíli později přirazil k jejím bokům přepadový člun a jeho velitel požádal s lehkým americkým přízvukem o povolení vstoupit na palubu. Tugovi připadal pod velkou přilbou jako Japonec.

Osm ozbrojených mužů se z paluby výsadkového člunu vyšplhalo přes zábradlí. Kapitán Mottram jim na pozdrav nabídl ruku, ale oni jeho gesto ignorovali. Místo toho však návštěvníci sklopili své zbraně. Kapitán a Bob dostali nařízeno, aby se s roztaženými pažemi opřeli o stěnu kabiny. Mottram usoudil, že se svou pistolí by proti kalašnikovům v rukou nájezdníků nic nezmohl.

Bob Lander se otočil, aby se zeptal, na čí příkaz se tahle akce provádí, ale složila jej rána pažbou samopalu do hlavy. Přesně v tu chvíli se Kit Barens smýkl kolem rohu s nabitým samopalem a zahájil palbu.

V místnosti spojařů uslyšel Dick Elkins dvě dávky ze samopalu. Pospíšil si k oknu a snažil se zhodnotit situaci. Věděl, že má málo času, a tak se rozběhl zpátky do kanceláře a zamkl na oba západy. O půl minuty později se dveřmi probouraly první rány sekerou.

Dick měl k jednání jenom zlomky vteřin. Zapnul mezikontinentální spojení přes družici a začal vyťukávat zoufalou zprávu: „MAYDAY. MAYDAY. MAYDAY! Cuttyhunk 49 jih, 69. PŘEPADENÍ. Japonci.“

V tu chvíli byl příjem zprávy v řídícím středisku ve Woods Hole přerušen, neboť Dick Elkins dostal topůrkem sekery ránu do hlavy.

A nic, opakuji, naprosto nic už nikdo o výzkumném plavidle Oceánografického institutu Spojených států neuslyšel. Nenašel se žádný vrak. Žádná těla. Žádná další zpráva. Žádný očividný pachatel. Jediná známka.

A to se stalo před 11 měsíci.

II

Freddie Goodwin se ve svých 41 letech už smířil s myšlenkou, že po zbytek života zůstane reportérem místních novin. V hloubi duše si vždycky přál být námořním inženýrem nebo námořním biologem, ale mládí jaksi proludračené na rodném poloostrově Cape Cod způsobilo, že nesložil většinu důležitých akademických zkoušek. Potom se mu nepodařilo dosáhnout patřičné akademické hodnosti na Dukeově univerzitě, aby mohl být přijat do postgraduálního kursu v Oceánografickém institutu Massachusettského vysokého učení technického ve Woods Hole.

Tím to pro Freddieho skončilo někde hluboko na dně mořském, víceméně to zabalil. Rozhodl se, že když se nemůže účastnit výzkumu velkých světových oceánů, bude o něm alespoň psát. A že přenechá akademické starosti své daleko chytřejší sestřence Kate Goodwinové, kterou vždycky tajně ve skrytu duše miloval. A to od první chvíle, kdy ji v jejích devatenácti letech poznal, po smrti jejího otce, svého strýce.

Freddie se tak vydal na namáhavější, více konkurenci vystavenou cestu žurnalistiky. Dostal nabídku pracovat v místních novinách Cape Cod Times, když mu bylo 22 let, poté co předložil barvitý a skutečně brilantní interview s řeckým námořním kapitánem, který byl za bouře natolik pošetilý, že posadil svou nákladní loď o výtlaku 20 000 tun plnou cukru na pláž Nauset nedaleko domku Freddieho rodičů.

Freddie upoutal vydavatelův zájem svým docela fešným stylem a svou tvrdošíjnou neústupností, s jakou dotáhl řeckého kapitána do salónku Kyperské restaurace v jižním Bostonu. Rudé pero, které se naneštěstí ukázalo nedostatečnou zbraní, jež neudělala žádný dojem na profesory Massachusettského vysokého učení technického, kteří tyransky vyžadovali fakta, bylo docela dobré pro Timesy.

Nové oddělení v Hyannisu mělo také rádo fakta, ale netrvalo na nich s takovou asketicky misionářskou zatvrzelostí, s jakou se shledáváme u vědců. Během několika let se Freddie Goodwin vypracoval na novinářskou jedničku svých novin a mohl si témata vybírat víceméně sám, pokud ovšem nenastal nějaký poprask přímo v Kennedyho komplexu v Hyannisportu, kde byl vždycky vítaným návštěvníkem.

Freddie byl tak trochu rošťák od přírody, ale byl to překvapivě hezký, talentovaný člověk a pravděpodobně by to v Bostonu či v New Yorku dotáhl daleko, kdyby byl schopen odtrhnout se od mysu Cape Cod. Ale zdálo se, že mu ke spokojenosti docela stačí, když některé jeho lepší články převezmou jiné noviny včetně takových, jako byly třeba i Washington Post. Když se to vezme kolem a kolem, dával přednost životu na humornější, méně ambiciózní straně žurnalismu.

Cape Cod, úzký pruh země jeho mládí, sídlo jeho rodiny po čtyři generace, zůstane asi domovem Freddieho navždy. Nikdy se neoženil - někteří říkali, že se žádná jiná nevyrovnala jeho milované, nedosažitelné Kate -, ale měl svůj člun, měl dokonce povolení lovit humry a k tomu řádku přítelkyň. V létě se účastnil jako horký favorit místních jachtařských přeborů seniorů, sledoval místní baseballovou ligu, fandil místnímu mužstvu a v zimě, když se počet obyvatel poloostrova zmenšil o 80 procent, trochu moc pil.

Během příležitostných služebních cest „mimo mys“ (jak tomu říkali domorodci) Freddie Goodwin začal rychle tesknit po domově - nechyběl mu jenom Mulliganův bar v Dennisportu, ale také velké rybníky se slanou mořskou vodou, blata a rozlehlé písečné pobřeží, mělká příjemná voda v úžině Nantucket, jemné teplé brízy vanoucí od zálivu Stream, jež se šest měsíců v roce stáčely kolem západních výběžků poloostrova.

Obzvláště se mu stýskalo právě teď, kdy stál sám ve stínu velkých, větry ošlehaných ledových útesů, jež obklopovaly Vánoční přístav na Kerguelenských ostrovech. A znovu bezmocně plakal nad ztrátou své Kate a vlastně všech 23 námořníků z Cape Cod a šesti vědců, kteří zmizeli z povrchu zemského toho zlověstného prosincového rána téměř před rokem.

Znal osobně tolik z nich, zvláště Boba Landera. Celá Freddieho rodina navštívila pohřeb Bobovy ženy před dvěma lety. Její rakovina způsobila Goodwinovi téměř stejný zármutek jako jejímu manželovi a třem dětem. Landerovi žili ani ne míli od Freddieho rodičů v Brewsteru již téměř 50 let.

Prostřednictvím Kate znal také velkého Tuga Mottrama, Henryho Townsenda a Rogera Deakinse a také Kaliny dvě asistentky, Gail a Barbaru. Oceánografické společenství ve Woods Hole navzdory ohromné rozloze nábřežního komplexu, 1400 zaměstnanců a 500 studentských praktikantů, je stejně soudržné jako kterákoliv právnická firma. Ti, kteří se vydávají na dlouhé a nebezpečné oceánské cesty do Arktidy a Antarktidy za účelem vědeckého výzkumu, jsou spolu většinou svázáni na celý život.

Freddie Goodwin nedokázal uvěřit tomu, že by celá posádka lodi Cuttyhunk byla mrtvá. A celé měsíce využíval stránky novin Cape Cod Times, aby hromoval a soptil proti vládní vyšetřovací komisi. Nebyl ani citově, ani rozumově schopen vyrovnat se se slovy oficiální zprávy.

Neexistuje naprosto žádný důkaz, že by Cuttyhunk stále ještě byla na hladině. Musíme předpokládat, že se v Jižním oceánu potopila s celou posádkou na palubě. Šance přeživších v oněch opuštěných vodách vzhledem k teplotám pod bodem mrazu jsou čistě nulové.

Freddie se stále znovu a znovu ptal, jak ve svých novinách, tak v dopisech na různé vládní instituce ve Washingtonu, jak lze vysvětlit tu poslední depeši: tvrzení, že loď je přepadena a že to mají na svědomí patrně Japonci.

Tiskový odbor Pentagonu trpělivě zdůrazňoval stále znovu a znovu, že Cuttyhunk byla předmětem rozsáhlého pátrání amerického válečného námořnictva po dobu více než tří měsíců. „Pane Goodwine, dovolte, abych vám připomněl, že sám prezident Spojených států nařídil fregatě ze svazku Sedmé flotily, aby se vypravila do oblasti jen pár hodin poté, co výzkumná loď vyslala svoji poslední depeši!“

Různí úředníci odepisovali dotčeným, letargickém tónem byrokratů a vysvětlovali, že „vyčerpávající dotazy ministerstva zahraničí na nejvyšších místech japonské vlády a samozřejmě také u jejich vojenského vrchního velení vyústily pouze ve stav všeobecného ohromení“.

„Mám dojem,“ napsal jeden úředník, „že Japonci nemají nejmenší ponětí, o čem to vlastně mluvíme.“

Freddie odpověděl telefonicky, po několika pořádných skleničkách zimního bourbonu. „No tak dobrá, a co ti zatracení Číňané, Vietnamci, nebo někdo z těch chlápků, co nám všichni připadají stejní?“

Ale nikdo mu nebyl schopen pomoci. A teď stál pod těmi temnými, ďábelsky vyhlížejícími útesy, zíral do šedé, ledové vody zátoky Choiseul, třásl se zimou navzdory tlustému oblečení do nepohody a uvažoval o tom, že mu ztráta Kate Goodwinové zlomila srdce.

Navzdory dlouhému období těžkých zkoušek uplynulého roku byl jeho vydavatel Frank Markham jeho největším zastáncem. Právě laskavý a hluboce soucítící Frank navrhl, že by se Freddie mohl vydat na náklady vydavatelství na Kerguelenské ostrovy a napsat sérii článků o ostrově na konci světa s ústředním tématem ztráty Cuttyhunk.

„Najdi způsob, jak se tam dostat, my to zaplatíme a pomůžeme ti to zorganizovat a potom, čert aby to vzal, tam můžeš čmuchat, jak chceš, a zkusit najít něco, co nebude sedět.“

Frank vzal Freddieho kolem ramen a ujistil jej, že i kdyby našel jednu jedinou věc, bude z toho ohromný materiál a tak jako tak to bude duševně očistná zkušenost. „Třeba ti to pomůže, abys nechal svou Kate odpočívat alespoň ve své mysli.“

A tak tu teď hvězdný novinář z listu Cape Cod Times osaměle stál na větrem ošlehaném pobřeží a snažil se utřít si z tváře mrznoucí slzy. Asi sto metrů od něj stála výzkumná loď, jež jej sem přivezla z Miami.

Jejich poslední zastávkou bude stanice McMurdo, odkud Freddieho vyzvedne vrtulník a nakonec jej dopraví do Bostonu. Mezitím Frank Markham zaplatí majitelům lodi částku 4000 dolarů za to, že tu loď dva či tři dny kotví a čeká, až jeho reportér shromáždí své podklady.

Jak se zdálo, bylo to všechno na nic. Všichni měli spisovatele z Cape Cod rádi a on posádku během dlouhé jižní plavby častoval historkami o Cuttyhunk a o lidech, kteří na ní pluli. Když dorazili do Vánočního přístavu, nikdo na palubě téhle výzkumné lodi nevěřil, že vyšla najevo celá pravda. Freddie je všechny přesvědčil, že jeho sestřenka je možná pořád ještě naživu, ačkoliv kde je, to nevěděl ani on.

Dnes, když se moře výjimečně uklidnilo, dostal povolení vydat se sám na pobřeží v gumovém člunu. Dojel k pobřeží, sklopil motor a vytáhl člun na břeh. Tohle cvičení vykonával v poněkud teplejších vodách prakticky již od té doby, co dokázal chodit.

Sám se svými myšlenkami a vzácnými vzpomínkami se teď střídavě díval po krajině a do své námořní mapy ostrova. Celý život obdivoval belgického detektiva Hercule Poirota, stvořeného Agathou Christie, a teď si spolu s ním říkal, že pokud existuje nějaká odpověď, leží uvnitř jeho šedé kůry mozkové. Zanesl si do mapy poslední známé pozice Cuttyhunk a bylo mu jasné, že museli plout přímo směrem k severozápadní pevnině Kerguelen, těsně kolem Blighova mysu.

Věděl, že lodní příď byla poškozena a věděl také, že bylo bouřlivé počasí a hledali nějaký úkryt. Otázkou bylo kde? Vánoční přístav? V tom silném větru neměli šanci, museli plout dále. Dokonce i v lehké listopadové bríze, jež teď vanula, cítil Freddie, jak se vítr točí kolem útesů. „Vsadím se, že tohle místo je učiněné peklo, když foukají pořádné západní větry,“ mumlal si. „Určitě se točí jako čerti támhle kolem toho, jak se to jmenuje? Jo, tady to máme. D’Estaing. Tug by se tam v žádném případě nepustil. Plul by ještě dál do zátoky, hledal by něco víc v závětří. Mně to je jasné.“

Vysoko nad hlavou rozeznával majestátní let velkého toulajícího se albatrosa. A směrem k východu, kde byly vody přístavu otevřenější, zahlédl letku buřňáčků malých, třepajících křídly těsně nad hladinou. Nic jiného, pokud mohl soudit, se široko daleko nepohnulo. Bylo to nejtišší místo, jaké kdy Freddie Goodwin ve svém životě poznal. Velké ledové kry, nabobtnalé a rozpraskané spalujícím mrazem, byly roztroušeny po dlouhém, skalnatém pobřeží. Kromě mořských ptáků to byl svět naprosto bez života.

Ale postávání na břehu Vánočního přístavu nikomu neprospěje. Rád by se vydal pěšky na konec jižní části ostrova, aby si prohlédl tamní zátoky. Ale měl strach o člun a ze skutečnosti, že počasí v těchto končinách se dokáže změnit se strašlivou rychlostí. Takže se vydal směrem k mořské hladině, strčil člun na vodu a s profesionální jistotou skočil do přídě, aniž si namočil boty.

Sklopil motor, nahodil jej na první pokus a zarejdoval k výjezdu z přístavu, kde člun otočil doprava. Věděl, že ke klidné hladině Pointe D’Aniere má asi dvě míle a že cestou propluje kolem ústí dalších dvou zátok, o nichž předpokládal, že budou rozmarům počasí vystavené ještě více než Vánoční přístav. Měl pravdu. Nebylo ani pomyšlení, že by sem Tug Mottram zakormidloval.

V další zátoce, za mysem, ležel 13 mil dlouhý fjord zvaný Baie de Recques. Podle mapy byl úzký a hluboký a zařezával se do skalnaté pustiny tak daleko, že byl jen 3 km vzdálen od protějšího pobřeží ostrova. Jeho břehy tvořily strmé, svažující se žulové stěny a Freddie, který sám sebe považoval tak trochu za odborníka na mořské ptactvo, rozpoznával v dalekohledu skupinu buřňáků dovádějících 15 metrů nad hladinou. Měl za to, že ani tohle místo by neskýtalo poškozené Cuttyhunk nějaké ideální útočiště, protože Baie de Recques se táhla rovně jako přímka přímo na jihozápad a mezi zátokou a studenými vodami otevřeného oceánu nic nestálo. „Dokonce i západní vichřice,“ mumlal si, „vsadím se, že si i vichřice najde cestu do téhle roviny, nejspíš kolem té hory tam na protějším konci. Jak se to jmenuje? Aha. Mount Lacroix, přímo na západním pobřeží, 250 metrů nad pobřežím.“

Pár minut se točil s člunem v ústí zátoky, potom zatočil za roh, za nímž se objevily ohromné, černé, hrůzu nahánějící útesy, vyčnívající mezi částí pevniny zvané Pointe Pringle a mysem Féron, vzdáleným asi půldruhé míle.

Většina vysoko strmících útesů působila z pohledu zdola pochmurně a majestátně, tak jako velká loď při pohledu z veslice. Ale pro Freddieho Goodwina tyhle skalní útesy nepředstavovaly nic než zlo. Hlavou se mu honila představa Cuttyhunk vržené v zuřící bouři té vzdálené noci přímo na ně a roztříštěné ve tmě na kusy. „Katie,“ řekl, potřásl hlavou a cítil, jak mu opět kanou slzy, tak jak tomu bylo v poslední době pořád.

Ale sebral se. Zatvrzele si opakoval: a) kdyby se Cuttyhunk roztříštila o skály, tak by se určitě našly nějaké trosky, což se nenašly, b) Tug Mottram by se takovým útesům zdaleka vyhnul i v těchto hlubokých vodách, a c) ten kluk z Texasu, Berens, byl prý jedním z nejlepších navigačních důstojníků, s kterými Bob Lander kdy pracoval.

Tak či onak, jeho člunu už stejně docházelo palivo, a tak se Freddie vděčně odvrátil od černého masivu mysu Féron a hnal se na plný plyn zpátky ke své plovoucí základně, aby si ještě před večeří zapsal poznámky. I když se mu nepodařilo najít jedinou stopu po Cuttyhunk, pořád ještě musel napsat sérii středových článků. Další fjord, jenž ležel za mysem Féron, bude muset počkat do zítřejšího rána. Freddie hleděl do své mapy. „Tady to je,“ pomyslel si. „Pro Krista! Táhne se tudy více než 20 mil. Jak se to jmenuje? Je to tu. Baie Blanche.“

Když skončil pozorování mořských ptáků, krajiny, strmících hor nad fjordy a nezměřitelných temných vod, v nichž možná smutně odpočívala Cuttyhunk, bylo 7:40 odpoledne. Ale stejně nevěřil, že se potopila.

Nalil si hrdinskou dávku bourbonu značky Kentucky, dolil ji stejným množstvím vody z vodovodu a pořádně si lokl. Nakonec skopl těžké polární boty a posadil se do teplé kajuty jen v kalhotách, košili a tenkém svetru. Ucítil žár jantarově zbarveného destilátu téměř okamžitě a zároveň v duchu spatřil tvář vysoké a jako proutek ohebné Kate Goodwinové, její mírný hřejivý úsměv a její dlouhé blond vlasy, vybavila se mu v celé své neobvyklé, tiché kráse.

Posledních několik měsíců se mu její tvář vybavila, kdykoliv toho dne vypil svou první skleníčku. Snad jako připomínka mnoha večerů, jež spolu strávili v Cape, ale pravděpodobněji proto, že její zmizení zvolna smazávalo veškeré důvody jeho žití. A přesto, jako by byl neschopen zbavit se oné utajené posedlosti naprosto duchovní povahy, jak věděl, pro děvče, které by nikdy nemohl mít a jež patrně už nebylo naživu. Ta dokonalá dcera dlouho mrtvého bratra jeho vlastního otce.

Byly chvíle, kdy si Freddie vážně myslel, že už ztrácí nad situací vládu. Ale při pohledu na zamrzlé, odpuzující místo, kde se nyní nacházel, zpevňoval ochranné bašty kolem svého soukromého labyrintu. Znovu si pořádně lokl bourbonu a oznámil čtyřem stěnám prázdné kajuty. „Jestli jsi naživu, tak se postarám, aby tě někdo našel, i kdybych to neměl být já.“

A chopil se notesu a začal psát velkými písmeny, jako už tolikrát předtím: „PROČ RADISTA CUTTYHUNK ODVYSÍLAL, ŽE JE PŘEPADEN, KDYBY NEBYL? A JESTLI SE LOĎ POTOPILA VE FJORDU, PROČ NIKDY NIC NEVYPLULO NA HLADINU?“

„Já se z toho snad poseru,“ dodal básnicky. „Ale myslím si, že Cuttyhunk je stále na hladině. A řekl bych, že někdo ví, kde je její posádka a pasažéři.“

Toho večera během večeře v čistě pánské společnosti Freddie plánoval svůj ranní útok a přesvědčoval kapitána, aby jej vzal až do zátoky Baie Blanche - „ne celou cestu, jenom tak tři čtyři míle, nebo snad k tomu místu, kde se fjord větví. Pochybuji, že by kapitán Mottram plul dál než tam. Jestli je tam něco, co se dá najít, tak to najdeme. A jestli tam nic není, tak se mrknu na to chráněné kotviště Île Foch přímo na východě. Odpoledne byste nás mohl dovézt k Choiseulu a já bych s člunem proplul těmi úžinami mezi ostrovy, když bude dobré počasí.“

Nikdo proti tomu nic nenamítal, a tak se všichni sesedli kolem opravdu prvotřídní večeře sestávající z coq au vin, připravené pro lodní důstojníky jedním z hostujících francouzských vědců na palubě. Uvážíme-li, že monsieur le professeur nalil do pánve celou láhev Margaux Premiér Reserve ročník 86, chutnalo to jako kuře vhodné pro Krále Slunce. Nikdo také nic nenamítal, když profesor vytáhl další tři lahve Margaux a Freddie slavnostně navrhl přípitek Kate Goodwinové, k němuž se všichni zachmuřeně připojili.

„Jde o tohle,“ řekl Freddie přepečlivou výslovností, jež neomylně okupovala zemi nikoho ležící mezi střízlivostí a vážnou opilostí, „nemůžete potopit loď, aniž by na hladinu nevyplavala spousta věcí. Uvažte, že Cuttyhunk byla velká ocelová loď. Tu jen tak snadno nedostanete na dno oceánu, musíte jí prorazit kurevsky velkou díru v boku pod hladinou ponoru. K tomu potřebujete buď torpédo, a potom musíte mít ponorku, anebo potřebujete kurevsky ohromnou dávku TNT, což nadělá kravál, bordel a je to nebezpečné.

Když potopíte loď, tak se rozbije spousta věcí. Horní paluba je plná věcí, které se mohou odlomit - gumové záchranné vory, kryty navijáků, záchranné kruhy, věci, které plavou. Po celém vnitřku lodi máte šaty, dřevěné obložení a nábytek, umělohmotné předměty v koupelně, kufry. A to vůbec nemluvím o miliónu galonů oleje a benzínu. Jestli byla ta loď potopena, tak muselo něco z toho vyplavat na hladinu!“

Kroužil vínem ve skleničce. Potom zvedl hlavu a daleko tišeji dodal: „Ale nic nevyplavalo. Nenašla se jediná stopa, a měli jsme tady válečné námořnictvo, které tyhle vody pročesávalo pomocí nejmodernějších přístrojů na vyhledání věcí v oceánu. Co našlo? KULOVÝ. Přesně tohle našli. Pánové, jdu teď na kutě, díky, že jste se mnou měli trpělivost.“ A poněkud nejistě se odebral do své kajuty, aby spal hlubokým neklidným, ale bezesným spánkem neuspokojeného detektiva.

Vzbudil se následujícího rána a hluboce litoval, že si dal ty poslední dvě skleničky Margaux. Měl za to, že profesionalita výrobců bourbonu Kentucky se s největší pravděpodobností vyrovnala profesionalitě bordeauxských vinařů, ale nebyl si jist, zdali je moudré tyto dvě odlišné dovednosti směšovat během jediného večera. Alespoň to neměl dělat v takové míře.

Loď pořád ještě kotvila na místě chráněném před rozmary počasí, v mělkých vodách za Pointe Lucky, jižně od mysu Féron. Ale kapitán prozíravě postavil v noci dvoučlennou hlídku právě pro případ, že by se měla objevit nějaká další vrtošivá antarktická fronta a srazit drasticky barometrický tlak.

Freddie si vzal pár tabletek Alka-Seltzeru, odmítl snídani a připravil se na výpravu do zálivu Baie Blanche. Vyrazili ještě před sedmou, obepluli výběžek ledem pokryté pevniny a zahnuli ostře doprava do vod protáhlého fjordu. Kapitán snížil rychlost na 4 uzle a na pravobok poslal dva pozorovatele. Další námořník společně s Freddiem stáli na levoboku dolní paluby, odkud dohlédli na pobřeží ostrova Gramont. Všichni čtyři měli dalekohledy, jimiž propátrávali každý centimetr pobřeží ve snaze objevit nějakou výmluvnou trosku, jež by dosvědčila nedávnou přítomnost americké antarktické lodi Cuttyhunk v těchto vodách.

Pomalu se šinuli šest mil jihojihovýchodním směrem a nespatřili nic hmatatelného kromě skal nebo kusů ledu. Slunce vysílalo světlo, ale žádný žár. Teplota byla těsně pod bodem mrazu a Baie Blanche nevydala žádné tajemství.

Když zatáčeli kolem mysu u Saint Lanne na levé straně, viděli jasně pevninu u Pointe Bras a kapitán usoudil, že už nemá cenu plout dál. Nechtěl věřit, že by Tug Mottram vyžadoval pro obyčejné sváření ještě nějaké více chráněné útočiště. Tenhle kapitán však ještě nezažil svou první běsnící antarktickou bouři.

Freddie nahlédl do mapy a všiml si, že do poloostrova Loranchet se napravo zakusuje ještě jeden malý záliv, asi dvě míle od ústí zálivu Baie du Repos, těsně pod 49. rovnoběžkou. „Tug Mottram by už asi dál neplul,“ řekl. „Rád bych to tam prošmejdil ve člunu, jenom si to tam rychle prohlédnu. Mohl byste tu asi tak na hodinku zakotvit?“

Kapitán nic nenamítal a Freddie se sám pustil na tiché vody. Přitom nevyhnutelně přemýšlel o tom, zdali také Kate hleděla na tyhle zmrzlé útesy. Přidal plný plyn a letěl přes zátoku. Potom zpomalil a pečlivě propátrával pobřeží při nejmenší možné rychlosti. Jedině tichý klapot motoru a jemné bublavé šplouchání příďové vlny rušily zničující ticho. Freddie upíral zraky na vrcholek Mount Richardsu vzdálený čtyři míle a už po tolikáté se neubránil přání, aby „ten velký bílý holomek dokázal promluvit“. Ale celkem vzato, nebylo tu nic. Absolutně nic.

Po návratu na loď navrhl, že by mohli vyplout z fjordu zálivem Baie de Londres na opačné straně ostrova Gramont. Pokračovali dále rychlostí 4 uzle a stále hledali. Stále nic. U severovýchodního cípu ostrova byli přinuceni udělat široký oblouk, aby se vyhnuli smrtelně nebezpečnému ložisku chaluh, širokému dvě míle.

Když je obeplouvali v čisté vodě s ostrovem na levoboku a vyčnívající a tajemně vyhlížející Coxovou skálou 50 metrů před pravobokem, Freddie Goodwin, stojící na horní palubě, to spatřil. Byli téměř těsně u toho. Měl zpoždění. Ale viděl to jasně. Něco jasně červeného, moderní červenou fluorescentní barvu, cosi zaklíněného mezi kameny u paty skály.

„CO JE TO?“ Zakřičel, ukázal přes obrubník a utíkal na záď.

„KDE?… KDE?… FREDDIE… KDE TO JE?“ Každý se snažil pomoci. A náhle všichni spatřili červenou skvrnu na skále. První důstojník nařídil zpětný chod, spustili gumový člun a Freddie Goodwin, nyní doprovázen třemi členy posádky, pospíchal ke Coxově skále. Voda byla hluboká, nebezpečně a mrazivě studená. Teď už všichni poznávali, že červený kus ve tvaru půlměsíce byl součástí jednoho z těch moderních pěnových záchranných kruhů. Byl zaklíněn pěkně hluboko a mohl by se rozpadnout, kdyby se jej snažili vyprostit hákem. Pár kamenů se bude asi muset vypáčit. Jejich objev tu ležel už dlouhou dobu.

O čtyřicet metrů dále se rozprostírala plochá, suchá příbřežní terasa a kormidelník k ní přirazil, opřel zpevněnou gumovou příď v jednom cípu a udržoval člun u břehu pomocí běžícího motoru. Ostatní tři se vyšplhali ven a po skalách se dostali k červenému záchrannému kruhu. Trvalo jim 10 minut, než jej vyprostili ven. A když jej otočili, do zlomeného srdce Freddieho Goodwina se zaryla jako nůž tři černá velká písmena: C-U-T.

A co bylo ještě horšího, jeho námořnický instinkt mu napovídal, že převládající západní vítr už mu tady nevál do tváře. Rozbitý záchranný kruh byl mrštěn na návětrnou stranu skály, což znamenalo, že se sem nedostal z otevřeného moře. Spíše sem byl hozen z jednoho z těch asi 50 dalších mil fjordů, jež se zařezávají do této malé části Kerguelen.

V záblesku logického uvažování si teď Freddie uvědomil, že Cuttyhunk téměř jistě šla ke dnu v těchto hlubokých hrozivých vodách. Tak dlouho už tvrdil: neexistence trosek znamená, že loď stále pluje. Ale teď tady měl trosku, přímo pod horní palubou lodi Woods Hole. Držel ji v ruce, pro Kristovy rány!

A už vyplakal všechny slzy. Kate byla mrtvá. Tím si teď byl jist.

Trvalo mu plné tři příští dny, než ve svých úvahách našel alespoň slaboučký záblesk světla. Když mu paprsek světla zablikal, byl slaboučký, ale nadějný. Ledaže by nějaký opravdu bystrý člen posádky Cuttyhunk tajně přehodil záchranný kruh přes palubu, jako poslední nicotný signál vnějšímu světu.

Byla to tak nepravděpodobná úvaha, že trvalo další týden, než vyklíčila a usadila se v jeho mysli jako logická dedukce - jako možná pravda, s níž by mohl pracovat.

Když k tomu došlo, usedl Freddie v Hyannisu k papíru, aby napsal první z vynikající série článků uveřejňovaných po celé zemi, jež se týkaly hrozivého, zamrzlého ostrova na konci světa.

Kapitola druhá

Osmapadesátiletý viceadmirál Arnold Morgan se pobaveně ušklíbal nad marnotratným přepychem své nové kanceláře v Bílém domě. Pro člověka s jeho minulostí velitele jaderných ponorek a později ředitele tajné Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade v Marylandu byl na uzdě držený tlumený šepot v úřadovnách nejvyšších členů štábu prezidentova domova jakýmsi kulturním šokem. Tihle lidé se dokonce tvářili poněkud šokované, když na ně křičel.

Po životě stráveném ve válečném námořnictvu Spojených států, kdy také několik let velel atomovým ponorkám, byl tento rozložitý Texasan, měřící 173 cm, extrémně opatrný, když měl naposledy svléknout tmavomodrou uniformu - a přijmout vysoké postavení poradce pro národní bezpečnost.

Ale ten republikán z jihozápadu, který v současném volebním období seděl v Oválné pracovně, se mu opravdu zamlouval. Zatímco někteří prezidenti se snažili politicky se izolovat od vojska, tento nadmíru vzdělaný bývalý profesor práva na Harvardově univerzitě, pocházející z Oklahomy, se vždycky bratřil s představiteli vojenských sil Spojených států a přibíral admirály a generály přímo do středu své vlády.

Arnold Morgan a prezident těsně spolupracovali během obzvláště kontroverzní „černé“ operace loňského roku. A ještě ani ne tři týdny po jejím skončení se prezident svěřil svým nejbližším spolupracovníkům, že mu pravidelné rozhovory s Arnoldem opravdu chybějí. „Je to takový hašteřivý parchant. Nevěří jediné zahraniční zemi s výjimkou Británie a i na Brity si pořád stěžuje. Volá lidem uprostřed noci a většinou je v tak špatné náladě, že jim dokonce ani nedokáže do telefonu říct na shledanou. Ale je to opravdu úžasný mozek. A chodící encyklopedie světových námořních sil.“

Ministr obrany Robert MacPherson admirála také obdivoval, a tak bylo rozhodnuto, navzdory některým pochybnostem poněkud zjemnělého Harcourta Travise, ministra zahraničí, že admirál Morgan bude přeložen do Bílého domu. Dokonce ani Travis nevznášel příliš vážné námitky a suše konstatoval, že musí připustit jeden fakt - britský ministerský předseda Neville Chamberlain „by určitě dopadl daleko lépe, kdyby vzal v roce 1939 admirála Morgana s sebou do Mnichova“.

Trvalo téměř jeden rok, než bylo možné admirála uvolnit z prvosledové zpravodajské služby Spojených států, ale nyní seděl pevně ve vnitřní svatyni západního křídla, rázoval po tlustém koberci a trápil se myšlenkou, „co u čerta uděláme s těmi kurevskými čínskými ponorkami“.

Admirál na základě svého instinktu nevěřil pekingské vládě, ani co by se za nehet vešlo, a cizím ponorkám věřil dokonce ještě méně. Skutečnost, že byly vyrobeny v Rusku, v zemi, jíž tak hořce nedůvěřoval, jeho odpor ke třetí mocnosti ještě umocňovala. „Ať jdou do prdele,“ bručel. „Ale tohle jim nesežereme.“ Stál a popotahoval si sako svého nového tmavě šedého civilního obleku, skvěle ušitého speciálně pro něj vojenským krejčím. Vykročil z kanceláře, černé šněrovací boty dokonale vyleštěné. Jedině nezaměnitelný energický krok vyššího námořního důstojníka prozrazoval jeho minulost. A také jeho krátce střižené šedé vlasy a způsob, jakým se při chůzi díval přímo před sebe. Když admirál Morgan vyplul ze své kanceláře v Bílém domě, vypadal, jako by vyrazil do bitvy s naprostým opovržením k soupeřovým torpédům. V tento konkrétní den by to vůbec nepovažoval za skličující vyhlídku.

„Zatracení Číňané,“ odsekl, když míjel nový portrét prezidenta Eisenhowera, o němž byl přesvědčen, že by mu byl rozuměl. Nepřestával si naštvaně mumlat: „Říkal to už Napoleon a měl pravdu. Až se Číňané probudí, tak se svět zachvěje. Nevím, kdo přesně se bude třást, ale rozhodně to nebudou Spojené státy.“

U vjezdu do západního křídla na něj čekalo jeho auto s řidičem. „Brýtro, Charlie,“ řekl. „Pentagon. Obvyklé místo. Kancelář vrchního velitele. Musíme tam být v 10:30.“ Charlie, který před příchodem admirála ještě nikdy nebyl řidičem vyššího vojenského velitele, vyštěkl „provedu, pane“, jako nějaký vyplašený kadet. Ještě se docela nevzpamatoval z jejich prvního setkání. Tehdy byl admirál Morgan v úřadě první den. Charlie se objevil o dvě minuty později a nechtěl věřit svým uším, když na něj Arnold Morgan zavrčel tichým, ale naprosto výhružným hlasem: „Jedeš zoufale pozdě, máš neomluvenou absenci, jsi lajdák a ničema. Jestli se něco podobného stane ještě jednou, máš padáka. Rozumíš mi, ty osle? Já jsem admirál Arnold Morgan, mám starostí, že nevím, kde mi hlava stojí, a nehodlám takovýhle šlendrián tolerovat nikomu, dokonce i když je zaměstnancem toho zkurvenýho Bílýho domu!“

Charlie Patterson z toho měl takový šok, že málem zemřel. Ještě měsíc potom se doslova třásl strachy z admirála. Od svého prvního setkání s novým poradcem pro záležitosti národní bezpečnosti se raději dostavoval na všechny schůzky o 20 minut dříve. Historka o jeho první srážce s tyranem z Fort Meade a doslovné opakování Morganových slov ostatním šoférům se šířila Bílým domem jako prérijní požár. Donesla se dokonce i k prezidentovi. Považoval ji za patrně nejlegračnější věc, jakou ten týden slyšel.

Charlie Patterson vyrazil s velkou limuzínou ulicemi Washingtonu, zamířil na východ podél nábřeží a zabočil z Maine Avenue na dálniční vjezd 1-395. Přejeli řeku Potomac v nejrychlejším pruhu a namířili si to přímo na velitelství vojenských sil Spojených států.

Admirál Morgan si dávno přivykl na tyto důvěrně známé trasy, ale v posledních čtyřech letech obvykle řídil sám. Služební řidič byl jenom jedním z dalších znaků jeho nového života, na nějž si musel zvykat. Dalšími byly daleko impozantnější pracovní doba a nutnost častěji navštěvovat různé pravidelné společenské události. Jestli něco opravdu bolestně postrádal, byl to čas, jenž obvykle časně ráno trávil potloukáním se po velitelství ve Fort Meade, kdy kontroloval signály přicházející z amerických pátracích stanic po celém světě, jež pozorovaly a naslouchaly, vyhledávaly jakoukoliv známku, jestli náhodou „nějaký zahraniční parchant nelže“.

Byl teď přesvědčen, že by si docela dobře mohl nalézt novou dámu, jež by řídila jeho život. Léta strávená na palubách ponorek a v kancelářích zpravodajské služby válečného námořnictva zničila obě jeho manželství. Žádná z jeho bývalých manželek, dokonce ani žádné z jeho dvou dospělých dětí, s ním v současnosti nemluvily, což byl následek mnoha let zanedbávání, kdy byl prostě příliš zaneprázdněn, než aby se mohl soustředit na něco takového, jako je rodina. Právě teď, vezmeme-li v úvahu jeho postavení s vysokým platem po boku prezidenta, začal být považován za jednoho z nejzajímavějších adeptů ženitby středního věku ve washingtonských kruzích. To byly nebezpečné vody pro neozbrojeného býválého velícího důstojníka, který musel pracně dolovat poslední zrnka opravdového šarmu, jímž se snad kdysi honosil jako mladý poručík.

Ale to všechno bylo druhořadé. Zvláště teď. Admirál Morgan, po léta nejneohroženější a nejobávanější hledač pravdy v řadách válečného námořnictva, se snažil spojit dohromady celý řetězec faktů, jež na první pohled vůbec nesouvisely, dokonce neměly pranic společného. Avšak v několika následujících hodinách je roztřídí a téměř jistě podnítí tichou, nicméně drastickou akci proti nejmocnějším státům světa.

Charlie sklouzl s autem do podzemní garáže uvnitř Pentagonu. Zastavil přesně před soukromým výtahem, jenž jezdil do úřadoven předsedy Výboru náčelníků štábů, admirála Scotta Dunsmora, bývalého náčelníka operací válečného loďstva. Admirál Morgan tam stráví u šálku kávy 15 minut, než se vydá na nové velitelství námořních operací za admirálem Josephem Mulliganem, bývalým velitelem SUBLANT (ponorkových sil v Atlantiku).

Čekali na něj dva strážní námořní pěchoty Spojených států, aby jej dovedli do kanceláře předsedy Výboru náčelníků štábů. Ale ještě než admirál nastoupil do výtahu, obrátil se k Charliemu a řekl: „Z těchhle dveří se můžu vynořit kdykoliv od teď do 16:30. Buď tady.“

Jeden ze strážných riskl nepatrný úsměv. Admirál jej probodl pronikavýma očima. „Žádný kraviny, je to jasný?“ zabručel.

„Jasně, pane!“ vyhrkl strážný, aniž měl sebemenší ponětí, o čem to vlastně admirál mluví.

Káva se starým přítelem, předsedou výboru, navodila uvolněnou a neformální atmosféru. Šlo jenom o to, informovat Scotta Dunsmora o současných prezidentových názorech týkajících se čínského problému. Admirál Dunsmore, který už si stejně domýšlel své, neuslyšel nic překvapujícího. Zpráva admirála Morgana admirálu Mulliganovi a pravděpodobně ještě jeden soukromě pozvaný host budou patrně předmětem schůze daleko podrobnější. Scott Dunsmore očekával, že jasné rozhodnutí padne do soumraku. Vypadalo to, že se nevyhnou černé operaci (jež nebude spojována vůbec s nikým, dokonce i v případě naprostého krachu). A v každém případě, čím méně lidí o ní bude vědět, tím lépe.

Za dveřmi kanceláře náčelníka námořních operací informoval mladý pobočník admirála Morgana, že náčelník bude mít 10 minut zpoždění. V Norfolku byly nějaké problémy na palubě letadlové lodi. Admirál Mulligan odletěl před chvílí z loděnice válečného námořnictva ve vrtulníku a je na cestě sem. „Právě jsem s ním mluvil, pane. Říkal, abyste šel rovnou dovnitř, a že se vynasnaží, aby tu byl co nejdříve.“

Arnold Morgan vešel do vnější sekce prostor náčelníka námořních operací a spatřil, že zde čeká už jiný uniformovaný důstojník námořnictva, zabraný do četby Washington Post. Těsně nad řádkou stužek vyznamenání měl připevněný malý odznak ponorkových sil, tvořený dvěma delfíny, bájnými průvodci mořského boha Poseidona. Admirál Morgan rychle vrhl pohled na tři zlaté prýmky s jednou hvězdou na rukávě, napřáhl ruku k pozdravu a řekl: „Dobré ráno, fregatní kapitáne. Já jsem Arnold Morgan.“

Velký muž okamžitě vstal z křesla, potřásl mu rukou a odpověděl: „Dobré ráno, pane. Já jsem Cale Dunning z Columbie.“

Admirál Morgan se usmál. „No jo, Klokan Dunning, samozřejmě. Jsem rád, že vás poznávám.. Asi víte, že jsem kdysi jednu tu věc kočíroval.“

„Ano, admirále. Vím o tom. Velel jste jedné z nich, když jsem poprvé graduoval v Annapolis, to bylo v roce 1982. Jmenovala se Baltimore, ne?“

„Správně. Tenkrát byla zbrusu nová. Nebyla tak důmyslná jako ta vaše, ale byl to zatraceně dobrý čluh. Častokrát si přeji, abych některé z nich zase velel. Pro mě to byly ohromné roky. Využijte ty svoje co nejlépe, Klokane. Nic se jim nevyrovná, však víte, nikdy už je znovu nepřežijete, jakmile se jednou rozhodnou postrčit vás dopředu nebo vzhůru.“

Dva ponorkáři seděli naproti sobě v křeslech, žádný z nich se neodvažoval nakousnout téma, jehož se měla týkat následující porada. Schůzi svolal admirál a v podstatě by jí měl předsedat. On také navrhl, aby admirál Mulligan pozval fregatního kapitána Dunninga. Oba muži se předtím nikdy nesetkali.

Teď se rozhodl, že se nedotkne kritického námětu, dokud náčelník nedorazí, a tak hleděl do rozevřených stránek deníku Post a ptal se kapitána Dunninga, jestli „v dnešních novinách nejsou nějaké neobvykle strašidelné historky“.

„Zatím jsem na nic takového nenarazil, pane,“ zasmál se Klokan. „Vlastně jsem tu četl jenom takový dlouhý článek o té lodi z Woods Hole, která zmizela vloni. Už jsem o tom četl pár článků od stejného autora - jmenuje se Frederick J. Goodwin. Zdá se, že o té věci hodně ví.“

„To by bylo u reportéra z novin opravdové novum,“ zavrčel admirál. „Normálně vědí jenom tolik, aby z toho dokázali nadělat spoustu nepříjemností.“

Klokan se pobaveně zasmál. „No, pane, tenhle byl až na tom francouzském ostrově, u něhož ta loď zmizela. Našel jediný kus trosek - pořádný kus jasně rudé umělé hmoty ze záchranného kruhu. Měl na sobě písmena C-U-T. Zkontroloval si to na základně. Cuttyhunk byla vybavena přesně takovými.“

„No jo, to podle mě víceméně dokazuje, že šla ke dnu, ne?“

„Tenhle chlapík má jiný názor. Říká, že kdyby šla ke dnu, tak by tam byly trosky všude okolo. A protože válečné námořnictvo tam poslalo fregatu, aby po troskách pátrala, tak by určitě měli najít alespoň něco. Začali hledat jen pár dní po nehodě.“

„Jo. Bylo to trochu neobvyklé. Naše fregata tam kolem čenichala tři měsíce. A našli kulový. Co ten člověk říká o útoku, o němž se zmiňuje poslední depeše?“

„To je právě to nejdůležitější, admirále. Vyvozuje z toho, že opravdu byli napadeni a že se jeden z členů posádky naposled pokusil o zoufalé gesto, aby připoutal pozornost kohokoliv z okolního světa tím, že hodil přes palubu Cuttyhunk ten záchranný kruh. Říká, že neexistuje žádné jiné vysvětlení pro jinak absolutně naprostý nedostatek trosek.“

„Ale existuje.“

„Co to je?“

„Chlapi, kteří ji potopili, se tam pár dní ještě motali a všechny trosky odklidili. Když tam připlula naše fregata, tak už nic nenašla.“

„Správně. Až na jeden kousek záchranného kruhu, jenž se zatoulal.“

„Tak je to. Mimochodem, kde ho našli?“

„To je předmět další zajímavé dedukce pana Goodwina. Říká, že se zachytil na návětrné straně velké skály, jež není dost velká na to, aby si zasloužila název ostrov. Říká, že pozice záchranného kruhu naznačuje, že se tam nedostal z otevřeného moře, ale ze samotného fjordu.“

„Dobrá, ale velitel naší fregaty dospěl k názoru, že se Cuttyhunk nepotopila ve fjordu. Nenašli vůbec nic, vždyť víte. Nechápu, jak jim mohl uniknout ten záchranný pás?“

„Goodwin si myslí, že se kapitán fregaty téměř jistě vyhnul téhle části moře. Je příliš blízko velkého ložiska chaluh a průplav je tam úzký a kamenitý. Má za to, že žádný kapitán válečného námořnictva, který je při smyslech, by se tudy s válečnou lodí nepustil.“

„Asi ne, Klokane. Je lepší přehlédnout divný záchranný pás, než ten krám dostat na palubu a skončit tak, že o dva týdny později vás musí někdo vzít do vleku.“

„Ano, pane. V tomhle jsem na straně toho kapitána.“

„Takže jaký je závěr pana Goodwina? Myslí si, že se Cuttyhunk potopila, nebo ne?“

„Myslí si, že ne, pane. Myslí si, že pořád ještě někde pluje, ale nenabízí žádné řešení, co se týče posádky nebo vědců na palubě. Prostě si jenom myslí, že je nepravděpodobné, aby naše fregata někde nenašla nějaký pádný důkaz, kdyby právě plula přímo nad vrakem té lodi z Woods Hole.“

„To vypadá, jako že se tím příliš vzrušuje, nezdá se vám? Víte, já nenávidím záhady. Ale četl jsem tenkrát tu zprávu dost důkladně. Je pravděpodobné, že se potopila v zátoce v hloubce 180 metrů. Potom byste ji opravdu těžko našel.“

„To je pravda, admirále. Ale Goodwin říká, že proudění vody a převládající západní větry znamenají, že z námořního hlediska je nemožné, aby záchranný kruh skončil tam, kde skončil.“

„Pochybuji, že máme dostatek evidence, kterým směrem tam u pobřeží foukají větry, ať už si na volném moři dělají, co chtějí. Takže předpokládám, že tu záležitost budeme muset nechat u ledu. Škoda.“

„Admirále, pochybuji, že tenhle člověk Goodwin má v úmyslu nechat věc u ledu. Píše o té záležitosti už třetí den. Zítřejší článek má titulek Hrozba z Kerguelen.“

Právě v té chvíli se otevřely dveře a admirál Joe Mulligan vešel dovnitř, stále ještě oblečen do velkého pláště námořní uniformy. „Pánové, to zpoždění mě opravdu mrzí. Ahoj, Klokane. Admirále. Máme tu další problém s tou novou letadlovou lodí. Měla by být začleněna do stavu v březnu, ale Bůh ví, jak to nakonec všechno dopadne. V polovině léta by měla operovat v Indickém oceánu -nemůžu tam nechat Washington už ani o den déle. Nejspíš budu muset použít Lincoln, ale ta má jít na přezbrojení. Tak strašně bych si přál, abychom pořád měli ve službě Jefferson.“

„Já také, Joe,“ řekl admirál Morgan pomalu.

Usmál se na bývalého ponorkáře, který nyní zaujímal nejvyšší funkci ve válečném námořnictvu Spojených států. Arnold Morgan a Joe Mulligan se znali už spoustu let, od dob společného studia na námořní akademii, a přinejmenším Arnoldovi bylo už nějakou dobu jasné, že tento Irčan z Bostonu je předurčen pro nejvyšší úřad.

Joe měřil 193 centimetrů. Měl drsnou tvář se spoustou vrásek, protože se hodně smál. Měl jasný úsudek a jeho vlasy a oči měly stejný odstín šedi, jakým jsou natřena válečná plavidla. Šedivé vlasy měl už od svých 31 let, což byl příznak extrémně vážné, přemýšlivé povahy, zcela zaujaté až na hranici únosnosti obtížnými záležitostmi námořního vojenství.

V mládí byl Joe opravdu znamenitým hráčem fotbalu, v armádním přeboru v roce 1966 hrál za kadety levé křídlo. Celou svou kariéru byl ponorkářem, nikdy nechtěl sloužit u ničeho jiného. Joe Mulligan, bývalý velící důstojník jedné ponorky třídy Polaris na jezeře Holy Loch ve Skotsku, skončil v jednom z nejváženějších postavení v celém válečném loďstvu Spojených států - začátkem osmdesátých let dvacátého století se stal kapitánem ponorky Ohio třídy Trident o výtlaku 18 500 tun, právě v době, kdy se prezident Reagan snažil k smrti vystrašit Sověty.

Muži, kteří veleli na ponorkách třídy Trident, byli obecně považováni za elitu velitelského sboru válečného loďstva Spojených států - v určitém ohledu byli dokonce ještě důležitější než admirálové velící operačním skupinám letadlových lodí. Každý z nich byl obdařen tou téměř mystickou schopností nejenom ovládat a řídit gigantické podmořské čluny, schopností, jež vyrážela dech, ale také pochopením pro ohromný obraz jak světa podmořského, tak politického, jenž je obklopoval. Byli to muži, kteří se dokázali pohybovat kradmo, jednat nemilosrdně a vždy se museli spolehnout jen na své vlastní schopnosti.

Kapitán Joseph Mulligan byl všeobecně považován za nejlepšího z nich. Avšak rychlost, s jakou byl povýšen na viceadmirála, s jakou se později dostal do prominentního úřadu náčelníka ponorkových sil atlantického loďstva a vrchního velitele sil v Atlantiku, vyrazila spoustě lidí dech. Když se admirál Scott Dunsmore podle očekávaní stal předsedou Výboru náčelníků štábů, aspirovali na funkci nového náčelníka námořních operací tři admirálové. Outsiderem mezi nimi byl právě Joe Mulligan, a když byl povýšen před oběma služebně staršími kolegy, překvapilo to opravdu hodně lidí.

Arnold Morgan k nim nepatřil. Považoval admirála Mulligana za výjimečně nadaného námořního stratéga a administrátora. Věděl také, že je odborníkem na moderní systémy řízených střel a že je absolventem fakulty jaderné fyziky. Morgan však u nového náčelníka námořních operací obdivoval nejvíce něco jiného - jeho cynický postoj k motivům ostatních národů. Oba muži sdíleli neotřesitelnou víru ve skutečnou nadřazenost Spojených států amerických, a když tahanice v mezinárodních sporech přestoupily určitou míru, jejich postoje byly naprosto shodné: Bude to takhle, protože Amerika říká, že to takhle bude.

Admirál Mulligan pokynul prezidentovu novému poradci v otázkách národní bezpečnosti, aby jej následoval do vnitřní kanceláře, přičemž fregatního kapitána prozatím nechali v předpokoji. Náčelník vydal přísné rozkazy, že nesmějí být rušeni, jedině v případě vypuknutí války, vzpoury nebo požáru, a aby jim někdo laskavě přinesl horkou kávu a pár keksů.

Psací stůl odborného náčelníka válečného loďstva Spojených států se pro něj nezdál dost veliký. Admirál Mulligan vyhlížel jako člověk, předurčený na takové místo zrozením, a Arnold Morgan se usmál, když náčelník zavrčel: „Tak tedy, Arnie. Co provedeme s těmi čínskými čuráky?“

Potom vyndal z uzamčené zásuvky tajnou složku, zalistoval stránkami a prohlásil, že by byl rád, kdyby mu jeho starý kamarád nejdříve stručně poskytl informaci o kompletním politickém pozadí problému. Potom si mohou probrat možná řešení.

„Oukej, Joe. A chci, abychom to prošli opravdu pečlivě, protože mám pocit, že tady v tom přílivu informací jde o určitý druh filtrování. Buď to, anebo věci, jež já považuji za životně důležité, ostatní lidé za takové nepovažují, což znamená, že máte co do činění s tlupou slabomyslných zkurvysynů, je to tak?“

„Je.“

„Podívej, tohle mi zabere pár minut, Joe, takže mě sleduj, můžeš? Mám tady dva odrazové body, k prvnímu došlo, když jsem byl ve Fort Meade, ke druhému teď, když se do toho vložil prezident. Počkej, podívám se. Myslím, že tohle všechno začalo někdy v roce 1993, když si čínské válečné loďstvo poprvé objednalo u zmírajícího sovětského válečného loďstva jednu z těch jejich ponorek třídy Kilo.

Čínské námořnictvo bylo tehdy ještě ve fázi růstu, takže nikoho to nijak strašlivě nevzrušilo. Daleko víc nás tehdy zajímala skutečnost, že Íránci se chystali sami objednat dvě až tři ponorky stejné třídy.

Potom se v roce 1995 začaly dít věci, které se nám nelíbily. V lednu bylo do Číny dodáno první Kilo. Přepravila je nějaká ďábelská transportní loď zaregistrovaná na Kypru. Trvalo to šest týdnů, ale důležité je, že ponorka dorazila na místo určení.

Potom, v půlce září, opustila druhá ponorka určená pro Čínu Baltské moře a také dorazila. Načež začátkem roku 1996 Číňané potvrdili, že objednali celkem osm dalších ponorek téhle třídy Kilo, ty první dvě v to nepočítaje. Jenom o pár týdnů později zahájili sérii námořních manévrů v Tchajwanském průlivu, jejichž účelem očividně bylo pocuchat nervy tchajwanským vojenským činitelům. Začali ztrácet střely v těsné blízkosti tchajwanského pobřeží a to byl právě ten okamžik, kdy jsme si museli sednout a začít se s tím vážně zabývat.

Myslím, že si vzpomeneš, jak jsme tam poslali operační svaz letadlové lodi, abychom jim připomněli své zájmy. Trochu je to přibrzdilo, ale od té doby jsme museli tamní situaci velice pozorně sledovat. Však víš, s jak vážným zájmem bychom hodnotili každou akci Číňanů, jež by ohrozila nejenom naši pozici v Tchajwanském průlivu, ale také mírumilovný námořní obchod ostatních států probíhající po těch dálně východních trasách.

Nuže, pár let poté byl celkem klid, nejspíš proto, jak se domnívám, že Rusové prostě nebyli schopni stavbu těch dalších ponorek dokončit. Však víš, v jakém jsou svrabu. Od rozpadu starého sovětského válečného loďstva jejich loděnice na mnoha místech prostě skomírají na úbytě, zvláště na Baltu, a pokud víme, dostavěli vůbec nějakých ponorek jenom pár.

Je docela možné, že Rusové vzali na vědomí naše opakovaná varování, aby tu čínskou objednávku nevyřizovali, ale já o tom pochybuji. Vystupňovali jsme nátlak znovu letos, když Číňané opět uskutečnili manévry svého východního loďstva v přílišné blízkosti Tchaj-wanu. Tak blízko, že to málem způsobilo mezinárodní roztržku, jak si vzpomeneš, mezi několika našimi torpédoborci s řízenými střelami a skupinou jejich obstarožních fregat. Byl by to horor, kdybychom je museli potopit, ale přinejmenším tam tehdy neměli žádnou ponorku.

Od té doby jsme si zavolali ruského velvyslance nejmíň ixkrát a vysvětlovali jsme mu, jak vážně bychom celou situaci posuzovali, kdyby Čína náhle měla opravdu účinnou ponorkovou flotilu, jež by hlídkovala v Tchajwanském průlivu. Na vlastní kůži jsme se dost bolestně přesvědčili, jakou škodu dokáže prvotřídní velitel jednoho takového člunu napáchat. Kdyby Čína vlastnila 10 takových ponorek, mohla by patrně tři nebo i víc v průlivu umístit permanentně. To by nás jednoznačně odřízlo.

Víš, že ve válečném loďstvu panuje mínění, že bychom neměli vysílat ty velké letadlové lodě na rizikové úkoly bez opravdu vážného důvodu. A prezident si je moc dobře vědom, že kdyby tam Číňané měli akceschopnou hlídku několika ponorek, že by tahle námitka zněla velice, velice důrazně.“

„Jo, to by určitě zněla, Arnie. Pro válečné loďstvo by to bylo moc špatné, což tradičně znamená, že by to bylo moc špatné pro celé Spojené státy. A prezident si je toho vědom víc než kdokoliv jiný.“

„Správně, Joe. Sám to vidíš. Takže teď mi dovol zrekapitulovat podrobně události z 5. září - dva dny před naší první schůzkou s prezidentem. Byl jsem přímo ve středu událostí. Začalo to asi v 01:00 našeho času. Jeden z našich lidí v jižní Číně nám hlásil, mimo pravidelnou relaci, něco, co předtím ještě nikdy neviděl. Dopoledne přiletělo velké ruské vojenské letadlo, přistálo evidentně prázdné na letišti v Xiamenu - víš, v tom městě s námořní základnou úplně na jihu provincie Fujian.

Natankovali a ani ne za hodinu dorazil autobus válečného loďstva asi s 20 chlapy na palubě, evidentně příslušníky čínského válečného loďstva. Měli kufry a všichni nastoupili do letadla, jež okamžitě odletělo směrem na sever.

Potom, asi za dvě hodiny, jsme dostali do Fort Meade další zprávu. Rusové přistáli na letišti Hongqiao v Šanghaji. Jiný z našich lidí viděl, jak asi ve 13:00 jejich času přijely dva velké autobusy námořnictva. Tentokrát nastoupilo do letadla 60 nebo 70 chlapů.

Načež v 05:00 našeho času, jsme dostali další zprávu, že se ruské vojenské letadlo objevilo v Pekingu. Přiletělo přímo ze Šanghaje. A nastoupilo dalších 15 chlapů. Ale tohle byli jasně vyšší důstojníci. V uniformách. Hned potom bylo ticho po pěšině. Až do poledne, kdy jeden ze zaměstnanců CIA na našem velvyslanectví propašoval do Fort Meade zprávu, že krátce po 19:00 hodině ruské vojenské letadlo asi se 100 Číňany, příslušníky námořnictva, na palubě přistálo na letišti Šeremeťjevo II v Moskvě. V případě vojenského letadla je to neobvyklé, ale náš člověk z ambasády hlásil, že na letišti čekala pěkně velká uvítací skupina Rusů.

No nic, nechal jsem to rutinně prověřit, čísla letadel, cestovní časy a tak dále. Jednalo se bezpochyby o stejné letadlo - a stejně tak není pochyb o tom, že šlo o posádky dvou ponorek, o nichž už nějakou dobu víme, že se dokončují v Severodvinsku.

Takže, Joe, já tuhle záležitost beru smrtelně vážně. Sestavil jsem zprávu, jež se do podrobností zabývá tím, jak důležitá situace podle mě to je. Ale obávám se, že můj předchůdce ve funkci poradce pro otázky národní bezpečnosti byl tak trochu mírová holubička. Vím o tom, že nic z mých obav prezidentovi netlumočil. Dokonce ani potom ne, když jsme potvrdili, že 100 čínských námořníků skutečně dorazilo do Severodvinsku a začali se zapracovávat na těch dvou ponorkách.“

„Ježíši Kriste, můj předchůdce mi o tomhle nenechal žádnou zprávu.“

„Joe, tohle je jedním slovem neuvěřitelná situace. Já se těmahle sračkama brodím už měsíce a moje zprávy končí v šuplíku nějakého zatraceného politického sráče, který neví, jaký je rozdíl mezi jeho prdelí a zkurveným loktem. Natož aby si uvědomil, jak strašně nebezpeční tihle čínští parchanti vůbec jsou.

No nic, tak v polovině října tyhle dvě ponorky stále ještě kotvily na místě, pravděpodobně procházely zkouškami a testy v přístavu, jak si myslíme, a najednou slyším, že je družice zachytily, jak směřují z Bílého moře zjevně směrem k domovu. Nicméně vystopovali jsme je až u Murmanska, 500 mil na severozápad. Podle všeho se jako čerti kříže báli, že jim Bílé moře zamrzne a uvězní je nejméně na pět měsíců.

No a v tuhle chvíli jsem opravdu začal bít na poplach. Prostě jsem zavolal prezidentovi, k čertu s tím kurevským protokolem, a řekl jsem mu, že ti parchanti se přesunují, a jestli si nedáme zatracený pozor, tak nebude trvat dlouho a Číňané budou mít čtyři ponorky Kilo rovnou v Tchajwanském průlivu. Projevil veliký zájem a nařídil mi, abych jej osobně informoval o vývoji situace.

A dlouho to netrvalo. Ty dvě ponorky zamířily přímo na sovětskou ponorkovou základnu v Poljarnyj - to je ta základna v ústí zátoky, ještě než se dopluje hlouběji do Severomorsku a Murmansku.

A od té doby jsou tam. Prostě jenom provádějí provozní a plavební zkoušky. Nikdy se neponoří a nikdy nevyplují na déle než 48 hodin, což podle mě znamená, že pravděpodobně v dohledné době vyrazí domů hladinovou plavbou. Navrhl jsem prezidentovi, abychom nějak zařídili, že domů nedorazí. NIKDY. Zatracení čínští čuráci!“

Admirál Joe Mulligan se neusmál. „Teď chápu, proč jsi doporučil, aby se k nám dneska dopoledne přidal fregatní kapitán Klokan Dunning. Teď bychom ho mohli pozvat dovnitř, co říkáš?“

„Jasně. Pozvi ho sem. Protože dneska došlo k další události, o které bychom si měli promluvit ve třech.“

Joe Mulligan zvedl telefon a pozval Klokana do své svatyně. Velitel atomové ponorky vstoupil dovnitř a vyčkával dovolení, aby se posadil.

Admirál Morgan byl stručný. „Klokane,“ řekl, „možná víte o tom, že do Číny byly dodány dvě ruské ponorky třídy Kilo. Číňané si jich objednali dalších osm. Dvě z nich právě teď prodělávají provozní zkoušky v Barentsově moři nedaleko Murmanska. A předpokládá se, že co nevidět vyrazí do Číny. Zatím nás to nechává celkem v klidu, protože žádná z těch ponorek se ještě nikdy nepotopila, a zdá se, že se připravují na přepravu po hladině. To je dobré, protože ty parchanty budeme mít pod dohledem. A potom můžeme jednat, jakmile uznáme za vhodné, že jsme připraveni.

Avšak dneska, to je 4. prosince, vznikla nová situace, kterou teď sledujeme se zvýšeným zájmem. Družice zachytila v posledních 24 hodinách zatraceně podezřelou nákladní loď proplouvající Malackým průlivem. Očividně jsme ji spatřili už dříve, západně od afrického pobřeží, jak pluje na jih. Takže jsme z ní nespustili oči… Nedokážeme ale určit její náklad ani cíl cesty. Došli jsme teď k závěru, že je nizozemská a pod velkým krytem její hlavní paluby je cosi, co vypadá jako ponorka. Zdá se, že její kurs, jakmile proplula kolem Singaporu, míří do Číny.“

„Pro Krista,“ promluvil Mulligan. „Hodláte mi říct, jak jste tohle všechno zjistili?“

„Zjistili jsme to kurevsky pozdě, tak je to. Joe, tomu bys nevěřil, ale nevytáhl jsem paty ze svojí kanceláře ve Fort Meade ani na půldruhé hodiny, když nějaký vylízaný idiot dostal do ruky zprávu ze satelitu, podle které jedna z ponorek Kilo je na cestě na nákladní lodi ze Sankt Peterburgu. Vzbouřili ministra obrany a úřad ministra zahraničí a patrně někoho tady a předali jim tu zprávu.“

„Mně ne,“ zabručel admirál Mulligan.

„Tak či onak, uspořádali konferenci na nejvyšší úrovni a došli k závěru, že ponorka nejspíš směřuje na Střední východ nebo do Indonésie, protože podle všeho usoudili, že ta nákladní loď je nizozemská. Došli k závěru, že s tím už stejně moc nenadělají, a tak tu záležitost dali k ledu.

Víš, co tví lidé měli udělat? Měli říct »ČÍNA« - a měli tu svini okamžitě potopit. Tohle měli udělat.“

„Jo. Dobrý nápad, Arnie,“ řekl admirál Mulligan. „To tedy měli udělat.“

„Dodávka těch parchantů je kurevsky důležitá záležitost. Číňané je buďto dostanou, nebo je nedostanou, je to tak?“ Admirál byl rozladěný, ale pokračoval. „Aniž bych tě unavoval všemi podrobnostmi, sledovali jsme potom ten zatracený krám přes celý Indický oceán. Sledovali jsme loď, když vplula do Malackého průlivu, což, jak dobře víš, je pěkný flák vody - odděluje 1000 mil dlouhé pobřeží Malajského poloostrova od Sumatry. Vlastně je to vstupní brána na Východ. Máme přímo tam svoji hlídku. Nemusíš přesně vědět, co je to za lidi a jak jsme je tam dostali, prostě tam máme přátele, no, přinejmenším zaměstnance. Chlapy, kteří se specializují na věci tohohle typu.“

„Mohlo by to snad mít něco společného se žádostmi o lodivody při plavbě kolem Singaporu?“ zeptal se admirál Mulligan a zvedl trochu obočí.

„V tomhle případě, Joe, čím míň toho bude řečeno… No, v každém případě, jakmile tamtudy propluje a zakormidluje na severovýchod, tak je ve vodách Jihočínského moře. Je to 1500 mil - asi tak čtyři a půl dne cesty pro velkou nákladní loď, jež pluje rychlostí 15 uzlů - a je přímo na čínské námořní základně Haikou, to je na jejich ostrově Hainan, ležícím na jihu. Předpokládáme, že to bude první zastávka nákladní lodě, a pro nás už je příliš pozdě na to, abychom něco podnikli. Nemůžeme tu svini jen tak sejmout, ne před očima celého zatraceného světa, přímo na prahu Číny. Ráno jsem řekl ve Fort Meade, že by měli očekávat nějakou formu čínské eskorty z jižního loďstva, jež vyrazí lodi naproti a potom ji doprovodí přímo do Haikou. Ti ďábelští čínští parchanti!“

„Jsem rád, Arnolde, že trochu roztáváš,“ poznamenal náčelník námořních operací s úšklebkem.

„Nevidím jediný důvod, proč bych měl roztávat,“ odsekl admirál Morgan. „A taky nechápu, jak mohla jedna z těch ponorek proklouznout sítí. Ale já to zjistím - a příští týden dostane pár lidí v mém starém oddělení padáka! Pro Krista! To bude třetí čínská ponorka Kilo! A ať mě vezmou všichni čerti, jestli to také nebude jejich poslední!“

Joe Mulligan se zavrtěl v křesle. „Podívej, Arnolde,“ řekl. „Já prostě nechápu, proč tě ty ponorky tak vytáčejí. Prosím tě, to jsou opravdu tak důležité? Vždyť je to zastaralá sovětská konstrukce střední velikosti, docela pomalá a s omezenou životností. Kdybych věděl, kde jsou, tak bych je pravděpodobně vyhladil všechny tři ve třech minutách.“

„Náčelníku,“ řekl admirál Morgan formálně, „ty bys jich mohl pravděpodobně vyhladit všech deset, kdybys přesně věděl, kde jsou… Ale uvědom si, že to jsou dieselelektrické, ne jaderné ponorky, a že při rychlosti menší než 5 uzlů jsou neslyšitelné. A kromě toho předpokládáme, že budou operovat v blízkosti své základny, tedy v extrémně nepřístupných mělkých vodách, kde naše protiponorkové prostředky nemají skoro žádnou šanci.“

„No dobrá, tady Klokan má za sebou úspěšnou potyčku s jednou z nich, ne snad?“

Kapitán atomové ponorky Columbia vzhlédl. „S ponorkou Kilo jenom jednou a musím říct, že pod 7 uzlů byla smrtelně nebezpečná právě proto, že ji nebylo slyšet. Objevili jsme ji jenom díky tomu, že na širém moři v hlubokých vodách šnorchlovala. Takže jsme přinejmenším znali její přesnou pozici a mohli jsme přesně zaměřit palebné systémy. Ale když zastavila diesely a plula neslyšitelně na elektrické motory, bylo nemožné udržet ji zaměřenou, jedině aktivním radarem.

Pasivním radarem jsme zachytili docela čistě zvuk motorů na vzdálenost asi 12 mil, ale jakmile přestala plout na dieselové motory, začaly opravdové problémy. Naštěstí jsme na to byli připraveni. Ale pokud nebude natolik slušná, aby ty diesely zapnula, tak tu ten problém máme znovu. A rázem jsme až po krk v maléru.“

„Přesně tak,“ zavrčel admirál Morgan. „Ti parchanti se skoro nedají najít, když plují pomalu, a tam v těch čínských mořích mohou plout tak pomalu, jak chtějí. Potřebují jenom každých pár dní dobýt baterie, takže nemáme šanci je polapit.

Po celém čínském pobřeží - od Jihočínského moře, Tchajwanského průlivu, Východočínského moře až ke Žlutému moři je to jedna válečná základna námořnictva vedle druhé. Mají je všude. Od Haikou a Zhanjiang na jihu až ke Kantonu a Shantou. Potom tu máme východomořské loďstvo s rozšiřující se základnou v Xiamenu - přesně naproti Tchaj-wanu - a další v Ping Tan, odkud je přes průliv do Tchaj-pej necelých 100 mil. A potom mají základny na všech zastávkách na sever do Šanghaje a velkou ponorkovou loděnici v Huludao, což je zatraceně blízko Mandžusku.“

Admirál Morgan se odmlčel a třídil si v duchu myšlenky. Jako vždy předpokládal, že každý ví o válečných loďstvech celého světa tolik co on sám. Potom znovu promluvil.

„Jestli Číňané dopraví ty ponorky na místo, tak mohou napáchat pěknou spoušť, když budou chtít. Nebude možné chránit naše zájmy na Tchaj-wanu, protože budeme žít ve strachu, že ztratíme další velkou letadlovou loď. A nepředpokládám, že by někdo byl schopen se s tím vypořádat.“

„Však také veze docela pěkný arzenál. Víme o tom,“ zamručel admirál Mulligan.

„No ano, víme, že dokáže vypustit moderní torpédo s jadernou hlavicí. A to je zatraceně nebezpečná věc,“ odpověděl Morgan. „Čínská technologie takovými zbraněmi disponuje. Nevím, jestli je používají, ale můžeme si vůbec být kdy jisti? Také jejich ostatní torpéda s konvenčními hlavicemi jsou dost výkonná na to, aby poslala naše letadlové lodě ke dnu. Počítám, že bychom dvě nebo tři dokázali na oplátku zasáhnout, ale Ježíši Kriste! To by bylo podle mého názoru kurevsky pozdě. Faktem zůstává, že Kilo může doslova zmizet, pokud je řídí špičkový chlap. A jak dobře víme, dokáže uštědřit strašlivou ránu.“

„Kromě toho, Rusové je určitě celou tu dobu vylepšují,“ poznamenal Mulligan.

„Ano. Dokonce na export. Tenhle parchant je jejich veliká šance na to, aby vydělali spoustu peněz, takže chtějí uspokojit své klienty. A co víc, jen tak na vylepšení nálady, někde jsem četl, že realizují také několik inovačních programů. Nový typ 877 EKM má výrazně vylepšené zbraňové systémy - má dvě torpédometné hlavně, které teď mohou vystřelovat torpéda řízená po drátě a vylepšená nová torpéda, o nichž není pochyb, že je ti proklatí Rusové budou vyvážet.

Myslím, že jsem vám také říkal o tom, že nové Kilo typ 636 má automatizovaný bojový informační systém. To mu dovoluje zároveň střílet na dva cíle. Tohohle nebylo nikdy předtím schopno. A ta kurevská ponorka je teď dokonce ještě tišší, jestli to je vůbec možné.“

„Nádhera. Přesně tohle potřebujeme v Tchajwanském průlivu. Ale možná to není až zase takové překvapení, Arnie. Na tomhle vybavení přece pracovali posledních pár let pro všechny své ponorky. Nějak sehnali peníze, a tak teď mají celkem dost jaderných ponorek, o nichž se předpokládá, že jsou tišší než naše. Mám za to, že inovace třídy Kilo probíhaly zároveň. Zákazníci Moskvy jsou většinou mizerné státy, které nás buď nenávidí, anebo nás alespoň nemají moc v lásce. Anebo, jako v případě Číňanů, chtějí být stejně mocné, jako jsme my.

Ať už Rusové prohlašují cokoliv, postavili ty ponorky proto, aby uspokojili podobné zákazníky, jako je Írán, Libye a různorodá směsice nepříliš kompetentních provozovatelů. Čínská objednávka představuje významnou změnu v ruské politice a pro nás znamená vážný problém. Vypadá to, že nebudeme schopni přesvědčit je, aby čínskou objednávku zrušili. Také asi nepřesvědčíme Číňany, aby ji stáhli. Těch zbylých sedm dieselelektrických ponorek poputuje do Šanghaje a potom dorazí do Xiamenu, rovnou v Tchajwanském průlivu. Ať se nám to líbí nebo ne.“

V pokoji se na plných třicet sekund rozhostilo mrtvolné ticho. Potom viceadmirál Arnold Morgan promluvil. Pomalu.

„Ne, Joe. Ne, to tedy nedorazí,“ prohlásil.

A řekl to hrozivým tónem. Pronesl ta slova jako prosté vyjádření názoru. Klokana Dunninga zamrazilo. Teď věděl přesně a s jistotou, proč byl pozván právě do téhle kanceláře. Nedal najevo žádné city, ale pohlédl na náčelníka námořních operací, který taktéž zachoval bezvýraznou tvář. Klokan měl dojem, že zahlédl slabý náznak přikývnutí.

„Mluvím tímhle tónem, protože jsem si jist, politicky, že Rusy nikdy nepřesvědčíme, aby se té zakázky vzdali. Příliš mnoho na ní záleží. Nejenom hotové peníze.“

„Jak to přesně myslíš?“ zeptal se admirál Mulligan.

„Inu, právě teď tu dochází k dalšímu vývoji, Joe. Vzpomínáš si na tu ruskou letadlovou loď Admirál Kuzněcov?“

„Jistě. To je jejich hlavní hladinové plavidlo na severu, že ano? Není tak velká jako náš Nimitz, dokonce ani jako JFK anebo lodě třídy Enterprise. Ale pořád je to ještě velká loď, mám dojem, že je dlouhá asi 300 metrů, ne?“

„Máš správný dojem. Je velká, je nebezpečná a Rusové se rozhodli, že jich postaví celou třídu. Nicméně, když se jim celý ten domeček z karet někdy kolem roku 1993 zhroutil a nemohli si prostě dovolit pokračovat s tak grandiózními plány, zůstalo jim na krku pár kurevsky velkých letadlových lodí, obě napůl rozestavěné v nějaké loděnici na Ukrajině, která jim už ke všemu ani nepatřila. V té době byli prostě na pokraji bankrotu. Začaly se dít hrozné věci - jako že město hrozilo přerušením dodávky elektrické energie loděnici. Nikdo nehodlal platit a nové letadlové lodě byly přirozeně více či méně ponechány svému osudu.“

„Ježíši. No jo, já si vzpomínám. To mi připomíná, jak se vlastně jmenovaly?“

„Jedna se jmenovala Varjag, mám dojem, že se jí pak zbavili nějak lokálně, a potom to byl Admirál Guděnko. A ta pořád trčí přímo v Černomořské loděnici v Nikolajevu, zatímco vlády Ruska a nové Ukrajiny se hádají, kdo ji vlastní a kdo zaplatí za její dokončení. Odpověď na obě otázky je stejná: nikdo. Což byla hlavní rána místnímu loďařskému průmyslu. Lidé ve městě jsou na pokraji hladu.“

„A?“

„Dlouho se celkem nic nedělo. Letadlová loď Admirál Guděnko byla spuštěna na vodu, ale byla obestavěna lešením a nakonec ji přetáhli k jednomu nepoužívanému molu na jižní straně loděnice, kam nikdo moc nepřijde. Potom někdo dostal geniální nápad: prodejme ji nějaké jiné zemi, která zaplatí za její dokončení. Hádejte, kdo byl první na seznamu?“

„Víme, že Čína.“

„Správně. Chtěli ji, ale ve skutečnosti si ji nemohli dovolit, díky Bohu. A zase se nějakou dobu nic nedělo. Ale právě včera jsme se dozvěděli, že se konečně dohodli na podmínkách. Čína koupí Admirála Guděnka zhruba za dvě miliardy amerických dolarů. Jistě si umíte představit, že tohle byla v Nikolajevu senzační zpráva a loděnice následkem toho začala znovu pracovat. Dozvěděli jsme se ale, že je tady jedna podmínka, na níž celá obrovská zakázka závisí.“

„Ach ne,“ zaúpěl Joe Mulligan. „Musí dodat těch sedm zbývajících ponorek?“

„Trefa.“

Admirál Mulligan zavrtěl hlavou. „Předpokládám, že ministerstvo zahraničí tahá za všechny nitky?“

„To si piš. Travis si pozval ruského velvyslance a dva námořní atašé na ministerstvo dneska ráno. Přečetl jim něco jako v sametu zabalené poslední vážné varování. Pokud vím, tak potom hodlal zkusit všechny možné donucovací způsoby, obchodní smlouvy a Bůh ví co ještě. Vím také, že nic z toho nezabralo.“

„Bob MacPherson mluvil s někým v Moskvě, někdy v té době, kdy jsem odjížděl z Norfolku,“ řekl admirál Mulligan.

„Já sám jsem mluvil se svým starým protějškem v ruském válečném loďstvu ve 04:00 dnes ráno,“ dodal Morgan. „S admirálem Vitalijem Rankovem. Býval to náčelník zpravodajské služby - dneska má pěkně vysokou funkci v Kremlu a ví o té záležitosti všechno. Dokonce prohlásil, že kdyby to záleželo na něm, nikdy by neriskoval roztržku se Spojenými státy kvůli splnění objednávky těch ponorek. Naneštěstí to na něm nezáleží.“

„Stejně jako spousta jiných věcí v Rusku, také tenhle problém je politický,“ prohlásil náčelník. „Ale z těchhle sraček se nakonec vyvine záležitost obrovského vojenského významu. Arnolde, jaké jsou podle tebe šance, že Rusy nakonec odradíme?“

„Podle mě je dokážeme na nějakou chvíli zdržet, když o tom budeme dál jednat. Ale nakonec žádný ruský prezident nebude riskovat hněv celé Ukrajiny tím, že by nechal objednávku na obrovskou letadlovou loď jít ke dnu. Podle mě dokončení lodi Admirál Guděnko představuje něco jako slovanskou verzi „Božího poslání“.

„Určitě tu záležitost neohrozí. Což znamená, že ty kurevské ponorky musí dostavět. Ať k tomu řekneme cokoliv. Mám zprávu, že Číňané za každou z nich zaplatí 300 miliónů amerických dolarů. To je spousta doláčů pro zchudlý ruský loďařský průmysl. Víme, že nejméně dvě z nich jsou téměř připraveny k dodávce - jedna nedaleko Murmanska - a pět dalších se vyrábí, ve dvou rozdílných loděnicích.“

Joe Mulligan se zamračil. „Nepředpokládám, že situaci pomůžou ty nekonečné pitomé tahanice o zbytky černomořské flotily mezi Ruskem a Ukrajinou. Už to trvá 10 let a podle mého názoru to bude trvat tak dlouho, dokud všechny ty lodě nezrezivějí na prach. Neumím si představit jedinou věc, na níž by se shodli, s výjimkou toho, že Rusko si nějak pronajme velkou námořní základnu v Sevastopolu a Ukrajinci si postaví nějaké velitelství v Balaklavské zátoce.“

„Máš pravdu, Joe. Od té doby, co se Ukrajina rozhodla vybudovat si svoje vlastní válečné loďstvo, slyšíme každých pár měsíců o tom, že obě loďstva uzavřou nějakou velkou smlouvu, a potom to politici potopí. Moskva a Kyjev jsou najednou znovu ve slepé uličce. V současné chvíli tu máme dvě země skoro bez halíře, které se hádají jako čerti o válečné lodě, jež si žádná z nich nemůže dovolit.“

„Přesně tak, Arnie. Ale oba státy přesně vědí, že musí zachovávat ducha dobré vůle a spolupráce, a tak s tebou souhlasím. Výstavba té letadlové lodě pro Číňany v Nikolajevu bude pokračovat. Jediný způsob, jak obě ta válečná loďstva mohou přežít, včetně jejich loďařských průmyslů, je vyvážet lodě za hotové peníze.“

„Správně. A největším komerčním bohatstvím jsou ponorky třídy Kilo. Každý despota třetího světa, který je momentálně u moci, jednu chce. Nebo rovnou tři.“

„Nebo deset.“

„Jo. A to se týká nejbohatší země třetího světa.“

V tu chvíli zazvonil telefon. Hovor byl pro admirála Morgana. Zvedl sluchátko a jak admirál Mulligan, tak fregatní kapitán Dunning potlačili úsměv, když nový poradce pro otázky národní bezpečnosti vyštěkl: „Jo, dobře, Georgi. Vykašli se na zeměpis. Já vím, kde to zkurvené místo leží.“ Potom znovu nabyl svou přirozenou trpělivost a odsekl. „Vybal to na mě rovnou a bez kliček, Georgi. Žádný kraviny. Právě tu jednáme o nejdůležitější věci týdne, jestli ne roku.

Jo. Dobře. Vyser se na to.“ Admirál Morgan při těch slovech položil sluchátko a obrátil se k náčelníkovi, aby mu referoval. „To bylo o té zatracené nákladní lodi v Malackém průlivu.

Právě teď pluje severovýchodním směrem, asi 400 mil od Jihočínského moře, už s eskortou. Dostali jsme některé její míry. Ať už na palubě schovávají cokoliv, je to 73 metry dlouhé - což je náhodou přesná délka ponorky třídy Kilo.

Tentokrát vedou jedna nula. Stejně bychom s tím nemohli nic moc dělat, aniž bychom nespáchali úmyslný nepřátelský čin. Jestli chceš dostat ponorku, tak tu svini musíš mít pod vodou. Jedině tak se nikdo nedozví, co se sakra děje.“

„Tak jako tak,“ řekl Joe Mulligan. „Číňané teď fakticky mají tři ponorky Kilo. A s tím nemůžeme nic dělat. Já to vidím tak, že nám teď zůstává na starost těch zbylých sedm. A protože téměř jistě půjde o černou operaci, navrhuji, abychom jim dali nějaké jméno. Ty dvě v Poljarném… můžeme je rovnou označit za K-4 a K-5.“

Klokanu Dunningovi to teď připadalo, jako by Columbia byla předurčena pro černé ponorkové operace válečného námořnictva Spojených států - ponorkou, o které nikdo neví, kde je, ani kam pluje. Pokud by za těchto okolností zmizela, mohlo by trvat velice dlouho, než by její zánik vešel v obecnou povědomost. Možná by se tak nestalo nikdy, protože většinu času stejně nikdo nevěděl, kde se skrývá. Myšlenkami se zatoulal, jako obvykle, do hlubokých černých vod, v nichž on a jeho posádka museli operovat ve prospěch své země. Takže náhlý zvuk hlasu Arnolda Morgana jej zastihl nepřipraveného.

„Tak si myslím, že jsme právě dospěli do bodu, kdy budeme potřebovat nějaký plán,“ říkal. „Protože tady Klokan je muž, po němž budeme chtít, aby tu operaci provedl, myslím si, že by na něm mohl zrovna začít pracovat on.“

„Dobře, pane,“ odpověděl Klokan. „Pokud tomu všemu dobře rozumím, tak tu máte tři zcela rozdílné alternativy. Za prvé, ponorky se nikdy neponořily, to znamená, že čínské posádky, doprovázené několika ruskými poradci, plánují plavbu domů po hladině, což nám věci velice zjednodušuje.

Druhá možnost předpokládá, že plánují ponoření v nepříliš vzdálené budoucnosti, potom stráví asi tři týdny výcvikem základních bezpečnostních praktik a operačních postupů, načež poplují domů v určitém úseku plavby pravděpodobně ponořeni.

Nejhorší je třetí eventualita. Číňané přečkají v plné práci zimu v Barentsově moři, jež nezamrzá, a až se vycvičí, vyrazí domů jako operativní jednotka v plné bojové pohotovosti, připraveni bojovat a bránit se proti každému nepříteli. Tahle varianta se mi zamlouvá ze všeho nejméně.“

„Trefil jste hřebík na hlavičku, Klokane,“ řekl admirál Morgan. „To je přesně ono. Jestli dojde k první variantě, nepředstavuje to pro nás žádný problém. Můžeme je polapit kdekoliv v Atlantiku. Jestli dojde k variantě dvě, budeme muset mít oči otevřené a v záloze Columbii připravenou udeřit. Jestli dojde ke třetí variantě, znamená to pro nás to samé jako při dvojce, až na to, že to bude na plný záběr. Takže, Joe, jestli s tím souhlasíš, byl bych rád, kdyby Klokan začal s plánováním - jak polapit K-4 a K-5. Protože rozhodně nechci, aby do čínských vod doplula nějaká další ponorku. Tři jsou až až. Víc už nedostanou.“

„Správně. Klokan zůstane tady, sestaví předběžný plán a přinese ho hned, jak bude hotový,“ řekl Mulligan. „Ty se asi budeš chtít vrátit do Bílého domu a informovat prezidenta, že teď budeme potřebovat jeho formální schválení.“

„Má větší kuráž než kdokoliv jiný. Tohle problém nebude. Promluvíme si později.“

Arnold Morgan vyšel dveřmi na chodbu číslo sedm a potom zahnul doleva na okruh E. Na této velké okružní spojnici Pentagonu se míjeli velitelé všech tří vojenských složek. Pozemní vojsko sídlilo ve třetím patře, válečné loďstvo a letecké síly ve čtvrtém. Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti znal tento ohromný labyrint stejně důvěrně jako vnitřek ponorky třídy Los Angeles. Namířil si to přímo do kanceláře předsedy Výboru náčelníků štábů, kde se admirálova pobočníka zeptal, jestli by mu nevadilo, že použije soukromý výtah, kterým sem přijel z garáže.

Mladý důstojník se div nepřerazil ochotou, aby admirálovi, legendárnímu zpravodajci, sehnal eskortu do garáže, kde „čeká Charlie - tedy pokud mu záleží na jeho kariéře, penzi a vůbec na životě“.

Charliemu záleželo na všech třech statcích a byl přesně tam, kde jej admirál očekával. Vyjeli z tmavé pochmurné garáže do stejně pochmurného prosincového Washingtonu. Řidič vycítil, že jeho pasažér pospíchá ještě daleko víc, než když přijeli, a jel tak rychle, jak jen to bylo možné. Přejeli Potomac a vnořili se městského provozu. Hustě pršelo a dálnice byla zahalena oblaky vodní tříště odletující od pneumatik spěchajících automobilů, jež překračovaly povolenou rychlost. Nikdo však nejel tak rychle jako Charlie.

Vystřelil s vládním vozem v nejrychlejším pruhu povzbuzován admirálem, který mu řekl: „Šlápni na to. Jsem zvyklý na hlubší vody, než je tohle.“

Ve své kanceláři v západním křídle našel admirál vzkaz, aby se okamžitě dostavil do Oválné pracovny. Zvedl telefon, aby se ujistil, že jej prezident přijme, a bylo mu řečeno, že je očekáván ihned. Letošní zimu se nahrnula řada problémů, jež bylo nutné řešit, ale současný prezident dokázal přesně rozeznat rozdíl mezi problémem a smrtelně vážnou situací, jež by mohla přerůst ve vážné mezinárodní ohrožení.

Když admirál Morgan vešel do jeho pracovny, díval se právě na jižní trávník skrápěný proudy deště. Na prezidentovi bylo znát značné přepracování, ale usmál se a řekl. „Ahoj, Arnolde. Jsem rád, že tě vidím. Je něco nového v Malackém průlivu?“

„Ano, pane. Je to opravdu to třetí Kilo. Plují s ním plnou parou na severovýchod asi 400 mil od Jihočínského moře. S čínskou eskortou. Odhaduji, že směřují k Haikou.“

„Kruci.“ Prezident Spojených států spolkl kletbu, zaváhal a potom pohlédl na svého poradce. „S tím už asi nic nenaděláme, co?“

„Nic, co by nezpůsobilo nehorázný poprask,“ řekl admirál. „Ale je tu něco, co udělat musíme.“

„Ano?“

„Musíme zařídit, aby ta zatracená ponorka na té zatracené nizozemské lodi byla poslední, kterou dostanou.“

„O tom není pochyb, admirále. Co mám udělat?“

„Musíte informovat mě, jako svého poradce pro otázky národní bezpečnosti, admirála Mulligana, jako náčelníka válečného loďstva Spojených států a předsedu Výboru náčelníků štábů, že vy a vaši nejvyšší političtí spolupracovníci, Bob a Harcourt, zplnomocňujete válečné loďstvo, aby zajistilo, že žádná ze sedmi zbývajících ponorek, jež jsou předmětem čínsko-ruského kontraktu, nikdy nedorazí do žádného čínského přístavu. Dále musíte informovat Joe Mulligana, že má prezidentské zplnomocnění použít jakékoliv prostředky v jeho pravomoci, aby zajistil provedení tohoto rozkazu. Samozřejmě s výjimkou vyhlášení či vyvolání světové války. Bude to samozřejmě černá operace.“

„Dobře. Jak se díváte na možnost využít diplomatické cesty?“

„V tuhle chvíli bych nic neoznamoval, pane. Nechci, aby si spousta lidí uvědomila, jak velké obavy máme.“

„Ano, samozřejmě. Sejdu se s ministrem obrany a s ministrem zahraničí do hodiny. Vy a admirál Mulligan dostanete vysoce tajné memorandum ještě dnes odpoledne.“

„Ano, pane.“

„Arnolde. Mám ještě dvě otázky. Za prvé, jak pevně máme těch pět ponorek v hrsti?“

„Pane, dva trupy jsou rozestavěné v Severodvinsku, zdaleka ještě nejsou v takovém stadiu jako ty dvě ponorky, které nám dělají nejvíc starostí. A tři další jsou v Nižním Novgorodu na Volze. Všechny jsou těsně před dokončením. Jestli se nemýlíme, tak jsme lokalizovali všech sedm zbývajících ponorek pro Čínu a předpokládáme, že všechny budou na cestě příští léto. A vaše druhá otázka, pane?“

„Aha, ano. Arnolde, jak velké riziko to představuje pro naše vlastní ponorky?“

„Určité riziko tu je, pane. Ale máme na své straně všechny možné výhody. Nečekám žádný velký problém.“

„Děkuji. Až bude po všem, zvu vás a Joea na večeři.“

„Potěšení na naší straně, pane!“

Uplynulo osm dní. Ráno 12. prosince zavolali Arnolda Morgana z Fort Meade a zeptali se, zdali by nechtěl přijet a podívat se na nějaké čerstvé družicové obrázky. Existovala pouze jediná záležitost, jež ospravedlňovala tak naléhavou výzvu, takže admirál okamžitě zařval otevřenými dveřmi své kanceláře, aby „sem někdo nahnal Charlieho, ale poklusem“!

Včetně čtyř minut, jež potřeboval na zrušení domluveného oběda, trvalo pouhých 41 minut, než auto s admirálem dorazilo k odbočce z dálnice Baltimore - Washington na Fort Meade, což bylo jen o pět minut za admirálovým vlastním rekordem na trati Bílý dům - Fort Meade. Admirál byl trochu nabručený kvůli tomu, že jim to trvalo tak dlouho, ale to nic nebylo proti tomu, jak by byl naštvaný, kdyby Charlie jeho rekord překonal.

U vjezdu do svého bývalého království admirál Morgan řekl Charliemu, aby si skočil někam na oběd. „Bude mi to trvat nejméně jednu hodinu, možná tři. Buď tady!“ A vyrazil ke dveřím, za nimiž nejméně čtyři členové štábu stáli ve vypjatém pozoru jen při pouhém zahlédnutí svého bývalého šéfa.

Náčelnická kancelář ve Fort Meade, jež představovala čelní linii americké světové vojenské radiolokační sítě, byla za dobu své existence útočištěm řady panovačných šéfů, ale žádný z nich nebyl tak nemilosrdný ve snaze zjistit pravdu jako Arnold Moran.

Nový člověk ve velkém křesle byl vybrán osobně Morganem, ještě než odešel do Bílého domu. Byl to Newyorčan, kontradmirál George R. Morris, který předtím byl na stráži na Dálném východě. Velel operační skupině, jejímž centrem byla John C. Stennis, letadlová loď třídy Nimitz o výtlaku 100 000 tun, zařazená do stavu válečného loďstva v prosinci 1995, na níž vlála jeho vlajka.

Admirál Morris, vždycky vážný, soustředěný člověk, vypadal poněkud zestárlý. Vědělo se o něm, že má poněkud žalostný způsob projevu. Právě teď, když Arnolda Morgana uvedli do jeho kanceláře, vzal na sebe nový ředitel Fort Meade vzezření láskou roztouženého barváře.

„V Barentsově moři nevypadá situace nijak růžově,“ řekl. „Podívej se na tuhle sekvenci snímků. Jsou seřazeny chronologicky.“

Admirál Morgan si prohlížel záběry. Dával je vedle sebe. Porovnával časy. „Pro Krista!“ zvolal. „To jsou ty ponorky. Ponořily se. Jak jsou ty snímky staré?“

„Pár hodin, právě jsme je dostali z družice. Asi pět minut před vaším příjezdem jsem dostal depeši, že se vynořily asi 20 mil od pobřeží a zamířily zpátky do přístavu.“

„No, alespoň že neodpluly nadobro.“

„Ne. Hádám, že ne. Vypadá to, jako že pokračují v prověřování plavebních charakteristik a trénují čínské posádky.“

„Tenhle výcvikový program je naše slabé místo od chvíle, kdy tam dorazily. Nemáme ponětí, jak dobří ti čínští ponorkáři byli, než přicestovali, ale jestli chtějí řídit ty ponorky až domů bezpečně, musejí se ještě hodně učit. Jenom zvládnout Kilo bezpečně pod hladinou vyžaduje nejméně třítýdenní výcvik. Jakmile se začnou ponořovat, musí bezpečně ovládat ponorná kormidla, diesely, elektrické motory a potom senzory - sonar, radar a ESM (ESM = Electronic Surveillance Measures neboli elektronický pátrací systém, je pasivní systém používaný k zachycení radaru a rádiového vysílání. Když se jeho anténa vysune nad vodní hladinu, může zachytit a určit směr a úroveň rádiového či radarového vysílání ostatních lodí. (Pozn. překl.))

Nikdo příčetný se neponoří s ponorkou, pokud přesně nechápe, jak funguje a co musí provádět ve všech představitelných krizových momentech.

Nejsem si jist, jestli v době necelých tří měsíců měli vůbec čas zvládnout všechny bojové systémy, ale jsem si jist, že první nebo druhý týden v lednu budou určitě natolik vycvičení, že zvládnou doplout domů pod vodou, i když se nebude jednat o plně vycvičené prvosledové bojové posádky.“

„Předpokládám, Arnolde, že čím déle zůstanou v Rusku, tím kompetentnější a nebezpečnější budou.“

„Správně, Georgi. Je v našem zájmu, aby vypluli co nejdříve. A protože měli naspěch, aby dostali ponorky pod vodu co nejdříve, odhaduji, že opustí Poljarnyj nejdéle do tří týdnů. Přinejmenším s takovým harmonogramem bychom měli pracovat.“

„Rozumím tomu dobře, že nemáme v plánu, aby ponorky dopluly do Číny?“

„Přesně, Georgi. Ale je to tajné. Ty to samozřejmě musíš vědět, ale neinformuj o tom nikoho dalšího.“

„Ne, pane.“

Admirál Morgan zvedl sluchátko jednoho ze svých starých telefonů, bezpečnou linku do Pentagonu, přímou linku do úřadovny náčelníka námořních operací. Požádal admirála Joea Mulligana, aby jej očekával do hodiny v záležitosti nejvyšší důležitosti, a jestli je fregatní kapitán Dunning někde po ruce, že by měl být rovněž přítomen.

Potom z pevnosti Fort Meade odjel tak rychle, jak přijel, a připomněl Charliemu, aby šlápl na plyn.

V Pentagonu na něj Joe Mulligan už čekal. Admirál Morgan vešel do dveří vnitřní pracovny bez klepání. „To by mohlo být ono, Joe,“ oznámil. „K-4 a K-5 se dnes poprvé ponořily. Na určitou dobu vypluly na širé moře, potom se vrátily. Mohly by tam strávit celou zimu, ale můj instinkt mi říká, že vyrazí k domovu po vlastní ose do tří týdnů. Rovnou z přístavu, ostře zahnou doleva, a do hlubin Atlantiku. Se šesti ruskými ponorkáři na palubě každé ponorky jako s výpomocí. Šest týdnů po vyplutí by měli být v Kantonu. To by znamenalo, že přesně polovina z 10 ponorek Kilo bude dodána na místo určení.

Právě teď ve Fort Meade sledují situaci téměř hodinu po hodině. Musíme sebou hodit. Předpokládám, že naše plány jsou v pořádku?“

„Jo. Tak v pořádku, jak jen mohou být vzhledem k tomu, že nevíme přesné datum startu,“ odpověděl admirál Mulligan. „Počítám, že není žádná šance pokusit se vyvíjet nátlak na Peking, že ne?“

„Inu, možná bychom je mohli nějakým způsobem vydírat v rámci obchodních vztahů, ale o to tady vlastně nejde. Musíme se držet zpátky z toho důvodu, že nechceme, aby si uvědomili, jak moc nám na tom záleží. To by potom mohli být ještě mazanější, než jak je stvořila příroda.“

Náčelník námořních operací se zasmál podrážděnému tónu věty. Avšak to už admirál Morgan rázoval po kanceláři. „Jenom doufám,“ zavrčel na každého, kdo ho snad náhodou poslouchal, „že jich nebudeme muset sejmout všech sedm… ať už jsou Číňané cokoliv, nejsou to idioti. Doufám, že jim to dojde hned zkraje. Koupí tu loď Admirál Guděnko, což není zrovna ta nejlepší zpráva, ale když jim zlikvidujeme K-4 a K-5, tak skoro jistě objednávku pěti zbývajících ponorek zruší.“

„Arnolde, já bych si tím tak absolutně jistý nebyl!“

„Pro Krista, já si přece nejsem ničím absolutně jistý! Je to prostě můj nejlepší odhad. Prozatím bude nejlépe, když řeknu Harcourtovi, aby okamžitě povolal ruského velvyslance a varoval ho před možnými následky, aby mohl účinně zasáhnout.“

Admirál zdvihl telefon, byl okamžitě spojen s kanceláří amerického ministra zahraničí a admirál Mulligan jej slyšel, jak na závěr rozhovoru říká: „Oukej… jsem na cestě.“

O čtyřicet minut později byl admirál Morgan již plně naladěn na politickou notu. Rozmlouval s ministrem, který vyjádřil opravdové obavy, „že Rusové by mohli o vývoji situace informovat Číňany. Mohli by jim sdělit, jak obrovský zájem projevujeme. Což je přesně to, co nechceme“.

„Ani nápad, Harcourte. Protože je v jejich nejvlastnějším zájmu, aby to nedělali. Co by se stalo, kdyby Číňané překvapivě řekli: »Aha, no dobrá, my tedy ustoupíme?« Já ti řeknu přesně, co by se stalo. Objednávka na letadlovou loď by letěla rovnou do koše, což by téměř jistě zapříčinilo vojensko-obchodní válku s Ukrajinou. A Moskva by přišla o tu největší zakázku na ponorky, jakou kdy měla, v celkové hodnotě 3 miliardy amerických dolarů, a to nepočítáme cenu za loď Admirál Guděnko.“

„Hmmm. V tom případě bychom snad měli dát starému Nikolaji nějaký časový limit, možná dva dny, aby zajistil, že se ponorky do Číny nepošlou. Nicméně já v to moc nevěřím. Co ty?“

„Také ne. Ale musíme tenhle postup zachovat. A když odmítne?“

„Znáš prezidentovy názory, Arnolde. Bude chtít, abychom plán uskutečnili, co možná nejdiskrétněji.“

„Dobře. Kde se setkáme s velvyslancem?“

„Myslím, že v tomhle případě by byla nejvhodnější tvoje kancelář. Má takovou přirozeně nepřátelskou, quasi-vojenskou atmosféru. A když ho zastrašíme, tak to snad bude mít lepší dopad.“

„Oukej, tak se tam sejdeme v 17:00 hodin, jasné? Do té doby by to měl stihnout.“

„Správně. A mimochodem, myslíš si, že bys mohl být natolik civilizovaný, abys obstaral šálek nějaké opravdu dobré kávy?“

„Nedá se to vyloučit, ale moc s tím nepočítej,“ vrátil mu rýpnutí admirál. Ale to už se řítil do svého brlohu, v němž hodlal vynervovat služebně nejstaršího washingtonského představitele ruské vlády. V tomto typu diplomacie holých pěstí byl dobrý.

Harcourt Travis se objevil na čas, zeptal se, jak to vypadá s jeho kávou, a byl informován, že Nikolaj Rjabinin, ruský velvyslanec je na cestě do Bílého domu, jak je ostatně povinností všech velvyslanců, pokud je vyzve k návštěvě nejvyšší zástupce prezidenta Spojených států.

Pan Rjabinin byl malý, zavalitý a bělovlasý profesionální diplomat, stár zhruba 66 let, či v jeho případě spíše zim. Byl to rodák z Leningradu, města, které se nyní jmenovalo Sankt Peterburg. Přežil nehodu na začátku své profesionální dráhy, kdy byl vypovězen ze sovětského velvyslanectví v Londýně jako špión, poté co zde pracoval jako mladší kulturní atašé pouhé tři měsíce. Stalo se to během náhlé čistky sira Aleca Douglase-Homea v polovině šedesátých let a spolu s Nikolajem bylo vypovězeno 90 jeho služebně starších kolegů, kteří byli také podezřelí z mazaného švindlování. Ale Nikolaj přežil. Zastupoval Kreml na různých postech na Blízkém východě, včetně Káhiry, a sloužil jako ruský velvyslanec v Paříži, Tokiju a potom ve Washingtonu. Byl prohnaný, neuchopitelný a výjimečně bystrý. Šalba a mam.

Nyní tedy vstupoval do západního křídla, doprovázen svým námořním atašé, kontradmirálem Viktorem Skuratovem, vysokým a mohutným důstojníkem válečného loďstva v činné službě, který byl až donedávna náčelníkem bojové přípravy Baltického loďstva.

Oba muži byli očividně celí nesví, když byli uvedeni do velkolepé kanceláře admirála Morgana. Nikolaji osobně natolik záleželo na setkání s bývalým lvem z Fort Meade, že si dal tu práci a zavolal admirála Vitalje Rankova, nyní uvelebeného v Kremlu ve funkci náčelníka hlavního štábu ruského válečného loďstva, aby se rychle informoval o tom, co může od Američanů očekávat.

Protože v tuto chvíli bylo v Moskvě krátce po půlnoci, ruský admirál byl podrážděný jako medvěd, ale Rjabinina, s nímž sloužil na velvyslanectví ve Washingtonu před dvěma lety, měl rád. Byl sice rozmrzelý, ale šel hned k věci. „Arnold Morgan nebude váhat vyštvat tě ze Spojených států, pokud bude mít dojem, že nehraješ na rovinu. Je to bezohledný parchant a já jsem rád, že nejsem v tvojí kůži. Zapamatuj si jenom jednu věc - jestli ti něčím pohrozí, tak to myslí vážně. Ať tě v žádném případě nenapadne považovat jeho hrozby za blufy. Jednej s ním na rovinu, tak na rovinu, jak jen dokážeš. Když štěká, je to dost zlé, ale když kouše, je to daleko horší.“

Panu Rjabininovi tím moc odvahy nedodal. A nyní stál v jámě lvové, potřásal si rukou se lvem samotným a byl vyzván, „aby se posadil, hned vám přinesou šálek kávy“.

Všichni čtyři muži se posadili u velkého naleštěného admirálova stolu na konci místnosti. Harcourt Travis šel rovnou k věci. Předpokládá, pravil, že velvyslanec a jeho atašé vědí, proč jsou zde.

Potvrdili, že to vědí, ale vyjádřili obavu, že by celá záležitost mohla být výjimečně zapeklitá. Problém Ukrajiny nebyl snadno řešitelný, a pokud Číňané nedostanou své ponorky, nedojde k dokončení letadlové lodi. To by stálo současného ruského vůdce místo prezidenta, takové by to vzbudilo na Ukrajině pozdvižení, nemluvě o depresi, jakou to vyvolá ve velkých ruských loděnicích. A podle názoru pana Rjabinina, současný ruský vůdce raději rozzlobí Američany, než by přišel o zaměstnání.

„Máte vůbec představu, pane velvyslance, jak moc by byli rozzlobení?“

„Ano, mám. A co horšího, já dokonce chápu důvody proč. Můj vlastní názor je, že bychom si to celé měli důkladně rozmyslet. Ale nakonec se ruský prezident bude muset rozhodnout mezi mírovým řešením s vámi, což by znamenalo neprodat ponorky, a ztrátou příštích voleb. Také by to znamenalo vážnou roztržku s naším největším zákazníkem.“

„Ale pokud nevyhovíte našemu požadavku, vztahy mezi Východem a Západem by se mohly vrátit do temných dob studené války, což by pro Rusko bylo ve svých konečných důsledcích daleko ničivější než ztráta objednávky na půl tuctu malinkých ponorek.“

„Já to plně chápu, pane Travisi. Avšak je mojí nanejvýš nešťastnou povinností předat tento požadavek mému prezidentovi, a můžeme-li to tak vyjádřit, většina mužů, kteří se domohli nejvyššího úřadu, má kdesi ve svém nitru jistý sobecký rys.“

„Nuže, pane velvyslanče, byl bych rád, abyste si uvědomil, že my klademe na tuto záležitost veliký důraz, a pokud hodláte splnit čínskou objednávku, tak v průběhu budoucích jednání s námi budete čelit řadě tvrdých finančních opatření. Uvědomte si laskavě, že dokážeme situaci ztížit každému ruskému prezidentu včetně toho současného. Na druhé straně dokážeme být, a jsme, vašimi výjimečně dobrými přáteli.“

„To jsou, obávám se, Číňané také.“

Admirál Morgan, jenž až dosud mlčel, došel k závěru, že je na čase vystřelit jednu či dvě varovné rány před ruskou příď. „Jak by zapůsobilo, pane velvyslanče,“ zeptal se, „kdybychom vyhodili ty vaše dvě ponorky do vzduchu a potom řekli Číňanům, že jste celou dobu věděli, co se stane, ale úmyslně jste je nevarovali, jenom proto, abyste nemuseli pustit ze svých chtivých ručiček ten obrovský pakl čínských juanů a aby váš prezident nepřišel o flek?“

Nikolaj Rjabinin byl frontálním útokem šokován. Stejně tak Harcourt Travis, kterému z hlasitým bouchnutím upadlo na stůl drahé zlaté pero.

Ostřílený ruský diplomat odpověděl znovu plynnou angličtinou, maje na paměti varování admirála Rankova, smířlivě: „Mezinárodní společenství široko daleko by si to vykládalo jako neospraveditelný čin agrese. Nehodný Spojených států amerických. Množství mrtvých námořníků, bez ohledu na jejich národnost, by se… tak říkajíc nevyjímalo dobře před očima televizních diváků na celém světě.“

„Co kdybychom to provedli tajně a potom nějakým způsobem vzbudili u čínského válečného loďstva podezření, že to vaše ponorka potopila ta Kila, abyste tak jednak udrželi zdání, že plníte objednávku a na druhé straně uspokojili nás. Takové zrádné jednání, představte si!“

Harcourt Travis zbledl. Velvyslanec neodpověděl. A námořní atašé jenom potřásl hlavou.

Nakonec velvyslanec řekl. „Admirále Morgane. Nevěřím, že dokonce i vy byste byl schopen spustit něco takového.“

„Nevěříte?“ zavrčel admirál.

A bylo nabíledni, že schůzka nedosáhla vůbec ničeno. Velvyslanec nemohl změnit názor svého prezidenta na důrazně odůvodněné požadavky Harcourta Travise. A jestli výhrůžky Arnolda Morgana měly nějaký účinek, to se mohl každý jenom dohadovat.

Americký ministr zahraničí však schůzku v tuto chvíli ukončil. Informoval ruského velvyslance, že má v rukou oficiální komuniké prezidenta Spojených států, „který oficiálně zdraví ruského prezidenta a žádá jej, aby se vážně zamyslel nad požadavkem nesplnit čínskou objednávku ponorek“.

„Posíláme toto komuniké oficiálně, prostřednictvím našich diplomatických zástupců, avšak rádi bychom měli vaše ujištění, že je váš prezident dostane do půl hodiny.“

„Toto ujištění rozhodně máte, pane Travisi, navzdory tomu, že v Moskvě je v tuto dobu velice časně. Jsou tam teď asi 2 hodiny ráno.“

„Děkuji vám, pane velvyslanče. Až si materiály přečtete, uvidíte, že vašemu prezidentovi dáváme 48 hodin, aby nás informoval, že zrušil tu objednávku, jinak budeme muset podniknout značně odlišná opatření.“

„Rozumím, pane Travisi. A doufám, se vší úctou, že toto neohrozí naše osobní vztahy v budoucnosti.“

Napřáhl ruku a obdržel bílou obálku. A admirál Morgan dodal: „V budoucnosti bude ohrožena celá spousta věcí, se vší úctou, jestli ti zatracení Číňané učiní jediný pokus odříznout nás od Tchajwanského průlivu. Zvláště jestli usoudím, že na tom nesou vinu ponorky ruské výroby. A že jste to dopustili vy, chlapi, vědomě a úmyslně.“

Když velvyslanec odešel, bylo 18:10. „Asi nám nezbývá nic jiného než čekat,“ pronesl Harcourt. „Co takhle zajít si na večeři.“

„Ne, díky. Chci se vrátit do Fort Meade, abych zjistil, co se mezitím přihodilo ve světě. Dám si tam nějaký hovězí sendvič. Protože kostky jsou vrženy a čas letí, tak teď všechno spočívá na náčelníkovi námořních operací. Prezident už si nepřeje být nadále informován, a jak dobře víte, komuniké požaduje, aby Rusové odpověděli přímo úřadu válečného loďstva.“

„No ano, Arnolde, já si to uvědomuji. Je to dost chabý pokus snížit napětí. Ale je to lepší než nic. Ale stejně si nemyslím, že se dočkáme odpovědi. Měli bychom si o tom zítra popovídat. Soukromě.“

„Jistě, Harcourte. Kdyby k něčemu došlo, dám ti hned vědět.“

O dva dny později, 14. prosince, ukazovaly digitální hodiny na stěně kanceláře náčelníka námořních operací čas 18:30. Od ruské vlády nedošla žádná depeše. Admirál Morgan si to ověřil v Bílém domě a na ministerstvu zahraničí. Také tam nic neobdrželi. Admirál Mulligan přecházel po své rozlehlé kanceláři sem a tam. Fregatní kapitán Dunning seděl tiše v křesle. Stejně jako ruský prezident, také on mlčel. Měl hodně o čem přemýšlet.

Když hodiny ukázaly 18:36, náčelník námořních operací pronesl: „Oukej. Tak jdeme za předsedou.“ Zvedli se rychle vyšli z kanceláře na strašidelně opuštěný okruh E. Kráčeli vojensky řízným krokem směrem ke druhému podlaží.

Stráž před dveřmi předsedy je okamžitě uvedla do vnitřní kanceláře, kde je očekával admirál Scott Dunsmore.

„Dobrý večer, pánové,“ řekl. „Nějaké novinky?“

„Ne, pane,“ odpověděl admirál Joe Mulligan. „Na prezidentovo komuniké nedošla žádná odpověď.“

„Dobrá. Myslím, že všem nám je jasné, jaká jsou prezidentova přání,“ řekl admirál Dunsmore. „Byl bych rád, kdyby se ty plány začaly okamžitě uskutečňovat. Nemusím zdůrazňovat, že ta operace je neoficiální. Nikdo o ní nebude mluvit s nikým, kdo už o ní neví - jsou to prezident, Harcourt, Bob a náčelník ve Fort Meade.“

Tři muži přikývli. Nebylo třeba dalších slov. Nemilosrdná a téměř němá výkonnost válečného loďstva Spojených států se teď před vrchním velitelem ukázala v plné síle. Admirál Mulligan opustil kancelář první, následován admirálem Morganem. Fregatní kapitán Dunning průvod uzavíral.

Když vycházel ze dveří, uslyšel předsedova sotva postřehnutelná slova: „Klokane… zlom vaz.“

Kapitola třetí

Jo Dunningová se statečně pokoušela zaparkovat rodinný vůz Boston Whaler do garáže k zimnímu odpočinku, avšak štěstí se na ni moc neusmívalo. Zatím přejela a patrně zničila drahý rybářský prut na mořské ryby a nějak se jí podařilo napasovat bílý přívěsný lodní motor značky Johnson o výkonu 40 koní, připevněný na zádi člunu, pevně do pravé stěny dřevěné garáže. Nechtělo se jí znovu s jeepem vycouvat, neboť by musela přejela prut ještě jednou, a stejně se obávala, že se na ni přitom celá budova sesype.

Naštěstí v domě zazvonil telefon, a tak s ohromnou úlevou otevřela dvířka a úprkem opustila hrozivou scenérii se slabou nadějí, že by to mohl volat Klokan. Navzdory tomu, že byla utrápená a navztekaná, navzdory tomu, že byla oblečená ve starých džínsech a bílém pleteném rybářském svetru, skýtala Jo Dunningová oslnivý pohled. Její tmavorudé vlasy, dlouhé štíhlé nohy a celkový vzhled, o němž se v Hollywoodu říká, že by z něj člověk „dostal mrtvici“, byly dostatek výmluvné. Nechtělo se věřit, že je jenom manželkou námořního důstojníka. Tady bezpochyby stála typická představitelka zábavního průmyslu.

To ovšem byla jenom poloviční pravda. Jo Dunningová nejenom, že byla ženou velícího důstojníka atomové ponorky Klokana Dunninga. Ale dokonce se vzdala kariéry televizní herečky přesně v ten den, kdy se s ním před 15 lety seznámila. Shodou okolností to nebyla událost, jež by srazila společnost CBS na kolena, neboť v té době Jo již byla několik měsíců „u ledu“, a podle poněkud méně originálního vyjádření vlastní matky uvažovala, jestli její „kariéra není v hajzlu“.

A teď, když pospíchala k telefonu do velkého domu, jenž bude jednoho dne jejich, doufala, že smůla, která se jí dnes lepila na paty, skončila, a že to bude Klokan, a navíc potvrdí tři dny vánoční dovolené, takže je budou moci strávit společně s dětmi v tomto nábřežním domě na západním pobřeží Cape Cod.

Avšak Joina smůla dnes neskončila, to nejhorší mělo teprve přijít. Hlas v telefonu patřil mladému poručíkovi z ponorkového velitelství Atlantik v Norfolku ve Virginii, kde se Klokan, jak věděla, teď nalézal. „Paní Dunningová?“

„U telefonu.“

„Paní Dunningová, tady je poručík Davis z velitelství. Volám jenom proto, abych vám vyřídil, že fregatní kapitán Dunning byl určen pro speciální operaci, jež začíná prakticky okamžitě, a jak víte, může jen s obtížemi hovořit s kýmkoliv mimo základnu. Vy sem můžete zavolat kdykoliv a my se pokusíme zjistit, jak dlouho akce potrvá. Ale kapitán je v tuto chvíli velice zaneprázdněn - pokusí se vám zavolat dnes večer.“

Jo Dunningová už párkrát předtím vyslechla podobný vzkaz a dobře věděla, že nemá cenu se o nic pokoušet. Tolik jí však záleželo na Vánocích, prvních společných Vánocích za tři roky, že se zeptala přímo. „Bude doma za pár dní?“

„Ne, paní.“

Srdce jí pokleslo. „Jak dlouho, poručíku?“

„Právě teď to vypadá, že se vrátí koncem ledna. Mluvíme o rámci asi pěti týdnů.“

„Rámec pěti týdnů,“ hlesla. A potom: „Děkuji vám, poručíku. Prosím, vyřiďte manželovi, že na něj budu myslet.“

„To jistě vyřídím, paní.“

„Ach, poručíku, jedete s ním?“

„Ano, paní.“

„Řekněte mu, ať řídí opatrně, ano?“

„Jistě, paní.“

Jo Dunningová položila sluchátko a rozplakala se. Stejně plakala loňského léta, když všechny jejich plány ztroskotaly kvůli nějaké podobné operaci na konci světa někde v jižním Atlantiku. Tehdy samozřejmě nevěděla, kde operace probíhá.

Sedla si do dřevěného houpacího křesla svého tchána, hleděla na sluncem zalité vody zátoky Cotuit a dokázala uvažovat jenom o strašlivých, hlubokých vodách, v nichž, jak věděla, pracuje její manžel, a o monstrózním černém atomovém stroji na zabíjení o výtlaku 7000 tun, jehož byl Klokan Dunning uznávaným pánem. Nikdo v celé vojenské historii nikdy nenáviděl nic tak strašlivě, jako něžná Jo Dunningová v tuto chvíli nenáviděla válečné loďstvo Spojených států. Otřásala se bezútěšným pláčem. A strachem. Nikdo to nikdy nevyslovil, ale každý člověk jenom trochu spojený s ponorkovou službou věděl o hrozícím nebezpečí, a obavy provázely každou rodinu, v níž se otec, syn nebo bratr účastnili operací největší vojenské úderné síly, jakou Spojené státy vládnou pod hladinou.

Nešlo o to, že by se s tím nedokázala vyrovnat. Jo si myslela, že se dokáže vyrovnat se vším, dokonce, kdyby na to přišlo, i se smrtí svého manžela ve službách vlasti. Šlo jenom o nenáviděnou nespravedlnost toho všeho. Proč právě Klokan, proč právě její báječný manžel námořník, a ne nikdo jiný? Ale vždycky znala odpověď. Slyšela ji příliš často. Protože byl nejlepší. A jednoho dne se stane velícím kapitánem, potom admirálem a potom, kdo ví, řekla si nahlas, „pro mě za mě, třeba prezidentem vesmíru.“

Zabralo jí to více než hodinu, než se zase sebrala. V 38 letech pořád ještě vypadala dokonale a k manželovi pořád ještě chovala sentimentální city. Obdivovala dokonce, jak to tomuto hezkému světlovlasému veliteli, vysokému 185 cm, sluší v uniformě a jakou má pěknou postavu. Klokan svým vzhledem nezapřel, že je - pokud příležitost dovolí - zaoceánským jachtařem, námořníkem, který se účastní Amerického zámořského poháru, opravdovým synem moře. Jeho otec byl víceméně to samé, ale opustil válečné námořnictvo po druhé světové válce jako korvetní kapitán a vydělal potom spoustu peněz u jedné makléřské firmy v Bostonu.

Zrovna teď, protože již završil 80. rok věku, trávil Jefferson Dunning aktivně svůj čas přezimováním na jednom z karibských ostrovů. Přestože Jefferson převedl dům na mysu na Klokana již před lety, aby synovi ušetřil vysoké dědické poplatky státu Massachusetts, rodina dům stále považovala za jeho. Klokan byl lepší námořník, než býval jeho otec - skutečně -, ale nebyl tak prohnaný ve finančních otázkách. Neměl to však zapotřebí. Zdědí pěknou hromádku peněz a Jo zdědí jednoho dne se svými dvěma sestrami rodinnou loděnici v New Hampshire.

Tahle paní Dunningová byla zvláštní dichotomií. Od malička jezdila na gumových člunech, byla místní přebornicí na skifu a dokázala řídit jakýkoliv motorový člun. Dělala to celý svůj život. Dokázala však také, abychom opět citovali její irskou matku, „vystrašit za volantem samotnýho Kristapána“. Což byl v podstatě důvod, proč byl Boston Whaler v tuto chvíli namačkán u stěny Dunningovic garáže. Jo odhadovala vzdálenosti na vodě lépe než vzdálenosti na souši.

Vlastně nikdy docela nezapadala do pozlátka hereckého řemesla, ačkoliv díky svému vzhledu by to mohla dotáhnout daleko. Zalíbil se jí život v New Yorku a docházení do hereckých kursů. Ale ve své první roli v jakémsi televizním kýčku byla, pravda, trochu dřevěná. Svým hereckým projevem by patrně neudělala příliš hluboký dojem na onoho hollywoodského producenta, který kdysi o Fredu Astairovi napsal, „neumí hrát, neumí zpívat, umí trochu tančit“.

Dostala pár dalších příležitostí včetně jakéhosi pokleslého seriálu, jenž běžel osm měsíců, načež nastalo ticho po pěšině. Ve 23 letech to nikam nedotáhla, ale na jaře 1988 byla na tanečním večírku v jachtařském klubu v Maine, zrovna tady, představena mladému poručíku válečného námořnictva, který právě připlul jako člen posádky dvoustěžňové plachetnice z Chesapeake. Cale Dunning bylo jeho jméno a pocházel z Cape Cod. Za dva měsíce měli svatbu, těsně předtím, než se Cale rozhodl pro profesionální dráhu u ponorkového loďstva.

Dokonce i v tomhle okamžiku, za slunného, ale zoufalého pondělního rána, by Jo nevyměnila jediný den svého života jako paní Dunningová za žádnou hlavní roli v jakémkoliv filmu. Přála si jediné - aby se mohl vrátit domů na Vánoce. A to se nestane.

Svůj vlastní dům měli v Grotonu v Connecticutu nedaleko velké námořní základny Spojených států v New London. Avšak spolu se svými dvěma dcerami, třináctiletou Kathy a jedenáctiletou Jane, často přijížděla během zimy do dědečkova domu na Cape Cod, když byl prázdný.

Celá rodina tu byla pohromadě před měsícem, během svátků Díkůvzdání, a tento týden tu měla Jo připravit všechno pro Vánoce příští týden. Měla objednat topnou naftu, zásobu polen, zařídit znovupřipojení kabelové televize na tento měsíc, zorganizovat odvoz odpadků a nastavit termostat na 16 stupňů.

Teď nic z toho nebude nutné. Jo s děvčaty může klidně zůstat v Grotonu, kde měly dívky spolužáky, a kde žily pospolu ostatní rodiny námořních důstojníků, staří přátelé, kteří je budou zvát na večírky, na nichž se nikdo nezmíní o nepřítomnosti fregatního kapitána Dunninga. Speciální operace už byly takové. Na všechny účastníky a lidi okolo vrhaly stín tajemství a mlčenlivosti. Jo věděla, že bude jistě mluvit alespoň s jedním manželovým kolegou, který bude alespoň přibližně vědět, kde se Klokan o Vánocích nalézá, ale že se toho ani jeden z nich slovem nedotkne. Tak to prostě chodilo a ona už nebyla nějaká rozpustilá televizní hvězdička. Byla manželkou velitele atomové ponorky válečného loďstva Spojených států a jednoho dne může být ženou admirála. Takže bude lépe, když se podle toho bude chovat.

Jo se vypravila ven, aby vydolovala z pod auta ten pitomý rybářský prut a vymyslela způsob, jak vymanévrovat Boston Whaler od pravé stěny garáže tak, aby velkým jeepem nenabourala do levé. Když se znovu ocitla na chladném a jasném vzduchu prosincového rána, rozhlédla se po vodní plose podél úžiny směrem do Severní zátoky. Na stromech lemujících protější břeh Ústřicového přístavu zůstávaly ještě sem tam listy, neboť pozdní podzim byl teplý. Červené a zlaté podzimní barvy však v dopoledním slunci zářily jasněji, a když se tak dívala na prázdný kanál za otevřeným přístavem, uvědomila si jako již tolikrát předtím, že tohle místo je opravdový ráj.

Většina plachetnic a rybářských člunů byla již vytažena na břeh k přezimování kromě těch, jež patřily Cotuitské ústřicové společnosti, a jediným znakem námořnického života byl velký vlečný člun Eileen z Gillmorova kotviště, jenž nyní pokojně bafal přes řeku Seapuit pod pevným stiskem mistra loďaře a převozníka George Gillmora osobně.

Zima už byla na krku. Severní zátoka možná zamrzne celá a led by se mohl dostat až do loděnice, takže George Gillmore bude muset pracovat přes čas, aby ochránil pobřežní boxy a mola podél všech zátočin. Z kanadského severozápadu budou vát prudké větry a sníh pokryje letní zahrady. Pozdní jaro bude asi studené a deštivé. Avšak vítr Jo Dunningovou nikdy ani nedeprimoval, ani neinspiroval. Považovala toto místo za ráj jak ve větru, tak v dešti či ve slunečním svitu. Stěží uplynul jediný den, aby o tom nepřemýšlela, aby nemyslela na roky, jež tu s Klokanem společně stráví, až odejde z válečného námořnictva do penze.

Byly chvíle, kdy jej služba zavála, nebesa vědí kam, kdy dům byl prázdný, a ona si sem udělala celodenní výlet, zatímco děti byly ve škole. Seděla a četla si v tomhle rozlehlém prkenném domě, v němž Klokan strávil mládí. Když byl daleko od ní, cítila se mu zde víc nablízku než kdekoliv jinde, rozhodně blíže nežli v jejich vlastním domě v Grotonu, o němž věděla, že je jen přechodným bydlištěm na dobu, kdy Columbia kotví v New Londonu. Věděla také, že by mohla být nucena přestěhovat se do Virginie či do Kalifornie, tak jako mnoho jiných rodin důstojníků, a že by se s tím dokázala vyrovnat. Pokud by ovšem měla naději, že jednoho dne se vrátí sem.

Někdy se prošla dolů k vodě a představovala si Klokana, jaký byl jako malý hoch, který se učil plachtit přímo tady v tomhle přístavu. Ještě tu žili lidé, kteří s úžasem mluvili o jeho juniorském plachtařském rekordu, a dokonce i dnes, ačkoliv již na těchto nevyzpytatelných vodách netrénoval, dokázal Klokan Dunning pořád ještě kormidlovat patnáctimetrovou plachetnici těsně při větru úzkou neoznačenou mezerou na čtyřkilometrové mělčině Succonnesset podél písečných břehů chránících jihozápadní přístup do kotviště v Cotuit.

Jo hleděla přes ostrov Deadneck k obzoru, až k vodám Nantucketské úžiny, za niž její manžel může docela dobře za pár dní vyplout s Columbií na širé vody severního Atlantiku, kterému žertovně říkal „můj revír“, do strašlivých hloubek oceánu, jež spolykaly Titanic a tisíc dalších lodí, nepříliš daleko od této poklidné zátoky.

Nejhorší na tom bylo, že nevěděla, kde je, ani přesně kdy se vrátí. Jedinou útěchu, již kdy našla, jí poskytoval tento dům a tahle přímořská vesnice na Cape Cod, lemovaná stromy, kde snad každý znal Klokana celý jeho život. Ohlédla se k přístavu a zamávala na proplouvající vlečný člun. George jí odpověděl krátkým dvojitým zahoukáním píšťaly, jejíž výrazný zvuk vyplašil kormorány v docích. George Gillmore ovšem nepotřeboval ani takovouhle záminku, aby troubil tak, jako by jeho Eileen byla bitevní loď. Klokan vždycky říkal, že z vousatého Gillmora mohl být docela dobrý kapitán válečné lodě.

Právě ve chvíli, kdy si na to Jo vzpomínala, účastnil se Klokan soukromé konference ve speciálně zařízeném a přísně střeženém operačním sále, eufemisticky nazývaném „buňka s omezeným vstupem“ v sídle vrchního velení atlantických ponorkových operací. Operační sál se měl stát velitelským centrem pro všechny operace Spojených států spojené s čínskými ponorkami.

Zde tajný operační tým válečného loďstva Spojených států dojednává a schvaluje vše: různé pozice ponorek v oceánu, hlídkovou oblast, pravidla střetnutí, cíle a trasy. Všechno, co je nezbytné pro úspěšné řízení malé jednotky ponorek a jejich speciální úkoly.

Dokonce i zprávy určené k vyslání opouštěly tuto místnost pečlivě zašifrovány. Pokud kdokoliv přinesl jakékoliv listiny - nemohl je už odnést zpět bez speciálních podpisů a pečlivého zaznamenání. Před dveřmi stály ozbrojené stráže. Nikdo nemohl být vpuštěn dovnitř bez speciální propustky. A ty se vydávaly jenom pro několik málo „zasvěcených“. Dovnitř nesměli dokonce ani výkonní a navigační důstojníci, s výjimkou instruktáží před akcí a hlášení po akci. Čtyři komunikační štáby držely za těmito dveřmi pohotovost ve dne v noci.

Následníkem admirála Mulligana a nyní novým náčelníkem ponorkových sil v Atlantiku byl admirál John F. Dixon, přísný a poněkud odstrašující člověk s úzkou, vážnou tváří. Byl vyhlášený svou pečlivou přípravou na každou situaci. Jeho přísný vzhled však před podřízenými skrýval nevázané způsoby v mládí, kvůli nimž byl málem propuštěn z válečné námořní akademie. Tykalo se to velké bronzové sochy jakéhosi zemřelého admirála, jež byla neznámým expertem s malým vrtákem záhadně naplněna vodou… Socha po tři dny čurala nepatrnou dírkou na přední straně kalhot uniformy.

Admirál Mulligan vždycky oslovoval admirála Dixona „Johnny“. Aféra se sochou se připomínala zřídka, ba téměř nikdy, ale ti ze svědků, kteří si vzpomínali na tehdejší téměř hysterickou reakci vyšších důstojníků, měli za to, že pravděpodobně ještě zabrání, aby to super výkonný ponorkový náčelník dotáhl na náčelníka námořních operací.

Ještě než dnešní malá schůze začala, fregatní kapitán Dunning se dotázal, zdali navzdory dlouhé misi, již měl podniknout, platí stále únorový termín jeho jednoměsíční celoroční dovolené.

Admirál Dixon v tom neviděl žádný problém. V únoru měla být Columbia tak jako tak na opravách a věděl o tom, že velitel z Cape Cod má být pryč čtyři týdny. Kdyby v severním Atlantiku mělo dojít k neúspěchu, bylo nepravděpodobné, že by Columbia dostala rozkaz pronásledovat svou oběť kolem celého světa, a admirál Dixon stejně žádný neúspěch neočekával.

„Odjíždíš s Jo?“ zeptal se.

„Ano, pane. Poplujeme na dvacetimetrové dvoustěžňové plachetnici z Cape Town do Tasmánie. Pravděpodobně s námi bude ještě jedna dvojice přátel a kromě toho pár námořníků a kuchař, aby to byla snesitelná plavba. Opravdu se na to už moc těšíme. Nikdy jsem se v těch jižních vodách neplavil. A pořádnou dovolenou jsme neměli léta.“

„Tam dole to trochu fouká.“

„To bych řekl. To už jsem dlouho nezažil!“

Admirál Dixon se usmál a oba ponorkáři vykročili k mapovému stolu, velkému vysokému nablýskanému psacímu stolu se šikmou deskou, jenž patřil admirálovu dědovi. Na spodní římse byly soupravy odpichovacích kružítek, kovových pravítek a kalkulátor. Pod svítilnou byla na desce rozprostřena podrobná mapa severovýchodního Atlantského oceánu, umístěná na velké mapě světa.

Admirál Dixon promluvil jako člověk, který o předmětu debaty dlouze přemýšlel. „Oukej, pánové. Abychom byli všichni v obraze. Ještě před pár dny jsme všichni očekávali, že obě ponorky uskuteční plavbu domů do Číny po hladině. Ale teď máme důvod o tom pochybovat. Takže pro účely tohoto cvičení budeme předpokládat, že ponorky Kilo se potopí nedaleko od své základny a poplují na západ Barentsovým mořem podél ruského pobřeží. Očekáváme, že se pustí od severního pólu kolem Norska přímo dolů do severovýchodního Atlantiku.

Tady se může přihodit řada věcí. Ponorky mohou buďto zahnout Gibraltarskou úžinou, kde je uvidíme, ale nebudeme s tím schopni nic moc dělat. Potom přeplují Středozemní moře a Suezským kanálem vplují do Rudého moře, což jsou všechno oblasti pro náš účel nevhodné.

Mohou samozřejmě zamířit také na jih a Gibraltar minout. Přestože je to delší, je to přímočařejší trasa. Potom by zatočily kolem mysu Dobré naděje, přepluly Indický oceán a propluly buď Malackým nebo Sundským průlivem. Odtud už budou mít pravděpodobně hladinový doprovod. Takže se soustředíme na to, abychom je včas a nadobro dostali někde předtím, než doplují mezi Grónsko a Velkou Británii. Protože jestli se rozhodnou pro utajenou plavbu do Číny pod vodou a my je ztratíme, pátrací oblast se rychle rozroste do beznadějně velkého prostoru, chceme je předtím, než doplují do prostoru mezi Grónskem a Británií.“

Admirál mluvil o jedné z nejdůležitějších úžin na celé planetě. Jednalo se o vody v severních přístupech do Atlantiku, kde Grónsko, Island a severní pobřeží Velké Británie vytvářely přímou linii ve směru severozápad - jihovýchod, širokou pouhých 1300 mil, nejužší místo celého oceánu. Avšak přímo na této spojnici leží 500 mil široký ostrov Island, jenž splavné vody značně zužuje. Tyto hluboké ledové vody představovaly ohromný lovecký revír pro úderné ponorkové síly Spojených států a Velké Británie, v nichž byly vycvičeny celé generace velících důstojníků.

Během studené války to byla trasa, kudy pluly všechny sovětské ponorky směřující do Atlantského oceánu. A proplouvaly touto úžinou pod bedlivým dohledem svých amerických či britských protivníků, hluboko pod hladinou. Ve dne v noci, měsíc za měsícem, rok za rokem, je oba velcí námořní spojenci sledovali a čekali. Jen málo sovětských ponorek proplulo úžinou nepozorováno.

Vedou tudy tři hlavní trasy: 1. blíže k pobřeží Británie, východně od Faerských ostrovů, jež leží 400 mil od severozápadního skotského mysu Wrath; 2. západně od Faerských ostrovů přes hřbet Aegir; 3. Dánským průlivem mezi Islandem a ledovým horami Grunnbjorn v Grónsku. Jsou to opuštěné, strašidelné vody, v nichž v květnu 1941 jen čtyři muži přežili potopení britského bitevního křižníku Hood o výtlaku 42 000 tun, zničeného německou bitevní lodí Bismarck.

Admirál Dixon položil kovové pravítko přeš úžinu a zabručel: „Někde tady, Klokane. Sejmeme je těsně předtím, než do úžiny vplují.“

„Ano, pane. A čím dříve, tím lépe. Já jsem dokonce uvažoval o Barentsově moři, okamžitě jak vyplují z oblasti Murmansku.“

„To si nemyslím. Je to příliš blízko jejich startovní čáry. Úplně nejlepší by bylo, kdybychom je mohli polapit u severního pólu, přímo tady. Jsou tu hluboké vody a je to spíš u norského než ruského pobřeží, a jestli ti smradí plují do Číny, tak se tomu nemůžou vyhnout.

Problém je v tom, že nemáme čas. Budou u severního pólu za dva dny po vyplutí, což téměř jistě bude pondělí dopoledne. Nám může trvat do pátku, než zjistíme, že se nevracejí zpátky. V té době už budou někde u Velké Británie. Na svůj první kontakt se budeme muset spolehnout na SOSUS.“

Admirál měl na mysli ultra tajnou americkou podmořskou síť akustických monitorovacích zařízení, jež pokrývají většinu světových oceánů, ale především oblasti podobně citlivé, jako je úžina mezi Grónskem a Británií.

„Jakmile je SOSUS zachytí, můžeme k jejich lokalizaci použít námořní hlídková letadla. Zabere to čas a bude to chtít trochu štěstí, ale je to vše, co máme. Podle mě bychom se měli nejdříve soustředit na pročesání téhle oblasti, kde si můžeš na oběť počkat. Myslím tohle místo.“ Admirál ukázal na oblast asi 100 metrů hlubokých vod jižně od Shetlandských ostrovů, 59,70 stupně severní šířky, přesně na dvou stupních západní délky a 180 mil severně od skotského žulového města Aberdeenu.

„Je to asi 4000 mil od New Londonu, Boomere,“ řekl admirál Dixon. „Jestli popluješ přes Atlantik rychlostí asi 25 uzlů, bude ti to trvat šest a půl dne. V tuhle chvíli máme za to, že ponorky Kilo vyplují v prvním lednovém týdnu. Měl bys být na pozici jihozápadně od Shetland 31. prosince.“

„Ano, pane. To je ale pekelný způsob, jak oslavit Silvestra. Ale než začneme detailní plánování, rád bych vám položil jednu otázku.“

Avšak ještě než stačil promluvit, dveře se rozlétly. Strážný uvedl bojechtivou postavu admirála Morgana. „Ahoj, Johnny… Klokane… jak to jde?“

„Právě jsme začali,“ řekl Dixon. „Já jsem vybral hlídkovou oblast pro Columbii a Klokan se chtěl na něco zeptat. Veliteli?“

„Pane, očekáváme, že ponorky budou ozbrojeny? Anebo je to jenom pár nákladních kocábek, které převážejí partu Číňanů kolem světa?“

Admirál Morgan odpověděl: „Musíš předpokládat, že budou ozbrojeny, Klokane. Po zuby ozbrojeny. Můžeš očekávat, že každá z nich bude mít plný náklad torpéd - to znamená po 24 kusech. Tahleta dvě Kila, na než číháme, jsou starší než zbývajících pět, ale předpokládám, že budou vybavena nejnovějšími ruskými zbraňovými systémy. Což znamená, že budou mít pravděpodobně torpéda řízená po drátě, jež je možné vystřelovat dvě najednou, takže jdou po dvou cílech současně.“

„Ano, pane. Chápu, admirále. Vypadá to, že nás pořád dohánějí. Předpokládám, že se musím připravit na nejhorší variantu - to znamená, že budou v okamžiku setkání obě ponořené? Myslíte si, že poplují po hladině, anebo celou cestu ponořeny?“

„Nemůžeme si tím být absolutně jisti. Ta tři předchozí Kila byla všechna do Číny přepravena na nákladních lodích. Zbrusu nové ponorky se obvykle dopravují po hladině, protože to znamená velkou úsporu paliva, menší zatížení na stroje a je to prostě bezpečnější. Ale tohle je něco úplně jiného. Máme tu dvě čínské posádky, jež prodělaly v Rusku několikaměsíční výcvik, a právě v tuhle chvíli nacvičují potápění v Barentsově moři. Já mám takovou předtuchu, že poplují celou cestu pod hladinou.“

Klokan přikývl. A Morgan přemýšlivě pokračoval: „V každém případě nemáme na vybranou. Právě jsem mluvil znovu s prezidentem. Vyjádřil se zcela určitě. Nemůžeme si dovolit být odříznuti od Tchajwanského průlivu a dovolit jiné mocnosti, aby ovládala moře v té části světa. Právě teď mám na mysli nejenom Tchaj-wan, kde máme miliardy dolarů investic, ale také naše přátele v Jižní Koreji a naše obchodní partnery v Japonsku. Ti mají větší obavy než my. To čínské válečné loďstvo je kurevský problém pro celý svět. Mají v jeho řadách 250 000 lidí.

Prezident má za to, že tenhle problém se týká vyváženosti sil v tamních vodách. Jestli Čína získá akceschopné ponorkové loďstvo, bude bodovat na všech úrovních. V Tchajwanském průlivu budeme neschopní, protože riziko pro naše plavidla a lidi by bylo příliš veliké. Ty ponorky se nesmějí do Číny dostat. A my to také nedovolíme.

Columbia bude čekat v záloze. Je to tvoje léčka. Musíš udeřit tvrdě a rychle. Sejmi je a v tu ránu je 14 procent toho zkurveného problému vyřešeno. Ponorek zůstane jenom pět. A ne všechny budou tvým problémem. Možná už žádná.“

„Třeba ne, pane. Asi jediná potíž bude patrně v tom, dostat je obě najednou. Nesmím vypálit jedinou aktivní zbraní příliš brzo, nebo to vyplaší tu druhou ponorku a bude mít čas oněmět a vypálit v odvetu. Možná i odpoutat se na tak dlouho, aby mohla informovat základnu o tom, co se děje. Ale moje posádka je dobře vycvičená, a pokud nebudou Číňané s ponorkami víc než čtyři až pět mil od sebe, anebo méně než 500 metrů, tak by všechno mělo klapnout. Musím jenom počkat, až budou tak blízko, že se na radaru objeví odděleně.“

„Předpokládám, že poplují dostatečně vzdáleny od sebe, Klokane, asi tak 2000 metrů. Dobře vědí, že to je nejlepší vzdálenost pro podmořský hydroakustický telefon, ale není to tak blízko, aby museli mít obavy ze srážky. Nevěřím tomu, že by měli čas vypálit nějaké vlastní torpédo.“

„Ale s tím nemůžu počítat, pane. V jižním Atlantiku jedno vypálili. A zatraceně rychle.“

„Jo,“ vmísil se admirál Dixon. „Ale neměli tenkrát na palubě toho iráckého velitele?“

„Podle Baldridge neměli. Říká, že torpédo vypálil ten ruský kapitán.“

„Hmmm. Budeme ti muset věřit, Klokane, že to provedeš správně. Nechci, aby na Columbii někdo střílel,“ řekl admirál Dixon. „Nechci, aby vůbec někdo měl ponětí, že tam je. Chceme tam mít neslyšnou, překvapivou, smrtelnou past, z které není úniku. A teď bychom si mohli projít v širších souvislostech vyhledávací fázi, protože tu je s námi admirál Morgan a určitě nám s tím hodně pomůže.

Prozatím bychom potřebovali mít nablízku jeden z těch našich rybářských travlerů se speciálním vybavením, tak blízko u vjezdu do zátoky, jak jen to půjde, aby ho nezajali. Víte u které, u té, co vede přímo k Poljarnyj, jen tak pro případ, že by ponorky, konec konců, zůstaly na hladině. Chceme také jednu naši ponorku SSN, (Označení útočné atomové ponorky, kde písmeno N znamená nukleární (pozn. překl.)) pravidelně hlídkující v Barentsově moři, uvést do pohotovosti - i když je nechceme potopit právě tam. Za ruskými humny je ve vodě příliš mnoho uší.

Mládenci od námořních hlídkových letadel si vypracují vlastní plán. Ale nesmějí začínat příliš daleko na východě, nebo Rusové pochopí, po čem jdou. Stejně tak nesmíme začínat příliš daleko na západě, nebo vyčerpáme dvouletou zásobu sonarových bojí za týden a stejně nic nezjistíme. Doufám, že souhlasíte s tím, že úžina mezi Grónskem a Británií je jediná možnost.“

Arnold Morgan studoval mapu. „K těmhle závěrům neexistuje žádná alternativa,“ řekl. „Musíme ty chlapy dostat co nejdříve, aniž nás nachytají. Jestli zůstanou na hladině, tak úžina je rozumné místo. Jestli se ponoří, chceme je dostat okamžitě, jakmile obeplují severní pól. Chlapci od průzkumných letadel tam mohou pracovat, aniž budou moc nápadní, pokud je SSN v Barentsově moři buď mine nebo ztratí, což předpokládám.

A Johnny… budeme v blízkosti operační oblasti potřebovat masovou podporu. Máš nějaký nápad, odkud můžeme pracovat?“

„No, nejspíš z Velké Británie. Poznamenal jsem si jeden tip, je to perfektní místo, ale budeme potřebovat povolení Whitehallu.“

„Nelam si s tím hlavu, Johnny, já to zařídím.“

„Skvělé. Myslím Machrihanish, starou leteckou základnu NATO, teď už nepoužívanou. Je přímo na jihozápadním atlantském cípu Kintyrského výběžku, naproti jezeru Campbeltown - to je starý a oblíbený brloh ponorek na západním pobřeží Skotska. A je to tiché místo.

Propočítal jsem, že teoreticky by nám mělo stačit šest letadel na dva týdny. Víc by vzbudilo podezření a s méně bychom to mohli zvorat. Musejí operovat pasivně, bez radarů - udržovat Ivana v nevědomosti, jasné?

Letadla tam zalétneme - typ Orion P-3C. Mají velice dobrou letovou vytrvalost, asi 15 hodin. Kromě nich budeme potřebovat transportní Galaxy, aby dopravily asi 8000 sonarových bojí a veškeré potřebné vybavení. Pro letadla budeme potřebovat tunu paliva. Ale na letišti jsou zásoby NATO. Měli bychom mít možnost s nimi disponovat, dokud za ně platíme. Otázkou ovšem je, co řekneme Britům? A co řekneme NATO?“

„NATO neřekneme nic. Nic jim říkat nemusíme. A Britové už teď vědí pravděpodobně až moc. Ale mohli by nám pomoct s palivem.“

„Oukej, Arnolde. Jaký postup navrhuješ?“

„Spojím se s naším londýnským velvyslanectvím a řeknu jim, aby na tuhle záležitost přidělili jednoho námořního atašé a zašli přímo na ministerstvo obrany. Mezitím se pokusím osobně intervenovat tak vysoko, jak jen to půjde, abych všechno urychlil.“

„Jaká bude naše krycí legenda?“

„Aha. No, něco v tom smyslu, že organizujeme velké manévry, abychom demonstrovali, že jsme stále schopni nasadit průzkumná námořní letadla kdekoliv na světě, využít opuštěná podpůrná letiště a operovat z nich minimálně dva týdny. Je to něco, co neděláme příliš často, ale provádíme tento výcvik v Evropě, úmyslně uprostřed zimy tisíce mil od našich domovských základen.“

„Kruci, to je dobré! Budou tomu Britové věřit?“

„Každý by tomu uvěřil. Kromě Britů. Jsou to cyničtí parchanti. Budou nás podezřívat z toho nejhoršího a budou mít pravdu. Ale stejně budou spolupracovat.“

V 16:00 byla schůze odročena, protože Arnold Morgan telefonoval do Londýna. Snažil se zastihnout starého přítele, kterého občas našel v jeho londýnským klubu. Byl to náměstek britského ministra obrany pro zpravodajství, kontradmirál Jack Burnby, člověk, který měl ve válce o Falklandské ostrovy před 20 lety tu pochybnou zkušenost, že viděl, jak jeho loď hoří a potápí se.

Právě večeřel a byl přátelsky naladěn, tak jak to Arnold Morgan očekával. Admirál Burnby měl radost, že mu volá jeho starý americký spojenec, kterého poznal, ještě když byl Arnold ve Fort Meade. Naslouchal pozorně krátké žádosti, v níž se po něm chtělo jenom to, aby nedělal vůbec nic a nenechal se vyvést z míry, až se ode dneška za dva týdny šest velkých amerických hlídkových letadel a mračno letadel Galaxy C5A vynoří z nočního nebe a přistane na Kintyrském výběžku.

Admirál královského válečného loďstva nakonec řekl: „Nevidím v tom žádný problém. Zítra promluvím s několika lidmi a do 48 hodin dostanete povolení přímo z ministerstva obrany do rukou vašeho námořního atašé na náměstí Grosvenor. Potřebuješ od nás nějakou aktivní pomoc, Arnie?“

„Ne, díky, Jacku. Jenom projev dobré vůle. Jako vždycky.“

„Klidně mi zavolej, kdykoliv budeš cokoliv potřebovat.“

„Díky za laskavost, Jacku.“

„Mimochodem, starý brachu, nechtěl bys mi takhle náhodou říct skutečný důvod, proč potřebujete tu nepoužívanou základnu na Kintyre, že ne?“

Admirál Morgan, vzdálený 3500 mil, zakoulel očima ke stropu. Ale klidně řekl. „To nepotřebuješ vědět, Jacku.“

„Výborně. Jestli je to takhle, tak se ani nepokusím o kvalifikovaný odhad. Mohl bych se trefit, viď?“

„Nejspíš ano. Obvykle se trefíš.“

„No nic, tak dobrou noc, starý brachu, doufám, že tě uvidím v létě. Mimochodem, tvoji chlapci by měli vědět, že od té doby, co jsme se připojili k Evropě, tak jsme tady přešli na metrickou soustavu. Všechno tu teď měříme na metry a… na kila.“

Arnoldovi lehký důraz neunikl. „Opravdu, Jacku? No, to mě tedy podržte. No dobrá, tak tedy sbohem… a díky!“

V tu chvíli se dveře podruhé otevřely a strážný námořnictva řízně oznámil, že vrtulník náčelníka námořních operací právě přistál a náčelník je na cestě sem. O čtyři minuty později vešel dovnitř admirál Joe Mulligan. „Ahoj, panstvo,“ řekl. „Johnny… Arnolde… Klokane. Jak to s námi vypadá?“

„Není to špatné,“ odpověděl admirál Dixon. „Ale jsem rád, že jste tady, pane. Právě jsme začali podrobně probírat, jak ta Kila polapíme. A tady bych opravdu přivítal váš názor.“

„Oukej. Jen co se podívám na mapu. Co takhle káva? Zmeškal jsem oběd, a pokud je mi známo, v celém americkém námořnictvu není jediná osoba, které za mák záleží na tom, abych nepošel hlady.“

Všichni se zasmáli a navigační důstojník fregatního kapitána Dunninga, nejmladší muž v povznesené společnosti v místnosti, zdvihl telefon a objednal kávu. Potom si vzpomněl na náčelníkovu libůstku, kterou ovšem admirálova paní, Diana Mulliganová, neschvalovala, a dodal rozpustile: „A koláčky pro náčelníka.“

To už se všichni přítomní shromáždili kolem velké mapy severního Atlantiku a Joe Mulligan vyslechl předpokládané trasy ruských ponorek a předběžný plán, jenž Johnny Dixon připravil na jejich polapení, za předpokladu, že poplují ponořeny.

Admirál očekával, že ponořená Kila poplují rychlostí asi 7 až 9 uzlů, a že to americkému průzkumu může trvat dobře pět dní, než se ujistí, že opravdu vypluly a jsou na cestě do Číny.

„První kontakt bude téměř jistě prostřednictvím SOSUS, pane,“ řekl. „Jakmile dostaneme jejich přibližnou pozici, navedeme tam průzkumná letadla a ta začnou s lokalizací, pouze za použití pasivních sonarových bojí.

Hlavním problémem je, že ty ponorky potřebují šnorchlovat nanejvýš jenom několik hodin každý druhý den. A jedině při téhle operaci máme reálnou šanci je načapat. Jedna hodina je strašně málo pro slušnou lokalizaci… tedy v případě, že průzkumná letadla nesmějí použít radar, aby zachytila jejich stožáry.“

„Prostě si budeme muset zvyknout,“ přerušil debatu náčelník, „na myšlenku, že to bude trvat několik dní, než se dozvíme přibližnou rychlost jejich postupu a jejich přibližný kurs. Ale s trochou štěstí z toho vyvodíme schéma, jež pátrání urychlí tak, abychom je mohli přibít na místě. Ten oceán je ale kurevsky ohromný plac, co?“

„No to jistě je. Ale šestou noc už bychom měli mít dost údajů, abychom mohli dát Columbii dostatek informací k přesunu do oblasti dalšího nabíjení baterií.“

Všem bylo jasné, co tím admirál Dixon myslí: že v tom okamžiku, kdy se ruské ponorky vynoří, aby pomocí vzdušných stožárů vyměnily vzduch, tak nevědomky prozradí své postavení a objeví se na sonarové obrazovce moderního válečníka našich dnů - velitele Klokana Dunninga z Cape Cod, čekajícího v rychlé atomové ponorce v temných hlubinách někde severně od Faerských ostrovů. Čekajícího na příležitost splnit přání svého prezidenta a vrchního velitele.

Joe Mulligan potěšené naslouchal. „To je ono, Johnny,“ řekl. „Jakmile je SOSUS zachytí, my už je najdeme. Zatím vidím jenom jediný problém - my předpokládáme, že se ke šnorchlování vynoří každou noc zhruba ve stejnou dobu. Co se stane, jestli to nebudou dělat pravidelně? Řekněme, že budou zavzdušňovat jenom každou druhou noc v rozdílnou dobu?“

„Potom, pane,“ odpověděl admirál Dixon, „si to budeme muset znovu promyslet. Ale já bych se neodvážil použít aktivní sonar. Tohle je jediný způsob, jak se jim dostat na kobylku, aniž bychom vystrkovali sami hlavu. Jinak poplují úplně potichu a možná vymyslí i nějakou fintu, třeba že proplují Dánským průlivem, anebo při pobřeží, nebo se dokonce i vrátí zpátky do Barentsova moře.“

„Jo. To by byl průser. Columbia na nesprávném místě. Žádné zprávy z družic. Průzkumná letadla pendlují mezi Islandem, Norskem a zase zpátky. Nekvalitní hlášení podmořských monitorovacích zařízení těsně u pobřeží. A my tu budeme jen tak sedět a hádat naslepo.“

„Přesně tak, pane,“ přitakal admirál Dixon. „Jestli se to zvrtne tímhle způsobem, tak budeme potřebovat daleko větší nasazení, a to fofrem.“

„Na to zapomeň, Johnny. Kdybychom měli říct prezidentovi, že jsme ty ponorky ztratili a potřebujeme další jednotky, tak z toho dostane záchvat, protože pak by bylo prakticky nemožné udržet to v tajnosti. Mě by z toho nejspíš trefil šlak taky. Musí to fungovat podle tohoto plánu. Takže, mládenci, laskavě uvažujte pozitivně. Ti zatracení Číňané dokonce ani netuší, že se na ně chystáme a nezačnou si počínat vychytrale, pokud neuděláme někde chybu. Jenom si uvědomte, že tahle operace musí vyjít na první pokus. Jinak jsme v průseru. V tom největším průseru, jaký si umíte představit.“

Dne 23. prosince se velitelský tým z Columbie, muži, které velitel Dunning považoval za nepostradatelné pro úspěch mise, shromáždili na velitelství ponorkových operací v Atlantiku. Všichni sem přiletěli z námořní základny v New London. Společně teď pracovali v kanceláři odříznuté od zbytku světa a vylepšovali posledními jemnými detaily plán, snovaný za účelem zničení pekingských ponorek.

Byl zde velitel zbraňových systémů, korvetní kapitán Jerry Curran, vysoký obrýlený muž, pokládaný za nejlepšího hráče bridge v celém válečném námořnictvu. Klokanův výkonný důstojník, korvetní kapitán Mike Krause z Vermontu, přicestoval do Virginie společně s navigačním důstojníkem, devětadvacetiletým poručíkem Davidem Wingatem, jehož činnost bude životně důležitá během dlouhých temných dnů hluboko v úžině mezi Grónskem, Islandem a Británií.

Poručík Bobby Ramsden, devětadvacetiletý důstojník z Marylandu, měl na starosti sonar. Byl zde proto, že ze všech lidí věděl nejlépe, co hledá. V této zakuklené kanceláři válečného loďstva Spojených států se nacházeli pouze lidé, kteří museli znát konečný cíl celé mise. Každý z nich přísahal, že uchová tajemství. Každý z nich měl zakázaný jakýkoliv kontakt s venkovním světem.

Admirál Morgan sem přiletěl vrtulníkem společně s admirálem Mulliganem na závěrečnou informativní poradu. Všichni byli svědky, jak se vyvinul neuvěřitelný plán. Toho večera odvezl vrtulník válečného loďstva velitele Dunninga společně s Mikem Krausem, Jerry Curranem, Davidem Wingatem a Bobbym Ramsdenem zpátky do Connecticutu, kde je očekával velký černý trup Columbie.

Nehybně kotvila u mola, připravena vyplout na moře. V uplynulých dnech na ní pracovali technici, zkontrolovali každou funkční část, každé ložiště, vyměnili všechno, co budilo jen stín podezření. Nejmenší klapot v atomové ponorce, jež je na číhané, může prozradit její pozici. Každý technik věděl, že tato mise, ať už je jejím cílem cokoliv, může být zmařena jedním jediným nepozorným testem.

Byl zkontrolován elektronický bojový systém, potom podruhé a ještě potřetí. Columbia poveze do úžiny mezi Grónskem a Británií 14 drátem řízených torpéd Gould Mk 48 typu ADCAP (Zkratka Advanced capability neboli s vylepšenými vlastnostmi (pozn. překl.)). Byla také naložena osmi střelami Tomahawk s dosahem 1400 mil a čtyřmi střelami Harpoon s hlavicemi vybavenými aktivním naváděcím radarem. Klokan doufal, že použití těchto zbraní nebude nutné. Bylo by jich zapotřebí jedině v případě, že by na pomoc čínskému Svrchovanému vládci přišlo celé ruské severní loďstvo.

S největší pravděpodobností však bude zapotřebí malý arzenál klamných cílů, jež měla Columbia rovněž na palubě. Jednalo se o prostředky konstruované za účelem svedení torpéda zaměřeného na americkou ponorku z jeho dráhy. Klokan považoval celkem za pravděpodobné, že by jedna z čínských ponorek Kilo mohla na jeho plavidlo vypálit, pravděpodobně ve chvíli, kdy Columbia aktivuje své vlastní torpédo. Klokan měl za to, že musí počítat s okamžitým protiúderem, se zoufalým výstřelem k zániku odsouzené lodi v poslední vteřině. Klokanovi muži věděli, odkud smrtící ruské torpédo přiletí - přímo z vlastní dráhy amerického torpéda. A rovnou do trupu Columbie. To byl klasický operační postup v ponorkovém válečnictví. Kvůli tomu tu byly klamné cíle. A čím dřív se použijí, tím lépe, takový byl Klokanův názor.

Columbia vezla klamná torpéda typu Emerson Electric Mk 2 a hluk produkující MOSS Mk 48. Její sonary IBM byly typu BQQ 5D/E jak pro pasivní, tak pro aktivní vyhledávání a útok. Během patrolování bude Columbia používat nízkofrekvenční, pasivní vlečné sonary konstruované tak, aby zachytily srdeční tep připlouvajících ponorek.

Kolos o výtlaku 7000 tun byl poháněn dvěma jadernými turbínami, jež dávaly výkon 35 000 koňských sil a poháněly jedinou hřídel. V případě nutnosti dokázaly pracovat 300 metrů pod hladinou. Columbia měla podle harmonogramu opustit základnu v New London 24. prosince.

Na turbínách se musely provést ještě nějaké práce a 21. prosince spustili reaktor na kritický výkon a vypluli s Columbií na krátký plavební test, jenom na dohled od pobřeží. Když byli korvetní kapitán Lee O’Brien, námořní strojní důstojník, a jeho lidé spokojeni, ponorka se vrátila do svého kotviště a atomová elektrárna byla vypnuta. Nerozběhne se dříve než 24. prosince.

A tak přišly Vánoce, aniž se jich kterýkoliv z důstojníků Columbie zúčastnil v lůně rodiny. Všichni byli izolováni od všech kontaktů, s výjimkou rámce posádky. Většina z nich vzpomínala na své ženy a rodiny, ačkoliv měli slíbenu skvělou večeři připravenou speciálně jenom pro ně. Klokan na tom byl asi stejně špatně jako ostatní. Správně se domýšlel, že Jo nevezme děti do domu na Cape, ale zůstane po celé dlouhé svátky v Grotonu. A tak, když trávil Štědrý večer s důstojníky svého štábu, věděl, že jeho milovaná Jo a děti jsou necelé tři míle vzdáleni, a nemohl nikomu z nich dokonce ani koupit dárek.

A potom, v houstnoucím soumraku pochmurného odpoledne, korvetní kapitán O’Brien a jeho tým začali spouštět tyče a pomalu a pečlivě zvyšovali teplotu a tlak jaderného reaktoru, až poskytoval dostatečné množství energie pro všechny přístroje Columbie. Jaderný reaktor ponorky třídy Los Angeles by mohl pohánět malé město.

V 18:50 byli skoro hotovi. Poslední člen posádky již byl dlouho na palubě a uvnitř každý jednotlivý námořník vyplňoval dotazník, kterého z nejbližších příbuzných má válečné loďstvo vyrozumět pro případ, že by Columbia byla zasažena a už se nevynořila. Na prvním místě seznamu bylo jméno paní Jo Dunningové, spolu s jejím telefonním číslem a adresou jejich domu v rančerském stylu na kopci, odkud byla vyhlídka na moře, přestože stál dvě míle ve vnitrozemí.

Někteří z mladších členů posádky pečlivě stylizovali dopisy domů, jež by byly jejich poslední vůlí v případě, že by to Columbia nezvládla.

Na connecticutské pobřeží teď lehce sněžilo a v 19:30 vypadala základna zcela opuštěná, s výjimkou několika spojařů, jejich velitele a velitele Klokanovy eskadry. Zdálo se, že sníh pohltil veškerý zvuk, a každý mohl vidět, jak se vrší kolem přístavních světel, jež obklopovala velký trup.

Byl vydán rozkaz k pohotovosti. Ve 20:10 se velitel Dunning a poručík Wingate dostavili na můstek a Klokan nařídil strojovně „spustit stroje“.

Kapitánův výkonný důstojník nařídil odvázat všechna lana a motorové vlečné čluny začaly táhnout velký trup od mola. A Klokan oznámil, že loď je formálně na cestě, v chladném severozápadním větru onoho chladného Štědrého večera. Velitel Dunning zavolal, ať se vlečné čluny odpoutají, počkal, až odplují, a potom vydal rozkaz „vpřed na třetinový výkon“.

A nyní se Columbia začala pohybovat kupředu, nejdřív pomalu ven z přístavu. Zdolávala teď první metry na cestě k úžině mezi Grónskem a Británií, kde měla splnit svůj smrtelně nebezpečný bojový úkol. Už pouhý pohled na ni, zvolna mizící ve tmě, naplňoval noc předtuchou nebezpečí. Zcela reálného nebezpečí.

Klokan, zahalený do teplého nepromokavého pláště, stál po celou plavby ze zátoky Gardinet’s na můstku se svým navigátorem. První část plavby poplují úžinou mezi ostrovem Block na severu a mysem Montauk Point na jihu. Velké, téměř nehmotné vločky teď padaly na hladinu vod, jež každý rok slouží jako místo radovánek pro obyvatele New Yorku na prázdninách a jsou také autostrádou ponorek, vyplouvajících ze základny New London. Na trupu Columbie, razící si cestu drobným zimním vlnobitím, se už vytvořil povlak bílé jinovatky.

Klokan popluje po hladině, neboť moře je zde poměrně mělké, a do periskopové hloubky se ponoří o něco dále na jihovýchodě u ostrova Martha’s Vineyard. Neklesne hlouběji, dokud nedosáhne okraje kontinentálního šelfu. Potom se od svého původně východního kursu odchýlí nepatrně k severu.

Za úsvitu na Boží hod měla Columbia za sebou již 300 mil své cesty. Klokan vystoupal do periskopové hloubky, aby se mohl krátce spojit se satelitem v rámci rutinního spojovacího provozu. Potom nařídil sestup ponorky do větší hloubky, v níž popluje 3500 mil severovýchodním směrem až k Shetlandským ostrovům. Udržovali stálou rychlost 25 uzlů a polykali jednu míli za druhou. Za den jich urazili obvykle 600, v hloubce 150 metrů pod hladinou. Překročili Velký atlantský hřbet těsně nad lomovou zónou na 50 rovnoběžce, ale většinou pluli oceánskými vodami hlubokými dvě a půl míle.

Šest letadel Orion P-3C přelétlo vysoko nad Columbií dvě noci předtím, než Klokan se svou posádkou doplul k Shetlandům. Námořní hlídková letadla se potom vydala východním směrem, trmácela se nad irským hrabstvím Donegal a pokračovala podél členitého severního pobřeží, kde odbočila k Mull of Kintyre. To je velká rozloha pevniny, jež na námořních mapách vypadá jako starý sukovitý klacek trčící ze západního pobřeží Skotska.

Americká vojenská letadla zaburácela z temné oblohy nad Machrihanish krátce po svítání, což bylo tak akorát, protože přistávací světla na neužívané letecké základně byla mimo provoz a budou uvedena do pořádku teprve za další tři dny. První ohromné letadlo Galaxy C5A již bylo zaparkováno. Přiletělo minulou noc a přistálo za plného denního světla. Američané, kteří se starali o provoz letiště, měli plné ruce práce. Na směny organizovali opravu elektrického vedení, topení a dodávky vody. Přivezli si s sebou také vlastní zásoby jídla, náhradní součástky, zbraně a pár vojenských jeepů.

Klokan se svými muži pokračoval přímo kupředu, minul Rockallskou lavici a směřoval, teď o něco pomaleji, do vod jižně od Shetland. Kapitán doplul do přikázaného prostoru, a jakmile navázal opět spojení s americkou družicí, vypnul motory. Bylo 16:00 1. ledna a čekala na něj zpráva, přenesená z družice do nitra ponorky za rovných pět sekund.

Ponorky typu Kilo opustily Poljarnyj v 05:00 téhož dne a nevrátily se. Vypluly severním směrem z Barentsova moře, seřazené za sebou, rychlostí 7 uzlů, bez doprovodu a na hladině. Ale krátce předtím, než dopluly k rybářskému trauleru (Trauler (někdy také psáno trawler) je až 65 metrů dlouhá rybářská loď s navijákem pro vytahování velkých smýkacích sítí (trawl). Tyto lodě o různém výtlaku loví daleko od základen a jsou vybaveny na částečné zpracování úlovku na moři. (Pozn. překl.)) se speciálním vybavením, čekajícímu 15 mil od pobřeží, se ponořily. To byla škoda, protože uvnitř trauleru bylo víc amerických pátračů na metr čtvereční než ve Fort Meade. „Rybářský člun“ ztratil s ponorkami kontakt okamžitě, jakmile se ponořily pod hladinu. A pravidelně hlídkující americká ponorka typu SSN ještě nebyla v postavení, aby mohla kontakt navázat.

Laicky řečeno, „rybáři“ ztratili ponorky dříve, než je SSN dokázala najít. Takže teď nikdo nevěděl přesně, kde jsou. Columbia mohla prozatím jenom vyčkávat, dokud SOSUS neposkytne nějaké řešení.

Doma ve Virginii pronesli admirálové Mulligan, Morgan a Dixon svorně: „Doprdele!“, když k nim na ponorkové velitelství ta zpráva pozdě odpoledne dorazila. Avšak zatnuli zuby a poslali na palubu Columbie přes družice příslušnou depeši. „No dobrá, tak se Kila budou muset vynořit k zavzdušnění za dvě následující noci,“ řekl admirál Morgan, který už byl zase ve své kůži a stopoval cizince bez přestávky dnem a nocí. „Pořád si myslím, že je nachytáme.“

A tak Američané čekali a třetí noc na cestě podél Barentsova moře, 3. ledna, se ponorky vynořily na periskopovou hloubku, aby šnorchlovaly, a SOSUS je zachytil. Kontakt byl prchavý, těsně na konci nabíjecího cyklu. Hlídkující SSN byla příliš daleko, aby je zachytila, než opět oněmí. Ale velitelství atlantického ponorkového loďstva konečně zaměřilo alespoň zhruba jejich polohu a dokázalo odhadnout rychlost jejich plavby na 7 uzlů, což bylo o hodně lepší než nic.

Admirál Dixon nařídil Columbii novou hlídkovou oblast blíže k Faerským ostrovům. Ani on ani admirál Mulligan nevěřili, že by Číňané pojali nějaké podezření, ale oba muži pokládali za pravděpodobné, že zamíří k západní straně Faerských ostrovů.

Klokanovi teď nezbývalo nic jiného, než trpělivě čekat, až prostředky SOSUS začnou lov, a těšit se nadějí, že se tak stane v následujících 24 hodinách.

A fungovalo to. Kila se opět na čas vynořila kvůli dobíjení baterií ve 23:00 následující noci, 4. ledna. SOSUS zburcoval operátory P-3C a poskytl jim informace, kde zhruba začít shazovat sonarové bóje. Ale počasí jim nepřálo, moře bylo bouřlivé a podmínky pro funkci sonaru následkem toho špatné. Posádky pátracích letadel dokázaly jenom zúžit předpokládanou pozici ponorek na 2000 čtverečních mil a určit předpokládanou rychlost plavby na 5 až 7 uzlů.

Admirál Dixon nařídil hlídkujícím letadlům pátou lednovou noc, aby vyčkala na jakýkoliv kontakt přístrojů SOSUS z kterékoliv strany Faerských ostrovů. Ale bylo to bezvýsledné. Ponorky se nikde neukázaly. Všichni je propásli.

Noc šestá byla lepší. SOSUS opět oznámil vynoření ve 23:15. Jedno hlídkové letadlo zachytilo dvě ponorky krátce po půlnoci, stále ještě dobíjející baterie. Teď dokázalo stihnout přesnější lokalizaci a určilo, že Kila plují trasou východně od pobřeží směrem k Velké Británii. Byla to trasa, kterou předpokládal a v níž doufal admirál Dixon. Satelitní depeše z ponorkového velitelství určená Columbii byla stručná. Udávala pozici ponorek, kurs a rychlost v 01:00 hodin dne 6. ledna a končila slovy: „Plánovaný útok od této chvíle za dvě noci.“

Noc sedmá proběhla v nervózní nevědomosti. Nikdo nic neslyšel.

A noc osmá zastihla Klokana Dunninga mimo určenou útočnou oblast, na cestě k Faerským ostrovům směrem k nejzazšímu bodu, kam mohly ponorky dospět rychlostí 7 uzlů od pozice, kde byly zachyceny noc šestou. Nikdo ponorky nezachytil již 48 hodin. Na atlantickém velitelství byl admirál Morgan přesvědčen, že se co nevidět musí vynořit, aby dobily baterie. „Musejí být na dně!“ tloukl pěstí do stolu. „Ti chlapi musejí co nevidět šnorchlovat!“

Ale hodina 21:00 přišla a zase odešla. Stejně tak hodina 22:00.

Ve 23:00 začala být patrná podrážděnost, nejenom na atlantickém velitelství ponorek, ale také v operačním sále USS Columbia, kde se velitel Dunning snažil učinit z přání skutečnost. Musejí se vynořit, jinak budou mít baterie úplně vybité! Nemohli se kolem mě proplazit, ale mohli hodně zpomalit. Každopádně musejí být pořád někde přede mnou, takže pokračujeme dopředu. Baterie jim nemůžou vydržet moc přes čtvrtou hodinu, tím jsem si jist!“

V 01:00 neměli žádný kontakt.

Stále nic ve 03:00. Klokan si začal myslet, že změnili kurs a vrátili se do Barentsova moře s nějakými motorovými problémy. Ve 04:00 panoval všude klid.

04:10. „Kapitáne! Pane! Zpráva od atlantického velitelství. SOSUS hlásí nahození dynam. Prvotní klasifikace: víc motorů třídy Kilo - pravděpodobná oblast veliká. Voláme letadla.“

„Sonar, zde kapitán. Kila šnorchlují. Máte něco?“

„Nic, pane. Hledáme.“

Klokan horečně uvažoval. Počítal, že je na jejich přístupové linii. Věděl, že ponorky nedobíjely 52 hodin a že dobíjení začaly dost pozdě. Závěr zněl, že Číňané budou muset snížit svou přístupovou rychlost na něco méně než 7 uzlů. Otázka byla o kolik? Při rychlosti 6 uzlů by se teď nalézal více než 50 mil jižně od pozice, jíž ponorky urazí od místa, kde byly ve 04:00 zachyceny. Věděl, že nedobíjely 52 hodiny. Musejí začít co nejdříve. Ale jestli se bude přibližovat pouze rychlostí umožňující pátrání sonarem, nedostane se na jejich pozici dříve než v 06:30. To už bude moc pozdě. Bude denní světlo. Dokončí dobíjení baterií a budou už zase hluboko a němé. Jestli je má chytit, musí sprintovat a potom se k nim nechat snášet, znovu zvýšit rychlost s tím, že jeho sonary budou na nějaký čas absolutně hluché, znovu zpomalit a poslouchat. Potom znovu sprintovat a nechat se znovu snášet, pokud při prvním pokusu nic nezaslechne. A tak to bude muset dělat celou dobu, než urazí těch 50 mil.

Rychle si připomněl, že by mohl dočasně zapomenout na jakékoliv snížení přístupové rychlosti ruských ponorek pod 6 uzlů, protože by mohly zastavit k dobíjení dlouho předtím, než by k nim doplul, dokonce i kdyby sprintoval a nechal se snášet. Bude s tím muset začít znovu, pravděpodobně za dva dny někde v úžině mezi Grónskem a Británií. S tou představou se těžko smiřoval, rozhodně o ní nechtěl uvažovat v tuhle chvíli.

Kromě toho si také musel připustit nevýhodu své taktiky. Bylo tu nebezpečí, že jej ponorky mohou uslyšet během sprintování. Ale přinejmenším mu to umožní urazit jakoukoliv vzdálenost, pokud jejich přístupová rychlost byla 6-7 uzlů.

Nicméně Klokan se rozhodl pro sprintování. Počítal, že jestli teď dobíjejí, přeslechnuti SOSUS, ale ne jím, musejí být v tuto chvíli dobrých 12 mil vzdáleni - kdyby udržovali rychlost asi 6,75 uzlů - tak by mohl bezpečně risknout sprintování 15 minut. Riskne 20 minut, aby zvýšil pokrytí. Klokan vydal okamžitě příslušné rozkazy:

„Kormidlo doleva. Stáhnout všechny antény. Hloubka 245 metrů. Rychlost 30 uzlů. Kurs plavby nula-tři-nula.“

Potom promluvil k posádce. „Teď mě poslouchejte. Mám celkem oprávněnou jistotu, že ti chlapi jsou někde 12 až 50 mil odsud, zpožděni na své trase a pořád ještě plují směrem k nám. Šnorchlovat budou nejpozději v 06:00. Měli bychom je zachytit při příštím zpomalení. Ale možná budeme muset sprintovat ještě jednou a přitom je dost pravděpodobné, že je těsně mineme a zachytíme na krátkou vzdálenost. Mějte čtyři torpéda Mk 48 a klamné cíle připraveny k okamžitému odpálení. Mohli by vystřelit první. Výhodu opět získáme tím, že zpomalíme.

Ale jestli budeme muset, tak to uděláme za ztížených podmínek, na krátkou vzdálenost a s použitím aktivního sonaru. Nic není předem vyloučeno. Děkuji vám, pánové.“

04:31. „Snížit rychlost na 5 uzlů. Kormidlo doprava. Kurs 100. Hloubka 20 metrů. Rádio, připravit se na spojení s družicí. Sonar, zpomalujeme a stoupáme k periskopové hloubce. Připravte se na krátký aktivní signál.“

„Sonar, provedu.“

„Rádio, provedu.“

04:37. „Kapitáne, zde sonar… nový kontakt, jenom z bočního sonaru. Informace z vlečného sonaru ještě nedostupné. Směr červená 83. Analyzujeme. Velice slabá odezva. Není to blízko. Přidělena stopa 2307. Sledujeme.“

„Zde kapitán, rozumím. Připravte se na bleskový útok. Kormidlo doleva. Kurs nula-jedna-sedm. Nastavte na počítači rozsah pátrání 6100 metrů. Sonar, zde kapitán. Předpokládám, že se jedná o kontakt přímo v naší dráze, kurs dva-jedna-nula, rychlost 6,5 uzle.“

„Kapitáne, zde sonar. Analýza je hotová. Jsou to motory třídy Kilo. Žádná kavitace, slabé signály, ale trvalé. Směřují trochu doleva, nula-jedna-pět.“

Klokan se otočil k navigátorovi a nařídil zprávu o kontaktu pro SUBLANT: „Ponorka třídy Kilo šnorchluje, poloha 017, vzdálenost 10 mil severně od nás. Kurs 210, rychlost 6,5. Přibližujeme se kvůli upřesnění a útoku.“

Columbia teď klouzala kupředu a rychlostí 8 uzlů dosahovala nejtišší a nejrychlejší možný přístup. Avšak kapitánovu pozornost zaujala další zpráva sonaru, informující o zachyceném hydroa-kustickém telefonu na sledované pozici. „Není to ruština, tlumočník myslí, že by to mohla být čínština.“

„No jistě,“ pomyslel si Klokan, „jestli vysílají na UWT, tak musí být dva a nestarají se příliš o to, jestli je někdo odposlechne. Pochybuji, že slyšeli mě, i když by mohli jeden druhého varovat.“

Ale zrovna teď nebyl čas na spekulace. Zprávy ze sonaru byly dobré - pevný kontakt, přímá spojnice, najisto určená pozice, žádné změny v charakteristice signálu. „Zdá se, že je o něco blíže, než 6100 metrů.“

„Zde kapitán, rozumím. Torpédomety jedna a dvě připravit. Budu stejný kurs udržovat ještě další tři minuty kvůli palebnému řešení.“

04:56. „Kapitáne. Počítač má dobré řešení. Cíl 2307, kurs dva-nula-dva, rychlost 6,4 uzle, nastavená vzdálenost 3800 metrů. Od cíle jste 2200 metrů.“ V tuto chvíli si Klokan připomněl své nadřízené v Pentagonu. Ty dvě ponorky byly blízko u sebe. A právě teď je sonar nedokázal odlišit. „Nechci žádnou z nich varovat tím, že na druhou vystřelím,“ mumlal si, „protože jestli se ten parchant dostane dost blízko, tak stačí něco odvysílat celému světu.“

V duchu uvažoval. Hlavou mu probíhaly jasné myšlenky. „Chci je dostat obě najednou, anebo v rozmezí maximálně 30 vteřin. Takže je nechám připlout ještě blíž, aby je sonar dokázal rozlišit. Ale jsem moc blízko mimo pásmo a nedokážu říct, jak dlouho ještě bude trvat, než dobijí baterie a zase oněmí. No nic, dám jim čas ještě do 06:00.“

Klokan znovu nařídil kormidlo doprava. „Kurs nula-osm-nula. Okamžitě mě informujte, jakmile se ukážou dva kontakty, hned zaútočíme dvěma Mk 48.“

„Sonar, provedu.“

05:08. „Kapitáne - zde sonar. Mám dva kontakty. Cíle 2307 a 2310 teď ve směru 011 a 014.“

„Kapitán, rozumím. Zaměřte 2307 zbraní číslo jedna, 2310 zbraní číslo dvě. Chci pasivní přibližování, malou rychlostí, dokud nebudeme ve vzdálenosti 1000 metrů, potom vystoupejte nahoru a aktivujte obě zbraně. Než vystřelím, tak se otočím směrem k nim.“

„Zbraně, provedu.“

„Počítač - zde kapitán… zadejte stejné údaje a rychlost pro 2310. Počítám, že jsou v jedné linii zhruba na stejné úrovni. Dejte jim rozestup 2000 metrů.“

„Počítač, provedu. Nastaveno.“

Klokan Dunning, plně se ovládaje, si říkal, zůstaň v klidu. „Mám spoustu času,“ mumlal si pro sebe. „Pluj v pohodně mimo pásmo cílů, než se k nim otočíš. Čekej, dokud se jim nedostaneš za zadky - tím bude menší šance, že zaznamenají výstřely. Možná bych to mohl trochu urychlit, kdybych se do jejich dráhy otočil od teď za devět minut. Tím pádem budu mít dalších 1500 metrů volného místa východním směrem a dostanu se jim za zádě rychleji.“

05:17. „Kapitáne - zde sonar… 2307 ve směru 341, 2310 ve směru 352. Oba cíle na vysoké frekvenci. Dobrý sluchový kontakt. Dobré pozice. Žádná změna.“

„Kormidlo doleva. Kurs nula-tři-nula. Od teď za 11 minut se otočím a vystřelím.“

05:27. „Kapitáne - zde sonar… 2307 směr 265, 2310 směr 281. Žádná změna.“

„Kapitáne, počítač cíle zaměřil.“

05:28. „Kormidlo vlevo, kurs dva-sedm-nula. TORPÉDOMETY JEDNA A DVĚ V POHOTOVOSTI.“

05:30. „Zamířeno na dva-sedm-nula, pane.“

„VYSTŘELTE JEDNA!“

„Torpédo jedna vystřeleno.“

„VYSTŘELTE DVĚ!“

„Torpédo dvě vystřeleno.“

Columbia se podruhé ve svém životě otřásla, když její velká torpéda Mk 48 ADCAP vystřelila do oceánu, aby pátrala po ruských ponorkách.

„Obě zbraně jsou pod kontrolou, kapitáne.“

05:36 „První zbraň je 1000 metrů od cíle 2307… PŘEPÍNÁM NA AKTIVNÍ ZAMĚŘOVÁNÍ… MĚLKÁ HLOUBKA… VYSOKÁ RYCHLOST.“

Klokan slyšel stejné hlášení pro zbraň dvě, potom varování, jež očekával. „Zbraně maskují cíl… pořád se drží… žádná změna.“

„První zbraň má aktivní kontakt, pane.“

„Pusťte první zbraň na 2307.“

„Druhá zbraň má aktivní kontakt, pane.“

„PUSTIT!“

Dvě torpéda z Columbie udeřila do trupů čínských ponorek Kilo v rozmezí několika vteřin v 05:37, krátce před rozbřeskem prvního raního světla ráno dne 9. ledna, východně od Faerských ostrovů. Prorazila v trupu každé ponorky zející díru, dovnitř se navalila ledová voda Atlantského oceánu, zaplavila nové trupy a zavlekla je dvě míle ke dnu. Ozvěny, osamělé strašlivé ozvěny explozí, bušily do amerických ponorkových sonarů ještě téměř celou minutu. Čínští operátoři zbraní nebyli dost pohotoví, aby palbu opětovali.

Smrt si přišla rychle pro 100 členů posádek, jak pro Číňany, tak pro Rusy. Žádný pozůstatek lodí ani těl už nikdy nikdo nespatří. Kila byla při zásahu neviditelná a zůstanou tak po zbytek věčnosti. Bude trvat další den a půl, než si jejich náčelníci v Číně uvědomí, že možná došlo k nehodě.

Dunningova žena by kapitána stěží poznala, kdyby jej teď viděla, jak stojí s přísným a nebezpečným výrazem na veličím stanovišti. Pro něj v tom nebylo nic osobního. Tváří v tvář tolika smrtím zůstal ledově klidný. Jako člověk, který už něco podobného udělal a udělá to znovu, pokud to bude nutné. Byl člověkem, který si uvědomoval požadavky své země a provede je do písmene. Pokud by to bylo nutné, byl dokonale připraven při takovém pokusu zemřít. Válečné loďstvo Spojených států vychovává muže pro takové úkoly.

Klokan dovedl Columbii k hladině, aby pátral po jakýchkoliv troskách z ponorek. Vyšplhal se na chvíli na můstek a čekal, až se slunce vynoří z východního Atlantiku. Potom se na vlastní oči přesvědčil, že nezůstalo nic jiného než jen malé skvrny nafty.

Nařídil opětovné ponoření Columbie do hlubiny s kursem směrem k New London.

Možná se nad vším měl hlouběji zamyslet. Ale nebyl placen za filozofování. Byl oddaným služebníkem vlády Spojených států. Byl vycvičen, aby prováděl rozkazy svých nadřízených. A to také udělal.

Klokan se spojil s družicí, poslal do SUBLANT signál „úkol splněn“ a doufal, že se někdo spojí s Jo a řekne jí, že je v bezpečí. A že se vrací domů.

Dvě jsou na dně. Zbývá jich ještě pět.

Kapitola čtvrtá

Štiplavý severozápadní vítr vál za mrazivých časných ranních hodin 12. ledna Branou nejvyšší harmonie. Přinášel s sebou první zimní sníh, přímo z vysoké plošiny vnitřního Mongolská. Sníh bíle zářil na špicích velkých střech Zakázaného města, strážícího po staletí Dračí trůn. Široký příkop Zlatého potoka za ohromnou branou byl zmrzlý. Náměstí Tchien-an-men bylo pod deseticentimetrovým sněhovým kobercem tiché. Byly téměř dvě hodiny ráno. Město Peking spalo. Skoro.

Na západní straně náměstí, hluboko uvnitř kolosální Velké lidové sněmovny, zůstával jeden středně veliký vládní konferenční sál ve druhém patře v činnosti. Byl plný cigaretového kouře v důsledku nekonečného řetězového kouření vysoké sehnuté postavy Svrchovaného vládce Číny, kvůli němuž hlídkovalo ve venkovních chodbách osm ozbrojených osobních strážců.

Před ním seděli u dlouhého stolu, jenž zabíral většinu místnosti, nejmocnější muži země včetně generálního tajemníka komunistické strany, jehož důležitá funkce jej rovněž opravňovala k postavení předsedy výboru pro vojenské záležitosti, intendanta lidově osvobozenecké armády - a válečného loďstva. Vedle něj seděl náčelník generálního štábu Chiao Džijun.

Na opačném konci stolu seděli příslušníci nejvyššího velení čínského válečného loďstva včetně politického komisaře, viceadmirála Jang Ženjinga. Tři zástupci vrchního velitele, viceadmirálové Sue Ching, Feng Lu Dong a Ži-Heng Tan spolu tiše rozmlouvali. Náčelník štábu válečného loďstva, viceadmirál Sang Je, dorazil před hodinou ze Šanghaje. Velitel východomořského loďstva, viceadmirál Jibo Junšeng, tu byl celý den, stejně jako velitel jihomořského loďstva viceadmirál Cu Džisai, z velitelství loďstva v Žan-džiangu. Nálada všech byla střízlivá a hluboce přemýšlivá, s výjimkou jediného člověka.

Admirál Žang Jušu, vrchní velitel lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva, prchlivý člověk, kypěl hněvem. Nedokázal se přimět, aby se posadil, stále chodil sem a tam po úzkém pruhu modrého koberce, jenž nebyl zablokován ohromným leštěným stolem.

Zdálo se, že se snaží ovládnout, snažil se vyslovovat svá slova pečlivě a zdvořile. Až příliš zdvořile, jako by se snažil naučit algebru krvelačného, démonicky pitomého císařova syna. „Tomu se prostě nedá věřit…!“ vykřikoval. „To se prostě vymyká pochopení. Už se s námi nespojili tři dny. To není možné. Jeden den je podezřelý. Dva dny jsou neslýchané. Tři dny, to znamená malér… To by se, soudruzi, týkalo jedné ponorky, ale my tu máme dvě! Chce někdo tvrdit, že dvojitá katastrofa může být náhoda…?

„Ach, admirále Žangu,“ odvážil se Cu Džisai. „Třeba do sebe narazili pod vodou.“

„ALE PLULI OBA STEJNÝM SMĚREM!“ zařval Žang a veškerá snaha ovládnout se byla tatam. „JEDEN Z NICH MUSEL PŘEŽÍT PŘINEJMENŠÍM TAK DLOUHO, ABY DOKÁZAL ODESLAT DEPEŠI. COPAK TO NECHÁPETE?“ A potom k muži v čele stolu, s taktní úklonou: „Promiňte mi, soudruhu. Nedělám sám sobě čest, ani vysoce postaveným vůdcům v této místnosti.“ A téměř na pokraji slz vzteku a frustrace se konečně posadil a uchopil hlavu do dlaní.

Několik chvil nikdo nepromluvil. A potom se admirál Žang rozhlédl a řekl tiše: „Pokud předpokládáme, že to nemohla být katastrofa, ale oddělená, identická, mechanická porucha přesně ve stejném okamžiku, musíme, podle mého názoru, uvažovat o případu srážky. Ale dvě ponorky plující přesně stejným směrem a přesně stejnou rychlostí… to je téměř nepravděpodobné a je z vědeckého hlediska nemožné provést náraz takovou silou, aby obě ponorky byly tak těžce poškozeny, že klesnou na dno oceánu s celými posádkami a nezanechají po sobě jedinou stopu.

Předpokládám, že velitel mohl změnit kurs o 180 stupňů, možná proto, aby obnovil telefonické spojení, a přitom mohl narazit do svého společníka. Ale považuji takovou šanci za několik miliónů k jedné.

Můj profesionální odhad tedy je, že ať už naše ponorky potkalo cokoliv, tak to téměř zcela jistě nebyla nehoda. Je mou povinností připomenout každému staré rčení: Když jsi vyloučil nemožné, cokoliv zbývá, jakkoliv je to nepravděpodobné, musí být pravda. Tohle nebyla žádná nehoda.“

Jako by čekal na nevyhnutelné námitky od mužů, kteří si nepřáli být konfrontováni s nepříjemnou pravdou. Ale žádné námitky se neozvaly. Admirál se znovu postavil a rozhlédl se po pokoji. „Přátelé a kolegové,“ řekl. „Otázka, kterou si podle mého musíme položit, zní: Kdo mohl provést tak strašlivou věc? A existuje jenom málo odpovědí. Zasáhnout a zničit dvě ponorky, aniž by vás někdo viděl, na to je potřeba rychlá, velká ponorka s velice důmyslným zbraňovým a zaměřovacím systémem.Téměř jistě jaderná ponorka s neomezeným dosahem, schopná lovit a najít cíle v ohromných vodních prostorách.

To znamená, že naším nepřítelem je buď Rusko, Francie, Velká Británie nebo Spojené státy. Protože žádný jiný stát nemá takové možnosti. Vylučuji Velkou Británii a Francii, protože nemají dostatečný motiv. Jako nejzávažnější uchazeč mi připadá Rusko, o němž víme, že je pod velkým tlakem Spojených států, aby nám ponorky třídy Kilo nedodávalo. Ale vede mě to k závěru, že jsme v záležitostech válečného námořnictva takovými obchodními partnery, že by Rusko prostě nechtělo spáchat něco tak skandálního. Zvláště když na palubách byli někteří jejich nejlepší ponorkoví důstojníci.

Ne, soudruzi, ze všech možností, jež se nám nabízejí, docházím ke své velké lítosti k závěru, že Američané jsou zdaleka nejpravděpodobnější. A ŘÍKÁM, ŽE S TÍM MUSÍME NĚCO UDĚLAT!“

Svrchovaný vládce vzhlédl, zatáhl hluboce z cigarety, usmál se a řekl: „Děkuji ti, Žangu. Jsi jako můj vlastní syn a obdivuji tvoji neochvějnou loajalitu a velký zájem, jejž této záležitosti věnuješ. Ale snad bude můj dobrý přítel Jibo Junšeng z východního loďstva tak laskav a poctí starce, jehož dny bojů už pominuly, vysvětlením záhady zmizelých ponorek a řekne mi, proč takové události zjevně nemají vliv na zmizení ničeho jiného?“

Admirál Jibo, bývalý velící důstojník čínské atomové ponorky Xia starého typu 092 o výtlaku 8000 tun se strategickými střelami na palubě, vstal a formálně se uklonil. „Vy mi prokazujete čest, soudruhu,“ řekl. „A já patrně nebudu schopen obohatit vaši velkou moudrost, ale problém s ponorkami vždycky vzniká na základě jednoduché skutečnosti - že je s nimi obtížná komunikace, jakmile jsou jednou pod vodou. Nemůžeme je vidět a nemůžeme s nimi mluvit.

Proto je každý naprosto závislý na jejich relacích, a v tomto případě jsme s nimi byli ve styku prostřednictvím spojovacího střediska ruského severního loďstva, jež vytvořilo satelitní spojení s velitelským centrem našeho jižního loďstva. Podle domluvy se velitelé měli spojit s družicí každých 48 hodin, když se vynořovali do periskopové hloubky, aby dobili baterie.

Předpokládejme nejpravděpodobnější scénář. Vystoupili na periskopovou hloubku v 04:05 a poslali nám svou zprávu, čas, pozici, rychlost a kurs atd, atd. Američané čekali a potopili obě Kila současně vypálenými řízenými torpédy o půl hodiny později, kdy obě ponorky pořád ještě pluly na dieselový pohon a bylo možné je vystopovat.

Následující noc jsme pochopitelně žádné spojení nenavázali. A kdyby ponorky pluly rychlostí, řekněme, 8 uzlů, přirozeně jsme očekávali, že jsou nyní nějakých 180 mil jihozápadně od své naposledy udané pozice a mají problémy s rádiovou anténou či nějakou podobnou poruchu. Následujícího dne předpokládáme jejich pozici 360 mil od místa, kde byly zasaženy. Ale neznáme jejich přesný kurs a to znamená, že teď mohou být někde v prostoru o rozloze 65 000 čtverečních mil.

Ale oceán je dvě míle hluboký. A teď uplynul další den a naše pátrací oblast je ještě větší. A i kdyby nám někdo přesně řekl, kde ponorky jsou, co bychom mohli dělat? Poslat dolů potápěče? Samozřejmě, že ne. A proč také? Všichni jsou mrtvi. Ponorka je nejenom zničená, ale také mimo dosah našeho loďstva. Dokonce ani mocné Spojené státy by s tím nedokázaly nic udělat.

Soudruhu, je mou svrchovaně skličující povinností prohlásit, že neexistuje nic, co bychom mohli v případě ponorky ztracené tak daleko od domova udělat. Což je možná důvod, proč si nechceme ztrátu jedné připustit. Zabýváte se, soudruhu, tou nejbrutálnější, lstvivou formou válečnictví. Nikdo se nepřizná k tomu, co udělal. Nikdo nepřipustí, co se jim stalo. Tak tomu v případě ponorek chodilo vždy. Vy víte, soudruhu, že podle vašeho velkého učení nemůžeme nikdy ani oznámit, že dvě nové ponorky třídy Kilo byly zasaženy a zničeny imperialistickými silami Spojených států.“

„Děkuji vám, admirále Jibo. Jsem vám zavázán za vaši moudrou radu… ale, soudruzi, už se připozdívá a já jsem unaven, příliš unaven. Myslím, že bychom si měli zítra promluvit s Rusy. Jsem si jist, že mají stejný zájem jako my. Možná, že dokonce vědí i něco víc. Nechám to s dovolením na vás a pravděpodobně bychom se tu měli zase sejít k jednání zítra dopoledne, řekněme v 11 hodin, a rozhodnout co, pokud vůbec, musíme udělat.“

Unaveně se zvedl a dva sekretáři jej odvedli do chodby. Následoval je politický komisař a generální tajemník strany, potom náčelník štábu. Námořní důstojníci se k odchodu neměli. Admirál Žang zdvihl znovu telefon a zavolal velitelství jižního loďstva v zoufalé naději, že se snad ozvala některá z nezvěstných ponorek. Ale odpověď byla stejná jako už poslední tři dny. Neměnné nic.

Ve věku 56 let byl admirál Žang Jušu pravděpodobně nejlepším vrchním velitel válečného loďstva, jakého kdy Čína měla. Byl to vzrůstem velký člověk, vysoký 183 centimetrů, se snědou kulatou tváří, avšak s poněkud západními rysy. Nosil své husté černé vlasy delší, než je zvykem v čínských politických a vojenských kruzích, a díval se na svět zpoza tlustých brýlí v kostěných obroučkách. Byl synem kapitána nákladní lodě z velkého jihozápadního přístavu Xiamen. Vlastně se na nákladní lodi narodil, v době strašlivé bídy těsně po druhé světové válce. Ve věku 12 let dokázal rozebrat lodní motor a zase jej složit dohromady. Uměl se plavit po Jihočínském moři a v 15 letech dokázal velet kterékoliv nákladní lodi střední velikosti, jež brázdila frekventované pobřežní vody západně od Tchajwanského průlivu.

Získal místo na univerzitě v Xiamen a dosáhl také nejlepšího možného hodnocení jako námořní inženýr. Studoval další dva semestry nukleární fyziku a poté, ve věku 22 let, vstoupil do řad válečného loďstva, kde jeho postup v hodnostech byl na čínské poměry rychlý a jistý. Ve věku 39 let se stal velícím důstojníkem torpédoborce Nandžing třídy Luda postaveného v Šanghaji a vyzbrojeného řízenými střelami. Ve věku 44 let byl jmenován velitelem východomořského loďstva a o čtyři roky později se stal náčelníkem námořního štábu. Velký reformátor, zemřelý Teng Siao-pching, jenž v té době zastával svou poslední předsedsednickou funkci, a to v komisi pro vojenské záležitosti, jej povýšil do funkce vrchního velitele lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva, protože byl přesvědčen, že admirál Žang je člověk s dostatečnými schopnostmi, aby čínské válečné loďstvo zmodernizoval.

Teng jej povýšil pod dojmem jednoho rozhovoru, který s mladým admirálem vedl. Ten mu tehdy řekl: „Když jsem byl malý chlapec, můj otec byl nejlepším kapitánem nákladních lodí v Xiamenu. Pracoval tvrději než kdokoliv jiný a byl chytřejší než všichni ostatní, ale naše loď byla stará a neustále měla poruchy. Můj otec byl patrně jediným člověkem na celém pobřeží, který ji dokázal udržet v chodu… ale jeho zápas byl marný, protože jsme byli chudí, a lidé s lepšími, rychlejšími a daleko spolehlivějšími nákladními loděmi dostávali nejlepší zakázky, především na transport ovoce a zeleniny. V námořních záležitostech, pane, neexistuje žádná náhražka za nejlepší vybavení. Já bych měl raději 10 špičkových moderních ponorek než 100 zastaralých. Dejte mi 10 zbrusu nových torpédoborců s řízenými střelami, 50 moderních fregat a novou letadlovou loď a já zajistím téhle zemi bezpečnost před útoky z moře na půl století.“

Tengovi se to zamlouvalo. Tengovi se to dokonce moc líbilo. Zde byl moderní muž, který dokázal vidět za obzor. Věděl, že postaršímu nejvyššímu velení lidově osvobozenecké armády se nebude líbit to, co uslyší, protože většina z jeho členů stále ještě byla přesvědčena, že jsou výhodnější obrovské počty napůl vycvičených mužů - 2,2 miliónu vojáků - a ohromné, zcela nemoderní loďstvo stárnoucích válečných lodí. Ale Teng instinktivně věděl, že admirál Žang je jeho člověk.

Rozhodnutí vyzbrojit čínské válečné loďstvo 10 ponorkami třídy Kilo postavenými v Rusku bylo nakonec Žangovo a on také naléhal na intendanturu válečného loďstva, aby koupila letadlovou loď Admirál Guděnko o výtlaku 67 000 tun, rozestavěnou v ukrajinské loděnici Nikolajevo. A teď byly jeho plány v troskách, jeho strategie pro 21. století rozvrácená a musel čelit vyčítavým pohledům obstarožních admirálů, jedenasedmdesátiletého Fenga Lu Tonga a osmašedesátiletého Ži-Heng Tana, naplněným směsicí zloby a odporu.

Ve svém nitru cítil, že mu za vše dávají osobní vinu. Starší generace byla přesvědčena, že Čína nepotřebuje už dále rozšiřovat své hranice, jedině někdy v budoucnosti, pokud se naskytne příležitost, navrátit Tchaj-wan zpátky do stáda. Čína měla veškeré území, jaké kdy může potřebovat, od rozpadu sovětského impéria v podstatě neměla žádného přirozeného nepřítele a nejhorší, co ji mohlo kdy potkat, byly nějaké bezvýznamné šarvátky na severních hranicích. A teď je ta zhola zbytečná koupě ponorek z Moskvy za 3 miliardy amerických dolarů zatahovala do války se Spojenými státy. Přinejmenším tak to Feng Lu Tongovi a Ži-Heng Tanovi připadalo.

Admirál Žang a jeho přátelé, náčelník štábu válečného loďstva, viceadmirál Sang Je a velitel jihomořského loďstva, viceadmirál Cu Džisai, viděli záležitosti poněkud odlišně. Všichni tři cítili, že to byla strašlivá veřejná potupa pro Čínu a závažná ztráta tváře před celým světovým společenstvím. Čína má největší armádu na světě a třetí největší válečné loďstvo - co do počtu, ne co do způsobilosti. A všichni tři muži byli přesvědčeni, že musí proti USA uskutečnit nějakou strašlivou odplatu.

Admirál Sang Je byl připraven financovat a zorganizovat teroristický útok na americkou pevninu, podobný, jako byl pumový útok v Oklahomě v roce 1995. Jak řekl, „ve Spojených státech žije 1,6 miliónu Číňanů. Jsem si jist, se můžeme zařídit, aby 20 z nich provedlo v New Yorku nebo ve Washingtonu pumový útok, a jakmile to provedou, můžeme poslal jednoslovný signál - KILA - tak, aby jim to bylo jasné. A co lepšího, my budeme vědět, že naše čest byla zachráněna.“

Nikdo z nich nenavrhoval útok na nějakou válečnou loď amerického námořnictva. Ale admirál Žang řekl, tak jako opakoval mnohokrát předtím: „Musíme dostat ty ostatní ponorky. Jedině tak můžeme doufat, že jednoho dne ovládneme Tchajwanský průliv. Ty ponorky nám umožní provádět námořní blokádu Tchaj-wanu.“ A potom dodal: „Jenom se obávám, že političtí vládci nebudou k tomu ochotni, že celá objednávka bude zrušena a my budeme navždy bezmocní. Právě ponorka Kilo dělá Spojeným státům starosti a vědí, že dokážeme poslat jejich velké letadlové lodi pryč nadobro, jestliže dokážeme zařadit do služby 10 těchto ponorek.“

„No dobrá, nevlastníme snad v tuhle chvíli už tři?“ řekl admirál Feng. „Nemohli bychom zbytek postavit sami, možná v ruské licenci? Na západě se to tak často dělá.“

„Dělá se to, admirále,“ odpověděl Žang. „Ale moc často to nefunguje. Ponorky jsou rozmarná stvoření, pokud nejsou sestrojeny perfektně. Mají milióny funkčních součástí. A jestliže jediná z nich na kritickém místě je namontována špatně, tak se jedná o defekt, kvůli němuž je celé plavidlo v nepořádku, nedá se pořádně ovládat a nikdy nebude správně fungovat. Téměž každý stát třetího světa, který vyrobil ponorky v licenci, má s nimi potíže. Blízký východ je vrakovištěm ambiciózních států, které se domnívaly, že mohou vybudovat ponorkové loďstvo, a přitom nikdy nevypluly na moře, o potápění nemluvě. Obávám se, že pokud chcete vlastnit a provozovat super výkonné pobřežní ponorky, musíte je získat buď z Velké Británie, Ruska, Francie, Holandska, Švédska nebo Německa. Spojené státy už je nevyrábějí.“

„Tak snad se s nimi také nemusíme trápit a můžeme místo toho stavět torpédoborce a fregaty?“ zkusil to admirál Feng. „Jsou daleko levnější a mohou být velice efektivní.“

„Admirále, po celou dobu, co jsem ve válečném loďstvu, jste byl mým přítelem a měl jsem tu čest, že jsem se od vás mohl hodně naučit,“ odpověděl Žang. „Ale já jsem americké možnosti studoval po léta a musíte mi věřit, když říkám, že pokud Spojené státy proti nám vyšlou pár operačních svazů letadlových lodí do Jihočínského moře, tak dokážou zničit celé naše jižní loďstvo ani ne za den. Jediná možnost, jak s nimi bojovat, je zasáhnout a zničit jejich letadlovou loď, a to se dá udělat jediným způsobem - ponorkou schopnou odplálit torpédo s jadernou hlavicí. Všechny ostatní úvahy jsou bezpředmětné.“

Už poněkud mírnějším hlasem dodal: „V konečném důsledku mluvíme o Tchaj-wanu a o znovuzískání toho ostrova. Už jenom tím, že budeme mít flotilu ponorek, odradíme kohokoliv včetně Ameriky od vměšování. Nakonec zjistíte, že prostě jen přicházíme se svou troškou do mlýna, jak říkají v Americe. Jestliže ty ponorky získáme, žádná válka nebude. Protože si nikdo nedovolí něco takového riskovat.“

„V tom případě se musím sklonit před velkou moudrostí nejmladšího náčelníka válečného loďstva,“ řekl se smíchem admirál Feng. „Jako vždy, máte moji oddanou podporu.“

Admirál Žang se rovněž zasmál. Ale stálo ho to úsilí. Povstal a oznámil, že také on se jde vyspat, a že by možná všichni měli jít do postele. „Doprovoď mě, Džisaji,“ řekl veliteli jihomořského loďstva. „Dneska zůstaneme v kasárnách námořnictva a vezmeme si můj vůz. Musíme se sem vrátit v šest hodin a podle mého názoru celá budoucnost loďstva je na vážkách.“

U postranního východu do Čangovy ulice je čekalo pět štábních automobilů námořnictva. Byly 4 hodiny ráno, sníh přestal padat, ale země byla zasněžená, teplota byla 12 stupňů pod bodem mrazu a foukal ostrý vítr. Admirál Žang a viceadmirál Cu nastoupili do prvního mercedesu. Ostatní se při jejich odjezdu uklonili. Široké pneumatiky německé limuzíny vydávaly na čerstvém sněhu tichý skřípavý zvuk, když opatrně odjížděli z bílého, křišťálového oválu náměstí Tchien-an-men.

Přesně v 11 hodin příštího dne dopoledne vešel silně kouřící Svrchovaný vládce nejistě do zasedacího sálu v druhém podlaží Velké lidové sněmovny. Parlament dnes výjimečně nezasedal, protože vůdce spolu s generálním tajemníkem strany řešili „důležité vojenské záležitosti“. Nikdo z dalších členů vládnoucího politbyra neměl nejmenší ponětí, co se děje. A nikdy se to nedozví. Každý muž v uzavřeném zasedacím sále přísahal, že vše zachová v absolutní tajnosti.

A teď se všichni skláněli před Svrchovaným vládcem, který jim popřál dobrého rána, vyjádřil naději, že se jim všem dobře daří, a prohlásil, že nejprve by si rád výslech jasná doporučení svého vrchního velitele admirála Žanga Jušu, který povstal a potvrdil, že bude poctěn, když je bude moci přednést.

„Nemyslím si, že by kdokoliv byl na pochybách o tom, že naše ponorky byly zasaženy a zničeny válečným loďstvem Spojených států,“ začal. „Nemá cenu s nimi o tom mluvit, protože by jednoduše popřeli veškerou povědomost o tom a dávali by jen najevo šok nad tím, že k podobnému násilnému činu mohlo dojít.

Dnes ráno jsem se osobně spojil s Rusy, kteří došli ke stejnému závěru. Ukázalo se, že Spojené státy jim daly ani ne před měsícem ultimátum, že naše objednávka ponorek nesmí být vyřízena. Nevěřili však, že i tak barbarská a vlastním zájmem vedená země, jako jsou USA, by se odvážila dopustit něčeho podobného. Nicméně, ke své škodě, teď víme, že se odvážila.

Rusové jsou šokováni a rozzlobeni stejně jako my a ještě dnes začneme pracovat na plánu, jak zajistit bezpečnou dodávku zbývajících pěti ponorek…“

„Jestli ovšem,“ přerušil jej viceadmirál Jang Ženjing, politický komisař válečného loďstva, „se rozhodneme setrvat u původní objednávky. Pokud je mi známo, museli jsme za obě chybějící ponorky zaplatit ještě předtím, než opustily murmanské pobřeží…“

„Ano, tedy částečně,“ připustil admirál Žang. „Obávám se, že nikdo nedostává v Rusku nic na úvěr. Dokonce ani my ne.“

„No dobrá, mluvíme tady o vysoké ceně 600 miliónů amerických dolarů vyplacených za nic. I když to není tak špatné jako ztráta 1,5 miliardy amerických dolarů, pokud by se vám podařilo přijít o dalších pět ponorek stejným způsobem,“ odpověděl admirál Jang.

„Se vší úctou, admirále,“ odpověděl Žang. „Zaplatili jsme jenom 400 miliónů dolarů. A stěží mohu přijmout odpovědnost za nevyhlášený a bezprecedentní čin válečného násilí ze strany Spojených států amerických.“

„Tak potom se ještě musíte hodně učit, admirále. Ve vojenských záležitostech, stejně jako v boxerském ringu, pravidlo zní: braň se neustále. Ti, kteří zapomněli na tuto základní disciplínu, tradičně zjišťují, že jejich chyba se obrací proti nim. Velice se obávám, že jako vrchní velitel lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva jste výhradně odpovědný za bezpečnou plavbu všech čínských válečných plavidel a musím poukázat na to, s největší úctou k vaší vysoké funkci, že jste se zcela neuspokojivě zhostil úkolu ochránit naše značné investice do ponorek konstruovaných v Rusku.“

Admirál Žang zůstal klidný. „A co byste doporučil, že jsem měl udělat?“ zeptal se chladně.

„Obávám se, že ode mě nelze čekat řešení vašich problémů, stejně tak, jako vy neřešíte moje,“ odpověděl admirál Jang. „Nicméně, dal bych přednost tomu, kdybychom na vašem místě měli člověka, jenž by, tak řečeno, dorostl svému úkolu a dokázal by projevit ve světle známého nepřátelství ze strany USA dostatek předvídavosti.“

„Neslouží mně nijak ke cti připomenout vám, že jste nikdy, ani jednou, nebyl považován za dostatečně kompetentního, abyste velel byť jen regionální flotile,“ odsekl Žang. „Jako čtvrtořadý kapitán jste velel obstarožní fregatě, jež by se rozpadla na kusy, kdyby vypálila z jediného svého děla. A vy si myslíte, že máte právo mě soudit… Stal jste se politickým komisařem, protože jste se dobře oženil, a jako velící důstojník jste se již znemožnil…“

Svrchovaný vládce udeřil křehkou pěstí jemně do stolu. „Soudruzi, tohle je nepatřičné a bezvýsledné. Admirále Jangu, jste teď členem velice vážené námořní rodiny a já vám zakazuji vyslovovat pochybnosti o schopnostech mého vrchního velitele. Neslouží vám to ke cti a pro tuhle schůzi to nemá žádnou cenu. Já se dívám do budoucnosti, a jestli nedokážete být konstruktivní, tak byste tu snad ani neměl být - ale já si přeji a žádám vás, abyste se hluboce zamyslel předtím, než něco řeknete. Prosím, pokračujte, Žangu.“

„Samozřejmě, pane… takže já si myslím, že bychom se měli soustředit na dvě oblasti: zdali budeme uvažovat o vážných odvetných opatřeních proti USA, čemuž já bych dal přednost, a jak zajistíme bezpečné dodání zbývajících pěti ponorek.“

„Ano, ano, já chápu podrážděnost námořnictva v téhle záležitosti, ale víte, Žangu, jedná se o širší rámec a my bychom jej neměli ignorovat. Dovolte, abych vám připomenul, co už jsme konstatovali - že jsme »uspokojený« stát a nemáme v podstatě žádné územní nároky. Těšíme se stálému místu a právu veta v Radě bezpečnosti OSN. Těšíme se také statutu nejvyšších výhod v obchodním styku s USA - a to nikoliv s nutností každoroční revize, ale permanentně.

Dovolte mi, abych vám připomenul slova Teng Siao-pchinga, když debatoval o naší zahraniční politice. Řekl, že bychom měli skrývat své možnosti, šetřit svůj čas, zůstat oproštěni od ambicí a nikdy neusilovat o vůdcovství. Tím myslel, Žangu, že bychom se měli vyhnout dobrodružstvím. A já se kloním k závěru, že tohle je dobrodružství, víte… Ale rád bych slyšel vaše další argumenty.“

„Soudruhu,“ řekl Žang, „nevím, jestli dokážu vyjádřit jasně, co mám na mysli, ale pod vaším moudrým vedením… neprohlašovali jsme na každém z velkých našich sjezdů za posledních 40 let, že musíme pečlivě pracovat na opětovném podřízení Tchaj-wanu pod naši vládu? A netvrdili jsme donekonečna, že se chceme zbavit formálního amerického vlivu v té oblasti, stejně tak jako jsme se zbavili britského vlivu v Hongkongu?“

„Ano, Žangu, v těchto premisách se nemýlíte.“

„Tak potom, při vší úctě, jestli mohu mluvit jako voják, rád bych vyjádřil myšlenku, že pokud nedokážeme vypudit americké letadlové lodě z našich vod, nikdy těch cílů nedosáhneme. Jak nyní víme daleko jasněji, než jsme věděli před měsícem, Spojené státy jsou při prosazování svých vlastních cílů naprosto nemilosrdné. Přejí si dominovat obchodně námořním trasám na východní hranici našich pobřežních vod a s každým dalším rokem vrážejí větší a větší klín mezi nás a Tchaj-wan.

Dokonce i když projevíme náznak námořní síly v našem vlastním Tchajwanském průlivu, okamžitě se objeví obrovská americká letadlová loď, jež, připusťme si to, by dokázala téměř vymazat východní provincie z mapy, kdyby to měla v úmyslu. A kdo by tomu mohl zabránit? Nikdo. Máme jedinou šanci, soudruhu, -ponorky, a já vás zapřísahám, vzhledem k vaší nezměřitelné moudrosti, dovolte mi s tím programem pokračovat. Samozřejmě se postarám o další bezpečnostní opatření, jež admirál Jang chce, abych organizoval. A pro jejichž přípravu je sám tak naprosto nekvalifikovaný.“

Svrchovaný vládce se usmál a potřásl hlavou. „S vámi není radno pustit se do křížku, Žangu,“ řekl. „Ale jsem vám zavázán za jasné vyložení vaší vize… chtěl bych jenom dodat jednu další myšlenku. Víte samozřejmě, že jsme v roce 1991 podepsali smlouvu o nešíření jaderných zbraní. Nuže, nechci přimět Západ k domněnce, že akvizice těch ruských ponorek nám má prostě jenom poskytnout podmořské nosiče pro jaderné hlavice.

Žangu, nejsme s nikým ve válce, a já na té situaci nechci nic měnit. Chci, aby se náš národ připojil ke světu, aby se stal součástí velkých výměn a vztahů, jež souvisejí se světovým obchodem. Čína nic nezíská, pokud bude ve vojenských záležitostech se Spojenými státy na štíru. Nebude pro nás lepší, když na celou záležitost zapomeneme a necháme Američany potulovat se Tchajwanským průlivem tak dlouho, jak budou chtít? Žangu, oni jsou náš největší zákazník a my v důsledku toho bohatneme. Radost z připojení Tchaj-wanu k Pekingu je daleko, je to moc a moc vzdálená naděje, a nejsem si jist, jestli vůbec bude stát za to.“

Admirál Žang se usmál. „Vždycky žasnu nad vaším bystrozrakem a vzdělaností, soudruhu. A jako obvykle vaší učenosti nelze nic vytknout. Ale smím vás poprosit, abyste na pár chvil posuzoval otázku Tchaj-wanu z jiného úhlu? Možná z jejich úhlu. Jestliže se tento čínský ostrov přimkne ještě více k Americe, musíme čelit skutečnosti, že je jenom otázkou času, než získá své vlastní jaderné odstrašující prostředky. Každá země na tomto světě, jež dostatečně zbohatla a cítila se ohrožena, se vždycky pokusila vybudovat nezávislou jadernou sílu.“

Svrchovaný vládce znovu promluvil: „Víte, Žangu,“ řekl, „měli bychom možná zapomenout na to, že - Tchaj-wan není osamělá země. Zůstává součástí Číny. Není to tak dlouho, co přestali vyhrožovat s tím, že »znovu dobudou mateřskou pevninu«.“

„Ne, pane. Já jsem si téhle situace dobře vědom. Ale chtěl bych také všem připomenout, že to není tak dlouho, co Spojené státy poslaly válečné lodě ze svazku Sedmé flotily, když nabyly dojmu, že by se vojska komunistické Číny mohla pokusit obsadit Tchaj-wan. Hranice vlastních zájmů jsou velice přesně vytyčeny.“

„To jsou, Žangu, to jsou,“ odpověděl starý muž. „A měli bychom věnovat pozornost neselhávající skutečnosti, že veškerá naše snaha zabránit prodeji zbraní na Tchaj-wan vždycky vyšla zcela naprázdno. Ostrov je stále bohatší a souhlasím, že brzy začne usilovat o vlastní jadernou zbraň.“

„Tchaj-wan, podle mého názoru,“ řekl Žang, „tohoto stadia již dosáhl a jsem si jist, že se touto otázkou vážně zabývá. Jediný způsob, jak zabránit tomu, abychom měli přímo u svého prahu bohatou, pravděpodobně nepřátelskou jadernou mocnost, je navrátit jej zpátky do stáda. Nevrátí se dobrovolně. Docílíme toho jedině tak, že zajistíme, aby velké operační skupiny amerických letadlových lodí nemohly volně proplouvat našimi obchodními vodami, 200 mil od mateřské pevniny, což zahrnuje celý Tchaj-wan.

Ruské ponorky Kilo nám tuto schopnost zajistí a následkem toho také svobodu. Ale čas není naším spojencem. Tchajwanci, jak všichni dobře víme, jsou velmi chytří. Považuji je za časovanou bombu, již nemůžeme zneškodnit, alespoň ne po tu dobu, kdy jsou pod přímou americkou ochranou.“

Svrchovaný vládce přikývl. „Takže vy říkáte, Žangu, že podle vašeho soudu tu neřešíme problém, jenž nás postaví do nechtěné role agresora, ale že Kila nakonec budou představovat jádro možné čínské obranné politiky?“

„Přesně to se snažím říct, soudruhu. Žijeme v neklidném světě a pro zemi naší velikosti a potenciálního bohatství, pro národ představující jednu pětinu světové populace, je nezbytné mít sílu zbavit naše vlastní moře nepřátelských válečných lodí. A naše válečné loďstvo to v současné době zajistit nedokáže. Těch 10 ponorek změní poměr sil absolutně v náš prospěch.“

Druhý z postarších zástupců vrchního velitele, viceadmirál Ži-Heng Tan, nyní poprvé promluvil. Vyjádřil zdvořilý nesouhlas. „Chápu vaši touhu vlastnit ty ponorky, admirále Žangu,“ řekl. „A chápu také určitý mladistvý zápal pomstít se Spojeným státům. Ale na naši situaci se hodí jedno rčení západních právníků: říkají, nikdy nevyužívej zákon kvůli pomstě, jedině kvůli penězům.

Jsem přesvědčen, že to platí rovněž pro činy válečné agrese. Nikdy neútoč na nic či na nikoho kvůli pomstě. Jedině kvůli penězům nebo abys ho ovládl. A nějaký útok na USA nám nemůže zajistit ani peníze, ani nadvládu. Vidím jedině úzkostlivé starosti, problémy a možná krveprolití a poškození našeho obchodu. Spojené státy mají na tváři velký a přátelský úsměv, ale mají velmi ostré, bílé zuby. Lidé z Pentagonu jsou stejně zavilí jako Čingischán. Jsou desetkrát silnější než my a pravděpodobně to tak zůstane ještě nejméně půl století. Pokud se pokusíme podniknout proti nim cokoliv, tak nám úder vrátí. Dojde ke ztrátám na životech - anebo k něčemu ještě horšímu, ke strašlivé ztrátě tváře.

Já jsem stejný vlastenec jako vy, admirále Žangu, a nabízím energickou podporu čemukoliv, co rada rozhodne. Ale všechny vás úpěnlivě žádám, abyste neschválili žádnou přímou odvetu proti Spojeným státům. Protože to by byl předem ztracený boj bez jediného rozumného výsledku.“

„Chápu vaše obavy, admirále,“ odpověděl Žang. „A z vašich slov zaznívá velká moudrost, stejně jako zaznívá ze slov našeho Svrchovaného vládce. Tato slova zbavila mou mysl hodně jedu. Ale rád bych požádal, s veškerou pokorou, abychom pokračovali ve výstavbě našeho malého ponorkového loďstva. Protože tím způsobem si zajistíme bezpečnost a v konečném důsledku nadvládu nad Jihočínským mořem a nad vodami, jež obklopují Tchaj-wan.“

„Ovšem jedině v případě, že se válečné loďstvo Spojených států nerozhodne zničit celou ponorkovou flotilu, než vůbec vznikne,“ vmísil se admirál Jang.

„Smím vám připomenout, soudruhu, že by je museli nejdřív najít, což není tak snadné?“

„Zjevně to bylo celkem snadné před čtyřmi dny - dostali dvě naráz,“ odsekl admirál Jang.

„Admirále, přijímám vaši výtku,“ odpověděl Žang. „Máte mé slovo, že něco takového už se nebude opakovat.“

„Vaším slovem si stále nejsem jist, admirále,“ prohlásil Jang.

„Já si v tuhle chvíli nejsem jist vašimi motivy,“ zavrčel Žang. „Ale jsem si jist, že nemluvíte v zájmu Číny. V tuto chvíli spadla na okamžik z náčelníka loďstva tenká slupka zdvořilosti a nadutý, opovržlivý admirál Jang se ocitl tváří v tvář člověku, kterého vychovalo nelaskavé přístavní prostředí Xiamenu. Žang, tvrdý, ostřílený pouliční rváč, který se dostal daleko jen díky vlastní inteligenci a dosud se nebál nikoho, vystřelil přes politický stůl. „Jangu, vy jste buď blázen nebo zbabělec.“

Starý muž, vládce Číny, vyskočil na nohy jako panter, přičemž převrhl židli. „STOP!“ zakřičel. Ale jeho zlost byla namířena proti komisaři. „Varoval jsem vás, admirále Jangu, že nedovolím vrhat pochybnosti na schopnosti a spolehlivost mého vrchního velitele. Vy jste se rozhodl mé varování ignorovat, což od vás není moudré, protože já věřím tomu, co říká. Tím, že jej urážíte, urážíte tak mě a všechny velké a ctihodné velitele válečného loďstva v této místnosti, kteří s ním také souhlasí a kteří mají za sebou slavné kariéry, možná dokonce slavnější, než je ta vaše.

Podle mého soudu nepotřebujeme v této místnosti politického komisaře, který zpochybňuje upřímně vyjadřované názory našeho vrchního velení. Máme zde již generálního tajemníka strany a záležitost je tak jako tak vojenského rázu. Jednáme zde o případném úderu proti prokázanému nepříteli a o tom, zdali máme, či nemáme vybudovat ponorkovou flotilu. Budu poctěn, jestliže nás opustíte.“

Admirál Jang, drobný, asi padesátiletý muž, pohybující se poněkud prkenně, vstal bez jediného dalšího slova, uklonil se postavě v čele stolu a mlčky odešel. Pouze jediný člověk v celé zemi mohl zinscenovat jeho veřejnou abdikaci takovým způsobem. Nesloužilo Jangovi příliš ke cti, že se rozhodl vzdorovat právě tomuto muži, přestože už byl stár, a ještě za těchto specifických, velice citlivých okolností. Opustil místnost s chladně zdvořilým, avšak arogantním výrazem na hladce oholené tváři - což byla patrně další chyba důstojníka, jehož kariéra se blížila k nevyhnutelnému konci. Svrchovaný vládce nebyl zvyklý na neposlušnost. V jiné době by se byl stal císařem.

Admirál Žang vstal, zatímco Svrchovaný vládce se opět posadil, a nabídl svou nejpokornější omluvu za podíl, jenž mohl mít na rozladění velkého muže. Ale Svrchovaný vládce pouze zdvihl hlavu a pronesl smrtelně vážně: „Ty, můj synu, jsi dobrovolně přijal to strašlivé břímě. Chováš se, jako vždycky, k nepřátelům Číny, jako kdyby to byli tvoji vlastní nepřátelé. Vidím v tobě sám sebe, když jsem byl o hodně mladší. Jak bych mohl být nespokojen s oddaným a zasloužilým důstojníkem, který se kvůli ztrátě našich ponorek tak hrozně mučí? Rozdíl mezi tebou a většinou lidí, Žan-gu Jušu, je ten, že bych ti ochotně svěřil svůj vlastní život.“

Několik mužů, sedících okolo stolu, souhlasně přikývlo. A admirál Žang odpověděl: „Soudruhu, mohu vám za vaše laskavá slova jen poděkovat a doufat ve vaše pochopení, že moje motivy nejsou osobní, ale jedině takové, jež považuji za správné pro naši zemi.“

Velitel východmořského loďstva, admirál Jibo Junšeng promluvil z duše svým kolegům, když řekl, že nezná nikoho, kdo by byl nespokojen s vůdcovstvím admirála Žanga, ani nikoho, kdo by vážně nesouhlasil s jeho politikou.

Svrchovaný vládce v tu chvíli požádal, aby přinesli čaj, a potom vyslovil svůj závěr. „Proti USA nepodnikneme žádný úder. Budeme se chovat, jako by nás nic nepotkalo. Pověřuji admirála Žanga, aby udělal vše, co je v jeho silách, k zajištění bezpečnosti dodávky zbývajících pěti ponorek… a mé myšlenky budou s ním a se všemi jeho veliteli.“

Vypili svůj čaj, schůze skončila a opět to byl velitel jihomořského loďstva, admirál Cu Džisai, který doprovázel admirála Žanga po nekonečných chodbách Velké lidové sněmovny, jež je patrně největší vládní budovou v centru města na celém světě, neboť zaujímá prostor 184 600 metrů čtverečních.

„Dobrá práce, soudruhu,“ řekl Cu. „Myslel jsem si, že těch posledních pět zruší.“

„Ty také? Co myslíš, že jsem čekal já? Myslel jsem si, že mu budu muset připomenout slova Mao Ce-tunga: »Skutečná moc pochází z hlavně pušky«.“

„Kdyby byl pořád naživu, musel by připustit, že ve 21. století spočívá skutečná moc ve válečném loďstvu, v jeho schopnosti vlastnit a nasazovat nejmodernější válečné lodě.“

„Máš pravdu, Džisaji. A já ti řeknu ještě něco. Nic, absolutně nic by mně neudělalo větší radost, než potopit jednu z těch amerických letadlových lodí a potom říct s údivem: Cože? My? Nebuďte směšní! Jste našimi přáteli. Ani ve snu by nás něco takového nenapadlo. Jak si to o nás můžete myslet?“

„Někdy jsem si myslel, Žangu, že tvoje nenávist k americkému vojenskému potenciálu je neodůvodněná. Ale už si to nemyslím. Už si jenom říkám, co si vlastně myslí, že jsou?“

„To je ta potíž, Džisaji. Oni přesně vědí, kdo jsou. Světoví policajti, a jsou příliš velcí, příliš houževnatí a zatraceně chytří, aby je bylo možné vyzvat na souboj. Ale jestli dokážeme získat dost těch ponorek, abychom měli v Jihočínském moři stálou sílu, já je na souboj vyzvu. Počkám na svoji chvíli a potopím jednu z těch jejich letadlových lodí. Žiji jen pro ten den, kdy jednu potopím.“

„Ale zůstaň přitom na zemi, můj ctěný příteli Jušu. A vzpomeň si na válku v Zálivu v roce 1990. Pomáhali jsme vyzbrojit Iráčany svými nejlepšími zbraněmi a Američané z nich před celým světem udělali malé děti. Jsou velmi, velice nebezpeční.“

„Já také, Džisaji.“

Oba muži kráčeli po sněhu, jenž byl teď ušlapán milióny chodidel a uježděn milióny klouzajících kol. Zakázané město se tyčilo v pozadí a severozápadní vítr stále foukal přes náměstí Tchien-an-men. Neoteplilo se a předpověď počasí věštila další sněžení. Oba muži se zahalili do svých námořnických plášťů a černý štábní automobil přirazil v lesknoucí se břečce.

„Pojedu na letiště s tebou,“ řekl admirál Žang. „Promluvíme si ještě o přepravě dalších ponorek a o plánu na doprovod, jejž musíme vypracovat s Rusy. A já se budu snažit nenechat se ovládnout hněvem pokaždé, když si vzpomenu na americké válečné loďstvo. Ale kdybych si mohl přát jedinou věc, bylo by to vyhození Pentagonu do vzduchu s každým, kdo tam pracuje. Já prostě nemohu uvěřit, že smetli dvě zbrusu nové ponorky se stovkou mužů posádky bez jediného varování, bez rozumného motivu. To je pirátství, a přitom se o tom nikdy nikdo nedozví.“

„My to víme, Jušu,“ řekl admirál Cu. „A to pro naše účely možná stačí.“

Sníh začal znovu padat, když se štábní automobil lidově osvobozenecké armády s oběma admirály otočil na severovýchod podél Džičang Lu na své 21 kilometrů dlouhé cestě k pekingskému letišti. Čas byl l hodina odpoledne. Na druhé straně světa, 10 000 pozemských mil vzdálené, bylo devět hodin předchozího večera a počasí na dobytčích pastvinách středního Kansasu nebylo o moc lepší.

Velká stáda dusala sněhem a kovbojové se prodírali vichřicí při rozvážení píce do vzdálenějších oblastí. Měli za sebou dlouhý den a každý na velkém ranči, ležícím mezi řekou Pawnee a potokem Buckner, už byl značně unaven.

Za širokou litinovou branou ohromného Baldridgova pozemku, jež nesla zřetelné označení B/B, světla v hlavní budově stále ještě svítila. Ale vzhůru byl pouze jediný člověk, nový prezident rodinného podniku, čtyřicetiletý Bill Baldridge, bývalý korvetní kapitán válečného loďstva Spojených států.

Seděl před hořícím krbem a uvažoval, zdali má koupit další půlmílový pozemek na jižním břehu Pawnee. Byl drahý, příliš drahý, ale řeka jej zhodnocovala a Bill uvažoval o tom, že v létě zvětší jedno z herefordských stád. Uvažoval o vyhlídkách, v duchu přemýšlel, jakou rozumnou cenu by mohl příští týden nabídnout za šestisetarový pozemek, když ve vzdáleném koutě pokoje zazvonil telefon.

Došel k němu a zvedl sluchátko. „Baldridge.“

„To je Bill? Ahoj, tady je Klokan Dunning.“

„Klokane, kamaráde! Jak se máš?“

„Moc dobře. Mám toho hodně, ale nic vážného. Jak se daří tobě? Užíváš si důchodu?“

„Jo, správně,“ odpověděl Bill. „Nikdy v životě jsem tak tvrdě nemakal. Už tři týdny je tady pekelné počasí: sníh, vítr a led. S bráchou jsme venku celé dny. Můj správce dostal zatracenou chřipku, Freddie, můj oblíbený kůň, si zlomil nohu a je vůbec zázrak, že já nemám omrzliny. Jestli tohle je užívání důchodu, tak to mě vezmi raději na atomovou ponorku.“

Klokan se rozesmál.

„To tedy volám v pravou chvíli. Protože jsem tohle číslo vytočil proto, abych tě z toho vytáhl.“

„Pro Krista, snad mi nechceš nabídnout práci?“

„Sakra, to ne! Něco lepšího. Nabízím ti prázdniny.“

„Nepovídej! Jaké prázdniny?“

„Trochu neobvyklé. Ale mohla by to být švanda. Jeden tátův kamarád - nějaký australský bankéř - mě požádal, abych mu převezl loď. Viděl jsem jenom fotky, ale je to zbrusu nová loď. Šalupa dlouhá 20 metrů s vysokou takeláží, palubou z týkového dřeva, elektrickými navijáky, velkým motorem Perkins Sabre a celou tou parádou. Vypadá ohromně pohodlně. Uvnitř také obložená týkovým dřevem. Má dvě kosatky a počítám, že popluje jako ďábel. Jmenuje se Yonder.“

„Jo? A kde je?“

„Právě teď kotví v Port Elizabeth v Jižní Africe. Ten bankéř tam s ní doplul sám z Hamble v Anglii, kde byla postavena. Trvalo mu to šest týdnů, s šesti hosty, třemi členy posádky a kuchařem. Dostal jsem od něj dopis, napsal, že loď zvládla Biskajský záliv ve špatném počasí naprosto bez problémů.“

„Kam ji máš převézt?“

„Do Hobartu na Tasmánii. U jižního cípu Austrálie. Tenhle chlapík tam staví hotel, přímo v Bouřkovém zálivu. To je ohromná jachtařská základna před městem.“

„Pro Krista, Klokane. To je z Port Elizabeth příšerný flák cesty. To bude tak 10 000 mil.“

„Ne. Je to méně než šest. Říká, že je to 5793. Vezmeme to po hlavní kružnici (Jsou to všechny kružnice, jež lze opsat kolem zeměkoule, se středem totožným se zemským středem. Tak například rovník a všechny poledníky jsou „velké kružnice“. Mají velký význam při navigaci. Nejkratší vzdálenost dvou bodů na zeměkouli leží na velké kružnici, která prochází oběma těmito body. (Pozn. překl.)) ale vyhneme se Antarktidě. A hned od startu budeme mít v zádech západní větry, které nás ponesou prakticky celou cestu. Ten chlapík říká, že loď dokáže udělat 20 uzlů. Je to pro ni nejlepší rychlost, pokud neztratíš nervy. Ale nemusíme vůbec spěchat, stejně na to nebudeme mít posádku. Hnát ji takhle celou cestu, na to bychom potřebovali půl tuctu námořníků. Ale pár týdnů můžeme dělat průměrně 9 uzlů. To znamená, že za dva týdny urazíme 3000 mil. Devět uzlů nám bohatě stačí, abychom tu cestu udělali za 28 dní. On říká, že s menšími čluny se to dá udělat za 26 dní.“

„Zuřící čtyřicítky, je to tak?“

„Jasně. Hobart leží na 42,53 stupně jižní délky. A tam dole je samozřejmě jaro.“

„Kruci, to zní ohromně přitažlivě. Kdy bys chtěl vyplout?“

„V únoru. Mám měsíc volna, protože Columbia je v údržbě. Chtěl bych z Port Elizabeth vyplout 1. února. Zpátky v New London chci být 4. března. Jo jede se mnou. Z New Hampshire přijede její matka, aby dohlídla na děvčata, zatímco budeme pryč. No tak, Bille, pojedeš s námi?“

Bývalý korvetní kapitán Baldridge, stále ještě třímající papír s informacemi o pozemku, zaváhal. Tři tisíce dolarů za akr byla spousta peněz za pastviny. „Kolik nás to bude stát?“

„Nic. Loď je kompletně vybavená veškerým jídlem a pitím. Má palivo. Posádka je zaplacená, jsou tři plus kuchař. Kromě jejich kajuty tam jsou tři velké palandy, dvě koupelny. Vypadá to opravdu skvěle.“

„Jo, ale musíme se tam dostat. Letadlem. A zpátky.“

„Sneseš jednu dobrou zprávu?“

„Vyzkoušej mě.“

„Ani to nic stát nebude. Ten chlapík nás vezme do Port Elizabeth odkudkoliv ve Státech, a zpátky domů z Tasmánie přes Melbourne v Austrálii. Hodí nás tam svým vlastním letadlem. Je to jenom asi 400 mil.“

„Ježíši, to vypadá každou minutu lepší a lepší.“

„Řekl jsem mu, že to bude náročná plavba. A že to s radostí odvelím. Ale že to udělám jedině v případě, že s sebou budu mít ještě jednoho amerického námořníka, o kterém vím, že je dobrý navigátor. Řekl jsem mu, že ho to bude pravděpodobně stát čtyři zpáteční letenky. Ani nemrkl. Řekl, že když už se snaží dostat jachtu v ceně 750 000 amerických dolarů bezpečně přes půlku světa, tak ho dalších 5000 babek za letenky nevytrhne.“

„To zní tak báječně, že se to nedá odmítnout,“ řekl Bill. „Budu moct vzít Lauru s sebou.“

„Dobrá. Jo jede také. Bude to obrovské. Hej, kdo je Laura?“

„Laura je ta dáma, s kterou se ožením, až se v květnu rozvede.“

„Snad ne ta, o které jsi mi vykládal před rokem a půl, že si ji vezmeš? Ta, kterou jsi tenkrát před rokem a půl viděl celkem jenom dvakrát?“

Bill se zasmál. „Přesně ta.“

„Ta dcera toho skotského admirála, jo?“

„To je ona.“

„Ježíši. Ty tedy držíš slovo. Kde je teď?“

„Spí.“

„Jo, ale kde?“

„Přímo tady v domě. Má žlutou ložnici napravo nahoře, na konci chodby. S vyhlídkou na potok. Potřebuješ ještě další podrobnosti?“

„Jo. Kde je tvůj pokoj?“

„Není až na konci chodby. Vlastně je hned vedle. Tak daleko od pokoje mé matky, jak to jen šlo. Nepřestěhuje se, dokud se nevezmeme.“

Klokan řval smíchy. „Teď je mi jasné, proč se mnou popluješ. Konečně volný, ty syčáku!“

Oba muži si povídali ještě dalších 10 minut o námořnictvu, společných přátelích a domluvili se, že poletí z New Yorku do Johannesburgu 29. ledna. Do Jižní Afriky dorazí 30. ledna. Tím získají pár dní, aby mohli jachtu připravit na cestu.

Zprávu o jejich plánovaném příjezdu z New London faxoval Klokan do Tasmánie okamžitě, jak položil sluchátko. Další fax následoval z Hobartu do Port Elizabeth. Jeho výsledkem bylo, že anglická posádka okamžitě znervóznila.

První důstojník Roger Mills četl zachmuřeně zprávu. „Jeden z nich má být velitel atomové ponorky, ten druhý milionářský rančer z Kansasu, který sloužil 15 let na ponorkách jako expert na zbraně. Oba vynikající námořníci. Pochybuji, že ti si nechají věšet na nos nějaké bulíky.“

Ráno příštího dne bylo v Kansasu jasno, slunečno a chladno. Bill byl venku 7 hodin a k snídani se vrátil v 8:30. Matka už byla také venku a štíhlá, krásná Laura Andersenová mu nalévala kávu, zatímco si skopával z jezdeckých bot sníh, sundával beraní kožich a mířil k velkému krbu u vchodu do haly, kde hořel oheň po celou zimu.

Bill měřil 188 centimetrů. Jako chlapec otužoval tělo při práci s perlíkem, když pro svého otce koval sloupky k plotům. Nikdy neztratil vynikající kondici, dokonce ani u válečného loďstva ne, když sloužil měsíce a měsíce na ponorkách. Ale tady venku v Kansasu, zpátky na starobylém rodinném ranči, kde proháněl koně celý den, měl pořád ještě postavu křídelního útočníka, kterým by se jistě stal, kdyby bral americký fotbal vážně. Vypadal tak trochu jako štíhlejší Robert Mitchum. Ale měl od přírody široká ramena a v uniformě vyhlížel se svýma pronikavýma jasně modrýma očima jako nějaký bůh. Skutečnost, že nikdy neztratil houpavou chůzi kovboje, způsobovala, že některá děvčata málem omdlévala, když se objevil nablízku.

Laura nereagovala úplně tímhle způsobem, když se poprvé setkali, ale přesto mu nyní přinesla hrnek kávy ke krbu, u něhož roz-tával. Měl rád kávu „černou s broky“, což byla připomínka na službu u námořnictva, kdy sloužil ve Fort Meade s admirálem Arnoldem Morganem. Ten tak říkal malým sacharinovým pilulkám, jež si střílel do kávy z malé modré krabičky se stiskátkem.

Laura jej zlehka políbila na tvář a řekla mu - jako každého rána -, že jej zcela beznadějně miluje. A že ničeho nelituje.

Bill se na ni usmál a objal ji kolem ramen. „Jsi velmi statečná,“ odpověděl. „A nakonec to všechno dobře dopadne, uvidíš… ale právě teď mám pro tebe překvapení.“

Lauřiny zelené oči se rozšířily údivem: „Překvapení?“

„Ano. Pojedeme na prázdniny. Koncem měsíce. Budeme pryč čtyři a půl týdne. A až ti řeknu, co budeme dělat, tak asi umřeš radostí.“

„Fakticky?“

„Letíme do jižní Afriky a potom poplujeme na velké dvacetimetrové jachtě k jižnímu cípu Austrálie. Popluje s námi můj starý kamarád, námořní velitel Klokan Dunning se svojí ženou - a je to zbrusu nová jachta, krásné interiéry, velký motor a posádka tří námořníků plus kuchař.“

„No ne, to zní nádherně, drahoušku. Ale jseš si jistý, že jsem připravená pro jižní oceán? Tam vanou ty zuřící čtyřicítky, ne? Tatínek říkal, že to může být to nejhroznější místo na světě.“

„Ano, to může. Ale není to tak špatné uprostřed léta. Které tam je právě v polovině února. Znamená to jedinou věc, že poplujeme téměř celou cestu s čerstvým nárazovým západním větrem v zádech, který nás požene opravdu rychle. Dva lidé z posádky jsou zkušení námořníci a Klokan je světová klasa v oceánských závodech jachet. Jel jsem je s ním loni v srpnu v Newportu, když jsi byla ve Skotsku, pamatuješ se?“

„Ano, pamatuji. To je ten velitel atomové ponorky, že ano? Nezúčastnili jste se společně toho krátkého závodu kolem ostrova Block na té velké řecké lodi?“

„Jak to myslíš, nezúčastnili? My jsme ten závod vyhráli!“ zasmál se Bill.

Políbil ji na tvář a všiml si, tak jako pokaždé v uplynulých dnech, výrazu únavy. Byl příznakem nekonečného duševního trápení, jímž Laura teď procházela. Oba věděli, že tomu tak bude, když se rozhodli, že se na tuto dobrodružnou cestu pustí společně.

Oba věděli, že to bude zlé. Ale netušili, že to bude takhle zlé. Rozvod byl zlý sen, ale boj o svěření dětí do Lauřiny péče byl ještě horší. Mnohem horší. Bill netušil, kolik toho Laura ještě dokáže vydržet a jestli jej nakonec přece jen neopustí a nevrátí se zpátky do Skotska. Přestože hned na samém začátku řekla, že to nikdy neudělá.

Klokanova nabídka dovolené přišla jako nějaký dar shůry. Neboť poskytla Billovi příležitost odvést Lauru pryč od těch nekonečných dopisů právníků, vládních formulářů a soudních přelíčení na druhé polovině světa. Každý z těch chladných, bezcitných dokumentů jako by v její mysl potvrzoval, že v očích práva opustila své dvě dcery a nebyla osobou vhodnou k výchově dětí.

Ona i Bill věděli, že to jsou falešné právnické triky. Ale nic jim to nepomáhalo. Nikdo ve skotských právních kruzích ani v médiích nebyl na jejich straně a neúprosná soudní mašinérie se valila dál. Dopis, jenž dorazil právě tento týden, sděloval, že neexistuje žádná šance, aby spatřila svoje děvčata dříve než v červenci.

Avšak svůj vztah navázali s očima otevřenýma. Po pouhých třech návštěvách amerického námořního důstojníka zanechala Laura své děti doma s jejich chůvou a otcem a odletěla do New Yorku, aby se s Billem sešla. Byl jediným mužem, to věděla, kterého kdy doopravdy milovala, a jediným mužem, kterého kdy milovat bude. Zůstali v hotelu Pierre na Páté Avenue naproti Central Parku, odebrali se do postele ještě před večeří a zůstali tam celou noc. Ráno jí Bill Baldridge řekl na rovinu, že se s ní hodlá oženit. Nevěděla to, ale bylo to poprvé v jeho poněkud prostopášném mládeneckém životě, kdy vůbec k někomu taková slova pronesl.

Bill ji příštího večera vzal do opery a potom s ní odletěl do Kansasu, aby ji představil své rodině. Ona a Billova matka Emily se okamžitě spřátelily a po týdnu Laura odletěla zpátky do Edinburghu a řekla svému manželovi Douglasi Andersenovi statkáři a bankéři, že se chce rozvést a že ji nic nepřinutí změnit rozhodnutí.

Douglas Anderson byl omráčen. Jeho rodiče, nezřízeně bohatí farmáři z pohraničí, sir Hamish a lady Barbara Andersenovi - on vrchní smírčí soudce, ona vládkyně komise organizující festival v Edinburghu - byli stejně šokováni. Co se týkalo Lauřiných rodičů, admirála sira Iaina a lady MacLeanové, ti tomu nechtěli uvěřit, ačkoliv se jim dostalo určitých náznaků, že se Laura rozjela do Kansasu.

Ukázalo se, že hlavním problémem budou děti. Vlastně že tu vyvstane problémů celá řada. Případ se stal veřejným kolbištěm názorů. Douglas Anderson, místopředseda Skotské národní banky, se obrátil o radu na úctyhodnou edinburskou právní firmu MacPherson, Roberts a Gould, která mu jednu věc vysvětlila zcela jasně. Jestliže nemají být jeho dcery, čtyřletá Mary a šestiletá Tessa, odvlečeny někam na americký Středozápad, aby je už nikdy nespatřil, má jen jedinou možnost. Musí podat žádost o rozvod okamžitě a jako důvod uvést cizoložství své ženy s tímhle námořním důstojníkem ze Spojených států. Potom musí vyvinout veškeré úsilí, aby vylíčil Lauru jako naprosto nestabilní, bezohlednou ženu náchylnou k mimomanželským stykům, zcela nevhodnou vychovávat děti.

Nikdo ničemu z toho samozřejmě nevěřil, ale takhle to žaloba o rozvod tvrdila. Bulvární tisk se případu okamžitě chopil, jakmile se objevil před soudem, a škodolibě zaútočil pod titulkem: „DCERA ADMIRÁLA MACLEANA UTEKLA OD MANŽELA S KANSASKÝM KOVBOJEM - edinburský bankovní ředitel šokován zradou své ženy.“

Od té chvíle se situace zhoršovala. MacPherson, Roberts a Gould zařídili, aby se dívky dostaly pod dohled skotského soudního dvora, jenž měl zamezit, aby vůbec neopustily zemi, dokud jim nebude 18 let. Sídlo Andersenů bylo obleženo fotografy, doufajícími, že se jim podaří děti vyfotografovat. Velký dům MacLeanů na pobřeží jezera Loch Fyne byl v obležení další skupiny fotografů, kteří zase doufali, že zachytí „šarlatovou ženu“, Lauru Andersenovou.

Soudní výslechy byly kruté. Zatímco pře o rozluku probíhala, Bill Baldridge přiletěl z Kansasu, aby byl během čtení obžaloby s Laurou. Seděli na lavici obžalovaných před zasedacím soudem na edinburském Parlamentním náměstí, zatímco admirál a lady MacLeanovi seděli s Andersenovými, svými dlouholetými přáteli.

Nikdo Lauře nepomáhal kromě Billa. Vyloučena ze společnosti skotskými přáteli, příbuznými a celou společností, čelila skandálu sama, jenom s mužem, kterého milovala. A ronila slzy, když ji Urquhart MacPherson, člověk, kterého znala mnoho let, popisoval jako někoho ne o moc lepšího než levnou šlapku, která uvrhla do hanby svou rodinu, jakož i rodinu Andersenovu a zlomila srdce svému manželovi a dětem.

„A teď tahle… tahle… dáma… hledá způsob, jak zmizet s dětmi do nějaké chatrče v zapadákově na Divoký západ. Rád bych vám připomněl, že se jedná o vnučky nejvýznamnějšího skotského admirála, jednoho z nejváženějších skotských statkářů. Jsou tu otázky dědictví, přirozených práv těchto dětí - ale především a nade vše, otázky morálky… a teď mám na mysli prostředí, do něhož paní Andersonová zamýšlí přemístit tyto dvě nevinné dcery Skotska.“

„Říkej si o starém Urquhartovi, co chceš,“ zašeptal Bill. „Ale ten starý parchant do toho dává všechno.“

Lauřin obhájce, který mluvil o manželství bez lásky, uzavřené omylem, zdůrazňoval vážnost Baldridgovy rodiny v Kansasu, zapřísahal soud, aby použil své pravomoci a svěřil děti do její péče, či alespoň jí umožnil styk s nimi po dobu dlouhých školních prázdnin, byl beznadějně ignorován.

Závěr soudce, který tu chladnokrevně seděl ve své paruce a vlajícím rudém plášti, byl jasný. Jestli se Laura Andersenová rozhodne pokračovat ve svém cizoložném vztahu s mužem jmenovaným v její rozvodové při, a samozřejmě jestli navíc odjede do Spojených států, bude to velmi dlouho trvat, než Mary a Tessu znovu uvidí. Děti budou bez diskusí svěřeny do péče svému otci, s pevnými zárukami celé Andersenovy rodiny a také rodiny MacLeanových, že jejich potřeby budou dokonale zajištěny po zbytek jejich životů. Až do svých 18 let budou dívky formálně pod dohledem soudu a zemi budou smět opustit pouze se soudním svolením. Bylo to strašlivé břímě, jaké na sebe Laura uvalila. Nicméně je vzala na svá bedra.

Vyšla z jednacího sálu, odmítnuta oběma rodinami, ruku v ruce s korvetním kapitánem Billem Baldridgem. Vyplakala už všechny slzy a nehodlala se ohlížet zpět.

Odletěli do New Yorku ještě téhož večera a čekali na Kennedyho letišti celou noc na letadlo do Kansas City. Billova matka pro ně poslala soukromé dvoumotorové letadlo Beechcraft, aby je dopravilo domů.

A tím se to zdálo vyřízené. Až do jednoho večera loňského září, kdy se na dveře Baldridgova ranče ozvalo zaklepání. Bill otevřel a stál tváří v tvář admirálu siru lainu MacLeanovi, který jej laskavě oslovil: „Nazdar Bille. Přivezl jsem ti láhev slušné whisky. Co kdybychom si popovídali? Moc tě nezdržím. Mám tu řidiče.“

A tak se stalo, že admirál zůstal čtyři dny, okouzlil Emily Baldridgovou téměř až k poblouznění, a třetího dne se přiznal - přijel je navštívit proto, že by si nikdy neodpustil, jak se u soudu obrátil k vlastní milované dceři zády. „Kromě toho,“ řekl jí, „moc se mi zamlouvá ten tvůj… ehm… snoubenec. Vlastně se mi líbí daleko víc, než se mi kdy líbil mladý Douglas… a pokusil jsem se odstranit pár překážek.“

Admirál přišel s některými novými právními radami - s taktikou, jež by nikdy neměla šanci proti spojeným silám Andersenů a MacLeanů, ale měla velkou šanci na úspěch teď, když sir Iain stál Billovi a Lauře po boku.

Navrhl, aby se podalo nové odvolání proti rozhodnutí soudu, že děvčata nesmějí opustit Skotsko a že jejich otec je má mít ve výhradní péči. „Věci se mají takhle, abys věděla. Zjistil jsem, že Douglas má novou přítelkyni, děvče s dosti pochybnou pověstí, herečku, která přijela z Londýna na festival. Naprosto nevhodná známost, samozřejmě. Ale myslím si, že právě teď bychom mohli mít šanci. Tím chci říct, moje dcera utekla s vysoce váženým námořním důstojníkem Spojených států, který absolvoval na Massachusettském vysokém učení technickém z jaderné fyziky a jehož americký prezident počítá mezi své přátele. Zatímco Douglas Anderson vyvádí skopičiny s herečkou z nějakého londýnského kabaretu. Řeknu ti upřímně, má drahá, raději bych byl, kdyby moje vnučky žily tady. A jestli soud nepovolí tohle, tak v něčem povolit musí, jsem si jist.“

V následujících týdnech projednávali odvolání dvakrát pouze právníci a kromě toho byl soukromě vyslechnut admirál. Načež bylo jednání odloženo do března, kdy podal svou obhajobu Douglas Anderson. Ale podle názoru sira Iaina si hodně uškodil. A nikdo si nemyslel, že soudní verdikt zůstane v platnosti po letošním červenci.

Laura Andersenová se teď těšila, že rozvod bude vyřízen co nevidět. S Billem se chtěli vzít 20. května a strašlivé napětí uplynulého roku bude brzy za nimi. Avšak zážitky se na tmavovlasé dceři sira Iaina podepsaly. Teď už vypadala na svých 35 let, ztratila váhu a často byla duchem nepřítomná. Roztržka s matkou pro ni byla také zdrojem těžkých starostí.

Billovi bylo jasné, že ji musí odvést někam, kde si odpočine a rozptýlí se. Nebyl si stoprocentně jist, že cesta v oblasti „řvoucích čtyřicítek“ bude ideálním řešením - ale bylo to daleko lepší než ranč na zamrzlých Velkých pláních v téhle roční době. A tak přijal pozvání velitele ponorky Columbia na osamělé vody jižního oceánu s velkou vděčností.

Kapitola pátá

Klokan Dunning se chopil kormidla jachty Yonder brzy za svítání 1. února. Obloha byla bez mráčku a vody zátoky Algoa byly hluboké a čistě modré. V přístavu Port Elizabeth bylo nakupeno mnoho kotvících jachet a kapitán Columbie nařídil svému prvnímu důstojníkovi Rogeru Millsovi, „aby pořádně zatopil pod spinakrem“, což v žargonu amerických námořníků znamená „nastartovat motor“. Výraz vyvolal na tváři mladého Angličana zamračení a zmatek, neboť dosud vždycky slyšel o plachtě zvané „spinakr“ jen jako o „stěhovce“.

Ale rychle se vzpamatoval a stiskl tlačítko, jež probudilo veliký motor Perkins Sabre k životu. Klokan mistrovsky vykormidloval z kotviště na otevřené vody velké jihoafrické zátoky.

Z prostoru u paty lodních schůdků, kde se nalézaly mapy, rádio a radar, zavolal Bill Baldridge: „Řiď kursem nula devět nula 25 mil, potom jedna tři pět až k Velkému rybářskému útesu… ten budeš mít na pravoboku. Budeme si toho parchanta držet pěkně od těla. Na mapě je tam vyznačený maják, který se rozsvěcuje každých 10 sekund. Hned za útesem vyplujeme na širý oceán a v tu chvíli očekávám, že bude servírován vynikající oběd.“

Každý, kdo byl vzhůru, se zasmál předstíraně vážnému tónu kansaského rančera. Mills a jeho dva pomocníci, Gavin Bates a Jeff Hewitt, si pomysleli, že tahle cesta snad koneckonců nebude taková otrava - navzdory faktu, že velitel Dunning dal hned od začátku jasně najevo, že se nikdo mezi přístavy Port Elizabeth a Hobart nedotkne pod žádnou záminkou alkoholu.

Své varování pronesl z moci největšího a nejmocnějšího muže na palubě, jenž není zvyklý na to, aby jeho rozkazy na moři někdo zpochybňoval. Nikdo z těch tří také ani slovem neprotestoval, hlavně proto, že, jak poznamenal Gavin Bates, „vypadá, jako by nás všechny tři mohl hodit přes palubu jednou rukou“.

Klokanova slova byla pronesena přísně a se vší vážností. „Počasí tam na jihu je absolutně nevypočitatelné. Může se změnit rychleji, než si vůbec umíte představit… například z mírného vánku do vyjící vichřice za méně než 20 minut. Jestli se ocitneme na nebezpečně rozbouřeném moři a já zjistím nejmenší známku toho, že někdo z vás tří je jenom trochu opilý tak ho bez váhání praštím přímo mezi oči za to, že ohrozil životy nás všech, a zvláště životy mé vlastní ženy a Laury.

Takže jestli někdo z vás má ve své kajutě nějaké pití, tak mi ho koukejte přinést. Vrátím vám ho v Hobartu. Ale jestli ho najdu sám, půjde všechno přes palubu. Rozumí se samo sebou, že ani já, ani korvetní kapitán Baldridge nebudeme po cestě také pít.“

Roger, Gavin a Jeff to nebrali nijak osobně. Měli s sebou pár tuctů lahví rumu a skotské, a tak je kapitánovi vydali. Nikdo z nich se ještě nikdy předtím neplavil s opravdu přísným kapitánem, a přestože to nevypadalo na žádnou legraci, všichni tři byli víc než šťastní, že poplují s člověkem, který naprosto přesně ví, co dělá. Takový zážitek je pro profesionální posádku, pracující pro majitele jachet, kteří jsou námořníci jenom na půl úvazku, dosti vzácný.

Všem to také připomnělo, že „zuřící čtyřicítky“ nelze brát na lehkou váhu.

V 6:30 ráno, teď již bezpečně mimo kotviště, Klokan nařídil: „Oukej, mládenci, vztyčte hlavní plachtu a pak zkusíme plout pod spinakrem. Z pevniny nám do zad vane lehký západní vítr… zdá se, že by mohl vydržet, takže natočíme ráhno na levobok a potom zkusíme vypnout motor… vytáhněte kosatku pravobočním navijákem. Dělej, Mates, pusť se do toho!“

Jestli měl Gavin Bates nějaké námitky ke své nové přezdívce, nedal to nijak najevo. Však to byla přezdívka, kterou pravidelně ve svém životě dostával, a vtipálka obvykle brzy unavila, jakmile prvotní radost z nápadu vyprchala.

Tak či onak se do toho pustil a Klokan skasal hlavní plachtu a seřídil Yonder tak, aby snadno plula na stálý zadoboční vítr. Zaznamenal že velká bílá jachta snadno udělá na klidných vodách 9 uzlů a pomyslel si, stejně jako když poprvé spatřil její fotografie, „vsadím se, že tahle kráska s větrem v zádech jen letí“.

Předal kormidelní kolo Rogerovi v 7:30 a sešel na snídani, kterou jim v kapitánské kajutě servíroval čtyřiadvacetiletý usměvavý karibský kuchař Thwaites Masters z ostrova Antigua. „Je to ten nejctižádostivější černoch, jakého znám,“ řekl Bill. „Ten skončí buď jako majitel Antigue, nebo Zélandské banky.“

V 11 hodin byli na dohled od Velkého rybářského útesu. Jo a Laura s Klokanem seděli v kokpitu a pili kávu, zatímco Bill řídil loď. Na moři vznikají celoživotní přátelství - v případě Billa a Klokana k tomu došlo pod mořem - ale veselé porozumění mezi Jo Dunningovou a budoucí Laurou Baldridgovou bylo do očí bijící. Vsak také po pár dnech na slunném jihu zmizely z Lauřiny tváře starostlivé vrásky a přibrala skoro dvě kila.

Dokonce i Jo, která jako všechny herečky měla sklon k přehnanému lpění na fyzickém vzhledu, musela přiznat, že Laura je omračující bruneta, odpovídající všem myslitelným požadavkům: byla tichá, chápavá, neokázalá, ale z určitého hlediska zcela prokazatelně krásná. A měla, díky Bohu, smysl pro humor.

Noc před plavbou zůstali do půlnoci vzhůru a popíjeli ledově chladné víno Chardonnay vypěstované na historickém velkostatku Rustenberg v údolí Stellenbosch. Jo shledala příběh Lauřina útěku a romanci mezi ní a Billem stejně napínavou jako nějaký román. „Ale kdy jsi poprvé věděla, že ho miluješ?“ chtěla pořád vědět. „Bylo to předtím, nebo potom, když jste poslouchali společně tu operu?“

„Myslím, že někdy v té době,“ smála se Laura.

„Jak to bylo s tebou, Billy…? Kdy jsi poznal, že Lauru miluješ, před, nebo po opeře?“

„Chvíli předtím. A já se to nepokouším zamlžovat nějakým alibistickým »myslím« - já jsem to věděl!“

„Můj Bože, to je nádherné,“ vzdychla Jo. „To bylo úplně jako se mnou a Klokanem. Má někdo s sebou nějaké cédéčko s operou?“

„Já,“ řekla Laura. „Vzala jsem rodičům Bohému a Rigoletta hned ten příští den a od té doby je vozím pořád s sebou. Mám je v zavazadle.“

„Počkej, to jsou ta samá cédéčka, co jste společně poslouchali tu noc v Inverary?“

„Přesně ta samá.“

„Ó, můj Bože… já to už nevydržím,“ zvolala Jo teatrálně. „Pusťte někdo tu hudbu, než mi pukne rozechvělé srdce!“

V tu chvíli vylétlo jihoafrické Chardonnay z proslulého velkostatku Rustenberg Klokanu Dunningovi z nosu. Pokaždé se dokázal složit smíchy nad klaunovskými výstupy své ženy, která se měla rozhodně stát raději komediantkou místo vážnou herečkou. Ale uvedl na její přání prvotřídní hudební soustavu do chodu a netrvalo dlouho a nad jižním Indickým oceánem se nesl božský hlas Mirelli Freni. Dokonce i Klokan, jehož hudební vkus se přestal vyvíjet, když uslyšel Boba Dylana a Erica Claptona v akci, seděl tiše, zatímco Mirelli zpívala nejdojímavější árii.

„Kdybych tak jen dokázal rozumět těm slovům,“ povzdechl si kapitán.

„Je ve studené, nevytopené mansardě v Paříži, má souchotiny a zpívá »má ručka mrzne«,“ vysvětlil mu Bill.

„Pochopíš, jak jí bylo, až se dostaneme o kus dál na jih,“ řekl Klokan s výbuchem smíchu. „To budeš zpívat »moje prdelka mrzne«!“

Ponorkový velitel tak zrušil kouzlo chvíle, ale zvědavost jeho ženy ukojena nebyla. V příští hodině přinutila Lauru, aby vyprávěla celou svou hořkosladkou romanci s Billem, boj o děti, zraňující zápas s rozvodovými právníky svého muže, veřejné ponížení ve Skotsku, v zemi, kterou už nikdy, do konce svého života, nechtěla vidět. A o tom, jak by teď patrně spáchala sebevraždu, kdyby nebylo Billa.

„No jistě, kdyby nebylo jeho, tak by především vůbec k ničemu nedošlo,“ poznamenal Klokan vesele, ale dost netaktně. „No ale přesto si myslím, že projevil vlastnosti, o nichž jsme najisto věděli, že je nemá: neochvějnost, spolehlivost, zdravý úsudek, oddanost…“

„Kruci, co kdybys mě na chvíli vynechal?“ zařval smíchy Bill. A Jo jej podpořila. „Ano, buď zticha, Klokane. Bill má za sebou hrozné období.“

„Jako kapitán téhle lodi vám chci jenom oznámit, že jsem připraven vás sezdat,“ pravil na to velitel Dunning. „A to z moci úřední, mně svěřené. Hned tady na místě, a mluvím o svátosti manželské. Žádné hovadiny.“

„Ježíši, to snad není pravda,“ zaúpěl Bill. „Já se pustím na konec světa s kapitánem, který je zatracený pohan. Laura je pořád ještě vdaná!“

„Nuže, pane,“ pronesl Klokan formálně, stoupl si do pozoru a zvedl skleničku, „jestli to je tak, tak musím prohlásit, že bereš desáté přikázání… ehm… trochu oportunisticky.“

„Bille, ignoruj ho,“ řekla Jo. „Je opilý mocí.“

„Tohle je rozhodně poslední příležitost k nějakému opití, kterou kdokoliv z nás bude mít v následujících čtyřech týdnech,“ prohlásil kapitán. „Takže hádám, že si dám ještě jeden pohár toho dobrého vína, než půjdeme na kutě. Vyrážíme časně.“

Ale to všechno se stalo včera večer a nyní napnuli plachty, slunce jim zářilo vysoko nad hlavami, nad stožárem a teplota se pohybovala kolem 35 stupňů. Všichni čtyři byli zkušenými námořníky, takže měli na hlavách čepice s velkými kšilty a na pokožce vrstvy ochranného krému, i když chladivá bríza jako pokaždé klamně mírnila účinky prudkých paprsků palčivého slunce.

Thwaites servíroval oběd v kapitánově kajutě v jednu hodinu odpoledne a dostalo se mu ohromného aplausu za skvěle připravené španělské omelety s hranolky a salátem. Posádka jedla sendviče v kokpitu, přičemž u kormidla stál Roger Mills. Billy Baldridge udržoval jihovýchodní kurs 135 stupňů, a protože vítr sílil, pluli na neklidném moři rychlostí 12 uzlů. Tady na jihu byli již z dosahu pasátních větrů, ale pořád ještě příliš daleko na severu od silných západních větrů.

Ve 4 hodiny odpoledne uviděli první velrybu, dlouhou asi 15 metrů, s masivní hranatou hlavou, vydechující vodotrysk mastné vody ani ne 10 metrů od levoboku přídě. „To je vorvaň obrovský,“ řekl Klokan. „Dost velký samec, stěhuje se na sever z Antarktidy.“

„Jak to, sakra, víš?“ zeptal se Bill.

„Protože to je jasně vorvaň podle tvaru hlavy - žádná jiná takhle velká velryba se mu nepodobá. A protože vydechuje vodu v úhlu před sebe. Vím taky, že vorvani migrují. Samice zůstávají v tropech. Tenhle chlapík se krmil celé léto v Antarktidě a teď je na cestě domů. Já toho vím o velrybách tolik, jako ty o dobytku… pár mých známých doma na mysu provozuje jeden z těch člunů, co velryby sledují.“

Zatímco přednášel, velká velryba plula kupředu s lodí, zůstávala jí nablízku v jakémsi kamarádském gestu. Byla to ohromná demonstrace síly a majestátnosti. Na tomto poddajném obru bylo opravdu něco majestátného. Bill a ženy vorvaně pozorovali jako přikovaní. „Kriste,“ vzdychl Kansasan. „Umíte si představit, jaké to muselo být, hnát se za něčím takovým s harpunou v mrňavém velrybářském člunu s dvěma veslaři? Umíte si vůbec představit, co to muselo být, když ho harpuna zasáhla a ten savec vyrazil kupředu?“

„Bylo to trochu namáhavější než dneska,“ zavrčel Klokan. „Ti japonští řezníci nedají velrybě vůbec šanci - roztřískají ji na cucky z velké lodě ještě dřív, než má čas se potopit. Dřív to bývalo pro ty chlapy z velrybářských lodí ohromně nebezpečné - vorvaň téhle velikosti se dokázal ponořit do 2000 metrů a zůstat tam až hodinu a čtvrt.“

Jako kdyby čekal na tuhle narážku, vorvaň se náhle vrhl kupředu a všichni uslyšeli ohromný výdech. Znělo to jako dlouhé utopené SAARRH - a potom byl pryč, jeho ohromná ocasní ploutev vyčnívala chvíli 4 metry nad hladinu a potom sklouzla dolů a zmizela mezi vlnami, aniž je rozčeřila. Oceán vypadal náhle podivně opuštěný.

Všichni upírali zraky na hladinu ještě dlouho poté, a skutečně, za 10 minut opět zahlédli jeho výdech. Viděli velrybí fontánu ještě čtyřikrát, než vorvaň zmizel na obzoru na své cestě na sever - jeden z posledních vážně ohrožených živočišných druhů… jedno z největších stvoření na planetě, jež je odsouzeno k pozvolnému vyhubení.

„Kdysi v Atlantiku jsem uvažoval, že napálím jedno z těch torpéd ADCAP rovnou do velké japonské rybářské lodi,“ poznamenal Klokan. „Pro mě to jsou jen zabijácké lodi… vyvražďují velryby naprosto bezdůvodně, jedině z chamtivosti. Ale nakonec jsem se rozhodl, že to neudělám. Na mém služebním záznamu by to vypadalo dost bizarně, co?“

„Přímo skvěle,“ souhlasil Bill. „Ale asi by to muselo zůstat pod pokličkou. Dostalo by to nálepku černá operace - přísně tajné.“

Ale Klokan byl stále ponořen v myšlenkách. „Doufám, že ho nedostanou. Fakticky doufám, že ho nedostanou.“

Pluli celý večer už bez velrybí společnosti, střídali se u kormidla až do půlnoci a potom předali loď Rogerovi a Jeffovi, kteří se vystřídají ve směnách od l do 4 ráno a od 4 do 8 ráno. „Zavolejte mě okamžitě, jakmile vítr zesílí!“ zněl poslední Klokanův rozkaz.

V osm hodin následujícího rána byli už od Port Elizabeth vzdáleni 280 mil a drželi se na jihovýchodním kursu. Oceán se teď vzdouval a vody vypadaly hlubší, ale vlnobití nebylo nijak zlé a jedinou změnou počasí bylo, že vítr se otočil k západu a vál teď rychlostí nějakých 20 uzlů.

Klokan nařídil „napnout spinakr bokem, abychom viděli, jestli se nám dneska dopoledne podaří urazit vůbec nějaký kus cesty“, ale krátce po deváté barometr začal klesat. Bill, listující ve své příručce Antarktický lodivod, usoudil, že by to mohlo předznamenávat celou posloupnost tlakových níží, během nichž by se vítr mohl znovu stočit na severozápad, a že se mohou těšit na bouřlivé počasí s přívaly deště. V tom se nemýlil, obloha se začala rychle zatahovat.

Místo „padákového“ spinakru napnuli kosatku číslo tři a ohromnou balónovou plachtu složili do „podpalubí“ ve špici přídě. Klokan nařídil zabednit všechny průvlaky. Bill Baldridge vyšel na palubu ve svém nepromokavém oblečení a vyzval všechny přítomné, aby sešli dolů, s výjimkou Rogera a Jeffa, kteří měli zkrátit hlavní plachtu. Gavin spal.

Bill nařídil trochu zkrátit hlavní plachtu a nasadit přídavné lano určené právě pro špatné počasí. „Ať jste připravení hlavní plachtu okamžitě skasat, jakmile vítr zrychlí na 35 uzlů!“ Byli připraveni snad na všechno, s výjimkou rychlosti, s jakou se počasí změnilo. Vítr udeřil v náhlém poryvu, zesílil a potom začal prudce vát ze severozápadu rychlostí 30 uzlů, další poryv o rychlosti 40 uzlů přinesl déšť a Yonder poskočila dopředu. Na ohromně vzdutém moři dosáhla rychlosti 14 uzlů. Dosud ještě nepřicházely opravdu velké vlny s lámajícími se hřebeny, jež dokážou být tak nebezpečné. Billovi se docela líbilo klouzat mezi horami vod, zcela sám u kormidla prvotřídní oceánské jachty, jež podle jeho názoru mohla vzdorovat prakticky čemukoliv.

Jak očekával, poryv vichřice ustal stejně rychle, jako začal. Nebe se rozjasnilo ani ne za 90 minut a vítr se opět stočil na západ. Přehodili plachtu bez jediné nehody a moře se zvolna zklidňovalo. Když se ohlédl přes levé rameno, vytušil severozápadně další stahující se mračna, jež se na ně patrně přihrnou za dalších pár hodin. Ale když se to vezme kolem a kolem, jejich první húlava nedopadla tak nejhůř. Nařídil znovu rozvinout spinakr, neboť teď od zádi vanula daleko lehčí bríza asi o rychlosti 15 uzlů. Ale opravdový rozdíl byl znát v teplotě. Bylo daleko chladněji, asi 21 stupňů, ačkoliv slunce stálo vysoko.

Klokan a Laura přišli na palubu společně, protože Jo znovu usnula. A Bill byl rád, že může předat kormidlo, sundat si plášť a vzít si kávu a topinku, kterou mu Thwaites přinesl.

Klokan měl na sobě oblečení do nepohody, neboť také on usoudil, že co nevidět přijde další slota. Billovi se zachtělo ještě kávy, sešel dolů a oznámil, že si na chvíli „sedne a něco si přečte, ať se zase chvíli stará náčelník“.

Bill byl náruživý čtenář novin a časopisů, vzal si jich s sebou z Kennedyho letiště celou hromadu. Měl kansaské noviny, místní noviny, Garden City Telegram, New York Times, Washington Post, Time Magazine, Sports Illustrated a pár farmářských novin ze Středozápadu. Ale jeho pozornost upoutal jeden článek z Washington Post.

Byl dlouhý a on jej četl důkladně. Potom zavolal na Klokana. „Hej, četl jsi v poslední době něco o té výzkumné lodi, která zmizela asi před rokem v Antarktidě - o té Cuttyhunk?“

„V poslední době ne, ale vím o tom. Našel jsi něco nového?“

„Ne tak docela, ale tady v Post je o tom docela pěkný článek. Autor si myslí, že pořád ještě někde pluje, a dělá z toho zajímavý případ.“

„Jo, četl jsem od něj před pár měsíci nějaké věci. Jmenuje se Goodyear nebo tak nějak, že jo?“

„To jsou pneumatiky, ty troubo. On se jmenuje Goodwin.“

„Jo, to je ono. Goodwin. Napsal o Cuttyhunk celou sérii článků. Četl jsem je všechny. Tvrdí, že kdyby se ta výzkumná loď opravdu potopila na místě své poslední známé pozice v nějaké zátoce tam dole na jihu, tak by muselo na hladinu vyplavat daleko víc trosek, než jen kousek záchranného kruhu.“

„Správně. A pořád to tvrdí. A tvrdí také, že kdyby ta loď byla přepadena, a přesto se dosud nenašel nikdo, kdo to přežil, tak muselo jít o masovou vraždu a v tomhle moderním světě by bylo téměř nemyslitelné, že by nikdy nenarazil na nějakou stopu. Ani pírko. Myslí si, že v tom je něco víc, než co je na první pohled patrné.“

„To mě napadlo také, když jsem o tom naposledy četl. Ale admirál Morgan nesouhlasí. Myslí si, že šla ke dnu s celou posádkou na palubě. No, rozhodně mi to dej stranou, Bille, buď tak laskav. Chtěl bych si přečíst, co o tom píše teď.“

„Uděláme něco lepšího. Já ti to přinesu hned a vezmu zatím řízení za tebe, než si to přečteš. Je to opravdu prvotřídní záhada.“

Bill zamířil do kokpitu, podal Washington Post Klokanovi, a ten si 15 minut četl dlouhý článek. Nakonec prohlásil: „Jo. To je rozhodně ten samý chlap. Je to redaktor z Cape Cod Times - tyhle věci jdou do novin po celé zemi. Vzpomínám si, že byl dokonce osobně na Kerguelenských ostrovech.“

„No, je z toho vidět, že se tím hodně zabýval. A docela to sedí, to co píše. Dneska to není jen tak, zbavit se naprosto tajně 29 lidí, aby už o nich nikdy nikdo neslyšel, ani nenašel nic z jejich lodi. Zvláště, když každý přesně věděl, kdo jsou a kde se to přesně stalo.“

„Jo, a když hlásili, že jsou přepadeni Japonci, kteří to potom všechno popřeli.“

„Jako ti jejich prašiví velrybáři,“ přisadil si Klokan.

„Ten tajemný ostrov docela nahání hrůzu, co?“ poznamenal Billy.

„To jistě. Píše, že je na konci světa. Nikde.“

„Hele, Klokane, může být klidně na konci světa pro nějakého chlápka z Hyannisu, ale ne pro nás. Proplujeme blízko od něj, je to pár set mil od nás na sever.“

Laura, která dosud poslouchala mlčky, náhle řekla: „Co kdybychom se tam zastavili, našli tu loď, zachránili ty lidi a vrátíme se pak domů a bude nás oslavovat celý svět? Jo může vystoupit v televizi ve zprávách a představit vděčnému národu dva hrdiny válečného námořnictva, s kterými se plavila.“

Klokan se zachechtal a pak se zeptal, co ještě bude muset udělat, aby mu sem přinesli hrnek kávy. Potom řekl. „No, podívejte, já proti tomu nic nemám, abychom se zastavili u Kerguelen. Stihli bychom to, Bille?“

„Nejsem si jist. Ale skočím dolů a zkontroluji to na mapě. Pak ti přinesu kafe a vezmu s sebou Antarktického lodivoda a mrkneme se na to spolu.“

„Díky, Lauro,“ zasmála se Jo. „Právě jsi ukecala tyhle dva chytráky, aby si udělali dovolenou na tom nejopuštěnějším, pustém a mrazivém ostrově na celé jižní polokouli. Není tam nic jiného, než tučňáci. Já jsem četla ty články o Kerguelenách v Cape Cod Times. A pamatuji si z nich jednu věc: každý den bez výjimky tam zuří vichřice. Ten chlápek psal, že vítr se žene od jihozápadu přes vysoké hory a že v těch fjordech doslova skučí.“

„No jo, dobrá, my se k těm fjordům vůbec nemusíme přibližovat,“ řekl Klokan. „Když bude špatné počasí, tak přece vůbec nemusíme vystupovat na břeh, jedině kdybychom se chtěli schovat někde na závětrné straně.“

V tu chvíli podal Bill průlezem kávu a navigátorskou bibli a nakonec se vysoukal ven sám. „Odsud je to pár tisíc mil,“ řekl. „Což při naší současné rychlosti představuje nanejvýš asi osm dní. Není to tak daleko od naší trasy. Právě teď směřujeme k jižnímu cípu Tasmánie, na 43,5 stupně zeměpisné šíře, nejkratší trasou po hlavní kružnici. Severní přístup ke Kerguelenám je na 48,85 stupně… to bude jen pár set mil severně od nás. Když změníme kurs o pár stupňů hned teď, tak to sotva poznáme.“

„Oukej, děcka, máme tu demokracii,“ řekl Klokan. „Je tu někdo, komu je ten nápad proti mysli?“

„Ano, já!“ ozvala se Jo. „Ale už se nemůžu dočkat. Změňte, kurs, kapitáne, a jedeme zachránit Cuttyhunk!“

Všichni zdvihli hrnky s kávou k přípitku. Klokan změnil okázalým způsobem kurs o dva stupně na sever a Laura se stulila do rohu kokpitu k Billovi, který tu studoval lodivoda.

Chvíli pluli v naprosté tichosti, dokud se bývalý korvetní kapitán Baldridge nevytrhl ze svého studia. „Tohle místo je neuvěřitelné,“ řekl. „Poslouchejte, něco vám řeknu. Na svém kursu poplujeme dost na sever od ostrovů Prince Edwarda, které jsou dost velké a v lodivodovi si vysloužily téměř celé dvě stránky. Potom proplujeme na dohled od Iles Crozet, což je pár dost velkých souostroví 50 mil vzdálených na jižní 46. rovnoběžce - o těch jsou tu asi tři stránky.

Kergueleny mají více než 300 ostrovů a asi milión zátok a fjordů. Lodivod je všechny jmenuje a upozorňuje na všechny orientační body, nebezpečí, zátoky, možná kotviště, na co je třeba dávat si pozor, a to všechno na 19 velkých stranách, z nichž 15 jenom jmenuje a popisuje ta místa. Umíte si představit, co by to znamenalo, pokusit se tam najít potopenou loď? To by trvalo tisíc let.“

„Jo,“ přikývl Klokan. „Asi máš pravdu. Ale já bych tam s touhle jachtou neplul. Za prvé, není naše, a kdybychom narazili na skálu nebo něco takového, tak by to nejspíš v mém služebním záznamu působilo stejně, jako kdybych potopil japonskou velrybářskou loď. Ale především, jsou to naprosto opuštěné, nebezpečné vody. Vede tudy vůbec nějaká námořní trasa, Bille? Je pravděpodobnost, že se tu vyskytují nějaká vojenská plavidla?“

„Žádnou lodní trasu tu nevidím. Nikam by prostě nevedla. Není tu odkud kam plout. Leda by to byl nějaký krmič tučňáků. Nevidím jediný důvod, proč by sem vůbec měl někdo plout, jedině za účelem vědeckého výzkumu jako ti chlapi z Woods Hole.

A vojáci? Pro Boha, tady není na koho střílet! Mám za to, že tohle místo je neobyvatelné. Nemůžeš tady nechat žádné vojáky a není tu místo pro přistávání letadel. Můžeš se sem dostat jedině s válečnou lodí, ale nevěřím, že tu za posledních 60 let nějaká válečná loď byla.

Podle Lodivoda tady byla v minulém století velká rybářská stanice, ale Ahab se svým harpunářem Queequegem už jistě dávno odpluli. Co se týče vojáků, byly tu tři německé válečné lodě, jež za druhé světové války potápěly obchodní plavidla: Pinguin, Atlantis a Komet. Britové je vyhnali a potom celé místo zaminovali pro případ, že by se vrátily. Lodivod varuje před minami na každém kroku, ačkoliv se nejedná o hladinové miny. Ty všechny byly zlikvidovány, ale hydrografové se domnívají, že se ještě dost min povaluje na dně.“

„Tak tím je to vyřešené,“ prohlásil Klokan. „Na břeh se nikde nevylodíme. Jednoznačně. Nemám rád hlasité výbuchy. Počkej! Nemyslíš si přece, že tohle se stalo Cuttyhunk, nebo ano?“

„V žádném případě. V tomhle věřím Goodwinovi. Říká, že ti lidé museli být přepadeni, jinak by vyslali zprávu přes družici o své poloze. A také, kdyby narazili na minu, byly by všude kolem trosky.“

„Správně. To by byly. Každý z těch krámů dokáže rozmetat loď na padrť. Když jsem začínal na fregatě, tak jsme jednou našli čtyři miny přímo pod hladinou jedné zátoky na Azorech. Královské loďstvo tam poslalo pár minolovek, aby to vyčistily, a když jim odřízli kotevní lana, tak jsme soutěžili, kdo se do některé trefí z pušky a vyhodí ji do povětří. Já jsem jednu z těch sviní dostal na 100 metrů a nikdy nezapomenu na tu spršku, která se potom snesla na naši loď.“

„Jo. Na břeh rozhodně nepůjdeme,“ potvrdil Bill. „Já výbuchy také nemiluji.“

„No tak dobře,“ vzdychla Jo, „když se vy dva ufňukanci bojíte pár podmořských výbuchů, tak se asi s Laurou budeme muset spokojit jenom s pohledem z dálky na to romantické pobřeží. Pustíme si naplno cédéčka a ohromíme tučňáky královskou palbou Pavarottiho.“

„Moc si od toho neslibujte,“ varoval Klokan. „Možná, že ostrovy ani nezahlédneme. Jsou tam husté závoje mlhy, je tam nízká oblačnost a občas tam dokonce sněží. Jsem rád, že jsme si vzali i teplé oblečení. Může tam začít mrznout hodně rychle.“

„A co takhle ledovce?“ zeptala se Laura.

„Plujeme dost daleko na sever od antarktické konvergence,“ poznamenal Bill poněkud nesrozumitelně. „Takže jsme mimo severní dosah ledovců. V tuhle roční dobu jich stejně moc není a byl bych moc překvapený, kdybychom nějaký potkali. Kdyby byl červenec, to by byla jiná.“

Počasí se začalo znovu zhoršovat. Stáhli spinakr a uložili jej, zatímco Klokan se oblékal do špatného počasí. Vítr se zvedl od severozápadu, takže znovu přehodili ráhno. Klokan zavolal na Rogera a ostatní mládence, aby „připravili vratiplachtu na místo hlavní plachty“. Potom jim nařídil hlavní plachtu odebrat, ale „nevztyčujte ještě vratiplachtu - jenom ji mějte připravenou dobře přivázanou, až ji budeme potřebovat. Vytáhněte velkou bouřkovou kosatku a napněte ji. Potom přehodíme ráhno. Dole všechno zabedněte a hoďte sem do kokpitu pár dlouhých vlečných lan… udrží nás to v přímém kursu a trochu nás to zpomalí, jasné? A odteďka si všichni oblékněte kšíry a připoutejte se, to platí pro všechny na palubě. Vy ostatní můžete jít klidně dolů a zavřít průlez. Nemá cenu, abyste tady zbytečně promokli. Já ji teď budu řídit pár hodin sám.“

Nařídil Rogeru Millsovi, aby byl připraven v záloze, kdyby se počasí zhoršilo. Cítil, že vítr sílí a že tenhle poryv bouře bude o dost horší než ráno. Nemýlil se, vítr a déšť bičovaly loď a rozbouřené moře se dmulo přívaly desetimetrových vln. Yonder snadno proplouvala mezi jejich sedly a hřbety, ale Klokan stále ještě vratiplachtu nerozvinoval, aby větru, zuřícímu za zádí rychlostí 40 uzlů, nevystavoval příliš velkou plochu plachet.

S Rogerem Millsem po boku udržoval jižní kurs. Za pětačtyřicet minut uviděl, že se vrcholek velké vlny s velkou čepicí bílé klokotající pěny láme právě nad jejich zádí. „Chci zůstat před větrem, jak jen to půjde,“ řekl. „Prohlížel jsem si tu kosatku, než jsme vypluli… vypadá fajn a je zbrusu nová. Měla by být v pořádku.“

Vítr stále sílil a brzy do nich pral rychlostí 50 uzlů. Moře bylo ohromně vzduté, nad jejich zádí se teď zvedaly a lámaly ohromné vlny. Ale Yonder se prodírala kupředu stále nedostižná a Klokan ji vedl díky celoživotní zkušenosti tak, že to vypadlo až příliš jednoduché. Roger a Gavin stáli s ním v kokpitu a v přívalech deště obdivovali brilantní způsob, jak tahle nová jachta klouzala kupředu a setřásala vodu, jež se občas převalila přes její příď.

Těsně před setměním Klokan ucítil, že se vítr obrací. „Pro Kristovy rány,“ zahořekoval. „Už se zase obrací k jihozápadu, to není dobré.“

V tu chvíli se na palubě objevil Bill Baldridge, zachumlaný v oblečení do nepohody. „Ten vítr se mění,“ oznámil. „Já to chvíli vezmu za tebe, Klokane, ale mám obavy, že se stáčí na jihozápad. Cítím to… a podle mých navigačních příruček to znamená, že vítr bude silnější a studenější a moře bude víc rozbouřené a pořádně to s námi zatřese.“

„Jo. Právě jsem uvažoval o tom samém. Jsou dole všichni v pořádku?“

„Fajn. Děvčata si čtou. Mořskou nemoc zatím nemají. Laura říká, že se jí to nikdy nestalo, někteří lidé to prostě nezažijí. A to se plavila jenom na nějakém skotském jezeře!“

Klokan se zasmál. „Dobrá, Bille. Tak já jdu dolů. Chceš si domluvit vachty? Thwaites připraví pro Rogera a Gavina večeři dřív a oni tě pak přijdou vystřídat. Jeff sem může nastoupit okamžitě a pomůže ti s kormidlováním, abychom se mohli kolem osmé navečeřet. A kluci to převezmou o půlnoci. Pokud se to nějak výrazně nezhorší, to bychom se museli vrátit hned po večeři.“

Bill se chopil kormidla a v tu chvíli začal vítr vát nárazově a najednou se vzduch citelně ochladil. „Už se zase otáčí, právě teď. PŘIPRAV SE, JEFFE!“ zařval. „Přehodím ráhno na pravobok - jdi k tomu navijáku a přehoď kosatky, ať je máme pořád pod kontrolou. Až přehodím ráhno, tak stáhni pravoboční plachty na levobok… připrav se to udělat, hned jak zakřičím.“

Bill otočil Yonder o pár čárek na pravobok. Vítr se na chvíli zklidnil, potom udeřil do okrajů bouřkové kosatky s dunivým zapraštěním. Bill vyštěkl: „To je ono… teď ji trochu napni… Jo, to je dobré, to stačí, Jeffe… Malinko ji povol. Lepší… Tohle je opravdu dobré. Člověče, právě děláme 16 uzlů! Doprdele, tahle lodička jen letí! Dokonce i jen na bouřkovou kosatku.“

Celou noc vítr sílil a polevoval, dvakrát se otočil k severozápa-’ du, přinášel s sebou záplavy deště, ale pokaždé se vracel a foukal ze studeného jihozápadu. Klokan a Bill se v kokpitu střídali celou noc, a když pár minut vála vichřice, domlouvali se, zdali nebude lepší přilehnout k větru a plout se všemi plachtami skasanými. Ale Klokan usoudil, že velká, pevně stavěná Yonder s kdejakou moderní vymožeností si vede skvěle a že mohou směle letět dál. Její bouřkové kosatce vyrobené z nejnovější plachtoviny z tekutých krystalů firmou Hood na Rhode Islandu se dalo důvěřovat i v takovémhle větru. Za 16 hodin mezi 4. hodinou odpolední a 8. ranní, urazili podle Klokanových výpočtů 200 mil.

„Jak dlouho nám to ještě bude trvat ke Kerguelenám?“ zeptala se Jo.

„Touhle rychlostí bychom tam mohli být před obědem,“ zasmál se Klokan. „Plujeme tak už dva dny a urazili jsme za tu dobu skoro 500 mil. To docela jde. Ale tenhle silný vítr už asi dlouho nevydrží. Ty poslední poryvy nemají už tu sílu. A stáčí se zase k západu. Ale nikomu jistě nebude vadit další krásný den na cestě. Bill si myslí, že do oblasti řvoucích čtyřicítek dorazíme zítra k večeru, takže bychom si toho měli co nejvíc užít. Léto je tady nevyzpytatelné. Počasí není nikdy stálé, ale alespoň tu ošklivé počasí nikdy netrvá déle než den nebo dva, a to ještě s přestávkami.“

A tak se probíjeli náladovým jižním oceánem s proměnlivě silným západním větrem. Někdy dosahoval síly vichřice, někdy více, občas to nebylo tak špatné. Někdy vykouklo slunce, někdy zůstalo nebe zatažené. Ale nikdy nemuseli přilehnout k větru a potom jasného rána 8. února, krátce po obědě, Bill Baldridge oznámil: „Myslím, že Kergueleny uvidíme zítra někdy za rozbřesku. Právě teď jsme od nich 150 mil, vítr je stabilní, vane od západu a děláme asi 10 uzlů. Podle měření jsme na 66. a půltém poledníku. Na východ není podle mě široko daleko takhle špatné počasí, ačkoliv tady dole člověk nikdy neví.

Kormidlo převezmou dnes v noci kluci, tak si myslím, že bychom mohli risknout skleničku dobrého jihoafrického char-donnay,“ řekl Klokan. „Povolíme si jednu dávku, co říkáte? A ať si kluci vezmou s námi. Všichni si to zasloužíme. Tohle byla zatracená plavba. A doufám, že se vám všem líbila. Mně ano. Potřeboval jsem něco takového, abych z hlavy dostal pár věcí.“

„Já taky,“ řekla Laura. „A vy všichni jste byli báječní. Připadám si jako opravdová Američanka, a poprvně za spoustu měsíců se cítím opravdu dobře. Nemůžu se dočkat, až uvidím ty strašidelné ostrovy, o kterých mluvíme celý týden.“

„No, teď už to nebude dlouho trvat,“ ujistil ji Klokan. Vytáhl zátku z láhve rustenberského vína. „Hej, kluci, pojďte si dát hlt s námi.“ Nalil všem vrchovatě pohárky, tak štědře, že v lahvi skoro nic nezbylo. Došel tedy do lednice a přinesl ještě jednu. „Pro zcela nepravděpodobný případ, že by někdo chtěl ještě trochu,“ zasmál se.

„Mimochodem, až budeš rozvedená, Lauro,“ dodal, „tak já dokážu držet svoje slovo. Pořád jsem ochotný tebe a Billa oddat. Ačkoliv si začínám myslet, že jsi pro něj trochu moc dobrá.“

Bill zavrtěl hlavou a usmál se. „Přijdete 20. května na svatbu?“ zeptal se. „Vezmeme se samozřejmě v Kansasu, protože s Laurou nejsme přijatelní ve Skotsku a její matka s námi nemluví, a Andersonovic klan by nás nejraději viděl v nějakém skotském sklepení do konce našeho života.“

„Samozřejmě, že přijedeme. Co tvůj otec, Lauro, přijede také?“

„Říkal mi, že ano,“ odpověděl Bill. „A doufám, že přijede. Určitě se ti bude líbit, Klokane. Je to bezpochyby ten nejinteligentnější ponorkář, jakého jsem kdy poznal. To je legrační, prezident se mě také před pár týdny ptal, jestli sir Iain přijede. Rád si s admirálem povídá. Říká, že sám přijde také, a že kdyby nebylo jeho, tak bych se s Laurou nikdy nesetkal - a má pravdu!“

A tak se snesla noc. Dopili kávu a s povděkem se odebrali na lůžka. Už sám čistý jižní vzduch způsobuje námořníkům únavu a ti, kteří neměli službu, usnuli před jedenáctou v teple svých lůžek, zatímco venku panovalo tmavé, mrazivé peklo jižního Indického oceánu.

Klokan a Bill vstali o šesté, oblékli se a objevili se na palubě o pět minut později. Jejich zklamání bylo naprosté. Nad neklidnou hladinou se válela hustá mlha, Roger stále udržoval správný kurs, ale nebylo vůbec nic vidět. Bill měřením zjistil, že jsou asi 22 mil severovýchodovýchodně od ostrova Rendezvous, velké skály, již Cook nazval Blighův mys.

„Minuli jsme jej už před pár hodinami,“ řekl Bill. „Naviguji nás asi 23 mil severně od Cap ďEstaing. To je severní cíp celého ostrova, místo, kolem kterého se plavil Goodwin a ke kterému podle něj směřovala před 15 měsíci do úkrytu Cuttyhunk. Musíme teď zahnout na jih, jestli se chceme podívat… jenom doufám, že se mlha do dvou hodin zvedne. Vítr ze severozápadu teď už nefouká. Co kdybychom zase napnuli hlavní plachtu a natočili ji na pravobok?“

„Slyšíš, co říká,“ otočil se Klokan k Rogerovi. „Otočíme to na kurs sto osmdesát. Převezmu řízení, hned jak napnete hlavní plachtu. Potom uděláte nejlíp, když se půjdete trochu vyspat.“

O dvě hodiny později byli podle výpočtů tři míle severně od Cap ďEstaing, ale počasí bylo pořád hrozně mlhavé a Klokan předpokládal, že celé Kergueleny jsou pod mlhovým příkrovem od jednoho konce ke druhému. Bez radaru se nemohli odvážit připlout blíže.

„Kormidlujte kursem sto třicet,“ řekl Bill. „Nemá cenu mířit rovnou na pevninu. Nejlepší bude, když poplujeme do zátoky Choiseul, a pokud se vítr stočí na západ či na jihozápad a rozfouká tuhle kaši, budeme trochu v závětří a uvidíme ostrov. Jestli nenajdeme Cuttyhunk do oběda, tak odsud vypadneme.“

„Naše fregata ji nenašla za tři měsíce,“ poznamenal Klokan. „Tak abychom raději připravili děvčata na to, že se nemají moc těšit.“

V deset třicet byla Yonder asi míli od vjezdu do Baie Blanche a zvedal se severozápadní vítr. Bill ji držel na pravobočním kursu, ale mohl plout kterýmkoliv směrem, protože vítr foukal přímo od zádi a pořád jenom velice slabě. Mlha se teď začínala trhat a místy probleskovalo slunce. Ale teplota byla jenom 3 stupně nad nulou a venku bylo cítit vlhkost a znatelný chlad.

Když se mlha konečně zvedla, došlo k tomu rychle. Jednu chvíli se snažili proniknout zrakem trhající se žlutavý mlžný závoj, příští chvíli už viděli ve vzdálenosti 2000 metrů pobřeží Kerguelen a čistě modrou mrazivou vodu. Z jejich výhodné pozice vypadal ostrov dramaticky. Kopec Gramont mezi Baie Blanche a Baie Londres, vysoký 152 metry, byl pořád ještě zasněžený a míli na levoboku viděli ještě nižší hřeben ostrova Howe. „Blíž už se nepustíme,“ řekl Bill. „Jsou tam naplaveniny mořských řas.“

V tomto světle a na dálku působila pevnina Kerguelen prostě nádherným dojmem, se svými rozeklanými horami, opuštěným pobřežím a vysokými návějemi sněhu. Bill ukázal na strmící skálu severně od ostrova Gramont. „Podle mé mapy je to Coxova skála,“ řekl. „Tam našel Goodwin záchranný kruh z Cuttyhunk.

Zatímco Jo a Laura zaměřovaly své dalekohledy, Klokan nařídil skasat plachty a nastartovat motor, „abychom se tu mohli trochu rozhlédnout. Nechci mít žádné plachty napnuté - vzduch klesající z hor tady dokáže být úděsný a není šance si jej všimnout, dokud do vás neudeří. Bille, pro Krista, sleduj neustále mapu a říkej mi hloubky, budeš tak laskav? Nemám v popisu práce posadit tuhle jachtu někde na skálu.“

„Já jsem ve svém mistrovském plánu také s ničím podobným nepočítal,“ zasmál se muž z prérií. „Zatím jsme v hlubokých vodách, neměj starosti. Jakmile uvidím někde do 200 metrů nějakou skálu, hned změním kurs na Hobart.“

Laura sešla dolů pro kávu. Jo chtěla kormidlovat. Klokan řekl: „Dobrá, jestli budeš udržovat nízkou rychlost a poslechneš Billa a uděláš přesně, co řekne.“

„Tím si nejsem jistá,“ odporovala Jo. „Rozhodně ne, když vidím, kam to vedlo s paní Andersenovou!“

Navodila tím určitou lehkomyslnou náladu. Opsala s jachtou na hladině zátoky velký povlovný kruh, a zamířila zvolna na sever. „Všude na pravoboku jsou chuchvalce řas,“ varoval Bill. „Drž se u pevniny, je tam hlubší a čistší voda.“

Jo srkala kávu a nechala motor bublat v malých otáčkách. Laura zázračně vykouzlila tác topinek s máslem a všichni čtyři spokojené přežvykovali, zatímco Roger a Gavin pokračovali v balení hlavní plachty a Jeff na příďové palubě třídil uskladněné plachty.

V 11:40 Klokan došel na příď pomoci Jeffovi a ujistit se, že na vrcholu hromádky plachet bude ležet bouřková kosatka, kdyby jí bylo naráz zapotřebí. Tady se všechno dělo naráz.

V 11:41 to Bill uviděl. A nemohl uvěřit vlastním očím. Dvě stě metrů od pravoboční přídě, prodírající se vodou a zanechávající na hladině za sebou klín ve tvaru V byl… Ne, to nemohlo být ono, snad žraločí ploutev? „KLOKANE!“ zařval Bill z plných plic. Kapitán Columbie si pomyslel, že někdo spadl přes palubu. Otočil se ke kokpitu a uviděl parťáka, jak ukazuje rukou před sebe a pořád huláká: „Klokane! Klokane!“

Velitel Dunning se podíval směrem, kterým ukazovala Billova pravačka, a to, co uviděl, mu málem vyrazilo dech. „JEŽÍŠI KRISTE!“ vykřikl při pohledu, o němž nemohlo být pochyb.

Přes zátoku Choiseul se směrem k jihozápadu rychlostí asi 5 uzlů pohyboval ve vodě periskop ponorky, ani ne metr nad vodou.

Byl na hladině asi 20 sekund, než zmizel pod povrchem stejně rychle, jako se objevil. Ani Jo ani Laura nic neviděly. Ale žádná z nich také nikdy nesloužila na ponorkách.

Je 4. duben. Bílý dům. Západní křídlo. Kancelář poradce pro otázky národní bezpečnosti. Admirál Arnold Morgan v dobré náladě celý zářil. „Skvělé, skvělé!“ opakoval. „Tak vy jste ta legendární dcera admirála MacLeana, dáma, která polapila srdce tady toho darebáka… a prokázala nám také před rokem a půl tisíce laskavostí?“

Laura se zasmála. „To jsem já, admirále. A měla bych vám asi poděkovat za poněkud kontroverzní požehnání, že jste sehrál klíčovou úlohu v mém seznámení s Billem.“

„Ano, paní,“ odpověděl admirál. „Tenhle úřad je ve skutečnosti jenom krycí firma pro moji celostátně proslulou seznamovací kancelář.“

Bill nevěřil svým uším. Admirál Morgan, a vede frivolní řeči? Tlachá s dámou? Je dokonce vtipný? „Ježíši!“ hlesl v duchu Bill. „Politika z něj udělala lidskou bytost. Prezident by si na něj měl dávat víc pozor. Mohl by klidně ztratit svůj říz.“

Ale bývalý lev z pevnosti Meade roztával víc a víc. „Lauro, mám radost, že jsem se s vámi konečně mohl seznámit. Jsem velkým obdivovatelem vašeho otce, už moc let. A mezi námi třemi tady v té místnosti, vaše postřehy o povaze toho bývalého izraelského velitele byly neocenitelné.

Vždycky jsem byl zvědavý, jak asi vypadáte. Uchvátila jste koneckonců dva naprosto výjimečné námořní důstojníky, a teď vidím, že se na jejich úsudek mohu naprosto spolehnout… nejenom v otázkách ponorkového válčení.“

Laura se smála. „Jste ke mně příliš laskavý, admirále. Jsem vlastně docela obyčejná. Alespoň jsem byla, dokud jste neposlal svého inkvizitora přes Atlantik. Teď jsem prostě jenom moc šťastná.“

„On taky,“ zachechtal se admirál a kývl hlavou k Billovi. „A já jsem moc rád, že jste mě navštívili. Zůstaneme na oběd tady, v jedné ze soukromých jídelen. Prezident a Bob MacPherson by vás při tom oba rádi pozdravili. A po obědě vás můj řidič zaveze na letiště. Nemůžu se dočkat, až mi řeknete o své plavbě s Klokanem. Muselo to být ohromné.“

Bill se usmál. „Řeknu vám o té cestě při obědě. Ale kromě toho vás chci informovat ještě o něčem, co podle mého názoru může být docela důležité.“

„Ano? A o co jde?“

„Arnolde, udělali jsme si malý výlet na jih ke Kerguelenám, jenom abychom viděli ostrovy na konci světa, protože Klokan se dost zajímá o tu zmizelou loď z Woods Hole, o Cuttyhunk.“

„Jo. Mluvil jsem s ním o tom. Zajímá se o ni opravdu hodně - asi stejně, jako každý z Cape. Nenašli jste ji náhodou?“

Všichni se zasmáli. „Ne, nenašli. Ale něco se stalo 9. února dopoledne, těsně před polednem.“

Admirál kývl na znamení souhlasu s precizním způsobem, jakým Bill referoval jenom o tom, co věděl naprosto přesně, což prozrazovalo bývalého zpravodajského důstojníka.

„Podíval jsem se přes příď na pravoboku a uviděl jsem periskop ponorky plující rychlostí asi 5 uzlů směrem na jihozápad. Byla pár set metrů od nás. Klokan viděl periskop také.“

Admirál Morgan na něj vrhl pátravý pohled. „Jseš si tím naprosto jistý?“

„Na sto procent.“

„Ale tam dole nemůže být žádná ponorka. Co by tam dělala? Nad tou oblastí nepřelétají ani letadla. Je to vojenská poušť tisíce mil na všechny strany. Nevedou tam žádné lodní trasy, o náhodných lodích vůbec nemluvě. Kromě několika potrhlých vědátorů z Woods Hole.“

Bill klidně řekl: „Byla to ponorka, admirále. Žádné kdyby, a, nebo, ale. Uviděl jsem ji první a vůbec o tom nepochybuji.“

„Viděl ji Klokan zároveň s tebou, anebo jsi mu řekl, že tam je?“

„Ne, neřekl. Jenom jsem na něj třikrát zakřičel. A ukázal jsem na ni.“

„Co řekl?“

„Vlastně jenom vykřikl: „JEŽÍŠI KRISTE!“

„A potom co?“

„Klokan zakřičel: »Zatraceně, to je ponorka, nebo se mi to jenom zdá?« Řekl jsem mu, že vím, že je to ponorka. O tom není a nebyl ani stín pochybností. Musíte nám věřit. Viděli jsme ji oba, jasně a jednoznačně.“

„Vy jste ji také viděla, Lauro?“

„Ne. Dívala jsem se na druhou stranu. Ale slyšela jsem Billa křičet a slyšela jsem, jak Klokan říká: »Zatraceně, to je ponorka«. Je tam ohromné ticho. Myslím, že jej musely slyšet také asi tři miliardy tučňáků.“

Admirál si do malého poznámkového bloku na psacím stole napsal pár slov. Potom zdvihl telefon a vydal rozkaz, který už vydal mnohokrát předtím: „Spojte mě s Fort Meade. S kanceláří ředitele. Počkám. Pospěšte si.“

„Jo… To je admirál Morris? Morgan, Arnold Morgan. Hej, Georgi, jak se máš? Jo, fajn. Můžeš pro mě udělat důkladný, ale v podstatě rutinní průzkum… jo, teď. Oukej, můžeš zjistit, jestli 9. února kolem poledne nemohla být nějaká ponorka v okolí Kerguelenských ostrovů v Indickém oceáně?… Jo, je mi jasné, Georgi, že je to prdel světa, proto to chci vědět. Prověřte všechny ponorky na světě. Sdělte mi všechny ponorky, kterých se to dopoledne nedopočítáte včetně spojeneckých a potom mně zavolejte zpátky… jo… jsem ve své kanceláři, ale na ústředně vždycky vědí, kde mě zastihnou. Díky, Georgi.“

Otočil se opět k Billovi a pečlivě pronesl: „Korvetní kapitáne, přestože vás znám a přestože vám věřím, pokud byste sem s touhle historkou přišel bez jediného důkazu, nevěřil bych vám, nemohl bych vám uvěřit. A přesně to samé platí pro velitele Dunninga, o němž si náhodou myslím, že je to ten nejlepší ponorkový velitel ve válečném loďstvu Spojených států. Ani jemu bych nevěřil, nemohl bych mu věřit.

Ale vím také, že oba se mýlit nemůžete. Tím jsem si naprosto jist. Teď je mi jasné, že tam dole nějaká ponorka byla, ale co tam pro Krista mohla dělat, o tom nemám nejmenší ponětí. Nedá se tam dělat vůbec nic, snad jedině krmit tučňáky a počítat ledové kry. Ale někdo tam dole je, nebo přinejmenším tam byl, a doufám, že Fort Meade za pár hodin vnese do celé záležitosti světlo. Pojďte, zkusíme si mezitím najít něco k obědu.“

Malá soukromá jídelna byla elegantně upravena pro tři osoby. Ale ještě než se vypořádali s prvním chodem, uzeným lososem, zastavil se tu prezident Spojených států, aby se pozdravil s Billem. Otevřel dveře a vešel s úsměvem energicky dovnitř. „Nevstávejte… Bille, jsem rád, že tě vidím… Arnolde, doufám, že nám držíš nepřátele od těla… A vy musíte být Laura… Jsem obdivovatelem jak vašeho otce, tak vašeho budoucího manžela, a oba počítám mezi své přátele - ale nejsem si tím tak jist u jednoho z vašich bývalých nápadníků!“

Všichni se zasmáli, prezident se posadil vedle Laury a nalil si sklenici šumivé limonády, kterou všichni popíjeli. Bill žasl, jako již potolikáté, jak tenhle prezident dokáže být uhlazený, a přitom ne tak docela, jak si udrží odstup, a přitom dokáže říct přesně to pravé, aby se každý uvolnil.

Laura, přiznejme si to, by měla být ve společnosti nejmocnějšího muže světa paralyzována. Ale nebyla. Chovala se k němu jako ke komukoliv, s kým by se ve společnosti setkala poprvé. A okamžitě si začali povídat o dlouhé plavbě jachtou na jih, a jaká to byla zábava.

„Víte,“ řekl, „hrozně rád bych něco podobného podnikl. Prostě odjet s několika dobrými přáteli, zmizet na měsíc z civilizace. Žádné telefony, žádné faxy, žádní spolupracovníci, žádné obtěžování a podobné kraviny. Nebylo by to báječné? Ale to se nestane… a musím se vrátit do práce. Bille, Lauro, rád bych zůstal déle - ale přijedu na vaši svatbu. Je to 20. května, že ano? Vyřiďte tatínkovi, Lauro, že se těším, až ho uvidím…“

Dopil limonádu a byl pryč. „Jú,“ řekla Laura a potřásla hlavou. „To je ale mužský. Zbožňuji Američany.“

O třicet minut později, když jedli středně propečené hovězí, zazvonil v rohu telefon. „Hleďme, hleďme, hleďme,“ zvolal Arnold Morgan. „To by mohl být George!“

Měl pravdu. Na drátě byla pevnost Fort Meade. „Vydrž, vydrž, Georgi, jen si vezmu tužku a papír.“ Rozhovor trval dlouho, celkem 15 minut, a v jídelně Bílého domu slyšeli Bill a Laura jenom útržky jako: „A co Sověti?“… „Čína?“… „Ne, tím jsou velcí hráči ze hry.“

Ale na závěr rozhovoru se admirál Morgan vrátil ke stolu s velmi vážným výrazem. „Zvládli to rychle, důkladná práce,“ poznamenal. „Zkontrolovali všechny počítačové seznamy, všechny družicové snímky z poslední doby a došli k některým velice rozumným závěrům. Především zkontrolovali každou ponorku válečných loďstev Spojených států, Ruska a Číny. Stejně tak každou na Středním východě, což bylo snadné, protože jsou všechny zakotveny kvůli nějakým technickým poruchám. Také prověřili všechna malá evropská loďstva.

Až na tři lodě. Už měsíc nám chybí jedna britská jaderná ponorka třídy Trafalgar, Triumph, ale jsme si téměř jisti, že patroluje u Falklandských ostrovů na dohled od argentinského pobřeží. V tuhle chvíli nám to jenom nechtějí říct, to znamená, že pravděpodobně provádí něco, co by neměla. Kdybychom chtěli, mohli bychom to rychle zjistit, ale královské loďstvo tam má od falklandské války často nějakou ponorku, takže nejsme moc překvapeni, ani je nepodezříváme.

Francouzům chybí velká ponorka se strategickými střelami a výtlakem 12 500 tun. Shodou okolností se také jmenuje Le Triomphant, číslo S616, základna v Brestu. Naposledy byla zachycena v Biskajském zálivu a už 10 dní před 9. únorem o ní nikdo neslyšel. Pořád ještě patroluje někde v Biskajském zálivu, v rámci francouzské strategie odstrašování. Ale odtud ke Kerguelenům je to 12 000 mil. Dokonce i kdyby plula rychlostí 30 uzlů, celou trasu ponořená, nemohla by tam za 10 dní doplout, ani za 12 či dokonce za 14. Obě vylučuji.

„Zbývá nějaká další?“ zeptal se Bill.

„Jenom jedna. Je to tak bizarní, že to skoro nestojí za úvahu. Ale zjistili jsme, že chybí jedna ponorka z válečného loďstva Tchaj-wanu. Malá dieselelektrická ponorka třídy Hai Lung. Jmenuje se Hai-Hu.“

„Stejně jako v Silverovi,“ řekl Bill s kamennou tváří.

Admirál Morgan se uchechtl. „Ne. Jako v Mořském tygrovi. To je čínský význam toho jména. Hai Lung znamená Mořský drak. No nic, je to ponorka postavená před 18 lety v Nizozemsku a podle našich informací je nezvěstná měsíc a půl. Má dosah 10 000 mil a bylo by možné, aby tam za tu dobu doplula. Kergueleny jsou od Tchaj-wanu vzdáleny 7000 mil. Ale neumím si představit, co by tam dělala, pokud je to ta, kterou jste s Klokanem viděli.“

„A i kdyby to byla ona,“ řekl Bill, „co by to mělo společného s námi?“

„Hodně,“ odpověděl Arnold Morgan. „Jestli se někdo potlouká po světových oceánech s nějakou zatracenou ponorkou, o níž nevím, tak ten někdo má za lubem něco ďábelského. A jestli to je něco ďábelského, tak se mně to nelíbí. A když se mi něco v zájmu naší vlády nelíbí, tak ten někdo musí odpovědět na pár otázek. Nebo přestanu být zvědavý a začnu být zatraceně nepříjemný.“

„A v jaké náladě jste teď, admirále?“ zeptala se Laura.

„Zatím jsem zvědavý. A chci vědět, kde je ta tchajwanská ponorka, a chci vědět, kdy přesně se vrátí domů. Nepředpokládám, že mi řeknou, kde byla, ale dám si na ně na všechny velký pozor.“

Oběd skončil ve tři hodiny a řidič odvezl Billa a Lauru na letiště. Měli přímé spojení do Kansas City, odtud letěli místní linkou do Wichita a soukromým letadlem Beechcraft do Burdettu. Billyho bratr Ray je tam měl čekat u přistávací dráhy s nákladním autem.

Zatím v Bílém domě se Arnold Morgan spojil s CIA a snažil se sestavit nějaký harmonogram připlutí a odplutí dvou tchajwanských ponorek třídy Hai Lung postavených v Nizozemsku. Měly svá čísla 793 a 794 namalována zřetelně bílou barvou na věži. Snadno se daly identifikovat. Důstojník z oddělení pro Dálný východ slíbil do hodiny někoho na ten případ nasadit.

A také se mu to podařilo. Ale trvalo pět týdnů, než se objevily nějaké závažné zpravodajské informace. Někdy kolem druhého dubnového týdne začalo do sebe zapadat několik skutečností a ukázalo se, že tu existuje určitá pravidelnost. Poněkud záhadná pravidelnost, nicméně byl v tom určitý řád.

Vždycky vyplula jenom jedna ponorka. A když odplula, nevrátila se dřív než za 11 týdnů. Po každém návratu nastalo desetidenní období, kdy obě ponorky kotvily vedle sebe, a potom odplula ta druhá, také na 11 týdnů. Neexistoval žádný důkaz, kam odplouvají. Ale vždycky se ponořily 30 mil od pobřeží a nikdo je nespatřil, dokud se opět nevynořily na základně.

Arnold Morgan kroutil hlavou. „Ta malá Hai Lung nedokáže během dlouhé cesty urazit více než 8 až 9 uzlů, 200 až 220 mil za den, což znamená, že 7000 až 7500 mil urazí za nějakých pět týdnů. To vypadá na pětitýdenní cestu tam, pět týdnů zpátky, jeden týden na stanici. Není pochyby, že Hai Lung je tou ponorkou, kterou viděli u Kerguelen. Ale je to tak jisté? Ten diesel mohl za pět týdnů doplout kamkoliv.“ Přistoupil k počítači a zapnul světový mapovací program. Načrtl kružnici o poloměru 7000 mil, jež pokryla oblast, kde mohla ponorka operovat.

Vzhledem k jejímu rozměru to bylo dost depresivní. Hai Lung mohla klidně doplout kamkoliv od Beringový úžiny až k mysu Dobré naděje - k pobřeží Mozambiku, Austrálie, Nového Zélandu, Japonska či k téměř jakémukoliv ostrovu v sovětské části Tichého oceánu. Mohla doplout i do Antarktidy. „Prakticky kamkoliv,“ bručel Morgan, „a veškerá logika mně říká, že pluli ke Kerguelenám. Protože tam ji moji mládenci viděli.“

Admirál Morgan potom zavolal na Baldridgův ranč a mluvil s jednou ze služebných. „Pan Bill a slečna Laura si vyjeli na koni,“ řekla mu. „Včera v noci se nám na západním konci ranče ztratil v bouřce nějaký dobytek. Oba odsud odjeli hned po obědě. Kdy se vrátí, to záleží na tom, jak rychle dobytek najdou.“

Admirál se usmál. „Oukej,“ řekl. „Vyřiďte jim laskavě, že jsem volal a že to znovu zkusím večer.“

Konečně je dostal k telefonu v 9 hodin večer. Byl to den naplněný hledáním, dobytka i ponorek, a Arnold Morgan pořád ještě neměl představu, kam mohli Tchajwanci plout. Ale vylíčil Billovi vyplynuvší harmonogram a uzavřel rozhovor otázkou: „Vím, že jsi tam byl, Bille, a já jsem tam nebyl. Máš dojem, že by se tam něco mohlo dít, nebo ne?“

„Inu, nemám ponětí, co by se tam mohlo dít, jestli vůbec něco. Ale vím zcela jistě, že tu máme dvě hlavní záhady: jedna je nezvěstná výzkumná loď, jež byla evidentně přepadena, a druhá je toulající se ponorka z Tchaj-wanu. Tyhle dvě záhady mohou souviset.“

„Dvě bizarní události přesně na stejném místě s největší pravděpodobností musí souviset,“ souhlasil admirál. „Kdybych měl nejmenší ponětí, co hledáme, poslal bych tam loď. Ale nemám, takže nemůžu s dobrým svědomím vyhlásit nějakou akci.

Nicméně určitě přitvrdíme sledování na Tchaj-wanu - můj instinkt mi říká, že se něco děje. Zatím tápeme v temnotách. A já potřebuji víc světla. Nejlepší by byly lasery.“

Kapitola šestá

Admirál George Morris nebyl obyčejně příliš zčerstva na nohou. Byl to velký zavalitý muž, s vynikajícím mozkem a pomalými, uvážlivými pohyby. Jako vdovec měl také vypracován uvážlivý způsob spánku, spal na zádech a chrápal jako starý chicagský rychlík, který má zpoždění. Jeho spánek připomínal bezvědomí jen o stupínek se lišící od bezvědomí obvykle přisuzovaného mrtvolám. Telefony zvonící v noci neslyšel, a tudíž ani nebral. Přezimující grizzlyové jsou prý o něco vnímavější.

Proto také časně zrána 21. dubna stál mladý námořní poručík John Harrison u admirálova lůžka ve Fort Meade se všemi světly rozsvícenými, třásl jím a snažil se jej za každou cenu vzbudit. Málem už bral do ruky sklenici s ledovou vodou, aby ji - podle vzájemné úmluvy pro případ, že všechno ostatní selže - strategicky vylil na čelo ředitele Národní bezpečnostní agentury, když se George Morris probudil.

„Co se, pro Kristovy rány, děje?“ zeptal se a mžoural v ostrém světle. „Někdo vyhlásil válku?“

„Ne, pane. Ale je tu něco, co by podle nás mohlo být důležité.“

„Jo. To bych vám radil. Kolik je, ksakru, hodin?“

„Ehm, 03:00, pane.“

„No tak, co se děje, poručíku? Pro Boha, už mluvte!“

„Týká se to těch ponorek třídy Kilo určených pro Čínu.“

Admirál Morris byl na nohou, ještě než byla věta dokončena. V duchu se mu vybavil hrůzu nahánějící obraz přísného Arnolda Morgana. „Pro Krista, člověče! Proč to neřeknete hned?“

„Čekal jsem, až se vzbudíte, pane!“

„Vzbudím! Vzbudím! Já jsem vzhůru, nebo snad ne? Dejte mi tři minuty a padáme odsud. Máte venku auto?“

„Ano, pane.“

„Tak tam běžte. Já jsem hned u vás.“

V kanceláři měl ředitel na psacím stole již rozložené záběry z družice. Dva důstojníci z noční směny porovnávali detaily, prohlíželi si snímky na prosvětlovacím stole lupou.

„Není o tom pochyb, pane,“ řekl jeden z nich admirálu Morrisovi, když vešel. „Jedna z těch tří ponorek v loděnici v Nižním Novgorodu je už téměř připravená k odplutí. Soudě podle těchto záběrů to nebude trvat dlouho.“ Vztyčil se. „Podívejte se, pane. Vidíte ta lešení kolem věže ponorky jedna a dvě před týdnem? Podívejte se na tyhle obrázky, které jsme dostali včera večer. Jsou do dvou třetin odstraněná… a tady na té třetí ponorce je lešení daleko méně než před dvěma týdny. Tyhle úpravy, jak víte, pane, se dají dokončit docela rychle. Ponorky nepotřebují žádné zvláštní testy, dokud nejsou spuštěny na vodu. A to budou co nevidět.“

Admirál Morris zíral na důkazy před sebou, důkazy, jež dramaticky křížily záměry osobního projektu prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti. Bylo jasné, že jestliže práce pokračují tímto tempem, mohou být ponorky naloženy na transportní lodě během dvou týdnů. A potom mohou zahájit svou dlouhou cestu na sever více méně okamžitě. Vypadalo to, že všechna tři plavidla budou přepravována společně, asi na lodích a pravděpodobně s eskortou.

CIA zachytila několik signálů mezi Pekingem a Moskvou, a dva z nich naznačovaly, že ve světle nešťastné nehody, jež potkala poslední dvě ponorky na jejich cestě na Dálný východ, budou učiněna daleko přísnější bezpečnostní opatření. Nebylo však jasné, jestli tato opatření budou uplatněna i během vnitrozemské části trasy.

Ředitel nepotřeboval zkoumat obrazy dlouho. Potom mu poručík Harrison podal další tři fotografie, také zabrané z družic, ukazující pohledy na řeku Volhu, několik set mil na jih. Plavební úsek zde míjel rozrůstající se průmyslové město Volgograd (dříve Stalingrad), jež německá armáda obléhala po 200 dní během strašlivé zimy na přelomu let 1942-1943. Dnes, kdy opět povstal z trosek války, rozpíná se Volgograd v délce téměř 100 kilometrů na březích řeky Volhy, právě v místech, kde mění směr toku a velkým obloukem zatáčí jihovýchodně ke Kaspickému moři.

Přesně zde, v dlouhém povlovném ohybu řeky, zhotovily družice záběry ohromné transportní lodi tvořené dvěma články, pohybující se pomalu proti proudu. Tolkač, neboť tak se loď jmenovala, měla nosnost 10 000 tun, a přestože po velkých ruských řekách se plaví mnoho ohromných nákladních lodí, tato monstra o délce 275 metrů, poháněná motorem na zádi, jsou poměrně vzácná.

Jméno Tolkač doslova znamená „postrk“. Na přídi těchto tlačných lodí se tyčí velká kormidelna, z níž se ovládá masivní příďové kormidlo, bez něhož by čluny nikdy nedokázaly v ostrém ohybu řeky zatočit.

V kýlové brázdě této lodi následoval další Tolkač, ne tak dlouhý, ale přesto dosahující 180 metrů. Obě nákladní lodě patřily do třídy XXIII. sjezdu (Komunistické strany Sovětského svazu) a dosahovaly na vodách této rušné průmyslové oblasti rychlosti přibližně 5 uzlů. Obě také představovaly typy, na nichž Rusové přepravují ponorky.

Na Západě je samozřejmě tradicí vyrábět ponorky, a vlastně všechny druhy lodí, v loděnicích blízko u moře, anebo alespoň u ústí velkých řek. Rusové však mají mamutí loďařský průmysl soustředěný ve starém městě Gorkij, nyní znovu nazvaném Nižnij Novgorod. Město leží přímo uprostřed území bývalého Sovětského svazu, téměř 1600 kilometrů jižně od Murmansku na pobřeží Barentsova moře, a téměř 1600 kilometrů severně od bývalé válečné námořní základny Sevastopol na pobřeží Černého moře. A tak se generace sovětských válečných lodí rodily z hlediska Západu uvízlé na mělčině, podobně jako se tolik oceánských lososů narodí v mělkých řekách. Anebo ještě popisněji, jako kdyby se ponorky Trident stavěly uprostřed Kansasu nebo v Bedfordshire.

Avšak mrazivé srdce Ruska má jak proti centrálnímu Kansasu, tak rozhodně proti Anglii jednu ohromnou přírodní výhodu: je to 3670 kilometrů dlouhá řeka Volha, patnáctá nejdelší řeka na světě, jež byla vlastní duší komunistického snu vystavět ohromný systém vodních cest, spojujících navzájem celé sovětské impérium.

Sen nebyl samozřejmě v úplnosti realizován a v průběhu jeho uskutečňování komunisté vyvraždili téměř všechny živočichy žijící na Volze, nicméně skutečně postavili sérii ohromujících kanálů, jež umožnily Rusům přepravu velkých ponorek a dalších válečných lodí mezi Černým mořem na jihu a Bílým mořem na severu. Vodní cesta začíná u Kercenské úžiny, na východ od Krymského poloostrova, a pokračuje přes Azovské moře k severovýchodu. Napojuje se na kanál Volha-Don a pokračuje na severovýchod, nahoru jezery a dalším kanálem se vlévá těsně na jih od Volgogradu do Volhy.

Odsud se velká řeka, směřující na sever, rozlévá do úžasných říčních jezer, dlouhých až 320 kilometrů, než se stočí na západ podél města Kazaně a směrem k Nižnímu Novgorodu. Zde se do Volhy vlévá řeka Oka, tekoucí od jihozápadu. Obě řeky vytvářejí klín země zvané Střelka, na němž se nalézají 150 let staré loděnice Rudé Sormovo. Slovo Střelka je namalováno ohromnými rudými písmeny na betonovém břehu.

V uplynulých letech tato loděnice postavila řadu obchodních a osobních lodí, ale má dlouhou tradici ve výstavbě ponorek, jež lze transportovat na lodích na jih do Černého moře a také k základnám severní flotily. Staví se zde také jaderné lodě Charlie II a staré typy Juliett. Konstruovaly se zde rovněž ponorky Barracuda o výtlaku 7200 tun třídy Sierra II a ponorky Victor poháněné jaderným reaktorem a celá konstrukční řada dieselelektrických ponorek třídy Tango. Je rovněž prokázané, že loděnice má kapacitu na stavbu nejmodernějších ponorek třídy Kilo.

Vzhledem k zeměpisné pozici Černého moře, uvězněného pevninou, a s ohledem na to, že Středozemní moře je další takovou slepou oceánskou uličkou, většina ponorek postavených v Nižním směřuje na sever po hladině kolosálního vodního díla, vymyšleného Josefem Stalinem. Cesta začíná na Volze v místech, kde se velká řeka otáčí na sever podél naplavených mělčin, podél západního břehu, kde se těží stavební dříví a kde plují nákladní lodě naložené po okraj sladce vonícími březovými kládami.

Přímo u města Jurevec, 120 kilometrů po proudu od Nižního, se řeka otáčí doleva a prodírá se klikatě na západ k ohromné Rybinské přehradě. Přímo tady Volha prudce mění směr na jih a konečně se vlévá do úžasného stalinského výtvoru, Moskevského kanálu.

Ale právě zde se Ruská matka, jak je Volha nazývána, otáčí zpátky k zamrzlému severu a ponorky musí pokračovat na své cestě k Severnímu polárnímu kruhu ve studených vodách. Velké nákladní Tolkače plují k severu po 110 kilometrů dlouhé hladině Rybinské přehrady, širokými vodami a kanály, jež lemují jezero Běloje, a urazí celkem 240 kilometrů, než se dostanou do poklidných severních vod Oněžského jezera, druhého největšího jezera v Evropě, dlouhého 190 kilometrů.

Je to nejkrásnější část celého putování, protože jezero je divoké a poseté malebnými ostrůvky s naprosto nevídanými dřevěnými kostelíky, z nichž mnohé mají vyřezávané cibulovité střechy. Na ostrově Kiži je kostel Proměnění Páně vyzdoben 22 věžičkami, všechny dokonale tvarované a vyřezané v 18. století místním řezbářem.

Po hladině těchto téměř němých vod vlečou Tolkače své ohromné podmořské čluny, jež na pozadí jedné z nejkrásnějších vodních scenérií Ruska skýtají zlověstný pohled.

Na konci jezera končí idylické a mírumilovné vody a ponorky vplouvají mezi černé stíny Bělomořského kanálu, nejspíš zhmotnění nejkrutějších Stalinových ambicí. Tisíce otroků zahynulo v mrazivém pekle při práci na jeho výstavbě, kdy je komisaři nutili k výkonům za hranicemi lidských možností.

Výsledkem je kolosální dílo inženýrství: přímá vodní cesta 225 kilometrů dlouhá, spojující jezero s Bílým mořem a také s Baltickým mořem. Je to vojenská trasa ztělesňující bezskrupulózní ambice starého komunistického diktátora. Avšak nekonečná řada mrtvých politických vězňů a myslitelů, kteří tvořili strašlivou armádu lidí na nucených pracích, je skvrnou na jménu kanálu. Ruský spisovatel Maxim Gorkij, který svou účastí na tiskové exkurzi 120 spisovatelů v roce 1933 výstavbu kanálu posvětil, byl za to po létech napaden Alexandrem Solženicynem.

Dnešní turistická plavidla sem nevplouvají. Na výkonnost a splavnbst kanálu bděle dohlíží armáda. Tak jako ponorky působí nepřátelsky, nevhodně, na půvabných vodách jezera“ tak jejich uhlově černé trupy působí na hladině Bělomořského kanálu zcela přirozeně. Protože jejich konečným účelem je rozsévání smrti a kanál je místem nespočetných mrtvých. Stíny smutku odsud nikdy nezmizí.

Pomalá cesta v délce 1280 kilometrů z Volgogradu do Nižního často přeplněnými průmyslovými toky bude pro prázdné lodě Tolkač značně dlouhá. Admirál George Morris si prohlédl nejprve snímky Volgogradského nábřeží a potom snímky tří ponorek. Podle jeho názoru nebylo pochyb o tom, že ruské dieselelektrické ponorky jsou před dokončením - a ty dvě velké přepravní lodě plují, aby je naložily. Včetně zastávek, různých zdržení, zdymadel a lodního provozu urazí podle admirálova odhadu denně průměrně 95 kilometrů, což znamená, že u loděnic Rudé Sormovo zakotví asi za dva týdny.

Přistoupil k velkému počítačovému monitoru a promítl si mapu středního Ruska, vystředěnou na řeku Volhu a oblast horního toku od Nižního Novgorodu. Pravděpodobná rychlost naložených Tolkačů se těžko odhadovala, ale bude činit průměrně asi 5 uzlů, takže denně urazí 190 kilometrů. To by znamenalo, že na vodách Bělomořského kanálu budou asi týden po svém odplutí. George Morris si pomyslel, že nakládací doba v Rudém Sormovu může trvat od dvou do čtyř týdnů, vezmeme-li v úvahu korekce a opravy prováděné na poslední chvíli. Usuzoval, zcela správně, že Číňané budou mít v loděnici své špičkové techniky, jejichž schválením bude muset všechno projít dříve, než Čína zaplatí další splátku na celkovou částku 900 miliónů amerických dolarů, tedy cenu za všechny tři ponorky.

Po zralé úvaze došel k závěru, že doba nakládání bude trvat spíše čtyři než dva týdny a v duchu počítal, že ponorky vyrazí z Nižního na svou cestu na sever někdy kolem prvního týdne v červnu. Bývalý velitel operační skupiny letadlové lodě se zamračil a přemýšlel, zdali Číňané a Rusové již došli k názoru, že ztráta K-4 a K-5 nebyla žádná nehoda a že viníci pravděpodobně operovali pod vlajkou Spojených států.

Vzal na vědomí vzdálenost téměř 1200 kilometrů mezi Nižním a Bílým mořem a odhadoval v duchu sílu eskorty, jíž budou Číňané na Rusech vyžadoval, až konečně ponorky vyplují a začnou svou cestu kolem světa do Jihočínského moře. Přemýšlel také o tom, zdali budou cestovat vlastními silami jako poslední ponorky z Baltiku, anebo jestli cestu uskuteční na palubách nákladních lodí jako první tři čínské ponorky. Jednou věcí si však byl ředitel Fort Meade jist: USA nesměly za žádnou cenu dovolit, aby ponorky do Číny dorazily.

Avšak George Morris si nebyl jist, jaký nejlepší postup by měly USA zvolit. Pokud mohl soudit, jestliže ponorky uskuteční přesun po vlastní ose, dostanou patrně silnou ruskou eskortu. Budou všechny plně vyzbrojeny a neexistoval způsob, jak by nějaká tajná americká operace zničila všechny tři. Žádný jej alespoň nenapadal. Vyžadovalo by to nadměrné podpůrné síly. A George Morris věděl, že SUBLANT je krajně neochotné nasadit své ponorky třídy LA k jiným úkolům než k individuálnímu stíhání ponorek.

Uskutečnit zaručené zničení tří ponorek, plujících se silnou ruskou eskortou… no, pokud dokázal George posoudit, znamenalo by to vyslání operační skupiny amerického válečného loďstva, jež by se přilepila na paty třem zbrusu novým ruským ponorkám a dalšímu páru ruských stíhačů ponorek, nemluvě o několika fregatách. Vždyť to je absolutně šokující scénář, došlo mu. „Ježíši Kriste!“ zamumlal. „To začíná vypadat jako bitva o Midway. Něco takového přece vůbec nemůžeme podniknout. To je ale Arnoldův problém.“

Admirál přistoupil k psacímu stolu. Bylo 07:15. Ale bylo jasné, co je jeho povinností. Admirál Morgan trval na tom, aby byl informován okamžitě, jakmile nastane nová situace v souvislosti s dostavbou kterékoliv ponorky. Morris tedy zdvihl telefonní sluchátko a vytočil soukromé telefonní číslo bývalého zpravodajského náčelníka v Montpelier. Arnold Morgan, který byl už vzhůru 15 minut, zdvihl telefon okamžitě a ozval se tím vybraným způsobem, kvůli němuž si jej v minulosti oblíbilo tolik vysokých politiků a důstojníků. „Morgan. Mluvte.“

„Ahoj, admirále. Tady George Morris. Promiň tu nekřesťanskou dobu.“

„Kdyby mi vůbec někdy vadila zatracená doba, Georgi,“ zavrčel Morgan, „tak by svět byl bezpochyby nebezpečné místo. Vypal to.“

„Tvoji tři přátelé, admirále. Mám pár obrázků, které bys určité rád okamžitě viděl. U tebe, nebo u mě?“

„Budu u tebe za 15 minut,“ odsekl Morgan a praštil sluchátkem. Admirál Morris stál poněkud nešikovně v místnosti plné lidí s telefonem u ucha, avšak s jednostranně přerušeným spojením.

Udělal to, co učinila většina lidí v podobné situaci s jeho popudlivým předchůdcem, který prakticky nikdy nedbal na požadavky telefonní etikety, jakmile jednou vyslechl, co chtěl slyšet.

„Ano, tak dobře, admirále,“ řekl, předstíraje, že Morgan je stále na drátě. „Tak u mě. Nashle.“

V tu dobu už ovšem Arnold Morgan pálil pneumatiky na cestě ze svého rodinného domku nedaleko základny směrem k Fort Meade. Jeho automobil by cestu pravděpodobně zvládl již sám, ačkoliv ne tak rychle.

Proběhl dveřmi Národní bezpečnostní agentury v nejvyšším tempu. Jako vždy, jeho chladná přítomnost přiměla noční směnu k horečné činnosti. Dva strážní jej doprovodili do kanceláře admirála Morrise, kam úřadující ředitel již nechal přinést dva šálky kávy: „černou s broky,“ pro náčelníka, což byl poplachový signál pro celou budovu, oznamující okamžitý příchod jejich bývalého šéfa.

George Morris uvolnil svůj psací stůl pro Arnolda Morgana, který teď tiše seděl a prohlížel si záběry z družic. „Jupí,“ zvolal. „Jupí, Georgi! Tys na to kápnul. Ta robátka už jsou na cestě, už brzy vyrazí.“

Admirál Morris vysvětlil své obavy o vážné konfrontaci v Atlantiku, kde by se flotila amerických lodí prakticky musela pustit do bitvy s Rusy.

Morgan čekal, nezvykle tichý a trpělivý. Nechtěl prozradit skutečnost, že jeho plány byly definitivní již několik týdnů. Ani je nehodlal nikomu vykládat, ledaže by tu byl závažný důvod, aby se je příslušná osoba dozvěděla.“

„Nelam si hlavu s detaily, Georgi,“ řekl Morgan vážně. „Mám to pod kontrolou od chvíle, kdy jsme zjistili, že Rusové hodlají dodávat Číňanům ponorky Kilo.“ Otočil se k řediteli Fort Meade. „Chtěl bych tobě a tvým kolegům poděkovat za bdělost v tomhle případě. Ale v tuhle chvíli není nutné, abyste věděli víc. Prostě mě jenom informuj o každém metru cesty, který urazí.“

Potom o stupínek roztál. „Georgi, starý kamaráde, dobře víš, že v téhle hře musíme každý sedět na své židli. Ty na té své a já na té mojí.“ Skutečnost, že právě teď Arnold Morgan seděl v Georgově křesle a u jeho psacího stolu, pokládali oba muži za bezpředmětnou.

Když admirál opouštěl Fort Meade, námořní hodiny v kanceláři ředitele právě odbíjely 08:00. Rozhodl se, že už se nebude vracet domů, ale pojede rovnou do Bílého domu, kam v dopravní špičce dorazil v 09:30. Vypnul motor, řekl někomu, aby se postaral o vůz a také vyřídil jeho řidiči Charliemu, aby mu zatelefonoval.

Dorazil do své kanceláře v západním křídle, právě když mu z garáže přepojili řidiče. „Charlie,“ řekl. „Vyzvedni moje auto, bůhsuď, kde ho zaparkovali, a odvez je ke mně domů do Montpelieru. Potom sem fofrem předjeď se služebním autem a hlas se k raportu ve 12:30. Budu mít asi hodně vyřizování.“

„Ano, pane. Ale, pane, jak se dostanu zpátky od vašeho domu v Montpelieru?“

„Charlie,“ admirál Morgan promluvil laskavě a trpělivě, „právě teď musím řešit dvě či tři maličkosti najednou: Snažím se zajistit, aby severozápadní oblasti Tichého oceánu zůstala bezpečná a chráněná pro světový námořní obchod; snažím se získat zpátky naši nadvládu nad Tchajwanským průlivem; budu kvůli tomu asi muset nakopat pár Číňanů do prdele. Charlie, drahý Charlie, já vím, že ty máš daleko víc problémů… ale byl bys tak laskav a odvezl moje zatracený auto do Montpelieru? A POTOM POHNEŠ TOU SVOU LÍNOU PRDELÍ A VRÁTÍŠ SE SEM POKLUSEM A BUDEŠ SI PAMATOVAT, ŽE JÁ SERU NA TO, JESTLI SI KVŮLI TOMU BUDEŠ MUSET NAJMOUT TŘEBA RAKETOPLÁN!“

Zděšený Charlie už málem upustil sluchátko, když admirál opět zmírnil tón. „Snaž se dostat ze sebe to nejlepší, Charlie,“ řekl. „Lidi, jako jsi ty, najímáme právě pro tu jejich schopnost řešit takovéhle strašlivé problémy!“

Zavěsil a zašklebil se nad novými, jemnými formami sarkasmu, jakých je schopen. Život v Bílém domě začínal obrušovat ostré hrany jeho cholerické povahy. Téměř.

Znovu zdvihl sluchátko a řekl ústředně, aby jej spojila s kanceláří ředitele ve Fort Meade. Ale tamní odezva byla jen o trošku lepší než v garáži. Admirál Morris odjel do Pentagonu a nevrátí se před obědem. Mohou jej však spojit s admirálem Joe Mulliganem.

Arnold Morgan nechtěl dát na vědomí celému válečnému loďstvu, za jak naléhavou nyní považuje situaci se třemi ponorkami Kilo, a tak se rozhodl schůzi v kanceláři vrchního velitele raději nepřerušovat. To bylo neobvyklé, neboť admirál by neváhal přerušit rozhovor mezi Bohem a papežem, kdyby to bylo ve vojenském zájmu jeho milovaných Spojených států amerických.

Pohlédl na hodinky. Bylo 09:45. V Kalifornii je 06:45. To nemá cenu. Admirál John Bergstrom ještě nebude v kanceláři. „Syčák jeden línej,“ utrhl se Morgan netrpělivě. „Dám mu ještě hodinu.“

Prozatím praštil do tlačítka na svém hypermoderním telefonu a požádal o kávu. Hlas, který mu odpověděl, byl mužský a rychlý. Když praštil se sluchátkem, admirál si uvědomil, že vlastně mohl dát rozkaz „černou kávu s broky“ prezidentovi Spojených států. A náhle se zhroutil smíchy, smál se jako člověk, který ví, že v držiteli výkonné moci má přítele na celý život.

Prohlížel si mapu, nepřítomně uchopil lupu s nefritovou rukojetí a podrobně zkoumal vody ohromného ruského Oněžského jezera, táhnoucího se v délce 160 kilometrů severojižním směrem, přes něž ponorky budou muset přejet na své cestě k Bělomořskému kanálu. Požádal Fort Meade, aby prošli všechny svoje záznamy a fotografickou dokumentaci a pokusili se zjistit vzorec, podle něhož ruské ponorky putují po těchto obskurních vnitrozemských vodních trasách.

„Něco tady musí existovat,“ bručel si pro sebe. „Nějaké místo, kde zastavují, doplňují palivo, vyměňují stráže nebo tak něco. Nějaké místo, kde by mohli být zranitelní.“ Zíral do mapy, poznamenal si pozici ostrova Kiži a přemýšlel o největším přístavu na jezeře, Petrozavodsku. Arnold věděl, co to jméno znamená - Petrova továrna. Věděl také, že Petr Veliký přeměnil začátkem osmnáctého století celé místo na slévárnu děl, vyplenil důkladně veškeré zásoby kovů ve městě a v přilehlých oblastech, aby měl materiál pro potřeby dělostřelectva. Výsledkem samozřejmě bylo, že Petr přinutil ve velké severní válce v letech 1700-1712 Švédy, aby se mu podrobili. „Jestli bude po mém, tak jim dám spoustu dalšího šrotu, ať si s ním vytřou prdel,“ bručel. „Potřebuji jenom někoho, kdo mi v tom najde nějaký řád, jak se ty ponorky dopravují vnitrozemím.“

Bylo těžké rozhodnout, kdo mu šel na nervy nejvíc: admirál Morris, admirál Bergstrom či ti „zatracení Sověti“. Nakonec usoudil, že je to nerozhodně. A v těsném závěsu za nimi byl řidič Charlie.

Informoval také sekretářku, že má těžkou depresi z neustálého nedostatku kávy. Učinil tak poněkud hlasitěji, než se v západním křídle považovalo za běžné. A když káva konečně dorazila, usrkával ji o samotě, zakloněn v křesle. Snažil se v duchu rozhodnout, jaká bude v souladu s přísně logickým vojenským myšlením okamžitá budoucnost ponorek. Probíral to již mnohokrát a podroboval plán svému vlastnímu vylučovacímu postupu. A nyní celý proces znovu opakoval.

„Musíme začít na základě jednoho pevného bodu,“ ujišťoval sám sebe. „Ti tři malí parchanti nesmějí nikdy dorazit do Jihočínského moře. Ani na oceán, a vůbec na žádné jiné moře.

A to nám dává tři vojenské možnosti, pouze tři. Možnost číslo jedna: zorganizujeme letecký útok a rozmetáme je na kusy přímo v loděnici, kde družice sledují jejich konstrukci již skoro dva roky. To by samozřejmě okamžitě odstartovalo třetí světovou válku.

Pak tu máme možnost číslo dvě: Počkáme, až je Rusové naloží a potom zničíme nákladní lodě i s jejich nákladem řízenou střelou. To by také odpálilo třetí světovou válku.

Možnost číslo tři je ještě jednodušší: Leteckým úderem zničíme asi čtyřicetikilometrový úsek Bělomořského kanálu. To ponorkám znemožní použít severní trasu, a samozřejmě nejenom ponorkám. Na to bychom asi potřebovali jadernou zbraň, ale možná že také ne, pokud by se nám podařilo shodit dost velkou bombu nebo vyslat patřičnou střelu. V každém případě, zase tu máme třetí světovou válku.

Což znamená, že se klidně můžeme možností jedna, dvě a tři vzdát. Takže tu máme jediné řešení, na které jsem myslel od úplného začátku téhle šlamastyky. Musejí to být speciální jednotky. A to nebude snadné. Ale nic není nemožného. Alespoň tak dlouho, dokud to udržíme v tajnosti.“

Znovu se vrátil k velkému psacímu stolu a znovu zkoumal kanál. „Vtip spočívá v tom,“ uvažoval, „ty zatracený Rusy úplně zblbnout. Snad by se mohlo podařit přinutit je, aby obviňovali někoho jiného. Což znamená, že to musíme provést absolutně tajně. Naším velkým problémem je technologie a organizace. To bych rád věděl, kdy se, k čertu, Bergstrom rozhodne vyhrabat z pelechu. A kdy Morris hodlá ukončit ten svůj mejdan v Pentagonu.“

Jeho předpojatost vůči vdovci admirálu Bergstromovi byla na místě. Náčelník Velitelství speciálních válečných sil večer dlouho flámoval a nebude u svého psacího stolu dříve než v 08:00 - tj, v 11:00 Morganova času. A admirál Morris? Toho poradce pro otázky národní bezpečnosti podcenil.

Okamžitě, jakmile dorazil do předpokoje náčelníka námořních operací, zavolal George Morris Fort Meade a požádal je, aby admirálu Morganovi dali nejnovější informace o výzkumu, týkajícího se „vzorce“ cestovního harmonogramu ruských ponorek. A právě teď telefonoval do Bílého domu John Harrison a žádal spojení s kanceláří poradce pro otázky národní bezpečnosti.

„Morgan. Mluvte!“

„Ehm, admirále. Zde je poručík Harrison, Fort Meade. Linka je bezpečná. Volám na žádost admirála Morrise. Myslel si, že byste rád slyšel co nejdříve výsledky našeho pátrání týkajícího se harmonogramu plavby ruských ponorek na sever.“

„Měl pravdu. Vypalte to.“

„Ano, pane. Tedy, jak víte, probrali jsme záznamy za posledních 25 let týkající se přepravy ponorek z Gorkého k Bílému moři. Přirozeně nemáme informace o všech ponorkách, ale máme jich dost, asi 50 - a myslíme si, že jedna skutečnost tu je nápadná. Zdá se, že všechny zastavují na určitém místě Oněžského jezeru, přímo na severu, na levém břehu, za Petrozavodskem. Bylo těžké zjistit důvod, ale nakonec jsme došli k závěru, že je to vlastně velice prosté. Vždycky, když lodě zakotvily, tak se na jezeře zvýšil provoz. Myslíme si, že prostě jehom uhnou stranou, aby uvolnily vodní trasu na sever, aby si posádka udělala přestávku a trochu se vyspala. Podle našich záznamů zastavují v létě kolem 21:00 hodiny a vyrážejí znovu kolem 05:00.“

„To je zajímavé. A velice jste mi pomohl, poručíku. Jsem vám zavázán. Už jste to stihl sepsat?“

„Téměř, pane. Budu hotov asi tak za hodinu.“

„Oukej, poručíku. Pošlu k vám nějakého důstojníka, aby to vyzvedl. Obvyklá bezpečnostní opatření: kufřík s náramkem, přísně tajné… na obálku napište ten nejnutnější rozdělovník - jen pro vládní činitele. Přiveze jej můj vlastní řidič ze štábu Bílého domu Charlie. Vysoký šedovlasý chlapík, asi padesátiletý. Moc mu to nepálí, tak mu raději říkejte křestním jménem, jinak ho poplašíte.“

Poručík se zasmál. Ale neměl čas zeptat se, proč si taková maličkost zasloužila pozornost obávaného admirála, protože Morgan telefon se slyšitelným cvaknutím zavěsil a zanechal mladého Johna Harrisona se sluchátkem u ucha, ačkoliv už neměl s nikým spojení - stejně to provedl ráno jeho šéfovi.

Arnold Morgan si nalil další šálek kávy a požádal sekretářku, aby mu sehnala podrobnou mapu Oněžského jezera.

Bylo téměř 11:00. Řekl jí také, ať se spojí s Velitelstvím speciálních válečných sil v San Diegu a sežene k telefonu admirála Bergstroma, a kdyby nebyl k zastižení, ať nechá vzkaz, že mu má zavolat co nejdříve. K zastižení nebyl, ale z velitelství speciálního týmu SEAL (SEAL je zkratka slov Sea-air-land team, neboli jednotka určená k speciálním vojenských akcím na moři, ve vzduchu i na zemi. „Mluvicí“ zkratka však znamená také „tuleň“, a stěží bychom našli výstižnější přirovnání pro vojáky této vysoce specializované složky válečného loďstva USA. Její příslušníci jsou organizováni, důkladné vycvičeni a vyzbrojeni pro speciální operace především v námořním, příbřežním a říčním nepřátelském prostředí. Jistě nepřekvapí, že název jednotky slouží také jako přezdívka jejích příslušníků. (Pozn. překl.)) vojenského loďstva Spojených států volali obratem zpátky, v 08:15 tichomořského denního času.

To už admirál získal z knihovny velice podrobnou mapu jezera a rozmrzele se zeptal nejvyššího náčelníka SEAL, zdali snad má veškerou práci udělat za něj, zatímco on chrápe pod sluncem západního pobřeží, anebo jestli se snad nerozhodli táhnout v tomhle případě za jeden provaz.

Admirál Bergstrom mu odpověděl: „Arnie, kdybys měl včera takovou kliku jako já, tak bys mi nezáviděl těch pár chvil potěšení.“

Admirál Morgan se zachechtal. „Jak se máš, Johne?“ zeptal se. „Promiň, že jsem tak vyjel, ale čekal jsem, dokud pro tebe nebudu mít něco konkrétního, a teď to mám.“

„Mluvíme v podstatě o podobném plánu, jaký už jsme spolu probírali?“

„Přesně tak. Musíme se sejít co nejdříve.“

„Oukej, mám přijet do Washingtonu, anebo přijedeš sem?“

„Přijedu za tebou. Za dva dny. Jak víš, šéf letí na jeden den do Los Angeles. Můžu se svézt s ním. Vyhodí mě v San Diegu.“

„Ježíši! Jseš si jist, že můžeš používat tohle letadlo jako taxi?“

„Bez problému. Budu v San Diegu v 09:00. Zařiď, ať mě tam někdo čeká, Johne, buď tak laskav. Budu potřeboval hodit zpátky na letiště asi v 16:00. Chceme být doma do půlnoci, jestli to bude možné.“

„Dobře. Jdu na to. Jaké jsou naše priority?“

„Načasování a průzkum.“

„Oukej. Mám tedy mládencům vyhlásit poplach? Jsou všichni na místě?“

„Jo. Měli bychom nejméně tři z nich pustit do akce nejdéle do tří dnů. Hned jak to vyřídíme spolu.“

„Oukej, Arnie. Začnu na tom hned dělat. Těším se, že tě pozítří dopoledne uvidím.“

Letadlo Air Force Jedna přistálo na Lindberghově letišti v San Diegu přesně v 09:00 a rolovalo do ústraní vnější příjezdové dráhy. Schůdky byly přistaveny přesně na 45 sekund, během nichž admirál Morgan vystoupil a uvelebil se na zadním sedadle štábního automobilu válečného loďstva Spojených států. Ve chvíli, kdy automobil dojel k výjezdu z letiště, letoun Air Force Jedna se už odlepil od země a směřoval na sever k Los Angeles.

Řidič námořnictva zatočil na Tichomořskou dálnici směřující na jih, ještě než silnice začala šplhat k malebně prohnutému mostu zavěšenému na betonových pilotech přes zátoku San jako nějaká obří stonožka, 40 metrů nad hladinou. Od svého nejvyššího bodu silnice prudce zahýbá k ostrovu Coronado, kde je těsně za pláží umístěno velitelství SEAL. Nachází se za důkladným drátěným plotem a hlídají je ozbrojení ďáblové přestrojení za lidi. Není to místo, jež by lákalo nevítané návštěvníky. Přinejmenším ne ty z nich, kteří se ještě nechtějí rozloučit se svým životním prostorem na této planetě.

SPECWARCOM znamená v žargonu amerických vojenských sil US Navy Special Warfare Command, neboli Velitelství speciálních válečných sil válečného loďstva Spojených států. Kontradmirál John Bergstrom byl jeho zatím posledním náčelníkem v řadě vynikajících důstojníků, kteří se vypracovali od píky. Sám byl příslušníkem týmu SEAL, často se účastnil tajných misí, obvykle v životu nebezpečných situacích. Jednotky SEAL jsou protějškem britských SAS, speciálních útvarů královského válečného loďstva. Jsou to skvěle vycvičení zabijáci, odborníci na výbušniny, kteří mistrovsky ovládají tucet zbraní, systémů a demoličních technik. Operují v týlu nepřítele, kdekoliv, kam se neodváží vkročit ani ti nejstatečnější andělé. Příslušníci týmů SEAL však nepočítají s tím, že zemřou. Slovy generála Pattona, přenechávají tuhle starost raději „těm ostatním pitomým zkurvysynům“.

Stát se příslušníkem SEAL je daleko těžší než vystudovat na Harvardu práva. Dokonce i když už je cíl na dosah, zbývá ještě prodělat brutální výcvikový kurs BUD/S (Basic Underwater Demolition/SEAL, neboli základní výcvik v podhladinových demolicích). Hovorově se mu říká „mlýnek na maso“. Uchazeč musí být příkladem fyzické, intelektuální a citové síly. Kromě rychlosti, zničující reakce profesionálního zápasníka a přirozené pohyblivosti ve vodě potřebuje také prvotřídní paměť, jestli chce zůstat na živu.

Kurs BUD/S je určen k tomu, aby vyřadil každého, kdo by měl nějaké mentální nebo fyzické nedostatky. Tvoří jej dny naplněné běháním v celodenním horku podél osm kilometrů dlouhé tichomořské pláže na březích zátoky San Diego. Rekruti jsou pravidelně naháněni instruktory do mrazivého oceánu, potom se musí vyválet v písku a pokračovat v poklusu mezi dunami. Nesmí si všímat mučivé bolesti způsobované zrnky písku uvnitř vlhkých šortek. „Padej, synu, padej, právě ti nejspíš zachraňuju život!“

Jak kurs pokračuje a vyčerpaní muži odpadávají, instruktoři je pohánějí ještě nemilosrdněji. „Pekelný týden“ znamená, že tlak je vyhnán na ostří nože, muži na pokraji zhroucení jsou nuceni znovu a znovu probíhat podmořským tunelem, znovu do dun, zpátky do oceánu a ještě jednu míli na cestě k domovu. Polovina mužů, kteří „pekelný týden“ zahájí, jej nikdy nedokončí. Instruktoři vybírají jenom ty, kteří jsou otřeseni, ale přesto stále vzdorují, ty, kteří si myslí, že už ze sebe nedokážou nic vydat, ale přesto v zoufalství nalézají další síly. To jsou týmy SEAL amerického válečného loďstva.

Existuje jich celkem šest: tři jsou v Little Creek ve Virginii, očíslované Dvě, Čtyři a Osm. Tři jsou v Coronadu, očíslované Jeden, Tři a Pět. Admirál John Bergstrom, veterán týmu Dvě, byl náčelníkem všech jednotek SEAL. Ze své kanceláře v Coronadu dohlížel na všechny operace SEAL na celém světě. Pod jeho velení spadalo mnoho mužů.

Každý tým se skládá z 225 mužů, z nichž pouze 160 jsou aktivními členy útočných čet. Dvacet pět lidí, řada z nich techniků a elektronických expertů, pracuje v týlových složkách. Dalších čtyřicet se přímo účastní výcviku, velení a řízení. Úderné eskadry týmů SEAL vyžadují ohromné zázemí, protože jde o výjimečné muže s vlastním kódem cti. V celé své poměrně krátké, ale udatné historii nenechali nikdy kamaráda na bojišti, ať již zraněného, či mrtvého. A to ani ve Vietnamu.

Admirál Arnold Morgan byl uveden do kanceláře admirála Johna Bergstroma krátce před 10:00. Oba muži se srdečně pozdravili. Byli starými přáteli, každý z nich si toho druhého nesmírně vážil. Oba byli při výkonu své služby přísní a nemilosrdní, oba zuřivě chránili muže, kteří sloužili pod nimi. Avšak zatímco Arnold Morgan dovolil, aby mu jeho profesionální dráha zničila dvě manželství, John Bergstrom si vytrpěl peklo, když byl před dvěma lety svědkem, jak mu manželka, s kterou žil 30 let, umírá na rakovinu.

Admirál Bergstrom, který žil nyní sám ve své oficiální rezidenci na vojenské základně, byl považován nespočetnými hostitelkami na západním pobřeží za nejlákavější úlovek. Jako všichni příslušníci SEAL působil poněkud záhadným dojmem. Měřil 188 centimetrů a pořád měl pevnou atletickou postavu velitele čety. Jeho hladké tmavé vlasy dosud nešedivěly, ačkoliv už mu bylo 57 let. Na tenisovém kurtu byly nápadné jeho paže, které jako by patřily daleko svalnatějšímu tělu. Měl velké ruce a šedé, smutné oči. Nedalo se říct, že se hodně směje, ale měl vcelku veselou náturu. Usmíval se jako člověk, který bojoval tváří v tvář strašlivému nebezpečí a jenž nyní považoval všechno ostatní v podstatě za dětinské záležitosti.

Arnold Morgan jej měl nejen rád, ale věřil mu, a takových lidí měl prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti kolem sebe velmi málo. „Jsem rád, že tě vidím, Johne,“ řekl. „Už jsme se nesešli hezky dlouho. Ale mám tu pro tebe pár lahůdek… a myslím si, že bychom s tím neměli otálet.“

Admirál Bergstrom se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Arnie, řeknu ti upřímně, tohle není zdaleka tak jednoduché, jak to vypadá. Zatraceně, ještě nikdy jsem nepracoval na projektu speciálních operací hluboko uvnitř Ruska. Je to minové pole problémů, a jestli naše kluky chytí, bude to největší šlamastyka, do které se Spojené státy dostaly od doby, co v šedesátých letech v Sovětském svazu zajali našeho pilota U-2.“ (Dne 1. května 1960 bylo nad Sverdlovskem v tehdejším SSSR (dnes opět Jekatěrinburg) sestřeleno americké strategické průzkumné jednomístné letadlo U-2A, vyrobené firmou Lockheed. Letadla tohoto typu o dalekém doletu a vysoké dostupnosti již nějaký čas monitorovala území SSSR. Pilot Francis Gary Powers, pracující pro CIA, se úspěšně katapultoval. Byl zajat a odsouzen na 10 let za špionáž. Dne 10. února 1962 byl vyměněn za sovětského špiona Rudolfa Abela. Aféra měla dočasně vliv na zhoršení vztahů mezi oběma velmocemi. (Pozn. překl.))

„Víš, co bude ještě větší šlamastyka?“ řekl Morgan. „Jestli ti prašiví Číňané dostanou těch deset kurevských ponorek a zavřou pro nás Tchajwanský průliv. V tu ránu budeme na prahu války, abychom zase prosadili mírová obchodní práva pro všechny západní státy na ty východní vody.“

„Jo. Já vím. Nejsem slepý. Doufám jenom, že máme dostatek zpravodajských dat, abychom tomu zabránili.“

Admirál Morgan poklepal na svůj tenký kufřík. „Tady mám dobrý materiál,“ řekl. „Nalej mi hrnek kafe a já ti to ukážu. Mimochodem, prezident mě požádal, abych ti vyřídil jeho srdečné pozdravy.“

„To je od něj hezké,“ řekl John Bergstrom. „Viděli jsme se jenom dvakrát nebo třikrát.“

„Tenhle prezident náhodou má vojáky daleko víc v lásce než politiky. Stará se o to, aby pravidelně informoval všechny svoje vyšší velitele. Dokonce je hrdý na to, že zná křestní jméno svého náčelníka SEAL. Když jsem vystupoval z letadla, tak mi řekl: »Srdečně Johna pozdravuj«.“

„Doufám, že to bude říkat i za pár měsíců,“ odpověděl náčelník SEAL.

Arnold Morgan otevřel kufřík a vyndal žlutou obálku z Fort Meade, kterou mu před dvěma dny promptně dodal těžce zkoušený Charlie. Přistoupil k podrobné mapě severní evropské části Ruska položené na široké sklopené desce nasvícené lampou se zeleným stínítkem.

Přejel prstem po levém břehu Oněžského jezera, kolem Petrozavodsku, za nímž je jezero rozťato na poloviny dvěma velkými poloostrovy, jež vytlačují plavební dopravu k východní straně vodní cesty. Objel prstem pobřežní město Kuzaranda a o 40 kilometrů dále úžinu mezi dvěma dalšími vyčnívajícími poloostrovy.

„Asi o dalších 40 kilometrů dále,“ řekl, „tady na levém břehu, máme jedno z nejopuštěnějších míst celé cesty. Vidíš tohle město, Unica, které vypadá, jako kdyby leželo na jezeře?… Tak neleží… je asi o 13 kilometrů dál na západ. Celou cestu až sem není nic jiného než malé usedlosti, kde hospodaří chudí rolníci.

A přímo tady“ - ukázal ostrým bodcem kružítka - „je to místo, kde lodě s ponorkami zastavují. Kdyby sis nakreslil čáru z Unici na severovýchod přímo přes jezero k Povenci, kde se napojuje kanál, v pravém horním rohu, tak jsi v místě, kde lodě zastavují, na té čáře asi kilometr a půl od pobřeží.

Sleduj západní břeh jezera asi kilometr a půl na sever, tam, kde se čára poprvé dotýká vody… právě tady… a máš něco ještě zajímavějšího. Zrovna sem, přímo na tohle opuštěné pobřeží, zajíždějí velké turistické lodě. Říkají tomu »zelená zastávka«. Čluny zastaví levobokem ke břehu porostlému vysokou trávou a zakotví. Položí na břeh lávku dlouhou 15 metrů, podobnou, jaké jsou na trajektech převážejících auta, a každý může vystoupit a projít se panenskou ruskou krajinou.“

„Ježíši, Arnie. Ty jsi snad génius. Už jsem ti to někdy řekl?“

„No, nemůžu si přičíst zásluhu za to, že bych ty zelené zastávky vynalezl, ale rozhodně mám zásluhu na tom, že jsem je objevil.“

„Bylo to těžké?“

„Vražedné. Nechal jsem jednoho člověka zavolat přímo tady ze Států společnost Oděsa-American Line, aby jim řekl, že se zajímá o ptactvo, a jestli bude mít šanci dostat se na chvíli na břeh na severním konci Oněžského jezera. Byl jsem dokonce tak opatrný, že jsem mu opravdu zamluvil místo na lodi, ještě než jsem ho nechal zavolat… a teď si ten zkurvysyn myslí, že mu zaplatím desetidenní dovolenou.“

„Ať už to stojí co to stojí, je to levné,“ řekl admirál Bergstrom. „To znamená, že došlo k určitému zlomu, ne?“

„Vlastně hlavní zlom v téhle hře budeš mít na starosti ty.“

„Což nás přivádí, jestli se nemýlím, k problému číslo jedna. Arnie, jak dostaneme ty kluky na tu konkrétní turistickou loď, jež tam zakotví zároveň s těmi ponorkami? A mimochodem, odkud vlastně ty výletní lodě startují?“

„Většinou vyplouvají ze Sankt Peterburgu.“

„Ze Sankt Peterburgu? Můžeš mi připomenout, jakou trasou se odtud dostanou na jezero?“

„Přes Ladožské jezero, potom po řece Svir a kanálem, jenž ji spojuje s Oněžským jezerem. Trasa turistické lodi se v jižní části jezera do určité míry shoduje s trasou nákladních lodí. Předpokládám, že naše loď předjede ponorky někde v severní části. Potom podle mě zakotví k celonoční zastávce necelé tři kilometry od sebe.“

„Dobrá. Ale jak dostaneme na tu loď naše kluky? Jak často ty lodě jezdí?“

„Tohle je vlastně ten nejmenší problém. Od té doby, co se dá do Ruska volně cestovat, tak tam pendluje spousta turistických lodí. Prakticky každý den odjíždí alespoň jedna. Někdy odplouvají tři až čtyři za víkend. A v podstatě všechny končí na severním konci Oněžského jezeru, kde někdy zkraje večera zakotví u nějaké té zelené zastávky. Uvědom si, že se tam v létě nestmívá… znáš to, bílé noci a tak.“

„Dobře. Ale pořád ještě nechápu, jak dostaneme kluky přesně na tu správnou loď?“

„No, jestli to nechápeš ty, tak to snad nepochopí ani Rusové. Turistické lodě plují asi čtyřikrát rychleji než nákladní, jež se z Nižního k jezeru přibližují stabilní rychlostí asi 5 uzlů. A nezastavují se. Což znamená, že si můžeme poměrně přesně vypočítat, kdy dorazí k pobřeží u Unici. Sledujeme nákladní lodě z družic nepřetržitě. Jakmile vyrazí, nastoupí naši mládenci přesně na tu turistickou loď, o níž víme, že bude ponorky v severní části Oněžského jezera míjet kolem 17:00 hodiny. Ta zelená zastávka představuje pro turisty konec trasy. Loď se potom příští den obrací zpátky a vrací se do Sankt Peterburgu.“

„Jo, ale nemůžeš se přece jen tak dostat na turistickou loď, jejíž plavba trvá několik dní. Musíš si zamluvit kajuty a bůhvíco všechno,“ řekl admirál Bergstrom.

„Jistě. Žádné strachy, Johne. Zamluvili jsme si pár kajut na horní palubě na všech lodích, které přicházejí v úvahu. Rezervovali jsme je přímo tady v USA.“

„Jo. Ale vzbudí to spoustu podezření, když ty rezervace budeme rušit.“

„Jaké rušení máš na mysli? Nic nerušíme. Pošleme tam lidi, kteří ty rezervace využijí. Sekretářky, kamarády z velvyslanectví a amerických společností po celé Evropě. Dopřejeme jim zadarmo pár dní dovolené. Ty lodě jsou přecpané Američany. Mám tady přehled. Ze 300 cestujících na posledních třech lodích společnosti Oděsa-American Line bylo průměrně 284 Američanů. Nejhorší, co náš čeká, je nutnost změnit čtyři nebo pět jmen, až tam pošleme svůj tým. Ale budeme mít pár dní času, protože budeme vědět přesný čas, kdy mají být na severním okraji jezeru. Budeme jej vědět v tu chvíli, kdy družice spatří, že nákladní čluny opouštějí Nižnij.“

„Ježíši, Arnie. Nám se to snad opravdu podaří, no ne?“

„Nepochybuj o tom. Stejně nemáme na vybranou.“

Oba admirálové seděli chvíli tiše, ohromení na okamžik vlastními představami o rozsahu zkázy, kterou se chystali rozpoutat.

„Tvoji mládenci musejí mít hromadu starostí s výstrojí a s jejím balením,“ poznamenal Arnold Morgan.

„Spoustu,“ odpověděl John Bergstrom a ani se nenamáhal pouštět se do podrobností této složité mise: připravit všechny potřeby na cestu, potápěcí výstroj, přilby, masky, ploutve, kombinézy; čtyři desky s navigačními přístroji. Lehké samopaly, dobře vyvážené, účinné lehké kulomety sovětské konstrukce typu RPD, charakteristické svým zvukem, jenž by mohl zmást ruské stráže, kdyby došlo k boji. Poboční zbraně, 9mm pistole Sig Sauer. Hromadu zásobníků s municí. Bojové nože americké námořní pěchoty. Lékárničky s kodeinem, morfinem a obvazy. Tablety pro vyčištění vody, vysílačky s bateriemi a přístroje pro přesnou navigaci pomočí satelitů. A pět pláštěnek s vložkou a podložkami pro případ, že by tuleni byli nuceni probít se z obklíčení a ztratit se v krajině, dokud nebudou zachráněni.

„Provedl jsem jenom jednu změnu původního plánu, admirále. Posílám jim tam jako jištění takovou jako pečovatelku, která se o ně postará. Je to agentka CIA, pracovala za železnou oponou od osmdesátých let. Velice tvrdá ženská. Jmenuje se Angela Rivera.“

„Ženská!“ zařval admirál Morgan. „Ženskou na misi, jako je tahle?“

„Ano, je to žena. Je to expert na make-up a přestrojování. Ve výcvikovém táboře CIA v Peary skončila ve své třídě na prvním místě. Má vynikající výcvik a je velice skromná.“

„Co když bude raněná, anebo nevydrží tempo na útěku?“

„Arnie, vzpomínáš si, když ten parchant Aldrich Ames prodal 25 špičkových amerických agentů pracujících v NDR Sovětskému svazu a Rumunsku?“

„Že se můžeš ptát!“

„No tak, shodil také štíhlou a chytrou slečnu Angelu Riverovou, která byla tehdy v nějakém berlínském hotelu. KGB poslalo do jejího pokoje pár svých špiclů. Podle všeho se rozhodli, že jeden půjde po ní a druhý bude hlídat. Když to tomu prvnímu trvalo už trochu dlouho, tak ten druhý vešel dovnitř taky, idiot jeden. Měl tak akorát čas najít na podlaze svého mrtvého parťáka. To bylo také to poslední, co v životě uviděl. Oba je uškrtila. A vrátila se zpátky, do Langley ve Virginii. Zvládne to.“

„Pro Boha!“ vydechl Arnold Morgan. „Počítám, že budeme potřebovat spoustu výbušnin?“

„Podle mých výpočtů, každý ze čtyř plavců bude potřebovat osm malých plastických náloží, každá o váze dva a půl kilo. Tyhle věcičky vybuchují celkem potichu, ale dělají obrovské díry. Při explozi vytvoří válcovitý otvor, protože tlak jde jen jedním směrem, ne jako u běžných explozí typu ven a dovnitř. Každá nálož má svůj vlastní časový spínač… velice, velice přesný. To znamená dvacet kilo výbušnin na každého muže, a myslím si, že víc by už neunesli.“

„Určitě ne na vzdálenost skoro dva kilometry, kterou musí uplavat. Už někdo zjistil, jak je to tam hluboké?“

„Těžko, když jsem se dozvěděl teprve před sedmi minutami, kde k té operaci dojde.“

„Bože můj, vy chlapi jste ale lajdáci,“ prohlásil Morgan s hranou vážností.

„No podívej, když už o tom mluvíme, tak bych tě rád upozornil na něco, co mi připadá jako opravdová patálie,“ odpověděl admirál Bergstrom. „A musím ti také říci, že nevím, jak ji vyřešit. Jak, u čerta, dostaneme veškerou tu výstroj a výzbroj do Ruska, a jak ji potom dopravíme do nějaké severní pustiny? Jde totiž o náklad nějakých 340 kilogramů - to je třetina tuny. To je náklad přinejmenším na malý náklaďák!“

„Pro Krista, to tedy jo. Já jsem předpokládal, že to dokážeme nějak dopravit přes hranici z Finska, z oblasti někde kolem toho městečka Laanila.“

„Arnolde, tam neexistují žádné silnice, které by vedly do Ruska. Je tam dlouhá silnice ze severu na jih, ale ta vede podél hranic, a ne do Ruska. A je tam pár slepých cest. Existuje tam samozřejmě železnice, ale tu Rusové bedlivě střeží dokonce i dneska. Nemůžeme tam začít jen tak přepravovat náklad semtexu!

Samozřejmě existuje normální dálnice, přímo ze Sankt Peterburgu do Petrozavodsku. Ale zrovna tak je nemožné, abychom takovýhle náklad propašovali ruskou celnicí a strážemi v přístavu. Kdyby to našli, tak to by byl pěkný poprask.“

„To máš pravdu. Co takhle letecky, z nějakého zastrčeného místa někde ve východním Finsku, přímo přes hranici a rovnou na místo, kde to pořebujeme?“

„Nemáme šanci, Arnie. Rusové si vzdušný prostor nad hranicemi pořád žárlivě střeží. Zvláště po té válce v Čečensku.“

„No dobrá, a co takhle po vodě?“

„To je moc riskantní. Doprava po kanálu je po celé trase na několika místech kontrolována. My si nemůžeme dovolit, aby nás někdo kontroloval.“

„Co má podle tebe největší šanci na úspěch?“

„Snad vrtulník přes hranici… v nízkém letu, pod dosahem radaru. Ale jestli ho uslyší některá z jejich vojenských stanic, tak jej sestřelí. Jestli budeme muset jednat pod tlakem, tak bychom to snad mohli risknout.“

„Pro Krista. Jestli k tomu dojde, nedovedeš si představit, v jak pekelné rejži se ocitneme.“

„Ale dovedu. Jenomže jak jinak chceš tenhle problém vyřešit.“

Oba muži mezitím rázovali po kanceláři, hluboko zabráni v myšlenkách. Žádný z nich několik minut nepromluvil. Potom John Bergstrom řekl: „Arnie… něco mě napadá… už jsi četl o těch novinkách ve vývoji systému HALO? (HALO = high-altitude low-opening parachute technique, neboli technika výsadku z vysoké výšky s volným pádem a následným otevřením padáku až nízko nad zemí. (Pozn. překl.)) Ještě to není dokonalé, ale moji informátoři tvrdí, že to funguje.“

„HALO,“ odpověděl Morgan, „to je zkratka pro ty výsadky z velké výšky, ne? Volný pád z výšky větší než 6000 metrů. Chceš vysadit pár mládenců z letadla vysoko nad Ruskem s tím, že na sobě budou mít navěšenou veškerou tu výbavu? Ježíši! Tomu moc nevěřím, Johne.“

„Ne, Arnie. Tohle nemyslím. Mluvím o pouzdrech. Velké kovové sudy, jež budou fungovat přesně stejně, jako bomby naváděné laserem. Shodíme je nad cílem z vojenského letadla vysoko nad Ruskem - třeba až z výšky 11 000 metrů - a navedeme je paprskem.“

„Navedeme je čím?“

„Paprskem. Budeme tam dole mít svoje kluky - na zemi, někde v divočině kolem jezera - a oni zapnou svůj přístroj a budou čekat na letadlo. Jakmile paprsek zachytí letadlo, posádka vyhodí sudy ven. Potom počítač zapne malou pohonnou jednotku v sudu a ta jej nasměruje přesně na cíl.“

„Pro Boha. To je ale mazané. Ale mám pár otázek.“

„Ven s nimi.“

„To ty sudy sebou praští o zem jako bomby?“

„Ne. Budou padat jako kámen asi 10 700 metrů. Potom se otevřou padáky a posledních 250 metrů klesají rychlostí asi 19 kilometrů za hodinu. Od okamžiku, kdy se padáky otevřou, zbývá do dopadu na zem zhruba 45 sekund. A pokud nebude zrovna vichřice, dopadnou maximálně třicet metrů od zdroje naváděcího paprsku. Kluci je nejenom uvidí snášet se dolů, ale uslyší je i dopadnout na zem.“

„Co radar?“

„No, když si představíš, jak ty sudy letí střemhlav dolů vzduchem z výšky 11 kilometrů, tak šance, že je Rusové dokážou zachytit a udržet na radaru dřív, než zmizí, je dost nepatrná. A i kdyby je zachytili, tak nebudou mít vůbec čas něco s tím udělat. Na obrazovce radaru budou podle mě vypadat jako roj meteorů či tak něco.“

„Kolik budou ty sudy vážit?“

„Počítám, že každý asi tak 115 kilo. Budou mít samozřejmě speciální držadla, aby je mohli snadno nést dva lidé.“

„A co potom? Zakopají je někde na okraji lesa?“

„Přesně tak. Hned jak je tuleni otevřou, tak jako první vyndají pár krumpáčů. Potom je zase zavřou a zakopají je, takže sudy budou ukryty až do té noci, kdy se pro ně vrátí.“

„Mám tu ještě jeden problém, Johne. Jak dokážeme poslat do ruského vzdušného prostoru vojenské letadlo, aniž by nám kladli všechny možné otázky?“

„To je ohromně jednoduché. Když budeme pečliví, tak nikdo nedokáže rozpoznat vojenské letadlo od civilního, ledaže by nahoru vyslali průzkumné letadlo kvůli vizuální identifikaci. A to je krajně nepravděpodobné.“

Náčelník SEAL přistoupil k velkému globu v rohu kanceláře a přiložil k němu papírové měřítko. „Tady to máš,“ řekl. „Cesta přes severní pól z Los Angeles do Emirátů v Perském zálivu vede přesně přes pravý břeh jezera. Zavoláme si ředitele těch amerických aerolinek, které létají tím směrem, a přinutíme ho, aby podal Rusům žádost o civilní let na tu noc. Nikoho ani nenapadne to zpochybňovat. A jediný rozdíl bude v tom, že místo obvyklého boeingu poletí ve vysokých polohách těžko zachytitelné vojenské letadlo.“

„Už jsem ti někdy řekl, že jsi možná génius?“ zeptal se Arnold Morgan.

„V poslední době moc často ne,“ odpověděl admirál Bergstrom.

„A opravdu ten systém mají vyzkoušený?“ pokračoval Morgan. „V poušti, a funguje přesně tak, jak jsi popsal?“

„Nemám žádné písemné hlášení, ale pár mých chlapců tam bylo a říkají, že je to úplný zázrak. Shodili ten náklad z výšky 10 500 metrů a přistál přesně na místě, jen pár metrů od paprsku.“

„Johne, kamaráde, teď už máme reálný plán. Uděláme to přesně takhle. Kde jsou tvoji mládenci zrovna teď?“

„Jsou v jednom helsinském hotelu a čekají na rozkaz k nalodění na jednu z našich turistických lodí plujících přes záliv do Sankt Peterburgu. Mají dokonalé papíry a pasy, jak už jsme se dohodli dřív.“

„To zní dobře. Takže já se spojím s CIA a řeknu jim, aby se postarali o ty lodní rezervace. Asi bychom měli ty čtyři dny naplánovat na dobu, kdy nákladní čluny dorazí do loděnice Rudé Sormovo. Protože teoreticky by mohli naložit ponorky a odrazit okamžitě. Ačkoliv k tomu pravděpodobně nedojde.“

„Správně. Asi pošlu do Helsinek ještě jednoho zkušeného poddůstojníka. Bude schopen vyrazit s těmi dvěma na jezero okamžitě. Musíme sebou hodit. Ty sudy by měli vyrobit a dopravit sem také okamžitě, nemělo by to trvat déle než pár dní. Naplníme je a odešleme ten samý den. Poddůstojníka pošlu letadlem do Helsinek zítra ráno. Nakonec budeme mít skoro jistě pár týdnů předstih, ale chceme být připraveni.“

„Ještě jedna věc, Johne. Budeme pro průzkumníky potřebovat přesné načasování odchodu z lodi a příchodu do místa shozu?“

„Ani ne. Podívej, budeme vědět přesný čas jejich připlutí na zelenou zastávku, ještě než loď vypluje. Takže potřebujeme, aby letadlo nad tím místem přelétlo o nějaké dvě hodiny později. Takže ti mládenci si mohou vyrazit jenom jako na procházku. Pak už stačí jenom rozsvítit paprsek a my se postaráme o to, aby to letadlo nad nimi přelétlo ve správný čas. Když se zpozdí, tak se kluci budou potloukat venku o hodinku déle. Což nikomu nevadí. Jde o to, aby tam letadlo nebylo moc brzy, protože na cestě do ruského vzdušného prostoru nemůže o moc zpomalit. Ale tady neočekávám problémy.“

„Ne, Johne, já také ne. Ale musíme to zorganizovat tak, aby nenastal žádný zádrhel. Pak už to bude jenom v rukou tvých specialistů SEAL. Mimochodem, jak je odtud dostaneme? Nevrátí se přece na té lodi, nebo ano?“

„Průzkumný tým se vrátí - loď pluje nazpátek velice rychle, celou cestu do Sankt Peterburgu urazí bez zastávky rychlostí 20 až 25 uzlů. Úderný tým se samozřejmě na loď nevrátí. Odvezeme je v malém náklaďáku, ale nebude na tom nic nápadného. Prostě to bude jen malá skupinka turistů, která se projíždí krajem svých předků. Nikomu to nebude vadit. Není tam nic jiného než obyčejný venkov. Nic, kvůli čemu by mělo vzniknout nějaké podezření.“

„Dokud ty nálože nevybuchnou. To celou věc trochu změní.“

„To asi ano, Arnie, ale to už budeme dávno pryč.“

„A co potom? Ať už to dopadne jakkoliv, tak to vzbudí pořádný poprask.“

„No, to už je tvůj problém, ne můj. Já mám za úkol vyhodit do vzduchu tři malé ruské dieselelektrické ponorky. A to si myslím, že zvládnu. Poprask to bude v politickém smyslu. A to je tvoje parketa. Měli bychom na to připravit mládence z CIA.“

„Jo, asi máš pravdu. Asi bychom měli hrát uražené… stěžovat si, nebo tak něco, zasít u Rusů zrnko pochybností, jestli náhodou to celé nemají na svědomí ti Čečenci nebo nějaká fundamentalistická skupina. Nejsme jediná země, která občas nesouhlasí s politikou Moskvy.“

„Ne, Arnie, to nejsme. Ale jsme jediná země, jež dala jasně najevo, že nedovolí, aby ty ponorky dorazily do Číny. A mám takový dojem, že Rusové si tohle zatraceně dobře pamatují.“

„Obávám se, že ani Číňané neuspořádají na počest našich diplomatů v Pekingu oslavný večírek.“

Kapitola sedmá

Jezero zde bylo široké 80 kilometrů a turistická loď Michail Lermontov plula po klidné hladině přímo uprostřed, stabilní rychlostí 25 uzlů směrem na sever. Bylo odpoledne 1. května a jarní obloha byla zatažená. Čerstvý vítr hnal tmavě šedé mraky na severovýchod, neklamný příznak deště, jenž už bičoval studené vody Baltského moře a zároveň skrápěl ulice Helsinek a Sankt Peterburgu.

„Tohle počasí,“ promluvil korvetní kapitán Rick Hunter, „se může změnit v zatraceně nepříjemnou slotu.“ Seděl namačkán se svými dvěma společníky v rohu malého baru na třetí palubě, přímo na zádi 100 metrů dlouhé modrobílé turistické lodi. „Tedy, jestli začne lít, tak jak předpokládám, tak se tahle příjemná dovolená rychle zvrtne v pěkně kurevskou sračku. Ale vrátit už se nemůžeme.“

Volil pečlivě slova i hrubý tón, aby případným nezvaným posluchačům nic neprozradila. Byl to styl vyjadřování tuleňů amerického válečného loďstva. Konkrétní, podstatný, neafektovaný a přímočarý… Tuleni v akci nikdy nepoužívají eufemismy. Nebezpečí pro ně znamená nutnost mu čelit, vypořádat se s ním, někdy brutálně, vždycky s ohledem na to, aby nepřekročili nezbytnou míru násilí. Jejich krédo znělo jednoduše: neponechat nic náhodě, nebrat zajatce, rozhodně ne v případě, že by to mělo ohrozit život někoho z nich.

Rick Hunter byl pozoruhodný muž. Byl vedoucím tuleňů vybraných ze skupiny stejně pozoruhodných mužů, protože u něj instruktoři a velitelé vycítili něco výjimečného. Za jeho světle modrýma očima a plachou zdrženlivostí se skrývala chladnokrevná a houževnatá povaha. Považovali tohoto drsného korvetního kapitána z kentuckého venkova za člověka, jehož budou ostatní muži následovat a který bude na oplátku řešit problémy svého týmu, jako kdyby byly jeho vlastní.

Doma v Coronadu a také na mateřské základně v Little Creek ve Virginii, měli téměř všichni lidé pro Ricka Huntera slabost. Možná hlavně proto, že měl neselhávající cit pro závodní plnokrevníky a vyznal se v poměrech na dostihových drahách. V posledních čtyřech letech třikrát správně tipoval vítěze Kentucky derby. Dva z nich byli favorité, ale jeden si stál jen dvacet ku jedné. Někteří z mladších tuleňů dokonce považovali tohoto korvetního kapitána téměř za poloboha.

Jeho otec, starý Bart Hunter, který sám pěstoval plnokrevníky na farmě na úpatí Versailles Pike nedaleko Lexingtonu, do tohoto fanklubu nepatřil. Bylo pro něj naprostou záhadou, proč jeho nejstarší kluk nemá nejmenší zájem o pěstování koní tak jako on a jako jeho otec před ním. Nedokázal vůbec pochopit, když mu pětatřicetiletý Rick říkal, tak jako mu to říkal od svých 15 let: „Tati, je to moc pasivní. Nedokážu prostě celý rok bloumat tady jako ve snách a dohlížet na hříbata závodních koní a čekat na každoroční dražbu jednoročků v Keenelandu, abych věděl, jestli budeme mít co jíst. Potřebuji nějakou činnost. V téhle koňské branži bych snad uvažoval jedině o dráze žokeje. Ale to není možné.“

To určitě nebylo. Rick Hunter měřil 191 centimetrů a vážil 98 kilogramů, ale přitom na něm nebyl gram tuku navíc. Vážil vlastně tolik jako dva žokejové dohromady a závodní kůň pro něj by musel být jako válečná loď. Rick Hunter byl celý svůj život dobrý plavec. Byl akademickým mistrem Vanderbiltovy univerzity a málem se kvalifikoval na olympijské hry v roce 1988 - ale náhle univerzitu opustil a za rok byl přijat do akademie válečného loďstva Spojených států v Annapolisu.

Díky své ohromné síle farmáře třetí generace, spolu s koordinací a obratností v plavání, byl přirozeným kandidátem pro SEAL. Skutečnost, že ve střelbě vynikal smrtící přesností a od útlého mládí si dovedl na farmě o rozloze 2000 arů v Kentucky vydobýt náležitý respekt, jej předurčila ihned od začátku na potenciálního vedoucího týmu. Rick Hunter nezklamal nikoho. Kromě Barta.

Teď seděl u velkého záďového okna, mračil se a vyhlížel na zataženou oblohu. „Doprdele,“ říkal si v duchu, zatímco Michail Lermontov nevzrušeně plul vstříc houstnoucím šedým mračnům. „V noci taky nebude moc vidět. Dokonce i při úplňku tyhle mraky všechno zakryjí. Další pěkná sračka.“

Mladý intelektuál devatenáctého století, po němž byla loď pojmenovaná, by se patrně nevyjadřoval přesně těmito slovy, ale romantický autor prvního velkého ruského psychologického románu, Hrdina naší doby, se v podstatě potýkal se stejnými démony - s frustrací a osaměním… a Rick Hunter přesně věděl, jakou sračku představují. „A to zrovna teď.“

Spolu se svými dvěma kolegy si prohlédl malé lodní muzeum věnované krátkému životu Michaila Lermontova - všechny ruské turistické lodě v dnešní době jsou jako kulturní památníky věnované osobnostem, po nichž jsou pojmenovány. Všichni tři tuleni si prohlíželi obrázkové zpodobnění Lermontovovy záhuby. Byl zabit v souboji ve věku pouhých 26 let. „Měl se odkutálet doprava, když vypálil svoji jedinou střelu,“ usoudil vrchní námořní poddůstojník Fred Cernic. „Potom se na něj měl vrhnout přímo ze země s nožem, odrazit se z pravé nohy… s čepelí napřaženou dopředu, jedna rána.“ Potom nahlas prohlásil: „Kdyby měl pořádný výcvik, mohl být ještě naživu.“

„No to jistě,“ poznamenal Rick. „Bylo by mu asi 200 let.“

Třetím příslušníkem týmu SEAL byl podporučík Ray Schaeffer, štíhlý tmavovlasý osmadvacetiletý rodák z přístavu Marblehead v Massachusetts. Jeho rodina zde zapustila kořeny již v dobách války za nezávislost. Jeden z Schaefferů seděl u jednoho z vesel, když obyvatelé Marbleheads převáželi generála Washingtona po prohrané bitvě z Long Islandu do bezpečí na Manhattan. Ray byl na svůj původ hrdý. Jeho otec byl kapitánem rybářské lodi a bydleli v bíle natřeném rodinném domku v koloniálním stylu nedaleko přístavu. Schaefferové byli hluboce věřící katolická rodina a žili v tomhle středně velkém domě již celé generace.

Ray nastoupil do Annapolisu rovnou ze střední školy. Byl námořníkem celý svůj život, skvěle ovládal navigaci, byl dobrým plavcem a boxerským šampiónem své čety ve střední váze. Pro SEAL byl proto předurčen odjakživa. Spolu s Rickem Hunterem byli v této neortodoxní složce amerických vojenských sil považováni za kandidáty vysokých důstojnických hodností.

Všichni tři muži cestovali po ruských vodních trasách na falešné pasy a s vymyšlenými jmény. Ponechali si svá původní křestní jména, aby se vyhnuli zbytečným přeřeknutím, ale příjmení měli změněná. V jejich chování nebyla ani stopa po vojenském výcviku. Drželi se stranou ostatních cestujících, ale ne nějak ostentativně. Dvě z cestujících, štíhlá a tmavovlasá rozvedená paní Jane Westenholzová z Greenwiche v Connecticutu a její devatenáctiletá dcera Cathy s očima jako srna - obě jedinečné pastelové symfonie oddané módě a obchodu -, dokonce projevovaly k Rickovi a jeho přátelům značnou náklonnost. Paní Westenholzová jim důvěrně říkala drahoušku Ricky, drahoušku Freddie a drahoušku Rayi, jako kdyby to byli tři kadeřníci. Admirála Bergstroma by to jistě rozesmálo.

Korvetní kapitán Hunter se podíval na hodinky. K zelené zastávce měli pořád ještě čtyři hodiny cesty, a protože turistické lodě ještě nejezdily podle letního plavebního řádu, znamenalo to, že tam dorazí v 19:30. Dnes večer zakotví uprostřed pochmurného vlhkého severského soumraku. Jarní program ruských lodí předpokládal přenocování na kotvě u přístavní hráze s tím, že cestující se mohli po kraji porozhlédnout ráno a případně si na břehu uspořádat piknik s rožněním masa, pokud to počasí dovolí, než se loď po obědě vrátí na jih do Sankt Peterburgu.

Právě teď Rick cítil, že loď mění kurs na západ, aby podle plánu objela ostrov Kiži. Byla to národní kulturní památka, jakési muzeum dřevěné architektury. Některé lodě tu dělaly dlouhou čtyřhodinovou zastávku, aby si cestující mohli prohlédnout tři vyřezávané kostely z osmnáctého století a navštívit další historické dřevěné budovy na místě, kde se čas zastavil již před třemi stoletími. Loď Michail Lermontov tu nezastavovala, jenom rychle zakroužila kolem, ale ostrov je jedinečným místem. Každý průvodce po velkém jezeře se zmiňuje s obdivem o kostelících s cibulovitými kupolemi.

Tři tuleni si natáhli parky, nasadili baseballové čepice, zaplatili mladému ruskému číšníkovi a vyšli na palubu podívat se na ostrov. Fred si vzal fotoaparát a zatímco fotografoval, ostatní se nakláněli na levoboku přes zábradlí horní paluby. Ray prohlásil, že v tomhle světle žádná fotka nemůže vyjít. Paní Westenholzová, která se objevila oblečená do světélkující rudé pláštěnky a ve světle žlutých botách, řekla všem třem „klukům“, že by neměli stát na dešti, nebo se „v tomhle strašlivém ruském počasí ještě nachladí“.

Rick se k ní snažil být laskavý. „Paní,“ řekl. „Já jsem doma v Kentucky obcházel ohromná pole za strašlivých lijáků celý svůj život. Takže tohle mrholení mi neublíží - až na to, že se mi trochu odlupuje rez z očních víček.“

Paní Westenholzová zapištěla smíchy a svoje temné oči otevřela doširoka. „Ale tohle není ten správný americký déšť,“ řekla.

„Tohle je ruský déšť a ten je studenější, přichází z Arktidy. Ten vás dočista zmrazí.“

„Nedělejte si o něj starosti, paní,“ přisadil si drahoušek Ray. „Je naprosto necitlivý. Mráz se do něj vůbec nedostane.“

„Ó ne,“ protestovala Jane Westenholzová, „jsem si jistá, že Ricky dokáže být velice citlivý… a vůbec, měli byste všichni jít dovnitř. Já vám objednám kávu a nějaký koňak pro zahřátí.“

Vrchní námořní poddůstojník Cernic to považoval za skvělý nápad. Dokonce dospěl k závěru, zcela soukromě, že paní Westenholzová musí být v posteli naprostá jednička. Problém byl v tom, že měla oči jen pro velkého světlovlasého náčelníka týmu z Kentucky. A ve svých 44 letech si Fred také uvědomoval, že v případě „té hezké dcerky je už mimo soutěž“. Tahle úvaha by jistě potěšila doma v San Diegu jeho ženu a tři syny.

Rick se na Jane Westenholzovou zašklebil. „Oukej - jděte napřed. Sejdeme se v baru na zádi za pět minut, ale ten koňak neobjednávejte. Zapomněl jsem vám říct, že Fred je nedávno vyléčený alkoholik. Stačí mu úplně jeden panák a jsou s ním potíže. Vždycky se v takových případech snažíme chovat tak, abychom mu to pomohli překonat. Takže Ray a já nikdy nepijeme, když jsme společně.“

Poddůstojník Cernic zvedl v údivu nad tou kapitální lží obočí. Paní Westenholzová hlesla: „Ach, drahoušku Freddie, přece nepřipustíme, abys tomu zase propadl! Jeden jako druhý, dnes odpoledne už žádné bumbání!“

Ray Schaeffer zavrtěl hlavou. „Ježíši!“ zamumlal. „Tahle stará kurva nám nadělá ještě spoustu problémů. Já se neudržím a hodím ji i s dcerou přes palubu!“

Něco podobného napadlo i Ricka Huntera, ale usoudil, že bude lepší, když se obejdou bez toho, že by někoho vyhodili přes palubu. „Takže dneska večer se budeme držet trochu stranou,“ řekl klidně.

Michail Lermontov, loď o výtlaku 10 000 tun, se obrátila znovu k jihovýchodu směrem k úzkému průlivu, jenž odděluje pevninu Bojascina od ostrova Kurgenici, za nímž vede hlavní severojižní spojka o délce 80 kilometrů do Bělomořského kanálu.

Jakmile se otočili od ostrova Kiži, déšť ustal a hladinu jezera okamžitě zalilo mlhavé sluneční světlo. Avšak na jihozápadě zůstával viset vysoký hřeben dešťových mraků. Skomírající odpolední vítr přibrzdil postupující brázdu nízkého tlaku pohybující se na severovýchod, ale korvetní kapitán Hunter měl zlou předtuchu, co se týkalo nočního počasí. Už teď se otřásal při představě, za jakých podmínek bude muset v noci téměř jistě se svými muži pracovat.

Pro Ricka bylo tohle zvláštní a cizí místo pouze operačním prostorem a snažil se posuzovat je nezúčastněně. Ale pohled na kopce strmící mlhavým purpurovým závojem na východním pobřeží stříbřitě lesklého jezera překonával každého, kdo ještě nikdy nezažil jeho pochmurnou krásu. Korvetní kapitán Hunter, který rozhodně nebyl poprvé svědkem nádhery venkovské krajiny, zavrtěl udiveně hlavou při pomyšlení na tři ruské ponorky, jež se nic zlého netušíce pohybují jako ohyzdní černí slimáci po těchto Božích vodách.

Světla začalo opět ubývat a vzduch se náhle citelně ochladil. Tři tuleni opustili palubu a loudali se k záďovému baru, kde Jane Westenholzová a Cathy seděly u dvou velkých hrnků s kávou a talířem pečiva. Rick a Fred, jejichž nervy byly s přibližující se zelenou zastávkou stále napjatější, dokázali pouze usrkávat kávu. Ray, plný důvěry ve své vlastní schopnosti přežít cokoliv, do sebe naházel sedm kousků pečiva s udivující rychlostí.

V 18:00 se bar zaplnil, začalo tu být zakouřeno a aromatická vůně kávy se mísila se zápachem alkoholu. Většina ze 140 Američanů na palubě si sem teď zašla na skleničku před večeří, která se podávala brzy a v jednom turnuse. V těchto jarních termínech nebylo zdaleka tolik cestujících jako v létě, kdy turistické lodě měly obsazeno všech 300 míst své kapacity. V baru ve tvaru podkovy na přídi bylo ještě rušněji. Později zde vystoupí ruský soubor lidových tanců a potom zde bude disko pro mladší cestující, kterých bylo na celé lodi jenom 16.

Venku opět drobně pršelo, déšť byl hnán větrem z jihozápadu a leskl se v jasných světlech tří promenádních palub. Rick Hunter viděl skrz kapky deště nyní rozsvícená navigační světla na velkých návěstích kanálu, jímž loď proplouvala na sever směrem k zóně shozu. Děsil se polních podmínek, dělalo mu starosti pomyšlení na bláto a neschůdný terén, v němž budou určitě muset pracovat. A ještě více starostí mu dělala představa návratu na loď, až se budou snažit vypadat normálně. Bude to dlouho po půlnoci.

Jane Westenholzová bez přestání štěbetala a pozvala všechny tři Američany ke společné večeři do jídelny. Z pasti nebylo úniku, nešlo se vymluvit na Fredův „alkoholismus“, a tak Rick souhlasil, že se sejdou v 19:30, zhruba v té době, kdy loď měla zakotvit. Nejhorší na tom bylo, že s největší pravděpodobností nebudou u večeře včas, protože chtěl okamžitě poté zjistit pomocí satelitu přesnou pozici kotviště… a za předpokladu, že jsou na správném místě, rozhodně chtěl okamžitě prozkoumat okolí.

Jakmile budou jednou v noční krajině, budou se moci spolehnout jenom na málo čísel, prakticky jenom na souřadnice, jež měl vštípeny do paměti: 62:38 S, 34:47 V. Michail Lermontov musí kotvit přesně na tomto místě, jakmile jednou zastaví, neboť to bylo přesně místo zelené zastávky, jak ji určili v pevnosti Meade. Tato čísla se musí promítnout na displeji, jakmile Rick zapne navigační přístroj na příjem satelitního signálu. O čtyři hodiny později a zhruba o osm kilometrů dále na severozápad od této pozice musí tři tuleni „rozsvítit“ uprostřed nějakého Bohem zapomenutého ruského pole svůj elektronický rádiový maják a modlit se, aby je laserové vyhledávací zařízení na sudech našlo. A to přesně ve 23:30. Zbývalo jim ještě pět hodin.

Zatímco turistická loď plula po jezeru a míjela na pravoboku město Sunga, dálkový bombardér vojenských leteckých sil Spojených států typu B-52H o hmotnosti 220 tun burácel rychlostí 700 kilometrů ledově studeným ovzduším ve výšce 13 725 kilometrů nad polárním kruhem.

U řízení seděl podplukovník Al Jaxtimer, ostřílený frontový pilot z 5. bombardovacího pluku z letecké základny Minot v Severní Dakotě, a soustředil se na udržování přesné rychlosti, zatímco do kabiny se opíral prudký severozápadní vítr. Spolu s posádkou, kterou tvořili zbraňový specialista kapitán Charlie Ullman a dva navigátoři, poručík Chuck Ryder a poručík Sam Segal (radar), měli za sebou dlouhý den.

Nejprve přelétli bombardérem B-52H z Minotu na leteckou základnu Edwards, severně od Los Angeles. Znovu odstartovali téhož dopoledne v 10:00 (moskevského času), ačkoliv pro ně to v Kalifornii znamenalo 23:00 hodin předchozího dne. Nahoře na temné obloze na ně čekalo obří tankovací letadlo ze základny Edwards. A potom již s plnými nádržemi zamířili na sever, na cestu dlouhou 16 000 kilometrů, s velmi lehkou zátěží pouhých 340 kilogramů, plus 82 kilogramů, což byla váha padáků. Hluboko v prostoru pumovnice byly uloženy tři sudy ve tvaru bomb, opatřené elektronickým naváděcím zařízením. Každý sud o váze 113,5 kilogramu byl připevněn k padáku složenému v černém pouzdru. Všechny padáky pečlivě složil starší poddůstojník v Coronadu. Vybavení bylo pečlivě roztříděno a obsahovalo rovněž pár lopat, speciální dvojité signální lampy SEAL, které přijdou vhod opravdu jako spadlé z nebe, a tři soupravy ručníků zatavené v umělohmotných sáčcích.

Poté, co natankovali, směřovali letci přes severní pól a překračovali jednotlivé časové zóny na cestě k oblasti shozu nad západním pobřežím Oněžského jezera. Nikdo z nich se necítil unaven či znuděn vzhledem k zvýšené hladině adrenalinu. Všech pět mužů chápalo, že dokonce i drobná chybička by mohla způsobit Spojeným státům tu nejotřesnější mezinárodní krizi a všichni byli rozhodnuti, že se žádné chyby nedopustí. Oni určitě ne se svým bombardérem MT058.

V Moskvě bylo nyní 18:30 a bombardér B-52H Stratofortress právě míjel severní pobřeží Grónska. Ohromné letadlo natřené ocelově šedou barvou, dlouhé 50 metrů, s rozpětím křídel 56 metrů, burácelo teď z jihu na východ, směrem k Rusku.

Podplukovník Jaxtimer mířil k Barentsovu moři a udržoval neměnnou rychlost. Podle palubního počítače letěli přesně na čas, ačkoliv úmyslně letěli o 3000 metrů výše, než bylo obvyklé, aby ušetřili palivo. Nad oblastí shozu se měli při této rychlosti objevit ve 23:36, o šest minut později proti harmonogramu. To nebylo špatné. Od teďka za čtyři hodiny a šest minut vstoupí B-52H do vzdušného prostoru Ruska.

Major Mike Parker měl jejich oficiální letový plán uschován ve svém leteckém vaku. Byl formálně vystaven Americkým aeroliniím předchozího dne. V podstatě popisoval pravidelný civilní let číslo AA294 z mezinárodního letiště v Los Angeles do Bahrainu na trase přes polární kruh. Jeden Boeing 747 odstartoval z Los Angeles ve 23:00 a letěl nad norským polárním kruhem. Předpokládaný čas příletu do ruského vzdušného prostoru z finského vzdušného prostoru, 640 kilometrů západně od Murmansku, byl 22:30 moskevského času. Letový plán stručně stanovil trasu přes Rusko míjející Moskvu na východě, potom směrem ke Kavkazu a Íránu na břehu Perského zálivu.

Jakmile doletí k severnímu okraji Evropy, major Parker se ohlási každé další letecké pozemní kontrole. Nejprve v Norsku. Potom ve Finsku. Potom v Rusku. Bombardér B-52H nebude mít zapnutý žádný vojenský radar. V nižších polohách kolem 10 000 metrů bude jeho letadlo vyhlížet jako kterýkoliv jiný osobní tryskový letoun s oficiálně schváleným letovým plánem, směřující na jih. Přinejmenším budou-li mít trochu nezbytného štěstí. Pravidelné civilní lety nad Ruskem nejsou obvykle ověřovány vizuálně, alespoň ne v noci.

Jane Westenholzová dolila všem třem tuleňům kávu. Potom se půvabně zvedla a oznámila, že se s Cathy jdou převléknout k večeři a že se těší na opětovné shledání v 19:30. Rick galantně povstal a řekl, že oni se také těší, a jestli by neměl změnu v zasedacím pořádku oznámit vrchnímu číšníkovi… protože tak náročná změna by mohla přísně vycepovaného ruského vrchního přivést na pokraj kolapsu.

Jane se usmála a pravila, že ne, protože se o to už postarala. Tuleni se za ní dívali, když odcházela, Fred Cernic s daleko větším obdivem než ostatní dva. „Kurva, jak se jenom dostaneme z tyhle polízanice?“ bědoval poručík Schaeffer.

Dál to však už nekomentovali. Všichni tuleni mají pevně vštípeno do paměti, že všude kolem mohou být skryté mikrofony. Jejich instruktoři v Coronadu jim tuto skutečnost vždycky vtloukali do hlavy těmito slovy: „Chlapi, jestli někdy budete stát ve trojici uprostřed prérie, kde vidíte každý pohyb všemi směry na zasraných pět mil daleko, TAK SI PAMATUJTE, ŽE DVA METRY OD VÁS JE V NĚJAKÝ ZKURVENÝ DÍŘE ZASRANÝ SOVĚTSKÝ ŠPIÓN S MIKROFONEM. JE VÁM TO JASNÝ?!“

A právě teď, zde na této ruské lodi, si uvědomovali, že profesionální mlčenlivost má prvořadou důležitost. Aniž pronesli jediné slovo, všichni instinktivně věděli, že se musí chovat nenápadně a normálně. Že tahle na nervy jdoucí dáma, která to ovšem myslí dobře, nesmí o nich nikdy nikomu říct jediné křivé slovo, pouze to, jak byli báječní.

Za stávajících okolností jim šla trochu na nervy, ale to nebylo nic proti tomu, jaké problémy by jim mohla způsobit, kdyby na ně kohokoliv upozornila poznámkou, že se chovají hrubě, divně nebo podezřele. Všichni tři tuleni si všimli, že na lodi je několik lodních důstojníků, kteří očividně dříve sloužili v sovětských ozbrojených silách.

To se týkalo především služebně nejstaršího z nich, který byl podle všech známek představitelem lodní společnosti a nadřízeným samotného kapitána. Dokonce se představoval jako plukovník Karpov a Rick usuzoval, že je to bývalý důstojník KGB. Byl to štíhlý, uhlazený člověk s bystrýma očima a čistou pletí. Na sobě měl prvotřídní civilní oblek a byl ke každému směšně zdvořilý. Vypadal jako „nový ruský člověk“ v nejlepší kondici, naprosto odlišného vzhledu od starých, pobledlých a ošuntělých úředníků, kteří zhoršovali pověst své země po většinu svých šedesáti let.

Plukovník Karpov, stár asi tak 45 let, mohl být klidně lvem salónů, ale něco mu chybělo. S nejhezčími ženami na palubě téměř flirtoval, včetně paní Westenholzové. Ale flirt to vlastně nebyl. Jako by mu chyběla opravdová osobnost. Cathy Westenholzová, která měla na podzim začít na Yaleově univerzitě studovat psychologii, pronesla ke své matce nezapomenutelnou poznámku, že plukovník Karpov působí „sexuálně nevyhraněně“.

Rick Hunter si o něm myslel, že je „kurevsky nebezpečný“, slídivý, ostražitý a mazaný. Korvetní kapitán Rusa vždycky pozdravil, když se míjeli, ale dával přednost tomu pozorovat plukovníka zpovzdáli. Došel k závěru, že tomu chlapovi neujde v podstatě nic, co se na palubě Michaila Lermontova děje.

Věděl také, že ani nelze uvažovat o jeho odstranění, dokonce ani v případě, že by se ten člověk rozhodl strkat nos do jejich záležitostí. Protože jeho vražda by okamžitě způsobila, že by se celá loď začala hemžit příslušníky KGB. Tuleni by se nikdy nedostali pryč. Ne, budou muset být puntičkářsky opatrní, ostatně jako vždycky. Plukovník nesmí vidět, slyšet, ani vyčmuchat nic podezřelého. A korvetní kapitán Rick Hunter se bude i nadále procházet po palubách tímhle loudavým, nedbalým civilním krokem a bude se snažit držet se od plukovníka co nejdále. Bude se rovněž snažit udržovat Jane Westenholzovou ve veselé náladě, snad i trošku v naději, a především nepřipustí, aby pojala sebemenší podezření.

V 19:14 zpozoroval Fred Cernic změnu v rytmu motorů. Turistická loď zpomalovala. Velkými čtvercovými okny nedokázali v šeru venku nic zahlédnout, ale Ray Schaeffer odhadoval, že země není daleko od levoboku. Palubní světla pořád ozařovala kosý, ale mírný déšť. Tři tuleni si oblékli parky a nasadili si své baseballové čepičky - Rick měl na čele velké C, jako Rudí z Cincinnati, Fred měl čepičku družstva Modří lišáci a na Rayově čepici bylo veliké rudobílé B na tmavě modrém pozadí, znak družstva Bostonské rudé punčochy.

Na druhé palubě byl ochoz po obou stranách chráněn stříškou, ale vyhlídková část na zádi byla vystavena rozmarům počasí. Pokud mohl Fred soudit, široko daleko nebyl nikdo v dohledu. Naklonili se přes zábradlí, jakoby zabráni pozorováním bílé pěny tvořící se kolem trupu lodi, ale ve skutečnosti přivykali oči na temnotu a snažili se zahlédnout pobřeží.

Ray Schaeffer si byl jist, že není vzdáleno víc než pár set metrů. Všichni slyšeli, jak motory pozvolna utichají a loď se blíží levobokem k zelené zastávce. Nebylo divu, že pobřeží bylo tak těžko rozeznatelné. Břeh na této severní straně Oněžského jezera byl plochý, pěstovaly se tu obilniny a pásla se tu malá stáda dobytka. Uprostřed mrholení se dala rozeznat tmavá linie v místě, kde končila černá vodní hladina a tyčil se břeh porostlý vysokou travou a skřípincem jezerním.

Sledovali, jak kapitán náhle rozsvítil pár velkých světel na přídi, a když se Ray nahnul dopředu, zahlédl nízké šedé molo, ani ne metr vysoké, vsazené hluboko do břehu bičovaného deštěm. „To je ono,“ zašeptal. „Zakotví ji těsně u mola. Nejspíš spustí lávku až na trávu, takže se bude opírat o pevnou zemi. Každý tak může vystoupit přímo na břeh.“

„Doufám, že ji spustí ještě dneska večer, bez ohledu na počasí,“ řekl Rick. „Přece říkali, že lávku spustí hned, jak loď přistane, a že zůstane spuštěná, aby se každý mohl projít.“

Loď Michail Lermontov teď už stála skoro bez hnutí. Když se pohybovala mělčinou rychlostí necelého l uzle, poručík Schaeffer ucítil, jak jemně narazila na molo. Potom uslyšel, že pravoboční motor změnil chod vzad, prudce zabral a potom ztichl, když loď o výtlaku 10 000 tun definitivně zastavila. „Ten parchant to nedělá poprvně,“ zamumlal poručík z Marblehead.

Rychle přeběhli na opuštěnou část paluby. Rick Hunter vyndal z kapsy malý černý navigační přístroj a zapnul jej. Zelené světlo jeho zelené obrazovky matně žhnulo ve tmě. Rick jej vystrčil na déšť a paprsek přístroje vyhledával družici 35 000 kilometrů nad jejich hlavami. Uběhla minuta, potom dalších 30 sekund. Potom začaly blikat číslice: 62,38 S, 34,47 V.

„Je to přesně na chlup,“ řekl Rick, vypnul přístroj a rychle jej schoval do kapsy parky. „Takže, co tam máme? Je tam vůbec něco vidět?“

„Moc ne. Ale blízko břehu je nějaké světlo, asi 50 metrů od místa, kde by se lávka měla dotknout břehu. Vidíte to? Přímo támhle.“ Ray ukazoval přes vrcholky vysoké jezerní trávy a teď také oni zahlédli nezřetelné světlo objevující se a zase mizící, patrně za kývajícími se větvemi nějakého stromu.

„To je asi nějaký dům,“ uvažoval Cernic. „Nebo možná obchod. Pochybuji, že je tady ještě něco jiného. Tvrdí, že je to tu takový přírodní kout, polní ptactvo, opuštěná půda… každý by se tu měl cítit jako na nefalšovaném ruském venkově.“

„Ano,“ přikývl Rick. „Ale tady kolem by přece měli být nějací lidé prodávající různé zboží, panenky a suvenýry pro turisty, a nejspíš taky nějaké bistro, které večer turistům prodá kávu, koňak, nějaké párky.“

„V tomhle počasí s tím nepočítej,“ ujistil jej Ray. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby kromě nás z lodi nikdo neodešel.“

„Ježíši, to ani neříkej,“ zabědoval Fred, a právě v tu chvíli uslyšeli kovový třesk, jak lávka dopadla na břeh. Když se vrátili na levobok, dokázali ve světle vycházejícím z nitra lodi rozeznat ve trávě blátivou hnědou cestu. Byli tam nějací lidé, patrně pomocníci námořníků a několik místních, kteří chtěli na turistech trhnout pár dolarů. Slyšeli členy posádky, jak se s lidmi na břehu rusky zdraví.

„Doufám, že přestane pršet… jen kdyby ten liják přestal,“ opakoval Rick a otočil se. „A jak máme sakra stihnout večeři s Jane a odchod v devět hodin? Nikdy nám nesežere, že jdeme na procházku. Musím na něco přijít.“

„Hele, už jsi jí řekl, že jsem alkoholik, tak proč jí neřekneš, že mám bahenní zimnici nebo něco podobně exotického a že musím brzy do postele?“ navrhoval Fred. „A vy jste, kluci, jako moje ošetřovatelky.“

„A co takhle AIDS?“ navrhl Ray s nadějí v hlase.

„Hele, vynech mě, jo? Ochlasta, to beru. Ale ochlasta a buzerant k tomu, na to zapomeň. Tohle ponížení bych nesnesl. Kdyby se to dozvěděla moje žena, tak vyletí z kůže.“

„No dobrá,“ ustoupil šklebící se Rick. „Nech to na mně. Já už si něco vymyslím.“

Tuleni se vydali do jídelny. Bylo 19:45, takže se nejprve oběma dámám omluvili. Večeře byla stejná jako všechna jídla na lodi, prostá a vydatná, nesrovnatelně lepší, než jak se v Sovětském svazu vařilo v sedmdesátých a osmdesátých letech, ale pořád ještě o nic lepší než nějaká americká večeře. Číšníci byli velice snaživí mladí Rusové. Paní Westenholzová poručila láhev tmavě červeného bulharského vína, ale Rick zavrtěl hlavou a důvěrně jí zašeptal: „Pro nás ne… dokud je tady Fred. Snad později. Dneska večer není ve své kůži.“

Poručík Schaeffer měl co dělat, aby udusil smích. Fred na něj sotva slyšitelně zasyčel, ať drží hubu. A rozvedená panička z Connecticutu zašeptala náčelníkovi týmu SEAL: „Jistě, Ricky.“ Jemně se dotkla jeho ruky a dodala: „Snad později.“

Objednali si ukrajinskou minerálku a jídlo dorazilo jako na běžícím pásu: velké, dobře propečené porce kuřete se šťouchanými brambory a zeleninou. Jane a Cathy se na své porce hladově vrhly, ale tuleni jedli pomalu, každý z nich si uvědomoval, že je čeká dlouhá, chladná noc a že jejich těla potřebují energii, obzvláště uhlohydráty. Všichni si přidali brambory a omáčku. Ray si k tomu ještě řekl o další kuřecí prsíčka.

Společně také zlikvidovali téměř celý bochník vydatného ruského černého chleba. Nikdo jiný v jídelně nejedl nic jiného než bílý chléb, neboť všichni trpěli stejným předsudkem, že černý chléb jedí jenom rolníci. Avšak oni měli instrukce přímo z Bílého domu. Admirál Morgan osobně jim po admirálu Bergstromovi vzkázal přísné nařízení: „Řekni jim, ať ten večer před akcí snědí hodně ruského černého chleba - je to čistá pšenice se spoustou výživných látek. Ta bílá sračka, co pečou, to je, jako bys snědl Washington Post, zrovna tak kurevsky bezcenná.“

„Přece nevypadají na žádnou holotu,“ zašeptala Jane Cathy, „a přitom jsou tak fit… neumím si představit, že po takovémhle jídle neztloustnou.“

Všichni odmítli dezert, což byl sladký dort se zmrzlinou, ale oba poručici SEAL si řekli o sýr a „ještě trochu toho černého chleba s máslem“.

„Kdybych já takhle jedla, tak budu vážit nejméně sto kilo,“ řekla Jane Westenholzová.

„To máte pravdu, paní. To je přesně moje váha. Nesmím ztratit sílu.“

Ručičky na hodinkách ukazovaly 20:40. Jane a Cathy usrkávaly víno. Rick Hunter musel dostat svůj tým z jídelny, zpátky do kajut, pobrat všechny potřebné věci, dostat se k východu z dolní paluby a na pobřeží. Nic ho nemohlo zastavit, ale chtěl to udělat uhlazeně. Nesmí vzbudit ani stín podezření.

„Jane,“ řekl náhle. „Obávám se, že budu muset tyhle ničemy na chvíli odvést. Každý týden sázejí na americkou baseballovou ligu… je to příšerná neřest, já tím naštěstí nikdy netrpěl. Ale je tu jeden problém - můžeme výsledky zjistit jenom z krátkovlnného vysílání pro americkou armádu v Evropě, a to můžeme chytit jenom z paluby před devátou večer - to je v New Yorku zrovna odpoledne.“

„Ale Ricku, drahoušku, vždyť tam prší! Všichni promoknete!“

„Nepromokneme, schováme se pod tou stříškou na druhé palubě. Rádio tam funguje docela dobře. Děláme to často - tihle dva pitomci do toho každý vsadili 300 dolarů! Což je pohroma hlavně pro Freda, protože si myslí, že Rudí prohrají s Lišáky, což je samozřejmě zhola nemožné.“

„Já si jenom skočím pro tužku a blok,“ vmísil se Fred. „Sejdeme se za pět minut.“

Jane řekla: „No dobrá, ale vraťte se rychle zpátky. Co kdybychom se potom sešli v baru na zádi?“

„Výborný nápad,“ souhlasil korvetní kapitán Hunter. „Pokusíme se dostat Freda do postele… a potom se můžeme vrhnout na nějaký ten arménský koňak.“

Jane Westenholzová se zasmála, v očích tázavý výraz. Tenhle Rick byl pro ni opravdu záhadou. Vypadal jako velký kluk z venkova, ale někdy měl tak vědoucí, tvrdý pohled. A ty oči byly tak modré a měl tak nádhernou postavu! Ale cpal se jako nějaký přístavní dělník, což bylo v tak naprostém kontrastu k jeho uhlazeným jižanským způsobům. „To bych ráda věděla, kdo je a co vlastně dělá?“ přemýšlela dáma z Greenwiche.

V kajutě číslo 289 si korvetní kapitán Hunter povolil 10 minut. Připjal si k opasku velký lovecký nůž, jenž si koupil pod rukou v Sankt Peterburgu. Vyndal laserový zaměřovač, konstruovaný tak, aby připomínal malé tranzistorové rádio, a vzložil do něj baterie. Nacpal důmyslný technický prostředek do velké postranní kapsy parky se zipem, zároveň s přístrojem pro satelitní navigaci uloženým v koženém vatovaném pouzdru. Do náprsní kapsy kabátu uložil v Rusku vyrobené tenisky a do druhé náprsní kapsy zasunul dva velké černé pytle na odpadky, složené na plocho. Znovu si nasadil čepici a vyrazil k lávce.

Zahlédl Raye a Fredyho, jak se baví přímo pod lampou v dveřním otvoru, což bylo fajn. Ale už nebyla fajn skutečnost, že se baví s Cathy Westenholzovou. Rick viděl, že déšť zvolna ustává a že Cathy je oblečená na vycházku. Nemohl se už vrátit. Všichni ho viděli, a tak k nim statečně vykročil. „Ahoj, Cathy,“ řekl. „Tady na té lodi je nějaký elektrický krám, který nám ruší příjem rádia, budeme muset jít na břeh. Nemůžeme zůstat tak blízko lodních generátorů.“

Cathy se zasmála. „Já si zajdu do té malé kavárničky s obchodem. Jen jsem si chtěla popovídat. Je to tamhle u těch stromů. Půjdete se mnou?“

„No, asi ne,“ řekl Rick, horečně namáhal mozek a pak vyhrkl první smysluplnou větu, která ho napadla. „Podívej, Cathy, asi bys neměla nechávat matku samotnou v tom baru. Šel jsem zrovna kolem, když se tam pár Rusů začalo chovat dost vlezle. Je tam sice plukovník, ale moc jim to nevadilo.“

„Ale, máma si poradí,“ řekla Cathy vesele. „Pojďte, projdeme se trochu venku. Už přestalo pršet.“

Rick vzal Cathy kolem ramen a odvedl ji trochu stranou. „Podívej, Cathy,“ řekl. „Mohla bys pro mě něco udělat? Jdi za matkou a odveď ji z toho baru. Já vím, že jsem to měl zarazit sám, ale potom bychom nechytili ty výsledky, a koneckonců jsi tady s ní ty. Prosím tě, Cathy, jdi tam a dohlédni na to, že je všechno v pořádku. Můžeš to pro mě udělat?“

„Oukej. Kluci, počkáte tady, než se vrátím? Možná vezmu matku na kávu s sebou.“

„Jistě,“ řekl Rick. „Tak za chvíli, jo? A děkuji ti.“

Cathy vyrazila zpátky na horní palubu a tři tuleni se vydali po blátivé cestě, potom odbočili doprava, a jakmile byli z dosahu elektrického osvětlení, pustili se do vytrvalého klusu. Bylo 21:14 a Rick klusal v čele asi 1500 metrů, než cesta prudce uhnula od jezera do zalesněné krajiny. Po její levé straně bylo vysoké mokré listoví a z nekonečného prohlížení družicových fotografií Rick věděl, že stromy se táhnou hluboko do vnitrozemí. Šeptem oznámil svým společníkům, že musí uběhnout ještě jednu míli, na paseku za borovicemi, kde mají přistát sudy.

Po 50 metrech se zastavili na místě, kde byl porost stromů poněkud řidší a Rick nařídil zastávku. Tuleni se přezuli do tenisek a polobotky si zapjali do kapes větrovek. Potom vybalili vodotěsné a lehounké šusťákové tepláky a navlékli si je přes vycházkové kalhoty.

Zatímco velitel družstva SEAL kontroloval přístroj pro satelitní navigaci, námořní poddůstojník Cernic vytáhl kompas a stanovil azimut 320 stupňů. Budou se snažit udržet tento směr s tím, že při návratu bude azimut 140 stupňů. Avšak míle v hustě zalesněném porostu je něco jiného než míle po silnici. Je téměř nemožné kráčet lesem přímo kupředu za denního světla. V úplné temnotě je to vyloučené.

Vedl je nyní „alkoholik“, který se snažil vyhnout hustým porostům, a přesto udržovat stanovený azimut, jak jen to šlo. Prodírali se kupředu 15 minut, tentokrát znatelně pomaleji. Rick odhadl, že ušli sotva půl míle, když začalo opět pršet. Hustými mraky nepronikl ani paprsek měsíčního světla a na obloze nebylo vidět hvězdy. Nicméně někde tam nahoře zářil úplněk, díky němuž se mraky prodíralo sporé, rozptýlené světlo, takže Fred dokázal rozeznat terén asi na tři až čtyři metry před sebou. Kráčel s levou paží zvednutou, aby se vyhnul visícím větvím. Jejich kroky vydávaly jenom sotva slyšitelný zvuk, přerušený občas praskotem zlomené větve.

Nad hlavami jim třikrát zaznělo nezaměnitelné volání sýčka a Fred jednou vykřikl: „Ježíši, co má být tohle?“ když vpředu zaslechl nějaké šouravé kroky.

„Asi nějakej zkurvenej grizzly,“ usoudil poručík Schaeffer, pochodující po jeho pravici. „Neboj se, řeknu Rickovi… ten ho zabije holýma rukama.“

Les jim připadal nekonečný a Rick si právě říkal, že už museli ujít víc než jednu míli, když se stromy náhle rozestoupily. Poznali to především podle toho, že do nich začal zleva bubnovat déšť. Tma jim dělala starosti. Viditelnost byla tak nízká, že ani nepoznali, jestli jsou na mýtině. Teprve šeptem vyhrknutá kletba: „Kurva fix!“ z Fredových úst vyjasnila situaci. Vůdce se praštil o cihlovou zeď. Byla to vlastně nízká zídka z nasucho pospojovaných kamenů a Fred vykřikl spíše zlostí než bolestí. Měl samozřejmě zlost jen sám na sebe, protože poněkud nepřesně odhadl pozici, kterou jim družice tak přesně stanovila.

Shromáždili se u zídky. Cítili, jak se zvedá vítr a bičuje je déšť. Bez ochranného baldachýnu stromů se teď nepromokavé parky a tepláky ukázaly jako nedocenitelné.

Ray postavil na zídku jednu signální svítilnu, jež vydávala tlumené rudé světlo, a pokračovali dopředu. Ve dvojích kalhotách, košilích a svetrech pod nepromokavými parkami jim bylo stále teplo. Baseballové čepičky už byly promočené, ale hlavy měli díky nim pořád také v suchu.

Jak se počasí zhoršovalo a čas ubíhal, bylo jasné, že dosáhli prostorné rovné mýtiny, kterou znali z družicových snímků. Na většině sousedních polí rostlo obilí nebo zelenina, v tuhle roční dobu vlastně jen zelené výhonky, ale řídce vysázené. Bláto tady na pevné pastvině bylo nepříjemné, ale na ozimé pšenici by bylo strašlivé. Na teniskách průzkumníků už se tvořily ohromné blátivé bačkory.

Hustý déšť byl jediným faktorem, jejž zajišťující tým v Coronadu nebyl schopen ovlivnit. Družice fotografovaly tato pole znovu a znovu, takže zpravodajci věděli, že právě tady je pouze nízká pastvina… půda, přes níž budou muset tuleni vláčet svá těžká zavazadla.

Zóna shozu tak byla dána přímo okolnostmi. Musela to být louka a plánovači v Coronadu se rozhodli, že to s počasím risknou v naději, že v době akce se nespustí vytrvalý déšť. Pokažené deštivé počasí uplynulého týdne tuto naději zmařilo. A teď bylo počasí tak hrozné, jaké jenom si bylo lze představit. Rick Hunter věděl, že může nařídit zrušení mise a že to každý pochopí. A věřil díky své ohromné síle, že práci mohou zvládnout i navzdory těmto podmínkám.

Teď se nalézali na znepokojivě nejisté půdě. Byli v otevřené krajině, asi 300 metrů od kraje lesa… signální světlo v temnotě sotva rozeznatelné. Čas byl 22:36. Zhruba 800 kilometrů odsud na sever podplukovník Jaxtimer přelétal právě Finsko a blížil se k Rusku. Byl 640 kilometrů na západ od starobylého přístavu Murmansk.

Vstup do ruského vzdušného prostoru proběhl bez problémů. Major Parker oznámil pozemní stanici své identifikační číslo, ruský kontrolor jim okamžitě dal svolení k přeletu a stěží se obtěžoval zjišťováním, zdali se číslo přesně shoduje s letovým plánem Amerických aerolinií. Tak se bombardér B-52H s požehnáním ruských úřadů řítil jihozápadním směrem k Oněžskému jezeru směrem k zeměpisné pozici 62:38 S, 34:46 V. Podplukovník Jaxtimer věděl, že musí shodit svůj třídílný náklad v okruhu 6,5 kilometru, pokud mají mít sudy šanci dostat se do paprsku ze zaměřovače SEAL a dopadnout na zem v jeho blízkosti.

Jak posádka letadla, tak tuleni dokázali určit pozici pomocí satelitního navigačního systému s přesností pět metrů. Jestli jsou tuleni tam dole, podplukovník Jaxtimer je najde. Velký laserový sensor ve špici bombardéru zachytí paprsek ze země ze vzdálenosti 32 kilometrů, tj, asi za dvě a půl minuty letu. Sudy budou shozeny na znamení speciálního bombového signalizačního světla. Jakmile bude značkovací paprsek zachycen, bude to v hantýrce amerických leteckých sil záležitost typu „ruce pryč od toho“.

Z řídicí kabiny za pilotovými zády hlásil poručík Chuck Ryder „vzdálenost k cíli“ po každých 25 kilometrech a poručík Segal dával pozor, zdali je nezachytí nějaký vojenský pozemní či vzdušný radar, k čemuž zatím nedošlo. Z ruského hlediska byl bombardér amerických vojenských vzdušných sil B-52H jen jedním z dalších civilních pasažérských dálkových tryskáčů směřujících na jih na Střední východ.

Nicméně prakticky každý aspekt tohoto letového plánu byl naprostou mystifikací. Letadlo neletělo do Bahrainu, ale na ohromnou leteckou základnu Spojených států v Dahranu na východním pořeží Saudské Arábie. Bylo také pravděpodobné, že bombardéru nevystačí palivo, pokud se střetne se silným čelním větrem, takže letectvo mu vysílalo naproti další tanker, s kterým se měl setkat vysoko nad severním cípem Perského zálivu.

Ve 23:10 byla už tuleňům velká zima a déšť nepolevoval. Třásli se uprostřed pole a ve snaze rozehřát si údy pobíhali sem a tam. Voda jim crčela po šusťákových teplácích do tenisek, v nichž to nepříjemně čvachtalo. Pod parkami byli stále ještě sušší, ale následkem studeného deště jim tuhly obličejové svaly. Rick Hunter se modlil, aby letadlo nemělo zpoždění a aby přestalo pršet. Ale nepřestalo. Tuleni čekali v dešti a větru mlčky. Ani jeden z nich si jediným slůvkem nepostěžoval.

Zatímco čekali, bombardér B-52H svištěl na jih, vysoko a západním směrem od pobřežního města Bělomorsk a nad jihozápadním cípem Bílého moře. Na své cestě poletí nad kanálem nezmenšenou rychlostí, ale odchýlí se od pobřeží jezera poněkud na západ. Poručík Chuck Ryder udržoval pravidelný kurs, navigační přístroj pravidelně vypočítával vzdálenost a směr neviditelného orientačního bodu vysoko nad zelenou zastávkou turistické lodi.

Během letu nespouštěl poručík leteckých sil oči z navigačního přístroje, pozoroval měnící se čísla, jež přístroj získával z družice, která udávala přesnou pozici každé půldruhé sekundy. Právě teď přelétali nad 65,30 stupně severní šířky. Na stupni 63,42 severní šířky budou mírně na západ od města Segeza, přesně 96 kilometrů od severního cípu jezera, necelých 11 minut od místa shozu. Podplukovník Jaxtimer musel dodržet jenom dvě pravidla: Nepřiletět dřív a udržovat neměnný kurs a rychlost, protože každá změna by zapůsobila na ruského medvěda v kontrolní věži jako rudý hadr.

První příkaz bylo snadné dodržet, protože už měli v důsledku povětrnostních podmínek šest minut zpoždění. Dodržení druhého příkazu nevyžadovala příliš velkou námahu, protože všichni plnili své úkoly s profesionální dovedností. Byli jednou z nejlepších posádek amerického vojenského letectva. Vysílačka majora Parkera zapraskala. Znovu se ozvala pozemní kontrola, znovu jí oznámil své identifikační číslo, pod nímž měli povolen volný přelet nad územím bývalého Sovětského svazu.

Na zemi napínal korvetní kapitán Rick Hunter sluch, zdali nezaslechne přilétající letadlo, ačkoliv dobře věděl, že na to je bombardér příliš vysoko a že by zvuk stejně neuslyšel dříve, dokud by letadlo nepřeletělo a zvuk je nedostihl se zpožděním. Nicméně znamenalo by to alespoň výstrahu, že za pár vteřin mohou očekávat shozené sudy, a tak naslouchal a uvažoval, jak dlouho ještě budou muset čekat. Déšť byl pokud možno ještě hustší, a on se snažil ovládnout třas, jaký podobné studené počasí dokáže vyvolat.

Ve 23:25 postavil na zem laserovou zaměřovači jednotku, zapnul ji a anténu natočil severním směrem. Všichni tři tuleni se potom postavili kolem do trojúhelníku, 20 metrů od sebe. Taková formace představovala nejlepší možnou šanci, že uvidí nebo uslyší padající sudy. Zaměřovači zařízení nevydávalo žádný zvuk, jeho paprsek vystřelil nahoru, k temné ruské obloze. Ticho na poli bylo naprosté, bylo slyšet jenom kapky deště dopadající do bláta. Jednu chvíli měl Rick Hunter dojem, že se zblázní. Jak je může kdokoliv nebo cokoliv najít v téhle mrazivé pustině. Co tady sakra vlastně dělají? Ale věděl moc dobře, co zde dělají, a snažil se představit si velký dálkový bombardér mířící na jih směrem k nim. Podíval se na hodinky, jak to dělal každých 30 sekund. Bylo 23:34. Nevěděl to, ale podplukovník Jaxtimer byl právě nad severním cípem jezera. A Chuck Ryder počítal. Laserový zaměřovač začal právě „bubnovat“ do palubního přijímače. Poslední sekundy se teď odpočítávaly automaticky.

Poručík Ryder, který klidně a s profesionální jistotou pomáhal svému veliteli udržovat správný kurs, hlásil. „Červené světlo, pane. Dveře pumovnice otevřeny. Vypadá to dobře, pane… držte kurs… doleva… doleva… držte kurs… držte kurs… 6238, pane… to je ono. Bomby shozeny.“ V jeho hlase nezaznívalo žádné radostné vzrušení. Nezvýšil hlas. Pouze informoval.

Na spodní části ohromného trupu „stratosférické pevnosti“ vojenského letectva Spojených států se začaly uzavírat dveře pumovnice umístěné uprostřed trupu mezi přední a zadní soustavou kol. Zavřely se za shozenými sudy, které se již řítily tmou přímo naváděny laserovým paprskem.

Osm mohutných turbodmychadlových tryskových motorů Pratt and Whitney TF33 hnalo bombardér B-52H směrem k Moskvě a zanechávalo za sebou ohlušující hrdelní řev, jenž však přesto tuleni, čekající dole v blátě, nemohli slyšet.

Korvetní kapitán Hunter a jeho muži se hrbili před padajícím deštěm, upírali zraky k severní obloze a byli připraveni zachytit jakýkoliv varovný příznak padajících sudů. Bylo prakticky nemožné dohlédnout dále než 6 metrů k obloze, jež se právě teď černala temnotou. „Už tady měli být před několika minutami,“ uvažoval Rick. „Volové pitomí. Copak nás minuli? Ježíši Kriste - tady není šance zahlédnout něco dřív, než mě jeden z těch posraných sudů na místě zabije. Ale jestli je neshodí opravdu blízko, tak je nikdy nenajdeme. Ježíši Kriste!“

V tu chvíli konečně uslyšel vysoko nad sebou první šelest tryskových motorů velkého bombardéru. „To musí být oni,“ řekl si a srdce se mu rozbušilo. Potom to uviděl: strašidelný tvar přímo nad hlavou a velice blízko, jak padá trochu do strany. Zdálo se, že se pohupuje ve větru. Nejprve rychle, potom pomaleji a velice hrozivě jako nějaký zlověstný upír v kápi, vrhající se střemhlav z noční oblohy.

Než velitel průzkumníků stačil udělat víc než tři kroky, byl předmět dole, s těžkým žuchnutím přistál do rozmoklé půdy ani ne 10 metrů od místa, kde stáli. Země se otřásla a padák se nadouval a škubal ve větru, zatímco Rick se snažil dostat jej pod kontrolu. Tiše zavolal do tmy. „Jeden mám! Jděte po dalších dvou.“ Sám pro sebe si mumlal: „Doprdele, kam dopadly ty ostatní?“

Uslyšel poddůstojníka Cernica, který tiše říkal, „jeden je přímo tady… vlevo… vlevo… přímo tady.“ A potom druhý sud dopadl na zem a téměř zároveň s ním, o 5 sekund později a o 20 metrů dále na jih dopadl třetí.

„Tohleto,“ pomyslel si korvetní kapitán Hunter, „byla ta nejzatracenější věc, jakou jsem kdy v životě viděl.“ Usoudil, že jej to ohromilo ještě víc, než ten den, kdy se svým družstvem trefil omylem motor devadesátimetrové jachty generála Noriegy a vyhodil ji tak do vzduchu.

Rick a Ray běželi k nejbližšímu sudu. „Šéfe, co si myslíš?“ ptal se poručík z Massachusetts. „Otevřeme je a podíváme se tady, anebo je všechny tři hned přesuneme do lesa?“

„Později,“ zašeptal Rick. „Jenom je, sakra, pojďte co nejrychleji přestěhovat z tohodle otevřeného pole. Frede, postarej se o padáky - vezmi je do lesa a najdi nějaké dobré místo, kde by se daly i se sudy zakopat. Nech na kraji lesa další signální svítilnu. My se hned chopíme prvního sudu. Jak to vypadá s držadly?“

„Dobře. Jsou akorát uprostřed,“ informoval jej vrchní námořní poddůstojník. „Jsou široká a mají vypolstrované kožené obložení. V případě potřeby se dají držet i dvěma rukama.“ Popadl jedno držadlo a zvedl. „Pro Krista,“ hekl. „Ten krám je ale těžký.“

Rick svraštil promoklé obočí. Modlil se, aby to mládenci v Coronadu nepřehnali, modlil se, aby byl s Rayem schopen sudy uzvednout. Popadl velkou farmářskou dlaní druhé držadlo a trhl. Sud se snadno odlepil od země. „Není to tak špatné,“ řekl. „Dokážeme je dostat z pole do lesa, ale nebude to žádná sranda, tráva zatraceně klouže.“

„Oukej, pane,“ řekl poddůstojník. „První padák jsem uvolnil. Můžete jít.“

„Skvělé,“ pomyslel si Ray. „Tady si můžu akorát tak ztrhnout kýlu. Než se dostaneme k dalšímu sudu, tak umřu z podchlazení a bolesti.“

Poddůstojník tiše potvrdil, že teď má všechny tři sudy a signální svítilnu na stěně zaměřené na navigačním přístroji. „Teď se nikdo z nás nemůže ztratit, ledaže by s námi ztratila spojení družice. Kdybyste vy dva ztratili kontakt, tak dvakrát krátce zahoukejte jako sova. Ale neuhýbejte z azimutu sto třicet, ten vede přímo k té signální svítilně na zídce a odtud do lesa, kde je další. Jestli se dostanete opravdu do maléru, tak zahoukejte třikrát, a všichni běžíme k zídce bez ohledu na cokoliv.

Až najdu vhodné místo a vrátím se k signální svítilně, tak už byste tam měli být s prvním sudem. Nepraštěte se o tu zasranou zeď jako já.“

„Oukej, Frede. Oukej, Rayi, chytni to držadlo na levé straně. Vyměníme si strany po sto krocích.“

Oba muži zdvihli sud o váze 114 kilo. Rayovo srdce se pod jeho vahou rozbušilo. Představil si cestu přes mokrou, kluzkou trávu, stále zkrápěnou deštěm, a nadšení z něj vyprchalo. Déšť mu crčel po tváři. Zavřel oči a v duchu si řekl, jako vždy v podobných případech: „Tohle bude dřina. Vzchop se, Rayi, ty stará páko. Bože, prosím tě, ať nezklamu.“ Byla to stejná modlitbička, jež mu pomohla vydržet strašlivý očistec pekelného týdne.

„Tenkrát to fungovalo,“ řekl si, „tak proč by to nemělo fungovat teď?“ A s tím se pustil kupředu, snažil se najít vhodný rytmus, snažil se udržovat stálé tempo, snažil se zapomenout na zjevnou pravdu, že tahle ohromná váha se daleko snadněji nesla mohutně stavěnému Ricku Hunterovi než jemu.

Prvních 20 kroků nebylo tak špatných, ale déšť se lil s nezmenšenou prudkostí, a navíc se zvedl vítr. Navzdory namáhavé dřině se oba muži neovladatelně třásli, když se probíjeli černočernou tmou, klouzali po blátivé zemi a snažili se najít pevnou půdu pod nohama. Rick se pokoušel koutkem oka sledovat slabě světélkující kompas, snažil se udržet chvějící se šipku na stupni sto třicet. Také se snažil opravit směr a otočit sudem, když poprvně upadl na kolena.

Síla obrovské nevyvážené váhy mrštila Rayem Schaefferem kupředu a on se zabořil do bláta. V poslední vteřině zbrzdil svůj pád pravou pěstí. Ušli zatím 40 kroků. Rick se postavil na nohy a dvakrát zahoukal do tmy jako sova. Oba uslyšeli námořního poddůstojníka, když v odpověď zavolal: „Co je?“

„Přines sem, prosím tě, vak na šaty. Vysvětlím ti to. Rayi, musíme se přestat mrskat jako nějací druholigoví zápasníci volného stylu v bahně. Musíme si všechno sundat, než to zamažeme a roztrháme. Kalhoty, košile, svetry i parky. Můžeme se vrátit na loď trochu promočení, ale jestli zůstaneme oblečení, tak budeme na horní palubě vypadat jako pár kráčejících pytlů žumpy a to nemůžeme riskovat. Doděláme to jenom v šortkách a teniskách.“

„To chceš říct, že si nejenom ztrhnu kýlu, ale dostanu ještě i zápal plic?“ zabědoval Ray. „To je tedy bezva.“ Ale vyskočil na nohy, svlékl se do půl těla a nacpal všechny věci do Fredova černého odpadkového pytle z umělé hmoty. Potom znovu uchopil držadlo sudu a vydal se společně s Rickem Hunterem do deště, oblečen jenom v šortkách a teniskách. Kurs sto třicet. Teplota klesla na 3 stupně Celsia. V dešti a ve větru to znamenalo skoro bod mrazu. Žádný z tuleňů si na zimu nepostěžoval. Prostě pokračovali dál v chůzi směrem k metrové zídce.

Po dalších 60 krocích si vyměnili místa. Ray se potil a zároveň třásl zimou. Po těle mu stékala studená voda a v levé paži mu škubalo. Otočil se a pokusil se uchopit držadlo oběma rukama, ale při otočce upadl dopředu do bláta. Sud mu ztěžka dopadl na stehno a narazil mu koleno na ostrý kámen.

Slyšel Ricka Huntera vykřiknout „Ježíši!“ a cítil, jak mu korvetní kapitán v nadlidském vypětí síly stahuje těžký sud z těla.

„Jsi v pořádku, Rayi?“

„Jo. Je to dobrý. Jenom mi, prosím tě, podej ruku.“

Vydrápal se na nohy, cítil, jak mu po noze stéká teplá krev a jak se ji déšť pokouší smýt. Doufal, že rána není moc hluboká, ale nebyl čas to zjišťovat. Levou rukou uchopil držadlo a znovu se vydal kupředu, přičemž opět začal počítat každý krok. Věděl, že zídka už musí být někde blízko a vlekl sud ze všech svých zbývajících sil. Snažil se plahočit kupředu, ignorovat bolest v ruce, vydolovat sílu až ze samého dna, jak už to udělal častokrát předtím, když šlo do tuhého. Neodvažoval se uvažovat o tom, jestli se mu podaří zopakovat tuhle cestu ještě dvakrát. Bude ji muset zopakovat. Potichu v oslepujícím dešti šeptal: „Prosím, prosím, nenech mě padnout.“

„Tady je zídka, Rayi.“ Slova smetal vítr. A potom Rick Hunter řekl: „Oukej, na minutku si odpočineme a potom zvedneme tenhle krám na zídku a na druhé straně jej sundáme.“ Ze tmy se vynořil námořní poddůstojník Cernic a oznámil, že se vrací k ostatním dvěma sudům, vězícím v blátě někde uprostřed tmavého pole.

O šedesát sekund později se Ray Schaeffer vyškrábal na zídku a společně s velkým náčelníkem tuleňů zaujali vhodnou pozici.

Dostali sud přes zeď a potom jej dovlekli pod stromy, kdy jej položili na zem těsně vedle zelené signální svítilny, kterou tam nechal Fred.

Cesta zpátky - bez šatů, v téměř mrazivém dešti a větru, jenž od jihozápadu, od Baltu, vál rychlostí 20 uzlů - byla téměř jako ráj. Oba vytrénovaní tuleni, zbaveni svého strašlivého závaží, pochodovali srdnatě vpřed a pleskali nohama v blátě. Po 300 krocích zavolali na Freda. Vpravo, překvapivě blízko nich, se ozval jeho hlas: „Tady jsem.“

Rick Hunter si dělal starosti se vzdáleností, která je dělila, a tak rozhodl, že druhý sud ponesou vždycky jenom 50 kroků a pak se vždy vrátí pro třetí. „Tak si mezi jednotlivými úseky odpočineme a Freda budeme mít pořád po ruce, kdybychom potřebovali pomoc.“

Z psychologického hlediska to bylo geniální rozhodnutí. Ray Schaeffer cítil, že 50 kroků dokáže zvládnout, pokud si mezi úseky bude moct odpočinout, a s obnoveným elánem se chopil držadla druhého sudu, tentokrát pravou rukou, a znovu se vydal do tmy. Odpočítal prvních 25 kroků, než se v předloktí znovu přihlásila bolest. Dokonce i Rick Hunter cítil rostoucí námahu. A půda byla nasáklá vodou víc a víc snad s každou další minutou. Nejdřív upadl Ray, potom Rick, pak zase dvakrát Ray. Rick měl koleno rozbité skoro stejně šeredně jako Ray.

Ale zákoník jednotek SEAL nikdy neporušili. Ani jeden z nich si slovem nepostěžoval. Když upadli, znovu se zvedli. Když už bolest byla skoro nesnesitelná, tak ji ignorovali a pochodovali kupředu. Když Ray upadl a nemohl už dál, odříkal svou modlitbičku a vlekl se dál, rozhodnut, že to buď zvládne, anebo tady na tom strašném ruském poli vypustí duši.

Trvalo to ještě více než hodinu. A byla to opravdu strašlivá hodina. Žádný obyčejný člověk by ji nevydržel. Oba dva tuleni, zablácení od hlavy až k patě, s deštěm smáčejícím jim umazané tváře, byli téměř na konci svých sil. Divoce se třásli, pot jim stékal po hrudích, gigantické úsilí přenést třetinu tuny v holých rukou přes nasáklé pole jim ničilo svaly a vydávali ze sebe poslední zbytky energie.

Ale ještě jednou dokázali dojít k zídce, kde teď Fred Cernic stál připraven, svlečen do šortek a tenisek, třesoucí se v mrazivém dešti, aby jim pomohl dostat přes překážku oba dva zbývající sudy.

Všichni tři je napůl nesli, napůl vlekli pod stromy, kde se poručík Ray Schaeffer zhroutil na mokrou hromadu tlejícího listí.

„Zvedněte ho, pane,“ vyštěkl veterán Cernic. „Zvedněte ho na nohy, pane… nebo vám do dvou minut ztuhne. Vyndejte nějaký převlek a postavte ho na nohy.“

Postavili zhrouceného Raye na nohy a Rick Hunter jej zabalil do jednoho z plášťů. Cernic přinesl lahvičku koňaku a vpravil její hrdlo poručíku Schaefferovi do zubů. Ohnivá voda, deroucí se hrdlem mladého příslušníka SEAL, měla zázračný účinek. Ray se probral, zavrtěl hlavou a řekl: „Pro Krista, kluci, moc mě to mrzí. Už jsem v pořádku. Jenom mě nechte chvíli sedět.“

„Musíte se pohybovat, pane, hned teď,“ nařídil mu Fred Cernic, který poznal příznaky podchlazení na první pohled. „A musíte mluvit. Ať vás ani nenapadne se zastavit. Musíte chodit.“

Postavil první sud a otevřel jej. Byla to trefa do černého. První věcí, které nahmatal přímo navršku, byly dvě lopaty a baterka. Vytáhl je ven, zavřel kovové víko, podal jednu Rickovi a řekl: „Vybereme si místo a začneme kopat, co říkáš, Rayi?“

„Jasně, Frede, za minutku vám pomůžu. Dejte mi jen minutu.“

Fred s Rickem vešli hlouběji do lesa, opatrně si svítili baterkou a hledali v porostu nějaké vhodné místo. Námořní poddůstojník našel kypré místo pod jedním keřem. „Tenhle vytáhneme a zakopeme to pod ním, potom jej zase strčíme na místo.“

„Dobrej flek, Frede. Jdeme na to.“

Prodrali se větvemi, bez ohledu na škrábance, a zarazili lopaty do země kolem kořenů, odkud vyházeli zem. Potom uchopili hlavní peň a zatáhli. Celý keř povolil na první pokus. Neustali, aby probrali další postup. Prostě začali rovnou kopat tři zákopy, každý metr osmdesát dlouhý, metr dvacet široký a devadesát centimetrů hluboký - velikostí odpovídající prostornému hrobu.

Fred Cernic měl výdrž. Byl z New Jersey a věděl, jak se má správně kopat. Ale nikdy neviděl nikoho kopat tak, jak to dokázal tenhle venkovan z Kentucky, který pracoval vedle něj. Rick Hunter se dostal do tempa, zarážel lopatu do země a každým rázem zvedal horu mokré zeminy. Fred věděl, že dokáže vyhodit bez odpočinku 10 takových lopat. Rick Hunter jich dokázal 30.

První „hrobeček“ jim trval 40 minut kopání bez odpočinku. Ale druhý jim zabral hodinu. Déšť padal snad s ještě větší silou. Bylo 03:30. A to je čekalo vykopání ještě jedné díry. Fred Cernic byl vyčerpaný. Ray Schaeffer byl polomrtvý, ale Rick Hunter makal dál. Byli všichni poškrábaní větvemi, všichni krváceli a třásli se zimou, zablácení až po uši, mokré ruce nedokázaly udržet násadu - ale už jenom jeden z nich dokázal nést své břemeno dál. Rick nepřástával kopat, nestěžoval si, protože chápal, že když špičkově vytrénovaný příslušník SEAL už nedokáže jít dál, tak to prostě už dál nejde.

Zarážel lopatu do země, vyhazoval hlínu, snažil se pracovat v rytmu, dýchal teď sípavě, hrudní koš se mu prudce dmul a v ohromných pažích cítil mučivou bolest, jak se mu ve svalech hromadila kyselina mléčná. Pracoval na pokraji kolapsu a věděl to. Rick Hunter se snažil sám sebe v duchu povzbuzovat, vyrážel ze rtů „TEĎ!“ pokaždé, když lopatu zabořil do země.

Pracoval tak asi tři minuty, když si náhle uvědomil, že vedle něj se do země zabořuje další lopata. V ostrém klopeném světle baterky, kterou držel námořní poddůstojník, uviděl bledou tvář Raye Schaeffera, který pořád ještě bojoval, pořád ještě se snažil pomoci. Tohle byl chlap, který se zvedal na nohy a pořád kolem sebe ještě tloukl po třech knokautech, tak jak Ray jednou dokázal jako amatérský boxer.

Ale tohle bylo nebezpečnější. Ray Schaeffer, pokryt od hlavy k patě blátem a krví, s pěnou u úst, s chřípím roztaženým námahou, byl teď sám se svým Bohem, k němuž se stále potichu modlil, aby nenechal své kamarády na holičkách. Zaráželi lopaty do země střídavě, každý z nich čerpal sílu z přítomnosti toho druhého.

Pokračovali v tomhle tempu ještě dalších pět minut, usilovně kopali a překonávali bariéru bolesti, než Ray Schaeffer znovu zkolaboval. Spadl přímo po hlavě na dno jámy, obličejem do dešťové vody, jíž tam napršelo dvanáct centimetrů. Poddůstojník Cernic vystřelil z temnoty jako panter a zvedl Rayovu hlavu nad vodu. Ray Hunter upustil lopatu a pomohl mu vynést mladého poručíka stranou.

Opřeli jej o strom, Cernic vytáhl kabáty a všechny tři je omotal kolem bezvědomého Raye. Na tohle koňak už nestačil. Ray potřeboval doktora nebo nemocnici a nic takového tu nebylo. Avšak oddechoval pravidelně, takže Fred Cernic jej nechal zabaleného u stromu a chopil se druhé lopaty.

Trvalo jim ještě 20 minut, než tenhle „hrob“ vykopali. Potom opatrně dovalili sudy na místa, než je spustili do děr, dlouhými záklopkami nahoru. Zatímco korvetní kapitán Hunter padl vyčerpáním na záda, zničený, ale při vědomí, námořní poddůstojník zkontroloval obsahy shozených sudů a vydoloval tři ručníky. Zavřel potom záklopky a věnoval se již snadnějšímu úkolu zasypat je zeminou.

Problém byl v tom, že na zaplnění děr nyní stačila jenom asi třetina vykopané zeminy, takže když Fred zasypával poslední, zbyla tu ještě ohromná hromada nespotřebované hlíny. Než jámu zasypal, hodil do ní vždy jednu lopatu než práci dokončil. Potom se s Rickem střídali a nahrnuli na všechna tři místa s pohřbeným vzácným nákladem výbušnin zbylou zeminu. Na hromadu nahrnuli uschlé listí, aby vypadala jako přírodní nakupenina. Nakonec přivlekli zpátky na místo velký keř a zasadili jej na vrcholek, aby celé místo bylo patřičně maskováno. Když do kypré půdy zahrabali zbylou lopatu, hluboko pod keř, a zamaskovali ji hlínou a listy, bylo téměř 05:00 hodin. Rick určil přesnou pozici hromady pomocí družicového navigačního přístroje. Ze stromů se pořád lil déšť.

„Oukej, Frede, jdeme odsud,“ řekl velitel družstva. „Zabal šaty a ručníky do pytle a vrátíme se co nejrychleji na cestu.“ Přistoupil k Rayovi, zapnul mu bundu a s dalším vypětím obrovské síly jej zvedl a hodil si jej přes ramena. Vyrazili kupředu kursem sto čtyřicet.

Zpáteční cestu zvládli rychleji, než očekávali, hlavně díky tomu, že Ray se náhle a svým způsobem téměř zázračně probral a trval na tom, že půjde sám. Bylo 05:34, když došli na polní cestu. Ve vzdálenosti asi tři čtvrtě kilometru viděli světla lodi Michail Lermontov. Stáli na dešti dalších 10 minut a snažili se umýt a zbavit se bláta a krve. S novými ručníky, jimiž se utírali pod rozložitou borovicí, si připadali jako v nebi. Potom si navlékli košile a svetry, které se nikdy nenamočily, natáhli si kalhoty, suché ponožky a vycházkové boty. Nakonec si oblékli parky a klobouky. Mokré ručníky a tři páry zablácených tenisek vložili do odpadkového pytle zároveň s několika kameny, zavázali je hodili asi dva a půl metru od břehu do jezera, kde byla dvoumetrová hloubka. Rick určil navigačním přístrojem pozici místa jako orientační bod pro jejich příští návštěvu.

V 06:15 vystoupali po lávce na palubu tmavé lodi. Vypadali už více méně normálně. V lehátku na palubě spal námořník, který držel hlídku. Všichni tři tuleni kolem něj tiše prošli do svých kajut, aniž je některý z pasažérů zahlédl.

Na dveřích své kajuty s číslem 289 našel korvetní kapitán Rick Hunter připíchnutou obálku nadepsanou „Ricky“. „Hádej od koho, ty donchuáne?“ šklebil se Fred Cernic.

Rick byl tak unaven, že ani nereagoval, únavou nedokázal ani promluvit. Sebral obálku, otevřel dveře a padl na postel. Když druzí dva otevřeli své kajuty číslo 290 a 291, otočil se poručík Schaeffer k Fredovi a řekl. „Omlouvám se. Moc mě to mrzí.“

Námořní poddůstojník Cernic se otočil k poručíkovi a zašeptal sotva slyšitelně. „Nenechal jste nikoho na holičkách, pane. Znal jsem chlapy, kteří dostali vyznamenání za daleko menší výkon.“

Kapitola osmá

Fred Cernic byl vzhledem k situaci zamčen ve své kajutě. Zakázali mu vycházet celé dopoledne a steward mu jenom donesl oběd, který sestával z bramborové polévky, krvavé roštěné, červené řepy, sýra, černého chleba a šálku kávy. Jedl sám, na rozdíl od svých kolegů z týmu SEAL, kteří horečně vymýšleli hromadu opravdu kolosálních lží, kterými se snažili uchlácholit Jane Westenholzovou a její dceru.

„A potom jsme přímo na té lesní cestě narazili na dva ruské venkovany… a oni nás pozvali k sobě do chalupy na sklenici domácí vodky. Samozřejmě, než jsme tomu stačili zabránit, Fred někde vyhrabal druhou láhev a vypil ji. Začal řádit po celé chalupě. Nakonec jsme ho zavřeli ve stodole, dokud nezkolaboval, a potom se nám tady s Rayem podařilo dovléct jej sem na loď, ale to už bylo skoro ráno. Ti dva Rusové měli ale tuhý kořínek.“

„No tohle, to je ale příšerné,“ bědovala Jane. „A přitom vypadal jako takový báječný člověk.“

„Jane, říkám vám, jak se ožere, tak byste ho nepoznala. Jeden z důvodů, proč jsme ho vytáhli na tuhle cestu, byl právě ten, abychom ho dostali z dosahu barů u nás doma. Nikdy by mě nenapadlo, že se mu podaří najít láhev domácí vodky uprostřed téhle pustiny.“

„A kde je teď? Víte jistě, že je v pořádku?“

„Jo. Musí se z toho jen vyspat. Ani nechtěl oběd. Počítám, že kvečeru už bude v pořádku. Ale bude asi lepší, když se s ním navečeříme o samotě. Prostě nechci, aby byl v dosahu nějakého alkoholu.“

„Ano, no jistě, chápu, Ricky. A samozřejmě se o tom slovem nezmíním, až se uvidíme později. Ale jsem ráda, že jsi mi o tom řekl. Mimochodem, dostal jsi můj vzkaz?“

„Jistě, Jane, dostal. A moc mě potěšilo, co jste o mně napsala. Snad bychom se mohli sejít na skleničku později po večeři, až dostaneme Freda do postele.“

Jane Westenholzová se usmála a dotkla se velké ruky náčelníka tuleňů. „Potom,“ řekla, „bys mi mohl říct, co vlastně děláš doma ve Státech. Mám dojem, že s tím tak trochu děláš tajnosti.“

„Je to strašná otrava, Jane,“ odpověděl korvetní kapitán, „ale s radostí vám to vyložím do všech podrobností.“

Po tváři se mu rozlil ohromný úsměv sedláka a potom se s Rayem Schaefferem prodrali ven z lodní jídelny. Michail Lermontov pospíchal na jih Oněžského jezera, na klidné hladině snadno plul rychlostí 25 uzlů směrem k Sankt Peterburgu, kde měl zítra odpoledne zakotvit v přístavu Naběrežnoje.

Rick Hunter zašel do lodní kanceláře a zeptal se, zdali je z lodi možné poslat kabelogram do Spojených států. „Jenom chci rodině dát zprávu, že jsme všichni v pořádku.“ Usmál se na tmavovlasou spojovatelku, která mu podala příslušný formulář. Jako jméno příjemce napsal Sally Harrisonovou a před telefonní číslo uvedl předvolbu 301. Potom pečlivě napsal: „Máme se báječně. Freddie je v pořádku. Rick.“

Podal dívce americkou pětidolarovku a požádal ji, aby telegram odeslala co možná nejdříve.

Dvě hodiny poté, v 06:00 hodin ráno, 9600 kilometrů odtud v Marylandu přijal poručík John Harrison v kanceláři admirála Morrise z tajné telefonní linky zprávu od společnosti Cable and Wireless. Neměl vůbec ponětí, co má telegram znamenat, ale měl nařízeno okamžitě zavolat přímo admirála Morgana, kdyby dostal telegram podepsaný „Rick“.

Zvedl další přímý telefon k admirálovi, který už byl ve své kanceláři a čekal. „Je tu krátký telegram od Ricka, pane,“ nahlásil.

„Skvělé,“ prohlásil admirál a poněkud neomaleně praštil sluchátkem. Vstal a udeřil pěstí do vzduchu. „Ti chlapi!“ zvolal. „Tak to dostali na místo. Já těm ruským čurákům ukážu, kam se můžou přesně srát a kam ne!“

Zatím v Rusku výletní loď plula dál po své trase, krátce po obědě opustila vody jezera, a když vplula na hladinu řeky Svir, jež spojuje Oněžské a Ladožské jezero, zmírnila rychlost. Po zbytek dne loď Lermontov zdolávala po zátočinách místy mělké řeky trasu o délce 160 kilometrů.

Rick Hunter unikal pozornostem paní Westenholzové pod záminkou, že se stará o Freda, kterému zakázali vycházet z kajuty. Také příštího dopoledne, kdy loď plula jižními vodami Ladožského jezera, roztaženého do délky téměř 160 kilometrů, byl ve své kajutě uzavřen. Opustili jezero v jeho jihozápadním cípu, kde Lermontov zabočil na řeku Něvu, aby zdolala posledních 50 kilometrů zbývajících do přístavu v Sankt Peterburgu.

Korvetní kapitán Hunter a jeho mužstvo se rozloučili s Jane a její dcerou a vyjádřili při té příležitostí naději, že se snad setkají v přístavu, jakmile se vylodí. Avšak řidič neoznačeného vozu, který je zde vyzvedl, byl velice výkonný. Naložil tuleně a vyrazil s nimi k letišti okamžitě, jak vyšli z lodi.

Než uplynula hodina, seděli v letadle finské letecké společnosti, a ještě než se setmělo, přistáli o 290 kilometrů dál, na letišti v Helsinkách. Jane Westenholzová se nikdy nedozvěděla, s kým vlastně měla po celou tu dobu čest.

Dva nákladní čluny Tolkač pluly zvolna a majestátně na sever po hladině řeky Volhy, sledovány z dálky zvídavým okem americké družice KH-111. Kapitán Igor Volkov, vládce obou navzájem propojených lodí, řídil jejich plavbu kanálem. Jeho čtyřiadvacetiletý syn Ivan byl u předního kormidelního kola, 275 metrů před ním - tedy vzdálený na délku přibližně tří fotbalových hřišť.

Večer 25. dubna dorazili do města Vol’sk, proslulého výrobou cementu, z něhož jako jehly v jehelníčku trčely štíhlé komíny chrlící na oblohu žlutý kouř a popílek. Setrvalé znečištění vzduchu, jež se dalo v oranžovém světle pouličních lamp rozeznat pouhým okem, bylo dokonce patrné i na fotografiích, jež admirál Morris pečlivě prohlížel ve vzdáleném Marylandu.

Tolkač a k němu připojený sesterský člun o délce přes 180 metrů zabíraly na hladině Volhy zhruba 450 metrů. Majestátně pluly po rozložité vodní hladině a směřovaly k bývalému carskému univerzitnímu městu Kázáni.

Dne 27. dubna, za občasného mrholení, propluly kolem Syzraně, města starých chátrajících komínů a rozlezlých cihlových továren, které působilo jako nějaká vzpomínka na doby průmyslové revoluce. Vzhledem k vlhkosti byly obrázky rozmazané, ale oči družice KH-111 byly dostatečně ostré. „Do Nižního doplují zcela jistě 6. května,“ řekl George Morris Arnoldu Morganovi.

O čtyři dny později, 1. května, přibližně v době, kdy se tuleni probíjeli rozmoklými lesy na březích Oněžského jezera, dopluly obrovské vlečné nákladní čluny do Uljanovska, rodiště Vladimíra Iljiče Lenina. Když se přiblížili městu na dohled, byla už noc, a kapitán Volkov ve tmě rozeznával nad střechou nové přístavní budovy rudý neonový nápis se jménem města. Nezastavovali zde, pouze když míjeli přístav, spustil kapitán na okamžik lodní sirénu. Všichni zde v přístavu Igora Volkova znali, a tak si každý z nich myslel, že hlasitou sirénou Tolkače zatroubil právě jen kvůli němu. Na břehu se shromáždil malý hlouček lidí, kteří napínali zraky přes písčité mělčiny doprostřed ohromného černého říčního proudu, jejž proplouvající čluny sotva rozčeřily.

Právě teď byli asi 160 kilometrů od Kazaně a tuto vzdálenost urazí po ohromném říčním proudu - často až 30 kilometrů širokém, neboť Volha se tu rozlévala skoro do šířky vnitrozemského moře. U města Atabajevo provedly čluny obrat téměř o 90 stupňů a zatočily k přístavu Kazaň, kam dopluly v časných ranních hodinách 3. května. Potom znovu prudce zatočily doleva po hladině nyní se zužující řeky a zahájily svou nepřetržitou plavbu do Nižního Novgorodu, od něhož je dělilo 400 kilometrů.

Americké družice je po většinu jejich plavby nespustily z očí. Pozdě do noci pak George Morris a Arnold Morgan bedlivě prohlíželi ve Fort Meade fotografie tří ponorek třídy Kilo v Red Sormovu a zkoumali trasu, kterou nákladní čluny Tolkač urazily. Na třetí ponorce bylo stále ještě lešení, ale oba američtí admirálové došli k závěru, že první dvě už musí být před dokončením.

Po celou délku svého toku do Nižního je Volha obklopena zvlněnými zelenými kopci a lesy, mezi nimiž se tu a tam krčí vesničky, lesknoucí se v ranním světle, téměř neviditelné za deštivého počasí, které tu na jaře občas propukne. Východní pobřeží je daleko rovinatější než kopcovitý asijský břeh, ale obě navzájem se lišící planiny podél mělkého, pomalu tekoucího proudu Volhy jsou nádhernou ukázkou venkovské krajiny. Přítomnost ohromných přepravních člunů s nezakrytě vojenským posláním byla stejně zlověstným vpádem do jejich majestátu, jako kdyby se v baletu Labutí jezero objevil Rambo.

Kapitán Volkov však znal své povinnosti. V časných ranních hodinách 7. května čluny zatočily kolem Sřelky a zakotvily u vykládacího mola na soutouku řek Volha a Oka v Nižním Novgorodu. Oba čluny provedly na hladině široké 1600 metrů ohromný obrat o 360 stupňů a zakotvily ve stínu lesa jeřábů, za nimiž stála ohromná katedrála Alexandra Něvského. S doky po svém pravoboku a vodním tokem Oky na levoboku teď čluny směřovaly příděmi na severovýchod. V tomto stadiu teď byly vzdáleny necelých 400 metrů od tří ponorek.

Ve Fort Meade admirálové Morris a Morgan pečlivě zkoumali družicové snímky.

„Jak dlouho to bude trvat, Georgi? Jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než vyplují?“

„No, když budeme předpokládat, že poplují společně, tak nejdůležitější okolností je to, že třetí Kilo má ještě lešení. Nejsem si jist, jak dlouho bude trvat, než naloží něco tak obrovského na nákladní člun, ale určitě to zabere každé ponorce nejméně jeden den, a to ještě nejsou v nakládacím doku. Momentálně bych řekl, že ty nákladní čluny nevyrazí dřív než za 10 dní - řekněme 17. května. Ale jestli chceš opravdu vědět můj názor, tak to odhaduji na první týden v červnu.“

„Máš ponětí, jak je asi naloží?“

„Přesunou trupy po zemi stejným způsobem, jakým to děláme se svými ponorkami my, to znamená na pojízdném kladkostroji, jenž pojíždí po kolejích na nějakém pevném spodku. Spouštíme ale čluny hydraulickými zvedáky na vodu, nikoliv na plovoucí nákladní čluny. Nikdy jsem nic podobného neviděl, ale myslím si, že je to proveditelné. Dokonce se můžeme i něčemu přiučit, pokud to ve správný okamžik vyfotíme.

Zachytili jsme, jak nakládají ponorky na ty ohromné zaoceánské nákladní lodě, které občas používají… potopí přitom lodě pod hladinu a připlují s ponorkami nad paluby, je to stejný systém jako u plovoucích doků. Tyhle čluny vypadají trochu jinak, ale musejí to provést stejným způsobem. Nevidím žádnou jinou možnost.

Spustí ponorky na vodu a potom s nimi připlují nad nákladní čluny. Z člunů pak vypumpují vodu a ty se s ponorkami na palubě zvednou nad hladinu. Počítám, že to celé jim pár dní zabere.“

Arnold Morgan mlčel, ponořen v myšlenkách.

„Správně. Potom tu tedy máme pět dní plavby rychlostí 5 uzlů, aby dopluli doprostřed Oněžského jezera… odhaduji, že je v cílové oblasti nebudeme mít dříve než 22. května.“

V duchu počítal, že to bude znamenat, aby jejich turistický parník zakotvil u zelené zastávky mezi 19:00 a 21:00 hodinou téhož večera. Parník, jenž by se tedy měl s ponorkami na hladině Oněžského jezera setkat odpoledne 22. května, musí ze Sankt Peterburgu vyplout tři dny předtím, 19. května.

„Musíme jenom zajistit, abychom měli na každé lodi, počínaje 19. květnem, zamluvené kajuty,“ mumlal si pro sebe. „Jakmile budeme mít jistotu, tak už stačí jedině nahlásit cestovní kanceláři změnu jmen na den, kdy tam pošleme naše speciální komando.“

A tak se lidé z CIA pustili do zajišťování „prkotin“, souvisejících s operací. Najímali různé cestovní kanceláře, aby zamluvily na každou turistickou loď mezi 19. květnem a 10. červnem dvě velké kajuty na horní palubě, plus jednu samostatnou kajutu - samozřejmě jenom ve všední dny, neboť o nedělích byly přístavy uzavřeny.

Celý plán byl koordinován z Langley a všechny kajuty byly předplaceny ve Spojených státech prostřednictvím kanceláří lodní společnosti Odessa-American Line. Po celou dobu, kterou budou ponorky kotvit v Rudém Sormovu, bude se řada mladých amerických úředníků těšit z krásné, uklidňující dovolené na březích ruských kanálů a jezer, kterou budou mít zcela zdarma.

Do 31. května se k bránám Bělomořského kanálu vypravilo na prázdninovou cestu celkem téměř 50 zaměstnanců různých amerických konzulátů, velvyslanectví a společností. A další měli následovat. Avšak 1. června se všechno náhle změnilo. Družice KH-111 vyfotografovala první ponorku, jak je přesunována po kolejích k nákladnímu doku. O dvacet čtyři hodiny později ji nová fotografie zachytila již na palubě prvního Tolkače. Z třetí ponorky náhle zmizelo lešení.

„Pro Krista,“ hlesl George Morris. „Už jsou na cestě. Odhaduji, že vyrazí tak 3. nebo 4. června.“

Arnold Morgan zburcoval admirála Bergstroma v Coronadu, který potvrdil, že tuleni jsou připraveni okamžitě vyrazit. Národní bezpečnostní agentura mu jenom musí oznámit den, kdy mají odplout ze Sankt Peterburgu a na které lodi mají rezervace. Poté admirál Bergstrom okamžitě zajistí přesun průzkumníků přes Atlantský oceán do hotelu v onom rušném ruském přístavu.

Družstvo korvetního kapitána Ricka Huntera, které se uvelebilo v hotelu Pulkovskaja nedaleko sanktpeterburského letiště, teď vypadalo značně odlišně. Opět tu byl poručík Ray Schaeffer, ale vrchní námořní poddůstojník Fred Cernic zůstal doma v Kalifornii. Dva další příslušníci SEAL, třicetiletý poddůstojník Harry Starek a o hodně mladší námořní poddůstojník Jason Murray, už byli také na místě. Zkušená důstojnice CIA, asi pětatřicetiletá Angela Riverová s poněkud nezdravou barvou pleti, dorazila 29. května a přivezla s sebou ohromný vak divadelních líčidel a krabici plnou paruk, které očividně nikdy předtím neviděla.

Jedna z nich, chundelatá šedovlasá kštice, jí prakticky zakryla celou hlavu, když si ji zkoušela. Její verdikt málem položil Raye Schaeffera na zem. „Ježíši,“ prohlásila Angela. „Vypadám, jako když čumím sobovi z prdele.“

Čluny Tolkač ještě nebyly 4. června připraveny vyplout, ale všechny tři již měly ponorky na palubě. A za ranního rozbřesku dne 5. června vyvlekly čtyři vlečné čluny transportéry a jejich náklad v ceně 900 miliónů amerických dolarů z kotviště v Rudém Sormovu. Ohromné motory mocného bojovníka vnitrozemských vodních toků, řízeného kapitánem Volkovem, rozvířily na soutoku řek mohutný vodní vír, když člun zvolna vyrazil kupředu. Padesát metrů za jeho zádí následoval člun o délce 900 metrů.

Na palubě se nacházela obvyklá sestava ruských vojáků: tři ozbrojení strážní se střídali ve službě na všech třech článcích lodního komplexu. Nepřetržitě 24 hodin denně byl některý z nich ve službě. Poručík, který jim velel, byl na kapitánském můstku s kapitánem Volkovem. Až doplují do Bílého moře, budou ponorky pravděpodobně pokračovat po vlastní ose po hladině kolem poloostrova do stanice Poljarnyj, kde se podrobí závěrečným plavebním zkouškám. Potom se konečně vydají do Atlantského oceánu a poplují do Číny. Po celou plavbu budou mít doprovod -pravděpodobně čtyři po zuby vyzbrojené ruské protiponorkové fregaty nesoucí řízené střely, torpéda, protiponorkové nálože s dosahem 6000 metrů a vrhače hlubinných min.

Americká družice KH-111 vyfotografovala čluny a ponorky v okamžiku, kdy vypluly z Nižního. George Morris měl snímky ve Fort Meade v ruce do dvou hodin, ve 23:46. Admirál Morgan zavolal do Coronada a admirál Bergstrom sám odstartoval Operaci Svatba na severu ve 21:22 hodin tichomořského času. Družstvo SEAL mělo vyrazit ze Sankt Peterburgu na ruské turistické lodi Juríj Andropov ráno 7. června v 08:00 hodin.

Pro tým Ricka Huntera to znamenalo další dva dny čekání. Zatímco čluny Tolkač opouštěly dosti elegantní město Nižnij, pocházející ze 13. století, jehož jeden a čtvrt miliónu obyvatel jej považovalo za třetí ruské hlavní město, tuleni se museli znovu obrnit proti ubíjející nudě průměrného ruského hotelu.

Kapitán Volkov ustálil rychlost konvoje na 5 uzlů a pomalu plul po proudu řeky, kolem temně zelených lesů lemujících pravý břeh, jež tvořily jádro vzrůstajícího těžebního průmyslu na středním toku Volhy. Pohled na tři ponorky černé jako noc lákal místní obyvatele na břehy po tuctech. Provázeli očima jejich cestu po osamělém, širokém říčním proudu, směřujícím na sever do města Jur’evec, kde se Volha otáčí doleva a okamžitě se začíná zužovat.

Jde o jeden z nejkrásnějších úseků řeky, protékající malebnou malířskou kolonií v Pljosu, připomínající 19. století, jejíž bílé domky ve stylu švýcarských chalup se kupí podél říčního břehu. Potom následuje neoklasicistní bílé město Kostroma, středisko literatury, stříbrného filigránu a umění, v němž car Mikuláš II. marně žádal o možnost exilu, a které často navštěvoval Tolstoj.

Ponorky ale pokračovaly bez zastávky dále, propluly městem Jaroslavl‘, kde stojí strašidelná továrna na pneumatiky, postavená s neomylným sovětským citem těsně vedle starého světa, jenž stále ještě neztratil svůj buržoazní půvab.

Večer 7. června ve 22:00 hodin propluly čluny s ponorkami na palubě kolem 30 metrů vysoké sochy Matky Vlasti, která střeží ústí řeky do Rybinské vodní nádrže. Byly nyní v polovině vzdálenosti 800 kilometrů, která dělí Nižnij od středu Oněžského jezera, a kapitán Volkov spěchal nocí kupředu. Čas od času hovořil telefonem se svým synem, který byl v kormidelné na přídi, 300 metrů vpředu. Strážní ruského válečného loďstva drželi neochvějně službu, se slovanskou zarputilostí měřili svými kroky paluby sem a tam.

Onoho dne, 7. června, docházelo na turistické lodi Jurij Andropov, pojmenované na počest bývalého náčelníka KGB, který byl rovněž v 80. letech po smrti Leonida Brežněva krátkou dobu vládcem sovětského impéria, k obvyklému seznamování.

Loď byla plná turistů. Nejvíce žádána byla apartmá na nejvrchnější, čtvrté palubě. Byly to nově projektované a postavené prostory, každá z těchto kajut měla dvě ložnice s vlastní koupelnou a malým salonem mezi nimi. Vysoko svým pohodlím předčila 10 starých apartmá s jednou ložnicí, jež vystřídala, a byla také daleko dražší.

První dvě apartmá obsadili čtyři Američané. V čísle 400 bydlel šestasedmdesátiletý Boris Andrews a jeho o rok mladší švagr Sten Nichols, oba z Bloomingtonu na jižním předměstí Minneapolisu. V čísle 401 bydlel Andrej Maklov, osmasedmdesátiletý diabetik z White Bear Lake v St. Paul. Jeho „spolubydlícím“ byl vousatý Tomáš Rabovitz, docela mladistvě vyhlížející čtyřiasedmdesátiletý obyvatel Coon Rapids ze severu Minneapolis.

Všichni čtyři se navzájem znali a každý z nich si na tuto cestu mnoho měsíců šetřil. Jejich vzdálení předkové pocházeli ze severní evropské části Ruska a oni se chtěli vydat po jejich stopách. Všichni byli v celkem dobré zdravotní kondici až na pana Andrewse, který se chystal na operaci kyčle a mohl chodit už jen s pomocí hole. Musel pořád brát prášky, aby zmírnil ukrutné bolesti v kyčli pravé nohy.

Složili se a najali si ošetřovatelku, která je do země jejich předků doprovázela. Měla samostatnou kajutu na druhé palubě. K jejím povinnostem patřilo starat se o ně v průběhu celé cesty a dávat pozor na to, aby žádný z nich nezůstal příliš dlouho sám. Jmenovala se Edith Dubraninová, bylo jí 52 let a měla také nějaké ruské předky, ačkoliv ještě nikdy předtím neopustila středozápadní část USA, kde se narodila. Edith byla přísná dáma, která se nenechala jen tak obalamutit. Většinu svého života pracovala jako vrchní sestra v jedné chicagské nemocnici. Měřila 153 centimetrů, měla bledou pleť a očividně odbarvené vlasy. Ve svém novém postavení soukromé ošetřovatelky se oblékala do šedé sukně a bílého sáčka a zachovávala si značný formální odstup.

Své čtyři svěřence titulovala pane Andrewsi, pane Nicholsi, pane Maklove a pane Rabovitzi. Zařizovala praní jejich prádla, připravovala jim rozličné medikamenty a doprovázela je do jídelny, kde stolovala společně s nimi a osobně jednala s číšnicemi. Jejich stůl byl právě pro pět osob.

První dopoledne se pomalu prošli po lodi, aby si po snídani dopřáli rozcvičku, a prvních 60 kilometrů na cestě k Ladožskému jezeru pozorovali břehy široké Něvy. Pan Andrews, velký shrbený muž, který kvůli bolestem v kyčli vypadal menší, mluvil velice málo a jenom s panem Nicholsem. Ale zdálo se, že Edith Dubraninová se občas pouští s panem Rabovitzem do vážného rozhovoru. Pan Maklov, který kráčel velice pomalu, byl procházkou po horní palubě brzy zjevně vyčerpán.

Ošetřovatelka proto zařídila se stewardem, aby před oběma kajutami bylo vždy připraveno pět lehátek, v malé soukromé oáze, vyhrazené pro cestující, kteří měli nejdražší místa.

Pozdě odpoledne učinila malá skupina postarších Středozápaďanů svůj první kontakt s okolním světem, když jim hodnostně nejvyšší důstojník na lodi, plukovník Borsov, přišel složit poklonu. Mluvil se svými nejváženějšími cestujícími dokonalou angličtinou. Jako všichni muži v podobném postavení na těchto výletních lodích, měl za sebou zcela jistě vojenskou kariéru. Bylo by to znát, i kdyby se nepředstavil svou vojenskou hodností.

Starý pan Andrews se poněkud překvapivě chopil vedení konverzace, všechny je představil a líčil lodnímu komisaři třaslavým hlasem, jak se těší z pohledu na jezero. Zmínil se také o tom, jaký je to báječný pocit, být zase zpátky v Rusku, čtyři generace poté, co jeho rodina odešla do USA, kdysi dávno v devatenáctém století. Plukovník Borsov se zeptal, odkud rodina původně pocházela, a usmál se, když uslyšel, že „přímo tady, z Archangelsku u Bílého moře“.

„Tak to potom jsme každý z opačného konce Ruska,“ odpověděl. „Moje rodina pochází z Ukrajiny. Jako Leonid Brežněv.“

„Vy jste ovšem velice příjemný, zdvořilý člověk,“ připojil se k rozhovoru pan Maklov a hřbetem ukazováku si čechral bílý knír. „Já si myslím, že byste měl také kandidovat na prezidenta.“

To vyvolalo na plukovníkově tváři úsměv. „Určitě ne na prezidenta Ruska, ani Ukrajiny, pane Maklove. Ale možná jednoho dne na prezidenta téhle lodní společnosti.“

„Tak to tedy hodně štěstí, plukovníku,“ řekl pan Andrews. „Trocha ambicí nikdy neškodí.“

„To je pravda,“ přidal se starý pan Maklov. „Když je člověk mlád, tak o to právě jde. A kdybych já neprojevil v mládí ambice, když jsem začínal v pojišťovnictví, tak dneska bych nebyl tam, kde jsem.“

„A Jurij Andropov by byl ochuzenější o vaši společnost,“ řekl dvorně plukovník. „Mimochodem, už jste viděli naše malé muzeum, věnované Juriji Andropovovi, dole na druhé palubě?… Ne?… No, to byste měli. Určitě vás to bude zajímat. Pocházel ze středního Ruska, od Volhy, víte? Byl to velký člověk, miloval americký jazz, zemřel moc mladý.“ Už se nezmínil o tom, že Andropov byl také zatvrzelým komunistickým ideologem, který se stal nemilosrdným vládcem KGB. Ani muzeum tuhle skutečnost nezdůrazňovalo.

„Inu, určitě se tam podíváme ještě před večeří,“ řekl pan Andrews, „a ocenili bychom, kdybyste tam zašel s námi.“

Když plukovník odešel, slečna Dubraninová jej kousek vyprovodila a poděkovala mu, že jim připravil tak zábavné odpoledne. „Budou na to hrdí, pane plukovníku, že jste s nimi promluvil. Jsou to tak milí staří pánové - opravdu mě mrzí, že pan Andrews a pan Maklov mají takové problémy s chůzí. Ale nikdo z nich si ani v nejmenším nestěžuje.“

„Jsem rád, že jsem se s nimi mohl seznámit, slečno Dubraninová. V jakém oboru vlastně v USA podnikali?“

„No, pan Andrews měl obchod s náhradními součástkami pro automobily. Pan Maklov byl pojišťovacím agentem. Mám dojem, že pan Nichols jeden čas pracoval pro pana Andrewse a pan Rabovitz provozoval nějaký maloobchod s oděvy v Minneapolis v Minnesotě.“

„Takoví lidé tvoří jádro západního kapitalistického systému, co?“ konstatoval plukovník Borsov.

„Měla jsem dojem, že už si na to také začínáte zvykat,“ odpověděla sestra.

„Bezpochyby,“ souhlasil plukovník. „Bezpochyby. Ale musím pokračovat v návštěvách. Doufám, že budu mít brzy příležitost si s vámi zase promluvit.“

Slečna Dubraninová jej pozorovala, jak sestupuje na nižší palubu. Zamyšleně se ubírala zpátky a znovu se posadila. „Moc pěkné,“ řekla opatrně.

O něco později, když se s druhou skupinou stolovníků ubírali do jídelny ve tvaru podkovy, zašli do muzea a prohlédli si fotografie zemřelého generálního tajemníka komunistické strany. Byly tu obrázky z Rybinska, jeho rodiště, fotografie z Kremlu, jeho snímky v námořní uniformě na přehlídce v námořní akademii v Rybinsku. Jurij Andropov, který zemřel v roce 1984, dříve než vyšla najevo zkrachovalá ekonomika Sovětského svazu v plné své hrůze. Andropov, jeden z posledních příslušníků komunistické staré gardy, člověk s klapkami na očích, který si myslel až do své smrti, že myšlenky jiného idealisty od Volhy, Vladimíra Iljiče Lenina, snad jednou přece jen dojdou naplnění.

„To byl ale zasranej parchant,“ zabručel Andrej Maklov.

A s tím odešla čtveřice starých gentlemanů s ošetřovatelkou pomalu do jídelny. Pan Adrews se belhal o poznání obtížněji. Dvě starší dámy se na ně s porozuměním usmívaly, když kráčeli kolem. Byla to přirozená telepatie stárnoucích lidí, úsměv nad sdílenou sklíčeností z odcházejícího středního věku a z blížícího se konce.

Toho večera stáli na palubě s mnoha dalšími cestujícími a pozorovali vzdálené břehy Ladožského jezera, zatímco loď putovala k ostrovům na jeho severním konci. V deset hodin večer se už loď blížila k nejzazšímu bodu své plavby. Během noci sníží svou rychlost téměř na nulu.

Zítra připlují na dosah ostrovů, než se otočí znovu na jih, na pomalou, 90 mil dlouhou plavbu k ústí řeky Svir‘. Po dalších 100 mílích po řece rychlostí pouhých 8 uzlů doplují do přístavu Voznesensk v jihozápadním cípu Oněžského jezera. Měli by tam dorazit časně ráno 9. června a zakotvit na noc v krytých jižních vodách jezera.

Příští den prožijí opět na cestě k severu k ostrovu Kiži s jeho malebnými dřevěnými kostely a potom vyrazí plnou parou ke kotvišti mezi ostrovy, jež dominují centrální části jezera na sever od Petrozavodsku. Ráno 10. června vyplují k zelené zastávce v severozápadní části Oněžského jezera.

V průběhu celého putování poznají čtyři gentlemani z Minnesoty v poklidu rozmanité cestující. Nikdy nebudou stolovat s nikým u jeho stolu, ale budou vysedávat u malého baru na zádi lodi, srkat kávu či občasnou sklenku arménského koňaku, zřídka budou hovořit ke spolucestujícím, ale budou obdivně naslouchat ruským písním, na něž bez výjimky dojde pokaždé, když bude vypito dostatečné množství vodky. Spřátelí se s mladým světlovlasým stewardem Pjotrem, který je ve službě odpoledne a na začátku večera. Ten s opravdovým potěšením hovořil se starým panem Andrewsem o ojetých amerických vozech, neboť jednoho dne si takový přál koupit, přestože mu pan Andrews při takových příležitostech vlastně moc neřekl.

Každé ráno ošetřovatelka Dubraninová vždycky vzbudila své mládence v šest třicet, zařídila odnos špinavého prádla do prádelny a připravila jim čisté oblečení. Skutečnost, že byla v obou apartmá před tři čtvrtě na sedm a nikdo z nich se u snídaně neobjevil před osmou, by mohla na horní palubě vzbudit všelijaké řeči, kdyby byli pánové o něco mladší.

Nicméně 10. června byli na nohou opravdu od časného rána. Pětice ze Středozápadu byla na palubě, když loď opouštěla kotviště nedaleko Kurgenici a vyrazila zvolna k hlavnímu severojižnímu kanálu, jenž ležel na severovýchodě. Kapitán strávil většinu dne křižováním podél půvabného západního pobřeží. Průvodce vykládal do lodního rozlasu o historii téhle ztracené a vzdálené zemědělské oblasti za uplynulých 500 let.

Později odpoledne začala loď Jurij Andropov zrychlovat a vyrazila přímo k zelené zastávce, k níž měla doplout večer v půl sedmé.

Na hodinkách Borise Andrewse bylo právě 12:52, když asi míli před sebou spatřili konvoj kapitána Volkova, plující pomalu po hladině hlubokého centrálního kanálu. Provoz na této trase byl v posledních několika dnech neobyčejně mírný, ale přesto bylo vidět pět velkých nákladních člunů, které se snažily proplout kolem konvoje Tolkačů.

Loď Andropov se svým mělkým ponorem nemusela čekat ve frontě s nákladními čluny a bez potíží je předhonila. Společně se všemi ostatními cestujícími stála ošetřovatelka Dubraninová a její čtyři zaměstnavatelé na palubě a sledovali skutečně fascinující scénu, jak největší transportní plavidla, jež kdy viděli, přepravují po jezeře k Bílému moři tři ruské ponorky třídy Kilo.

Lodní rozhlas oznámil, že nejde o nic mimořádného. Je zde pravidelná letní trasa, kterou proplouvají lodě ruského válečného námořnictva, buď nově postavené nebo opravené v loděnicích Rudé Sormovo v Nižním Novgorodu na řece Volze. Také sovětské válečné loďstvo používalo tyto „tajné“ ostrovní vody k transportu válečných plavidel již více než půl století. Samozřejmě, že ne v zimě, říkala průvodkyně do rozhlasu, protože všechny vody na severu jsou od října do dubna zamrzlé.

Dodala, že to je svědectví ohromné předvídavosti komunistických vůdců, kteří postavili tyto „neporovnatelné“ vodní dálnice spojující řeky, jezera a oceány pomocí kanálů. Pohovořila také o ruském lodním dopravním systému, navrženém pro velké transportéry, jemuž se na Západě nic nevyrovná. Zapomněla se zmínit o desítkách tisíc mrtvých, kterými výstavbu Bělomořsko-Baltské-ho kanálu zaplatila armáda otroků na nucených pracích.

Loď Andropov proklouzla po pravoboku ponorek a jak pan Andrews, tak pan Maklov si všimli přítomnosti tří strážných na palubách člunů, kteří všichni vesele mávali na cestující, přičemž kapitáni si vyměnili pozdravné zakoukání lodních sirén. Pan Nichols a pan Rabovitz hleděli téměř v němém úžasu na ohromné rozměry ponorek o výtlaku dva a půl tisíce tun, posazených na palubách 275 metrů dlouhých člunů Tolkač.

Strávili odpoledne buď na palubě, anebo ve svých apartmá. Avšak v 6 hodin večer všichni vyšli ven, aby sledovali závěrečný manévr během přistávání u zelené zastávky. Mžourali na sluncem zalité pobřeží na levoboku, zatímco kapitán se blížil k přístavnímu molu, nařídil zpětný chod motorů a zastavil na mělčině, kde se vlnící letní tráva otírala o boky lodi.

Boris Andrews nedokázal potlačit zasmání, jež mu rozjasnilo vrásčitou tvář, když pan Maklov zabručel:

„To se na to vyseru!“ Načež ocitoval nesmrtelná slova muže jménem Yogi Berra:

„Tak už je to zase déja vu. (Yogi Berra, vlastním jménem Lawrence Peter Berra (nar. 1925) byl americký profesionální hráč košíkové, manažer a trenér, který vytvořil řadu amerických košíkářských rekordů. Za druhé světové války sloužil v americkém válečném loďstvu, v padesátých letech patřil ke košíkářské špičce. Třikrát byl vyhlášen nejcennějším hráčem americké ligy. Ve své době byl ohromně populární. (Pozn. překl.))

Ošetřovatelka Dubraninová došla na záď a spočinula zrakem na ubíhajících vodách jezera. Žasla nad mdlým, průhledným světlem, odrážejícím se na hladině, jež v nadcházejících dlouhých nocích stěží zeslábne, nad světlem, jež tady na severní výspě Ruska vytváří dlouhé letní bílé noci.

Tak jasně prozářené vody nikdy v životě neviděla. Hejno mořských racků plulo po hladině, jež byla ozářena světlem tak čistým, v úhlu tak kosém, že se voda změnila doslova v zrcadlo, a odraz byl tak čistý a ostrý jako samotní ptáci.

Viděla, že ponorky zůstaly pozadu, a pozorovala uvazování lan, než se vydala zpátky ke svým gentlemanům, právě když z lodi spouštěli na travnatý břeh velkou lávku tvořící pohodlný můstek k polní cestě.

Někteří cestující již byli na břehu, prozkoumávali nové území, kde již čekala malá armáda obchodníků, kteří na improvizovaných stolcích vyložili na prodej místní zboží: filigránové stříbro, řezby (převážně řezby), šperky všeho druhu, starožitnosti, obrázky okolí, sklenice se zavařeninou. Tady zapouštěl kapitalismus silné kořeny.

Padesát metrů vlevo po silnici stála malá chalupa přeměněná na kavárnu, s běložlutým baldachýnem a se židlemi postavenými ve stínu velké vrby. Ručně napsaný nápis hlásal: „UVÍTACÍ HOSPODA“. Na dřevěném barovém pultu stály tři mosazné samovary s čajem, dvě velké kávové konvice a všehochuť lahví s koňakem a dalšími destiláty.

Dále po silnici stála staveniště dalších šesti budov, pravděpodobně obchodů. Místní obyvatelé nejspíš očekávali, že v průběhu léta sem dorazí denně nejméně půl tuctu lodí, všechny plné cizinců dychtivých utratit peníze za ruské suvenýry.

Lodní rozhlas oznámil, že v očekávání příjemného teplého večera posádka zorganizuje dnes večer na břehu rožnění a cestující se jej mohou účastnit buďto jako pikniku, anebo si mohou vzít čerstvě upečené maso s sebou na loď. Personál potom uklidí a ti, kteří si budou chtít posedět u stolků vynesených místními lidmi na pole za Uvítací hospodou, zaplatí nízké vstupné. Jasně zde pochopili jedno z prvních pravidel kapitalismu - vždycky vyděláte víc peněz, když budete spolupracovat se svými konkurenty.

Ošetřovatelka Dubraninová rychle zaplatila 10 dolarů za pětidolarový stůl na kraji pole a postavila na něj cedulku RESERVÉ nadepsanou svým jménem. V půl osmé večer, když se její gentlemani chystali sejít z lodě, prošli se naposledy velice zvolna na pravoboční straně paluby. Šli ještě pomaleji než obvykle, protože necelou míli od lodě, poněkud vpředu, kotvily dva ohromné čluny Tolkač společně se svým nákladem ponorek, osvětlených pořád ještě jasným slunečním světlem ze západu. Jejich trupy se rýsovaly na pozadí vzdáleného obzoru: K-6, K-7 a K-8.

Boris Andrews pomalu přikývl. A potom se beze slova vydali ven, najednou dychtiví dopřát si nějaký přírodní řízek a pečené brambory s máslem a kyselou smetanou. Potom si téměř jisté dají ruský sýr s černým chlebem a nakonec horkou kávu. Neboť je čeká dlouhá noc.

V 10 hodin večer byla večeře u konce, ale nebe bylo stále světlé a nad západním obzorem bylo nad rovinatou krajinou stále vidět ohnivou kouli slunce, vrhající narůžovělé světlo na rozlehlou jezerní hladinu. Od jihozápadu vál teplý a lehký vítr, a ať už bude v noci jakkoliv, tma nebude. Skupinka Středozápaďanů zde seděla, usrkávala kávu, čekala na půlnoční stíny a pozorovala pilné hemžení ruské posádky snažící se vydělat si peníze.

Stewardi procházeli mezi cestujícími, rozdávali jim malé bílé obálky a prosili o spropitné pro méně viditelné členy posádky -kuchaře, kuchyňské pomocníky a pokojské. Nebyli hrabiví, nežádali velké spropitné, jenom pár penízků, dolar nebo tak, od bohatých turistů ze Západu pro nerovnoprávné ruské pracující. Obálky si vyberou na zpáteční cestě. V deset třicet jich měl Boris v kapse už pět.

O patnáct minut později, zatímco nějakých 50 cestujících pořád ještě sedělo na vyhřátém poli a popíjelo koňak, ošetřovatelka Dubraninová poněkud ostentativně vstala a oznámila, že ještě vezme své svěřence na krátkou večerní procházku po polní cestě. Potom dodala k lidem u vedlejšího stolu tónem, do něhož se vkrádalo rozladění. „Budu trvat na tom, aby už šli do postele… všichni vypili až moc toho koňaku, nebo co to vůbec je.“

Dva nebo tři spolucestující na ni zavolali: „Ale no tak, Edith, nech ty mládence, ať si také užijí trochu legrace… jsou přece na dovolené, ne?“ Ale na vrchní sestru z Chicaga nic takového neplatilo. Pánovitě nařídila svým svěřencům, aby už nechali toho popíjení a šli se nadýchat zdravého vzduchu, zvláště pan Nichols, který čas od času trpěl astmatickými záchvaty.

Vydali se všichni po cestě, pomalu zamířili na sever, následováni Borisem Andrewsem, který se bolestivě vlekl na konci skupinky. „Chudák jeden starý,“ povzdechl si Texasan u vedlejšího stolu. „Mohla ho tu nechat samotného. Tak hezky se bavil.“

Trvalo jim 10 minut, než ušli 500 metrů, stále ještě na dohled od ostatních cestujících. Dalších 200 metrů podél mírné levotočivé zatáčky polní cesty urazili už rychleji. Pořád ještě bylo světlo - ne už jasné, ale pořád světlo. V dálce na vodě se daly rozeznat siluety člunů Tolkač.

V čele skupiny šel Andrej Maklov, opatrně kráčel podél levé strany cesty a upíral zrak mezi stromy. Náhle se zastavil před kmenem velké borovice. Potom tiše řekl: „Kluci, rozhlédněte se opatrně vlevo a potom vpravo.“ A všech pět se důkladně rozhlíželo kolem dokola. Noční ticho nerušil žádný zvuk, v jejich dohledu se nenalézala živá duše.

„Oukej,“ řekl velice tiše Boris Andrews a díval se na malý čtvercový přístroj, který si přilepil do průvodce. „To je ono. Jdeme, mládenci.“

Přeskočil travnatou krajnici cesty a vklouzl houštinou do lesa, následován svými čtyřmi společníky. Ošetřovatelka Dubraninová s nimi vzadu držela krok a snažila se servat z hlavy „tu zasranou paruku“. Pohybovali se rychlými, jistými kroky, vedeni svým náčelníkem, který držel v ruce přístroj pro satelitní navigaci a vedl je k orientačnímu bodu, jejž uložil do paměti přístroje před několika týdny.

Tady byla větší tma než na cestě, protože je stínily husté koruny stromů. V šeru těchto kritických okamžiků pánové Andrews, Nichols, Maklov a Rabovitz přestávali existovat. Místo nich se rychle prodírali větvemi kupředu čtyři příslušníci komanda SEAL amerického válečného loďstva, kteří teď ve svých maskách a letních sportovních kombinézách starých lidí vypadali směšně. Běželi vpřed a upravovali cestu pro svou zmizelou ošetřovatelku Edith Dubraninovou, místo níž tu utíkala lehkým vytrénovaným stylem důstojnice CIA Angela Riverová.

Doběhli na vyvýšené místo pod velkým rozložitým keřem, jež hledali. Před nimi teď porostem pronikalo více světla z místa, kde les ustupoval obdělávané půdě. Dorazili na místo potichu, strhali si s úlevou své převleky a složili je na úhlednou hromádku.

Ray Schaeffer vypadal pod keřem jako krtek, vyhrabával lopatu, kterou našel za rovných 20 sekund. Společně s Rickem Hunterem popadli keř a vyvrátili jej. Korvetní kapitán nařídil mladému Jasonovi, bývalému panu Rabovitzi, aby si stoupl na stráž. „Hlídej všude kolem nás. Jestli uvidíš kohokoliv, tak dvakrát zahoukej jako sova a potom se schovej. Nech ho přijít až sem, a když to jinak nepůjde, tak ho sejmi tímhle útočným nožem, okamžitě. V tuhle chvíli si nemůžeme dovolit ani tu nejmenší chybu.“

Rick Hunter mu podal nůž a potom nařídil bývalému astmatikovi Stenu Nicholsovi, nyní přeměněnému v muže jménem Harry. „Začni kopat právě tady - není to hluboko, sudy jsou poklopy nahoru, jenom asi metr pod zemí.“

Odhrabat sud a otevřít záklopku trvalo necelých pět minut. Korvetní kapitán Hunter si vzal na starosti vyložení prvního sudu, zatímco námořní poddůstojník Harry Starek začal vykopávat sud číslo dvě. Uvnitř Rick nalezl čtyři soupravy potápěčských obleků, pečlivě zabalené do umělohmotných vaků. Každý z nich obsahoval číslovaný pár ploutví. Bílé namalované číslo dostal každý tuleň přiděleno toho dne, kdy úspěšně završil svůj základní výcvik, a mělo jej provázet po celou jeho profesionální dráhu v tomto elitním sboru válečného námořnictva.

V tuto chvíli se přidala Angela, srovnala balíčky do řady a na každý z nich umístila jeden potápěčský dýchací přístroj typu Draeger Mk V, zkonstruovaný speciálně pro SEAL. Tento potápěcí přístroj po sobě nezanechával ani bubliny, ani nevydával hluk, jenž by prozradil přítomnost vojenských potápěčů a zburcoval tak strážné. Vzduchová láhev obsahovala 4 kubické metry kyslíku o tlaku 900 kilogramů na čtvereční palec. Dobře vycvičený tuleň, když dýchal úsporně, měl na vyprázdnění draegeru čtyři hodiny, ale stress a adrenalin dokázaly způsobit vyprázdnění zásoby kyslíku za polovinu té doby. Přístroj vážil na suché zemi poctivých 16 kilogramů, ale pod vodou byl doslova jako pírko.

Součástí potápěčského objektu byla také potápěčská přilba, která k obleku dokonale pasovala. Výrobci ji s oblibou vyráběli ve světélkujících barvách zelené, oranžové nebo rudé, aby byla co nejnápadnější. Každý tuleň si svou přilbu samozřejmě polepil černou páskou či nabarvil černě, a všechny masky byly pečlivě zkontrolovány a zabaleny instruktory doma v Coronadu.

Kromě potápěčského vybavení nalezl Rick Hunter čtyři navigační desky „pro útok“. Byly to malé desky obsahující kompas, hloubkoměr a hodinky, jež si potápěč držel při plavání pod vodou oběma rukama před očima. Díky tomuto přístroji dokázal plavat přímo, udržovat načasování, mohl sledovat spotřebu kyslíku a zachovat si klid a stabilitu díky tomu, že měl všechny potřebné informace přímo před očima. Tuleni obvykle sdíleli jednu desku ve dvojici, ale Rick Hunter usoudil, že na téhle misi by měl mít každý svoji, protože poplavou pod vodou celou cestu tam a zpátky a pod čluny se budou muset rozdělit.

Na dně sudu číslo jedna byly dva lehké kulomety sovětské konstrukce Děgťarev, každý se šesti zásobníky. Rick rozhodl, když se prohrabával k uzávěru sudu číslo dvě: „Kulomety si vezmu já a Ray. Vy ostatní dostanete pistole.“

Druhý uzávěr povolil a uvnitř byly dva staré plátěné pytle obsahující běžné pouliční oblečení - džínsy, košile a sportovní saka, ponožky a čepice. Pod nimi byly čtyři balíčky výbušniny Semtex, v tomto sudu jí bylo celkem 70 kilogramů, rozdělené do balení po osmi dávkách, z nichž každá vážila 2,25 kilogramu, měla samostatnou časovou rozbušku a samostatnou magnetickou příchytku.

Ray mezitím otevřel třetí sud a vytáhl další výbušniny a časovače, plus pět pistolí značky Sig Sauer ráže 9 mm se zásobníky. Bylo zde také pět útočných nožů v pochvách. Dále běžné vybavení pro první pomoc a přežití plus karimatky a ponča, kdyby se museli dát na ústup krajinou. Na dně jednoho sudu byla baterka a silný dalekohled. Dále deset tabulek čokolády a pět velkých lahví sycené vody. Plus další důkladná dávka semtexu, připevněná na dřevěnou desku, tvořící nástražnou minu, spolu s bateriovou rozbuškou.

Posbírali teď své stařecké převleky a uložili je do zahrabaných sudů. Oblékli se do potápěčských obleků a připravili se na cestu k jezeru. Ploutve a dýchací přístroje ponesou v rukou, dva kulomety, pistole, nože a výbušniny přivázané a zaháknuté na řemenovém postroji, tak jak byli vycvičeni. Oblečení do potápěčských souprav a uvedení do stavu bojové pohotovosti netrvalo čtyřem mužům ani pět minut.

Angela při jejich odchodu uklidila prostor, který byl nyní jejich výchozí základnou. Plán procvičovali stále dokola. Po provedení akce se sem musí vrátit a zbavit se co největšího množství výstroje, než se vydají přes pole k hlavní silnici, která vede od severu k jihu a je vzdálená asi dva kilometry směrem na západ.

Angela zůstala na místě, aby vše uvedla do pořádku. U pasu měla nabitou pistoli a v pohodlném dosahu pravé ruky měla zavěšený útočný nůž. Bylo dohodnuto, že se na břeh jezera vydá za hodinu a počká na okraji lesa pro případ, že by se tu vyskytl nějaký všímavý kolemjdoucí. Věděla, že kdyby se tu někdo vyskytl v nepravou dobu, při návratu tuleňů, že nebude mít na vybranou a bude ho muset zabít. Angela s tím byla naprosto srozuměná.

Mlčky si podali ruce. Tuleni vyrazili do soumraku lesa, došli na okraj porostu a zkoumali stále ještě rozjasněné vody jezera. Bylo přesně 01:45.

Tuleni stáli tiše, ujišťovali se, že na pobřeží je čistý vzduch, potom proklouzli přes polní cestu a přikrčeni vběhli mezi vysokou trávu, která rostla na mělčině. Zůstali přikrčeni stát a naslouchali, jestli neuslyší nějaký neobvyklý zvuk kromě šumění letního větru v rákosí či bzučení komárů.

A také že něco jiného uslyšeli. Něco, co připomínalo zvuk lodního motoru. Vyhlíželi mezi rákosovým porostem a upírali zraky k lodi Andropov, zakotvené s rozzářenými světly asi kilometr na jih. Zvuk se přibližoval, bylo to pravidelné bručení přicházející z opačné strany. To bylo špatné a došlo k tomu v nejméně vhodnou dobu. Jason, který si ničeho ještě nevšiml, se snažil vrátit Ricku Hunterovi lovecký nůž v pochvě a hodil jej směrem ke svému veliteli. Ale vložil do hodu příliš síly a ke své hrůze viděl, že nůž minul Rickovu nataženou ruku a plácl sebou hlasitě do vody asi tři metry od rákosového břehu, kde stál Rick.

„Zkurvená práce!“ zasyčel Schaeffer. „To je přívěsný lodní motor - asi 50 metrů odsud. To je jeden z lodních nafukovacích člunů. Myslím, že je to ten, o němž Pjotr říkal, že v něm vozí pasažéry za dolar po vodě. Do hajzlu! Připlouvá naším směrem… a je s ním nějaký další parchant. Ricku… museli vidět, jak ten nůž pleskl do vody - nemohou nás minout. Asi začnou rybařit přímo tady u nás.“

Korvetní kapitán Hunter okamžitě vyštěkl: „Sundejte si obleky. Zůstaňte tady a pozdravte je, ale mějte nože pohotově. Zbavte se všeho ostatního. Jasone, jdi k nim a pomoz jim. Rayi, zavolej na ně něco rusky. Usmívejte se a mávejte!“

Velitel SEAL, který si nechal na sobě těžkou potápěčskou výstroj, postoupil do hlubší vody a vklouzl pod hladinu. Zvuk přívěsného motoru byl teď hlasitější a Rick na mělčině viděl Raye, jak stojí prostovlasý ve svém obleku po ramena ve vodě.

„Ahoj, Pjotr!“ zavolal stařeckým hlasem Andreje Maklova. „Tady ryby dobře berou. Pojď se sem podívat. Pomoz mi je chytit. Uděláme si je ráno na rožni k snídani.“

Rick slyšel, jak mladý Rus zmateně odpovídá, jako člověk, který někoho poznává, ale na druhou stranu toho cizince nikdy neviděl. „Kdo je to? Pan Maklov? Opravdu? A kde je pan Andrews?“ Člun připlul blíže a zpomalil teprve těsně před poručíkem Schaefferem. Tuleň teď v Pjotrově společníkovi poznal Torbina, vrchního lodního číšníka, a oba srdečně pozdravil bez ohledu na skutečnost, že už nevypadá na 78 let. Rick slyšel, jak se steward z lodi Andropov znovu vyptává: „Známe se odněkud…?“

Vtom Rick vyplaval k hladině. Nahmátl nohou dno gumového člunu a vší silou ji zvedl. Pjotr stojící u kraje, přepadl po hlavě dopředu, aniž úplně vypadl z člunu.

Avšak Ray Schaeffer popadl Rusa za světlé vlasy a ponořil jej do vody. Současně mu zarazil útočný nůž přesně mezi páté a šesté žebro a čistě prořízl Rusovo dosud bijící srdce.

Jeho přítel, visící na zadním sedátku, chtěl zrovna vykřiknout, když Harry Starek člun převrátil. Pravou rukou nahmátl Rusovu průdušnici, zezadu ji rozdrtil a zároveň zarazil útočný nůž vrchnímu číšníkovi do zad a zastavil jeho srdce stejně prudce, jako Schaeffer zastavil srdce Pjotrovo. Protože byl člun dnem vzhůru a převrácený motor neměl dost vzduchu, přestal také pracovat.

„Ty povlečeš člun, Rayi, já přinesu těla,“ nařídil korvetní kapitán Hunter, který okamžitě projevil onu schopnost bleskové akce pod tlakem okolností, jež z něj udělala jednoho z nejlepších velitelů během výcviku SEAL v Coronadu. „Dotáhněte je k břehu a ponořte je do vody obličeji dolů. Odmontujte motor, vypusťte člun, hoďte ho na ně a motor použijte jako zátěž. Něž někdo něco najde, tak to bude trvat týdny, tady v tom zkurveným rákosí ve vodě dva metry hluboké.“

Cvičení zabralo šest minut. Potom se oba tuleni vypravili zpátky k čekajícímu Harrymu a Jasonovi. Rick tady znovu, bůhví již pokolikáté, probral celý plán. Pohlédl na hodinky, jež ukazovaly 02:10. „Počkáme ještě pár minut, než vám klesne adrenalin,“ řekl. „Jinak byste mohli vzduch spotřebovat moc rychle. Takže všichni víte, co máte dělat. Namířit si to doprostřed člunu a plavat přímo k němu. Nasadit ke každému člunu pod vodou jednoho chlapa. Připevnit osm náloží ve vzdálenosti 15 metrů od sebe na pravoboku druhého dílu předního člunu, počínaje 15 metrů od přídě. To platí pro Harryho a Jasona. Rayi, ty víš, že si vezmeš na starosti zadní člun - ten samostatný - a umístíš nálože na levobok ve stejné vzdálenosti. Začneš 30 metrů od přídě. Časované rozněcovače jsou nastavené a synchronizované na 24 hodin, podle nastavení první nálože, je to jasné?“

„Jasné, pane.“

„Jasone, pamatuj si: dávej pozor na vzdálenosti. Každé tempo znamená 3 metry, to znamená pět temp mezi každou náloží. Dýchej pomalu a pečlivě. Hledej bočinový kýl a připevni nálože za ním. Nemám představu, jak tam je hluboko a jestli je ve vodě vidět, ale tak jako tak zůstaňte v hloubce. Počítáme 40 minut na cestu tam, 40 minut na práci pod čluny a 40 minut na cestu zpátky. Každý, kdo tu nebude do dvou hodin a 15 minut, je pro mě mrtvý, takže vyrazím, abych ho nahradil sám.“

Všichni tuleni úsečně přikývli. Ray prohlásil, že už necítí žádný adrenalin a že je připraven vyrazit. Korvetní kapitán Hunter přikývl. Potom klidně dodal: „To je všechno, chlapi. Do toho.“

Bylo 02:20, když poručík Ray Schaeffer a jeho muži vklouzli tiše pod hladinu. S navigačním přístrojem v obou rukách dělali pravidelná tempa a směřovali kupředu podle kompasového kursu 44 stupňů, bez jednoho stupně přesně na severovýchod. Rick vypočítal, že čluny jsou asi tři čtvrtě míle od pobřeží, řekněme 1350 metrů, což znamenalo, že potápěči musí udělat 450 temp, aby se k nim dostali, to je asi 11 temp za minutu. Musejí udržovat pravidelný rytmus: TEMPO… jedna… dva… tři… čtyři. TEMPO… jedna… dva… tři… čtyři. Tempo a skluz, tempo a skluz, celou cestu až k ponorkám admirála Žanga.

Potápěči se nevynoří na hladinu. První příznak, že se blíží k ponorkám, bude větší tma ve vodě. Klíčem k úspěchu bylo zůstat přesně na kursu. Plavali vedle sebe v tichosti, tři jako uhel černé figury čtyři metry pod hladinou, aby nezpůsobovali žádné vlnění.

Rick Hunter, nejlepší plavec z celé skupiny, čekal na místě, seděl v mělké vodě a sledoval čluny dalekohledem. Kdyby se některý z tuleňů do 04:35 nevrátil, okamžitě vyrazí sám, vybaven náložemi, a zkontroluje člun, který měl na starosti chybějící muž.

Kdyby to bylo nutné, připevní potom na dno své vlastní nálože a začne chybějícího kolegu hledat.

Pokud bude jeho pátrání neúspěšné, vrátí se na pobřeží sám a poplave, jak nejrychleji umí. Prozatím musí sedět ve vodě a sledovat veškeré hnutí na palubách člunů Tolkač. Prozatím se tam vůbec nic nedělo.

Ray Schaeffer dělal jedno tempo za druhým. Za 20 minut jich napočítal 240 - oproti plánu byl napřed - a po obou stranách rozeznával své dva kolegy. Oba plavali ve vodě bez nejmenších problémů, jak se ostatně dalo od tuleňů očekávat. Ručička kompasu se nehnula z číslice 044 a měli za sebou již více než polovinu vzdálenosti. Na hranici 30 minut napočítal přesně 340 temp. Trochu zvolnili, ale byli pořád v předstihu. Posledních 10 minut bude nejhorších. Vtip spočíval v tom, nepřepínat se, nevynucovat si nic násilím, jinak předčasně spotřebují zásobu kyslíku.

Ray s rozmyslem zpomalil. Ve stehnech začal pociťovat bolest, přesně v místech, kde to při dlouhém plavání vždycky bolelo. Ale s tím dokázal bojovat. Kyselina mléčná byla nepříjemná, ale dalo se to vydržet. Rozhodně to nebylo tak strašné jako tu noc, kdy tahali sudy. Ještě musel udělat sto deset temp. Žádná hrůza. Dokáže to zvládnout čistě silou vůle.

V tuto chvíli však přišlo nečekaně příjemné překvapení. Rick Hunter poněkud přecenil vzdálenost a po pouhých 36 minutách plavání se najednou přímo nad nimi zhmotnila temnota, neboť vpluli pod gigantický konvoj Tolkačů vezoucí tři zbrusu nové ponorky objednané čínským válečným loďstvem.

Ray vztyčil podle domluvy pravou paži. Poplují podél trupu, dokud nedosáhnou buď ohromného železného spoje dvojitého předního člunu, anebo než narazí na čistou vodu mezi oběma oddělenými částmi. V každém případě pak budou přesně vědět, kde jsou, což v tuto chvíli nevěděli.

Jak se ukázalo, narazili přímo na prostřední člun. A když dopluli k otevřené vodě za jeho zádí, bylo jasné, že Ray samotný bude pokračovat dále pod volnou hladinou a propracuje se k poslednímu, 180 metrů dlouhému člunu. Jason a námořní poddůstojník poplují podél pravoboku prostředního člunu na záď a rozdělí se v místě, kde je spojovací kloub. Jason potom odpočítá pět temp zpátky a potopí se hlouběji, aby našel bočinový kýl. Harry popluje dále dopředu a postará se o čelní člun. Od té chvíle se už nespatří, až teprve po návratu k pobřeží kursem dvě stě dvacet čtyři stupně.

Ray Schaeffer byl první na určeném místě. Udělal 10 temp pod levobok zadního Tolkače, těsně vedle kolmého trupu. Potom se ponořil, hmatal po velkých plátech lodní obšívky, až narazil na mohutný železný hřeben, který se táhl v délce dvou metrů kolmo podél obou boků trupu. Tohle byl bočinový kýl, určitý druh obrovského stabilizátoru. Ray věděl, že se musí dostat pod něj, dovnitř, blíže ke středovému kýlu, aby mohl připevnit nálože.

Odstrkoval se až na konec kýlu a ke své hrůze zjistil, že stojí. Pod centrálním kýlem byl jenom metr vody a díky Bohu, zde v severním cípu Oněžského jezera nebyl žádný odliv. Ponořil se do hloubky, hlavou napřed a kopal ploutvemi, aby se dostal přímo pod člun. Potom se znovu na písčitém dně jezera postavil, protáhl hlavu pod bočním kýlem a propracoval se k bodu, kde se kýl připojoval k trupu přímo nad jeho hlavou. Povrch tu byl nesmírně hrubý jako spodek skály porostlý měkkýši a plevelem. Věděl, že to nevěští nic dobrého. A co bylo horšího, nepracoval v úplné tmě.

Vyndal první dvoukilovou nálož a pevně k ní přišrouboval magnetickou úchytku. Potom umístil časový rozněcovač, jehož malinký zářící ciferník byl rozdělen na 24 částí. Připevnil nálož ke trupu, ale jak předpokládal, nechtěla tu držet. Podržel ji proto v levé ruce a podruhé té noci vyndal svůj útočný nůž. Očistil s ním malý kousek trupu Tolkače. A tentokrát cítil, že silný magnet zabral a potom dosedl lehce na místo na dnu lodě.

Ray se rozhodl, že tentokrát zůstane mezi bočními kýly, a udělal pět temp v neproniknutelné temnotě. Směřoval dolů k levoboční straně trupu, kde byla jeho další štace. Zde si proces zopakoval a zkontroloval si čas. Zjistil, že mu umístění každé nálože zabere šest minut času. A měl jich upevnit ještě šest dalších. Avšak tady dole byl relativně v bezpečí. Největší starost mu dělalo pomyšlení na mladého Jasona. Uvažoval, jak se tomu klukovi teď asi daří, zatímco nastavoval časové rozbušky tak, aby každá vybuchla o 360 sekund dříve, než rozbuška předchozí.

Poručík Schaeffer dokončil svou práci přesně ve 03:40. Trvala mu rovných 48 minut. Teď vyplul zpod bočního kýlu na světlo. Odepnul navigační desku, chytil ji oběma rukama, kopal ploutvemi a vyrazil přímo vpřed v kursu 224 stupňů. Dýchal pomalu. Uvažoval, jak daleko jsou ostatní.

Celou zpáteční cestu po každém tempu počítal do čtyř, potom udělal další tempo. Posledních 15 minut cítil smrtelnou únavu a v horní části stehen mu škubalo. Ale neustával v pohybu, kopal a počítal, snažil se překonat bariéru bolesti, opakoval si svou modlitbičku. Nikdo, říkal si, by tohle nedokázal zvládnout rychleji.

Proto byl nelíčeně ohromen, když se konečně vynořil a uviděl Ricka Huntera, který se stále v sedě mezi rákosy, rostoucími na mělčině, bavil s Jasonem a Harrym.

„Kde u čerta jsi?“ zeptal se náčelník družstva SEAL. „Zrovna jsem začínal mít strach, že jsi mrtvý.“

„No, zrovna nejsem,“ odsekl nejistě Ray. „To dno toho posledního člunu mi dalo zabrat. Bylo tak špinavé, že na něm nic nechtělo držet. Musel jsem každý flek očistit od těch zkurvených měkkýšů, než jsem tam mohl připevnit nálož.“

„Aha, no dobrá,“ řekl Harry. „Ty naše byly úplně čisté, asi zrovna vyšly z opravy. Nasadil jsem tam ta robátka vždycky ve třech minutách. A Jason taky. Oba jsme nastavili časovače na 180 sekund. Úplně náhodou jsme skončili nachlup stejně. Doplavali jsme zpátky společně.“

„Ták zase krátká slámka,“ povzdechl si Ray. „Tím oškrabováním dna jsem si patrně navíc zničil nůž. Jenom doufám, že už se po mně dneska v noci nebude chtít, abych ještě někoho zabil.“

„Ne - aspoň doufám, že ne,“ uklidnil jej Rick. „Ale právě se začíná fofrem rozednívat a my se musíme dostat zpátky na cestu a do lesa. Mimochodem, Angela už je v trapu, podle plánu… dohoníme ji později.“

Tuleni vylezli z vody, přikrčili se a pozorovali prázdnou polní cestu. Potom vyrazili kupředu, teď už lehčí o 20 kilogramů výbušnin, a se svými navigačními deskami v rukou a v teniskách klusali lesem na místo, kde byly zahrabány sudy. Angela nechala jeden nezahrabaný, v něm měli hned na vrchu připraveno své civilní oblečení, čokoládu a vodu.

Svlékli si potápěčské obleky a kyslíkové přístroje a společně s dvěma lehkými kulomety, zásobníky s municí a navigačními deskami je uložili do sudu. Potom se převlékli do suchých ponožek, navlékli si džínsy, košile, boty a saka. Každý snědl trochu čokolády, upil trochu vody a všechno ostatní nacpal do posledního sudu. Ujistili se, že nic nezapomněli venku.

Rick Hunter potom připravil pasti s výbušninou a umístil je dovnitř sudů, které potom pečlivě uzavřel. Kdyby kdokoliv v příštích 50 letech sudy vůbec našel a pokusil se je otevřít, roztřískají nálože všechno uvnitř na cimpr campr. Ray Schaeffer právě teď přitáhl starý keř zpátky k hromadě rozhrabané půdy, vzal poslední lopatu a rozryté místo zaházel hlínou a spadaným listím. Spolu s Rickem vsadili keř na jeho místo a potom všichni čtyři odešli s poslední lopatou v ruce, vyzbrojeni jenom útočnými noži a pistolemi.

Nevydali se k polní cestě, ale dále na západ. Opatrně kráčeli podél okraje lesa zalitého časným ranním světlem. Po necelých dvou kilometrech chůze narazili na silnici a ukryli se ve strmé stráni, která se od silnice k lesu svažovala. O pár set metrů vpravo zahlédli starou ruskou venkovanku v šátku, která seděla u silnice a čekala na stop. Čekali svorně také.

V 06:55 se objevil volkswagen neurčitého stáří, nabral ženu a potom dojel na místo přesně nad jejich skrýší. Z okénka vyhlédla Angelina tvář zachumlaná v šátku. „Oukej, mládenci,“ řekla. „Tak padáme fofrem odsud.“

Tuleni vystřelili do stráně jako blesk a nahrnuli se i s poslední lopatou do automobilu. Angela Riverová uvolněně řekla. „Tohle je mladý Vladimír,“ kývla hlavou směrem k řidiči. „Je to můj kolega, pracuje pro nás v Moskvě. Máme tady všechny svoje šaty, papíry a pasy a tahle silnice vede přímo na M18 a potom na jih rovnou do Sankt Peterburgu. Pro případ, že by nás někdo zastavil, vám připomínám, že všichni pracujeme pro společnost, která na Floridě pěstuje citrusové plody. Všichni znáte své krycí legendy, ale v duchu si je ještě jednou projděte.

Vladimír nás odveze přímo na peterburské letiště, potom letíme tryskovým letadlem soukromé společnosti do Londýna. Všechno je zařízeno - Rusové se dneska vůbec nezajímají o obchodní cestující v soukromých letadlech. Obzvláště ne, když jsou to Američané.“

„Skvělé,“ konstatoval korvetní kapitán Hunter.

„Mimochodem, postarali jste se o ty ponorky?“

„To si piš,“ řekl Ray Schaeffer.

Kapitola devátá

Kapitán Volkov pokračoval v přepravě ponorek severním kursem přes Oněžské jezero od 8:30 dne 11. června. Přeprava takového nákladu k Bílému moři, pohybujícího se pouze rychlostí 5 uzlů, trvala přibližně 24 hodin. Odplutí v osm třicet znamenalo, že na vody kanálu dopluje pohodlně v deset třicet a potom do tankovací stanice v Bělomorsku právě v době, kdy se přístav příštího rána probudí k životu.

Velké čluny Tolkač vždycky vyplouvaly ze svého nočního kotviště v tuto dobu, a tak ve Fort Meade nebyl krátce po 2. hodině ranní nikdo překvapen, když satelitní snímky ukázaly, že se čluny daly přesně v tuto dobu do pohybu.

Admirál Morgan byl spokojen. Do půlnoci nedošel od tuleňů žádný vzkaz a také v Kremlu nenastal žádný rozruch, což znamenalo, že všechno jde podle plánu. Arnold Morgan se dokonce v časných ranních hodinách choval na zpáteční cestě z Fort Meade do Washingtonu k Charliemu s nezvyklou laskavostí. Samozřejmě, neboť na ústech mu pohrával úsměv, když si představil poprask, jaký vypukne jak v Moskvě, tak v Pekingu zhruba kolem sedmé hodiny večer (což byl předpokládaný čas výbuchu náloží).

„Řídíš bezvadně, Charlie,“ poznamenal. Což mělo za následek, že jeho řidič s pocuchanými nervy málem vletěl přímo do zádi autobusu společnosti Greyhound.

Bylo 13:00 místního času, když korvetní kapitán Hunter a jeho družstvo, už převlečeno do svých šatů, dorazilo na letiště v Sankt Peterburgu. Všichni se vysoukali z dodávky a nechali na Vladimírovi, aby se zbavil šatů, útočných nožů a pistolí, což provede na konzulátu Spojených států v ulici Petra Lavrova.

V 15:00 bylo družstvo SEAL na palubě amerického letadla Laerjet, připraveného odlétnout do Londýna. O pět hodin později budou cestovat obchodní třídou letadla 747 společnosti American Airlines na pravidelné každodenní lince do New Yorku. Rick spočítal, že budou někde nad pobřežím státu Maine, až čluny v úzké severní části Bělomořského kanálu vyletí do povětří.

Steward Pjotr a vrchní číšník Torbin nenastoupili do služby na palubě výletní lodi Jurij Andropov ani do oběda. Když se neukázali, byla jejich absence oznámena kapitánu a plukovníkovi Borsovovi. Náčelníci nařídili důkladnou prohlídku lodi, jež zabrala téměř dvě hodiny, a ve 14:00 došli odpovědní činitelé k závěru, že oba muži jsou bezpochyby nezvěstní.

Loď v tu chvíli plula po hladině Oněžského jezera směrem na jih a bylo obtížné rozhodnout, zdali mají informovat nejbližší policejní stanice, anebo nařídit návrat k zelené zastávce. Bylo těžké uvěřit, že se komukoliv v této opuštěné venkovské krajině cokoliv přihodilo. Nicméně důkladná prohlídka odhalila, že chybí jeden z nafukovacích člunů z horní paluby - a řada cestujících dosvědčila, že právě ten člun, v němž Pjotr vozil cestující na vyhlídkové projížďky.

Plukovník Borsov došel k závěru, že tu něco nehraje. Takže nařídil, aby se loď Andropov otočila a vrátila se k zelené zastávce, kde se všichni členové posádky měli pustit do hledání svých ztracených kolegů.

Čtyři staří gentlemani z Minnesoty a jejich ošetřovatelka Edith Dubraninová u oběda také chyběli. Jejich stůl byl prázdný, nedostavili se na snídani a nikdo je neviděl. Plukovník Borsov sám si všiml, že nepřišli k obědu, a tak nařídil stewardovi, aby došel na horní palubu a obě apartmá zkontroloval.

Steward použil svůj univerzální klíč a našel pokoje neporušené, poházené nějakými osobními drobnostmi, ale po starých pánech nebylo ani vidu. Plukovníku Borsovovi náhle došlo, že loď Andropov nějak zanechala u zelené zastávky sedm lidí a právě v tu chvíli nařídil, aby obrátila.

Po celý dlouhý den kapitán Volkov směřoval na sever svou normální rychlostí. Až k Bílému moři už nebyla v plánu žádná zastávka a tato 190 kilometrů dlouhá trasa mu vždycky připadala nekonečná a namáhavá. V minulosti ji urazil již mnohokrát na různých lodích, ale ponorky způsobily, že před sebou skoro nic neviděl. Kapitánův výhled dopředu byl naprosto zablokován jejich velkými trupy. Musel jen tak sedět a udržovat motory v chodu, plout kupředu a spolehnout se na syna, který řídil z kormidelny na přídi vedoucího člunu. Ale mladý Ivan tuhle práci dobře ovládal.

Při západu slunce anebo v hodinu, která se za bílých nocí dala za západ slunce považovat, měl už za sebou pěkný kus cesty. Plul po širokých jezerech a směřoval k městu Segeža. Dopluli do oné oblasti kolem půlnoci a potom se otočili do úzkého vnitrozemského kanálu, jenž začíná jižně od městečka Nadvoici. Touto pomalou částí poplují k dalšímu jezeru čtyři hodiny, takže kapitán Tolkače byl rád, že mohli s Ivanem většinu předchozí noci spát. U kormidel byli první důstojník a navigátor.

Ve 2:58 ráno 12. června pod jasně zářící severní oblohou byly ponorky pouhých 7 kilometrů jižně od jezera a 10 kilometrů jižně od města Kostomukša. Hladina byla plochá, nefoukal ani vánek a provoz byl velmi slabý, když kapitán Volkov zaznamenal táhlé tlumené dunění pod kýlem. Takový zvuk už slyšel a věděl, co se stalo. „DOPRDELE!“ zařval. „JSME NA MĚLČINĚ…!“

Sáhl po telefonu a křičel na Ivana pln nejistoty, jestli při kormidlování nedošlo k nějaké chybě. A teď uslyšel opravdu strašidelný zvuk vycházející, jak se opět domníval, zpod kýlu. „KRISTE! NA NĚCO JSME NARAZILI… JEŽÍŠI!… IVANE! KDE, U ČERTA, JSI?“

Ale neuslyšel žádnou odpověď, a tak kapitán Volkov zastavil motory, opustil můstek, pustil se po ochozu a spěchal po palubě pod levobokem ponorky. Když doběhl na příď, kde byly dva Tolkače spojeny, nemohl věřit svým očí. Přední člun se nakláněl na pravobok přímo před jeho očima a paluba již svírala s hladinou zcela nepřirozený úhel.

Viděl strážného, jak visí na jednom z velkých dřevěných bloků, jež udržovaly ponorku na místě. Náhle se zpod kýlu ozval další zvuk podobný hromobití a přední člun se naklonil ještě víc na pravobok. Přitom se ponorka třídy Kilo smýkla na stranu a potom se převrátila na bok, roztříštila bok člunu a dopadla na vodu, přičemž způsobila ohromný výstřik vody, a zmizela pod hladinou.

Zmizela však jenom na zlomek vteřiny. Potom znovu s ohromující silou prorazila jako nějaká ohromná vynořující se velryba hladinu, než znovu dosedla na měkké dno kanálu a byla zakryta převrhnutým člunem. Hluboko pod hladinou se vody kanálu prudce hrnuly do ohromné praskliny, již si ponorka přivodila nárazem na okraj člunu.

Ale kapitán Volkov měl jiné, akutnější starosti. Vedoucí Tolkač teď také rozrážel hladinu a tlak, který díky spojení vyvíjel na zadní člun, byl ohromný. Stáčeli se napříč kanálem a kapitán cítil, že se člun obrací na pravobok a teď znovu ucítil jeho nebezpečný náklon, právě když síla, jež člun obracela, začala být už příliš velká. Celý člun se mučivě pomalu převrátil, s kapitánem to strašlivou silou mrštilo přes palubu pod zničenou zkroucenou příď, kde našel okamžitou smrt. Daleko okázalejší obraz skýtala ovšem druhá ponorka, kterou to vymrštilo z paluby přímo na východní stěnu kanálu.

Ponorka zasáhla břeh strašlivou silou, roztříštila beton, sama se přitom rozbila a převalila se zpátky na člun a potom do vody, kterou zasáhla téměř stejně mocně jako první ponorka. Na boku pod velitelskou věží měla ohromnou trhlinu, do níž tekla voda, a ležela napůl ponořená ve vodě zatížená na dně ohromným člunem Tolkač, jenž ji převezl přes polovinu Ruska. Ivan Volkov nějakým zázrakem přežil a snažil se doplavat na levý břeh, aniž věděl, že jeho otec je mrtev.

Vyšplhal na suchou zem právě včas, aby uslyšel tlumené výbuchy semtexových náloží, jež poručík Ray Schaeffer načasoval o něco později. Vyrazily ve spodní části trupu posledního člunu osm zejících otvorů. Slyšel tlumené hřmění tak jako jeho otec před čtyřmi minutami a potom stál a nevěřícně hleděl na to, jak se 180 metrů dlouhý trup člunu začíná naklánět. Po chvíli se dramaticky vzepjal, když do něj vniklo dost vody. Chvíli se zdálo, že loď se zvedne, ale potom se s naříkavým skřípěním položila na levobok, přesně jak to John Bergstrom naplánoval.

Z Ivanova pohledu se zdálo, že se otáčí se strašlivou pomalostí, a on sledoval s rostoucí hrůzou, jak se zadní ponorka zakymácela a potom majestátně přepadla na bok a sjela z dřevěných bloků čnících dva metry nad vodou do kanálu. Jestli si umíte představit dvojité věže Brooklynského mostu trčící z Východní řeky, pak jste na správné cestě. Ponorka zasáhla hladinu Bělomořského kanálu s tak hlasitým úderem, až to vyráželo dech. Zadní člun se stočil k západu a také tato ponorka zničila nejprve břeh kanálu, než se konečně svezla do vody. Za věží zela na jejím trupu díra a ohromná trhlina se táhla až k zádi. Voda, která tudy proudila dovnitř, způsobila zkrat baterií, zničila počítačový palebný systém a veškerou elektroniku, roztříštila sonar, radar, poničila velitelské stanoviště a zaplavila všechny prostory.

Z těchto vod nedokáže ponorky vyzdvihnout žádný jeřáb. Situace byla taková, že nálože, které připevnili tuleni admirála Bergstroma, v šesti minutách odepsaly všechny tři ponorky třídy Kilo v ceně 900 miliónů amerických dolarů, potopily tři největší ruské nákladní čluny a naprosto zablokovaly Bělomořský kanál na měsíce, možná na celý rok. Či alespoň do té doby, než sem Rusové dokážou dopravit žabí muže a zvedací plošiny a začnou dobývat všechny trupy ze dna.

Ivan Volkov byl jediný, kdo katastrofu přežil. Stál v chladném vzduchu na poničeném břehu, třásl se zimou a šokem, na kilometry vzdálen od civilizace, a pozoroval, jak se nad vraky zvolna a klidně uzavírá voda. Na severovýchodě viděl slunce, které ve 3 hodiny ráno růžově zářilo na vzdáleném obzoru. Nikde se nic nepohnulo a on instinktivně tušil, že žádná lidská bytost nemohla přežít takovou havárii, určitě ne na bocích, na něž se čluny převrátily.

Věděl, proč on přežil. Když se jeho Tolkač naklonil na pravobok, vycítil nebezpečí a skočil přímo po hlavě přes příď vedoucího člunu, z místa těsně před svou kormidelnou. Ponořil se do tmavé vody, zabočil doleva a plaval pryč od trupu, přičemž skopl boty. Když se ponorka převrátila, byl 40 metrů od ní… a v bezpečí.

Na celém území severního Ruska byl Ivan jediný člověk, který věděl, že to nemohla být nehoda. Neboť slyšel burácení pod hladinou, nejenom na spojeném dvojitém člunu, který sám řídil, ale také ze zcela samostatného zadního člunu. Mladý Volkov jediný věděl, že tu jde o nějaký ďábelský komplot. Někdo vyhodil konvoj do vzduchu. Tím si byl naprosto jistý.

Protože si nevzpomínal na žádné známky života na úseku, kterými konvoj proplul, než se ponorky převrátily, rozhodl se vyrazit na sever. Sundal si mokrý svetr a kabát a trpce litoval, že ztratil boty. Chvíli šel, chvíli utíkal a snažil se rozproudit si krev, až narazil na pobřežní vesnici. Ale byla to dlouhá cesta.

Mezitím asi 35 kilometrů odtud na jih plula kanálem směrem na sever říční nákladní loď Baltika o výtlaku 1700 tun, naložená až po okraj stavebním dřívím z centrální Volhy, směřující do severních doků. Doplout k místu katastrofy jí trvalo více než čtyři hodiny. Když její první důstojník spatřil asi 1,5 kilometru před sebou naprosto neočekávaně vraky, bylo něco po půl osmé ráno. Zavolal kapitánovi, aby se vrátil na můstek: „Podívejte se támhle, pane. Co to je k čertu za trupy?“

„Kde?“ Zeptal se kapitán, upíraje zraky na sever na vyčnívající trup zadního Tolkače. „JEŽÍŠI!… Plnou parou vzad!“

Nákladní loď se jen pomalu zastavovala, i když byla prázdná a plula rychlostí jen 7 uzlů. Ale právě teď byla zatížena stovkami tun dřeva a bylo téměř nemožné zastavit ji na zbývající krátké vzdálenosti. Její obstarožní motory zpomalily, potom se zastavily, znovu se rozběhly na opačný chod, a to celé trvalo nekonečně dlouhou dobu. Loď se otřásla od přídě až po záď, jak se její šroub snažil bojovat se setrvačností, snižovala rychlost, avšak neodvolatelně klouzala k napůl vyčnívají hřídeli se šroubem zadního Tolkače. Ani zpětný chod nestačil, a tak pořád ještě tvrdě narazila. Úder byl jen nepatrně ztlumen těžkými traktorovými pneumatikami, jež kapitán Petrov připevnil na příď své lodi, aby se vyhnul poškození v často přeplněných ruských obchodních přístavech.

Motor táhl loď zpátky a k žádné větší škodě nedošlo, ale pohled, jenž se naskytl kapitánovi a jeho malé posádce, jim všem vyrazil, dech. Na hladině plavaly trosky všeho druhu. Před člunem, do nějž právě narazili, byl převrácený další ohromný člun. A dále vpředu byl ještě další, vyčuhující z vody. Blízko levého břehu vyčníval z kanálu trup, jenž bezpochyby patřil ponorce, její záď byla jasně patrná, vražená do zničené navigace kanálu.

Na pravé straně viděl kapitán Petrov šikmo bokem přes kanál druhou ponorku. Byla potopená, ale její záď, zadní směrová a hloubková kormidla a šroub čouhaly z vody a ponorka se opírala o východní břeh, jenž vypadal, jako by byl zasažen minou. U téhož břehu, ale poněkud dále vpředu byl dokonce třetí trup, strnulý a nehybný, jenž vypadal jako závodní jachta, když vjede na mělčinu. Kapitán netušil, že to je třetí ponorka uvízlá na mělčině svou velitelskou věží, jež se zaryla do dna kanálu. A její trup byl rozpolcen. A byl plný vody. A vězel na něm trup vedoucího Tolkače, bezohledně ji přidržující u dna. Kapitán Petrov si připadal bezmála jako ve válečné zóně. Po životě tu nebylo ani památky. A pro kapitána říční nákladní plavby vyplýval jeden jediný závěr: Bělomořský kanál byl naprosto zablokován. Oběma směry. A patrně to tak ještě nějakou dobu zůstane. Kapitán Petrov se chopil mikrofonu vysílačky a zavolal říční policii. Bylo 07:36 ráno 12. června.

V 09:00 dorazily zprávy o zkáze na hladině kanálu do Kremlu. A v kanceláři náčelníka štábu válečného loďstva panovala atmosféra stěží ovládané zuřivosti. Její bleskem zasažený vládce Vitalij Rankov, mohutný bývalý sovětský veslařský reprezentant, měl nyní nejvyšší admirálskou hodnost. Vládl ohromnou mocí. Byl třetím nejdůležitějším mužem v celém ruském válečném loďstvu. Jako náčelník hlavního štábu byl těsně za vrchním velitelem, který také zastával funkci zástupce ministra obrany. A byl vrchním velitelem válečného loďstva.

Oba muži stojící hodnostně nad admirálem Rankovem byli politicky odpovědní za rozličné machinace bývalého sovětského námořnictva v Baltském moři, Černém moři, v Tichém oceánu a na severu. Avšak proto, že měl na starosti každodenní chod ruského válečného loďstva, v němž sloužilo 270 000 lidí, patřilo jméno admirála Rankova k jménům, jichž se většina lidí bála na prvním místě. Však také hlášení o přímočarých situacích, jež vyžadovaly okamžité řešení, končily velmi rychle na jeho stole. Hlášení o situacích, jež by mohly představovat ohrožení státní bezpečnosti, dorazily na jeho stůl okamžitě. A právě teď zíral bývalý náčelník zpravodajské sekce válečného loďstva na stručnou zprávu ve svých rukou: ztroskotané čluny Tolkač, zničené ponorky Kilo, zablokovaný kanál.

Kladl si tisíce otázek a o většině z nich byl přesvědčen, že na ně nikdy nenalezne uspokojivou odpověď. Ale na jednu otázku si mohl odpovědět okamžitě, ačkoliv by své tvrzení těžko dokazoval.

Kdo byl za celou katastrofu odpovědný?

Odpověď: Admirál Arnold Morgan, poradce prezidenta Spojených států pro otázky národní bezpečnosti. Nějak byl za vše odpovědný, naprosto ďábelským způsobem, na nějž Rankov patrně nikdy nepřijde.

Jak to víš, Vitaliji? PROTOŽE TOHO PARCHANTA ZNÁM! zaburácel admirál uprostřed ohromné prázdné kanceláře. „Vždyť přece výslovně vyhrožoval našemu velvyslanci ve Washingtonu. Ten zkurvený šílenec zničil celkem pět ponorek třídy Kilo, dvě v severním Atlantiku a teď tři v kanále!“ Trvalo mu plných 10 minut, než se opět začal ovládat. Rázoval po velké klenuté kanceláři sem a tam a přitom okované podpatky jeho vyleštěných bot odklapávaly na mramorové podlaze pravidelný rytmus. Snažil se uspořádat si myšlenky do nějakého soudržného pořádku. Politicky neměl ponětí, co by se mělo rozhodnout. Bylo očividně absurdní snažit se nějak plašit obyvatelstvo divokým obviňováním USA.

Přinejmenším to nemělo cenu, dokud nemají v ruce nějaký pořádný důkaz.

Ne, to nepřicházelo v úvahu. Celá záležitost se bude muset pojmout jako nehoda a možná nebude ani nutné ji zveřejňovat, jedině snad jako zpráva o tragické srážce v kanálu. Bylo koneckonců jen pár obětí na životech a k nehodě došlo v extrémně odlehlé oblasti. Šlo vlastně jen o skalp toho šílence v Bílém domě - to bylo bolavé místo, jež ho dohánělo k šílenství.

Ještě horší byla podle názoru admirála Rankova možnost, že si Arnold Morgan bude myslet, jaký se mu podařil husarský kousek. Když ovládl svůj osobní bezmocný vztek, zdvihl sluchátko a řekl ústředně v Kremlu, aby jej spojila s Bílým domem a pokusila se dostat k telefonu admirála Morgana s tím, že jde o záležitost nejvyšší důležitosti.

„Uvědomujete si, pane, že ve Washingtonu je 01:00 hodina v noci?“ upozorňovala jej zdvořile spojovatelka.

„Jo,“ odsekl admirál Rankov a snažil se o úsměv při vyhlídce, že admirála Morgana vzbudí stejně tak, jak to americký náčelník bezpečnostní služby často dělal jemu.

Navázat spojení trvalo jen tři minuty, protože ústředna v Bílém domě dokázala hovor rovnou přesměrovat do Fort Meade, kde se admirál pořád ještě vybavoval s Georgem Morrisem.

„Vitaliji! Starý kamaráde, jak se u čerta máš?“

„Dobré ráno, Arnolde. Nevadí ti, že volám tak časně?“

„Ale jistěže ne. Vždyť ti to říkám pokaždé. Jestli se mnou chceš mluvit, zavolej mi kdykoliv, bez ohledu na hodinu. To je můj styl práce.“

„Ano. Párkrát jsem si toho všiml už v minulosti,“ odpověděl Rus chladně.

„Co pro tebe můžu udělat, starý kamaráde?“

„Arnolde, převáželi jsme dneska dopoledne po Bělomořském kanálu tři ponorky třídy Kilo. Nákladní čluny, které je vezly, se najednou převrátily. Poškození je prakticky totální. Škoda více než miliardu dolarů a kanál bude patrně šest měsíců mimo provoz.“

„Neděláš si legraci? No ne, to je hrozné.“

„Arnolde, rád bych věděl, jestli o tom náhodou něco nevíš. Přece jsi Nikolaji Rjabininovi jasně řekl, že si nepřeješ, abychom ty ponorky do Číny dodali.“

„To chceš říct, že jde o ty tři ponorky třídy Kilo, které měly přijít do Číny?“

„Přesně tak.“

„No, osobně o tom nemám ani ponětí. Chci říct, že jsem dneska skoro vůbec neopustil svoji kancelář. Ale něco si ujasněme… ty si myslíš, že někdo způsobil ztroskotání vašich nákladních člunů a zničil ponorky přímo uprostřed Ruska, přímo před očima vaší bezpečnostní služby? Kdo je podle tebe podezřelý na prvním místě? King Kong?“

„Arnolde, jsme přece staří přátelé. Občas mě dokonce rozesměješ. Ale dneska ne. Já jenom říkám, že Spojené státy mají motiv způsobit takovou nehodu. A chci tě také oficiálně varovat jménem ruského válečného loďstva, že si nedám pokoj, dokud tomu nepřijdu na kloub. A jestli zjistím, že v tom mají prsty Američané, tak se osobně postarám o to, že vás před celým světem odhalím jako bandu sobeckých, právo nerespektujících, zavilých parchantů a že se v OSN zasadíme o rezoluci, která vás učiní odpovědnými a bude požadovat naprostou kompenzaci za ztrátu životů a majetku, a abyste se veřejně omluvili za to, že jste svět přivedli na pokraj války. Já vím, že si o nás myslíte, že jsme ve srovnání s USA nějaká zaostalá země třetího světa. Ale nejsme bezmocní, pamatuj si to!“

„Ale no tak, Vitaliji. Tohle si nemyslíme. My vás přece nepovažujeme za zaostalé nebo za zemi třetího světa, ani za bezmocné. Nejsme vaši nepřátelé. Je to pravda, nechtěli jsme, abyste ta Kila dodali do Číny. Ale to, cos mně vylíčil, bychom nikdy neudělali. Mimochodem, jak bychom to mohli zvládnout? Jak by mohl někdo zvenčí provést takovouhle operaci? Ty si myslíš, že je někdo vyhodil do povětří?“

„Ne, Arnolde. Ne někdo. Já si myslím, že jste je do povětří vyhodili vy!“

„Ne. Ne. Ne. To bych považoval za bezprecedentní akt násilí mezi dvěma spřátelenými státy. Možná mě to mohlo napadnout, ale nikdy bych to neudělal.“

„Arnolde, musím od tebe slyšet oficiální popření.“

„No dobrá, máš ho mít, starý kamaráde. Kdybych byl na tvém místě, tak bych se pečlivě porozhlédl po vašich nepřátelích. Co takhle ti chlapi z Čečenska? Ti vás mají pořád pěkně v žaludku. A řeknu ti, že pro ně by to bylo daleko snadnější, nasadit vám pár náloží pod ty čluny, než pro nás. Mně to připadá jako klasická vnitřní záležitost.“

„Díky, Arnolde. Oceňuji tvůj zájem. Ale nedělej si ze mě blázna.“

„To bych si nikdy nedovolil, Vitaliji. Jsme přece přátelé, takže jestli ti můžu nějak pomoci, jen si řekni. Mimochodem, máte v kanálu nějaké bezpečnostní síly? Myslím nějaký doprovod, stráže a tak?“

„No, vlastně dost málo. Uvnitř Ruska jsme neměli nikdy vážnějšího nepřítele.“

„Ježíši, Vitaliji. To musíte napravit. Já ti něco povím, svět je hrozně nebezpečné místo. Takové věci se stávají dnes a denně. Dej na moji radu, musíte posílit bezpečnostní složky, když přepravujete drahé ponorky na vývoz.“

Admirál Rankov by s radostí, dokonce s úsměvem uškrtil Arnolda Morgana vlastníma obrovskýma rukama. Místo toho ale řekl: „Děkují ti, Arnolde, žes mi věnoval čas. A jistě pochopíš moji situaci, když ti řeknu, že ve vaši nevinu nevěřím.“

„Já tvoji situaci samozřejmě chápu. Musím věřit tomu, že nevěřit musíš. Ale mně je to opravdu upřímně líto a byl bych rád, kdyby ses mohl na mě spolehnout… prosím tě.“

„Ty jsi strašlivý parchant, Arnolde Morgane,“ bručel si Rus, potřásaje svou lví hlavou, když pokládal sluchátko.

Věděl, že tenhle rozhovor musel uskutečnit. Výsledek byl přesně takový, jaký očekával. Morgan vedl rozhovor s kamennou tváří, popíral, že by o něčem věděl, a byl šokován tím, že Spojené státy by vůbec měly být v podezření.

A teď stál admirál Rankov před nutností podnítit důkladné vyšetření toho, co se v Bělomořském kanálu vlastně stalo. Právě teď měl jenom útržkovité údaje. Mluvil s náčelníkem říční policie, který potvrdil, že vedoucí člun se převrátil jako první, následován připojeným „tlačným“ člunem s kapitánem a posádkou. Třetí člun se převrátil o chvíli později na opačnou stranu. Náčelník policie nevěděl, jestli poslední člun byl k předním nějak připojen, ale domníval se, že nikoliv.

„Kdybychom přišli jen o jeden člun,“ mumlal si admirál Rankov, „tak by to mohla být jen nehoda. Ztratit dva čluny spojené dohromady by byla otřesná nedbalost. Ale přijít o tři nespojené čluny musí být jasně výsledek sabotáže. To je terorismus.“

Znovu se teď postavil a chodil po kanceláři sem a tam. Mohli by to být Čečenci? Pravděpodobně, ačkoliv co by z toho měli? Kromě peněz prohrála v tomhle případě hlavně Čína, nikoliv Rusko.

„Co se týče motivu, nemusím hledat nikde jinde než v USA. Ačkoliv musím připustit, že mi to připadá neuvěřitelné. Kde vzali ty nervy? Jak mohli operovat uprostřed Ruska, hluboko ve vnitrozemí a tak daleko od oceánu? Jak se sem dostali? Jak sem dostali výbušniny? Jak se dostali ven? Kde jsou pachatelé teď? Jsou pořád tady? Mají nějaký další úkol?“

Admirál Rankov pokrčil rameny. Všechna fakta postrádala najednou spojitost. A vodítek bylo strašně málo. V hlavě jej strašila jediná myšlenka. Morgan.

Rozhodl se začít s vyšetřováním ještě dříve, než ohlásí celou věc zástupci vrchního velitele válečného loďstva. A zavolal své štábní důstojníky, Levitského a Kazakova, aby s nimi začal sestavovat seznamy. Řekl jim, aby se posadili se zápisníky, zatímco on přecházel po místnosti a diktoval jim. Až odejdou, připraví mu jasné hlášení.

Situace kolem místa katastrofy byla pod kontrolou. Říční policie nařídila uzavření místa v okruhu osmi kilometrů. Na silnicích byly postaveny zátarasy a všechna vozidla bez ohledu na národnost musela zastavit a byla prohledána. Z okolních oblastí byly povolány policejní posily. Na místo letěli vrtulníkem ze Severodvinsku námořní žabí muži. Na místo plul také s malým plavidlem speciálně vybaveným pro záchranné operace komodor válečného námořnictva s celým svým štábem.

Na palubě lodi bude vytvořeno velitelské operační centrum, zatímco válečné loďstvo povede vyšetřování samotného místa katastrofy. Admirál Rankov nařídil, aby byly odevzdány seznamy všech cestujících a členů posádek všech turistických lodí a všech nákladních lodí, jež v posledních třech dnech zakotvily kdekoliv na Oněžském jezeře. Nařídil také okamžitý přehled všech nezvěstných lidí v oblasti za posledních 12 měsíců. Trval na tom, aby přehled zahrnoval každé městečko a vesnici, každou výletní loď, dokonce i místní nákladní čluny a všechna vojenská plavidla, jež se vyskytla kdekoliv v blízkosti severních pasáží Bělomořského kanálu. Pokud byl někdo nezvěstný, bez ohledu na okolnosti, chtěl on, admirál Rankov, přesně vědět, o jakou osobu jde.

Žádal také o dodání záznamů o všech cizincích, kteří v uplynulých třech měsících navštívili Rusko a chtěl tyto záznamy porovnat se seznamy odjezdů z Ruska. „Chci vědět, kdo všechno je pořád tady, kde ti lidé jsou a co, kurva, dělají. Všichni. Zajistěte také, aby se zkontrolovaly všechny záznamy o výjezdech se zpětnou platností. Jestli odjel někdo, kdo zjevně nevstoupil do země oficiálně, chci takovou osobu vystopovat a nezáleží mi na tom, odkud je.“

Jeden z poručíků nerozumně poznamenal, že taková operace si vyžádá nejméně tisícovku pracovníků. Admirál na to odsekl, že „absolutné sere na to, jestli si vyžádá třeba i 10 000 lidí“. Hodlá zjistit a dokázat, kdo zničil jeho ponorky. „Jako kdybych to dávno nevěděl,“ bručel si přitom pod vousy.

Zatím ve Washingtonu Arnold Morgan bojoval s pokušením bezvýhradně se oddat upokojení nad očividným zoufalstvím ruského admirála a jen s námahou ovládl krutou radost. V duchu si říkal: „Tohle je zajímavý zápas. Snažil jsem se spolu s Johnem Bergstromem zachovat veškeré možné utajení. Ale existuje tu spousta stop, po kterých se Vitalij Rankov určitě pustí. Jenom doufám, že to všechno budou slepé uličky.“

Admirál Rankov se právě teď pustil po stopách všemi možnými směry. Podpatky mu klapaly po mramoru, jak se zachmuřenou tváří rázoval po kanceláři, v hlase netrpělivý tón. „Postarejte se o to, abychom dostali seznamy všech lodí, které propluly severními toky a jež by mohly vézt výbušniny. Zkontrolujte veškerá radarová pozorování neznámých letadel, jež přeletěla nad naším územím. Sežeňte mi seznamy všech jednotlivých letadel, jež se za poslední dva měsíce ocitla v ruském vzdušném prostoru na dohled od Oněžského jezera.“

„Včetně osobních letadel?“ zeptal se korvetní kapitán Levitskij.

„Včetně každé zasrané mašiny, která lítá!“ vyštěkl Rankov. „Jestli tohle provedla nějaká zahraniční mocnost, tak určitě najdeme na dnech člunů Tolkač pár děr po výbušninách. Takže musím položit otázku, jak se ty výbušniny dostaly sem do země. Nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by neriskoval přepravu vlakem nebo náklaďákem, dokonce ani ne člunem. Následky objevení by v takovém případě byly prostě příliš nebezpečné. Instinkt mně říká, že nějak, někde, byla ta výstroj použitá sabotéry shozena ze vzduchu, ale neptejte se mě jak.“

„Kolik asi bylo těch výbušnin, pane? Kolik si myslíte, že jich mohli unést?“

„No, to nevím. Ale ty nákladní čluny jsou obrovské. Jejich celková délka činí přes 450 metrů. Předpokládám, že by to chtělo nálož každých 45 metrů, aby si člověk byl absolutně jistý, že se okamžitě převrátí. To je ohromný náklad výbušnin. Ty musely být shozeny ze vzduchu. Žádný jiný způsob neexistuje, ledaže by to plánovali měsíce a měsíce, pašovali ji sem po maličkých dávkách a skladovali někde v blízkosti kanálu. Ale o tom vážně pochybuji. Bylo by to moc komplikované, moc riskantní a příliš obtížné na to, aby se to udrželo pod pokličkou.“

„Pane admirále, vy ale předpokládáte, že někdo shodil 70 kilo vysoce výbušné látky z letadla, že ji skupina zahraničních žabích mužů našla, rozdělila si ji mezi sebe a potom se dostala pod čluny, ve kterých nadělala 20 až 30 děr?“

„No, uvažoval jsem o tom, ale když to podáte takhle, tak už to moc pravděpodobně nezní.“

„Pane, měl jsem na mysli faktor přesnosti. Předměty shozené z letadla mohou dopadnout kamkoliv v okruhu šest až sedm kilometrů. Potřeboval byste 15 až 20 mužů, kteří by celé dny prohledávali místo dopadu v kruzích, než by něco našli. Někdo by.je musel vidět.“

„Ano, já vím,“ odpověděl Rankov. „Ale nemáme nejmenší ponětí, kde ten materiál mohl být shozený. Dokonce ani nevíme, kde ty výbušniny pod čluny připevnili. Uvědomte si, že malá magnetická mina může být odpálena kdykoliv mezi dobou jedné minuty a 24 hodinami. Mohli to udělat kdekoliv.“

„Ne, když byly čluny v pohybu,“ připomněl korvetní kapitán Kazakov.

„Ne, během plavby určitě ne,“ souhlasil admirál a přerušil svůj pochod. „V hlášení se říká, že kapitánův syn Ivan Volkov byl během transportu přední kormidelník a že je pořád naživu. Pomáhá teď říční policii někde na severu, v Kočkomě. Sežeňte ho k telefonu, buďte tak laskav. Zjistěte, kde se zastavili. A všechno ostatní, co by nám mohl ještě říci. Možná, že by bylo nejlépe, kdybychom si ho přivezli sem do Moskvy.“

„Jistě, pane,“ souhlasil korvetní kapitán Kazakov. „Mohli výbušniny připevnit přímo v Nižním, kde čluny kotvily několik dní. Možná, že použili nějaký typ speciální sedmidenní rozbušky.“

„To mohli, Andreji,“ odpověděl admirál. „Ale já si to nemyslím. Je to moc chatrná konstrukce. Nedá se to dost dobře uhlídat. Kdyby nevěděli, kde nálože vybuchnou. Kdokoliv to udělal, tak byl pod přísným dohledem. A umístit přesnou podvodní rozbušku s dlouhým zpožděním, pokud taková věc existuje, nám do tohohle schématu moc nezapadá, že ne?“

„Ne, pane. Opravdu ne. A kromě toho nás to staví před původní problém… jestliže to má na svědomí zahraniční nepřátelská mocnost, jak dostala ty výbušniny do Ruska, aniž o tom kdokoliv věděl?“

„No, slyšel jsem, že Američané mají jeden maličký vynález, který nikdo jiný nemá. Myslím, že jej vyrobili v Kalifornii a že pracuje na stejném principu, jako ty jejich laserem naváděné bomby. Jenom jsem o tom četl v jednom západním vojenském časopise, takže nemám ponětí, jestli to doopravdy funguje. Mám dojem, že se to jmenuje HALO - High Altitude, Low Opening, neboli shoz z velké výšky s otevřením padáku nízko nad zemí. Tenhle systém umožňuje člověku výsadek z letadla ve výšce 10 000 metrů, volný pád a navedení na cíl pomocí paprsku ze země. Padák se otevře ve 300 metrech a člověk přistane přesně tam, kde si to naplánoval. Chce to důkladný výcvik. Ale nepředpokládám, že by bylo tak obtížné shodit vojenský materiál v sudech tím samým způsobem - a navést je na zdroj paprsku místo na nějakou předem určenou budovu či loď jako bombu či střelu. Chápete, doslova to znamená shodit kontejnery z výšky třeba osm kilometrů na cíl 10 metrů v průměru.“

„Pro Krista!“ zvolal korvetní kapitán Levitskij. „Ten článek jsem nečetl, pane.“

„No jo, já ani nevím, jestli už ten systém je zavedený a jestli funguje, ale je to panečku nápad, co?“

„No to ano, pane. Půjdu po tom, pokusím se o tom zjistit něco víc.“

V poledne 12. června kotvila turistická loď Jurij Andropov stále ještě u zelené zastávky a cestující začínali být neklidní. Řada z nich prohledávala oblast s posádkou a pátrali po stewardu Pjotrovi, vrchním číšníku Torbinovi a po pěti nezvěstných Američanech. Ale po těch nebylo ani stopy, navzdory tomu, že několik pátracích skupin prošlo ve vzdálenosti 10 metrů od dvou mrtvol Rusů ukrytých na mělčině mezi vysokým rákosem pod gumovým nafukovacím člunem chybějícím v lodní výbavě. Také postarší Američané se prostě vypařili.

Plukovník Borsov se osobně ujal velení pátracích čet, ale uvědomil si, že má povinnosti k ostatním cestujícím, a oznámil, že odplují ve 2 hodiny odpoledne. Spojil se s říční policií a ohlásil, že má sedm nezvěstných osob. Nařídili mu, aby se znovu ozval, až Andropov dopluje za 36 hodin do Sankt Peterburgu.

V 16:00 měl už admirál Rankov podstatně objemnější fascikl týkající se neštěstí v Bělomořském kanále. Jediný přeživší Ivan Volkov potvrdil přesnou pozici konvoje během noční zastávky na jezeře u ústí severní části kanálu. Potvrdil také, že zadní člun rozhodně nebyl spojen s dvoudílným předním Tolkačem. A poskytl očité svědectví o tlumených hromových výbuších, jež slyšel pod čluny, a o daleko zřetelnějším zvuku výbuchů pod čarou ponoru zadního člunu.

Podle svých slov viděl, jak se zadní člun převrátil a shodil ponorku nejprve na břeh, potom do vody. Dodal, že osobně vůbec nepochybuje o tom, že na dně člunů vybuchly nálože, po dvou na pravoboku a po jedné na levoboku. To způsobilo, že se převrátily rychle a se smrtícím účinkem.

V 18:00 hodin byl admirál Rankov už zase zpátky ve své kanceláři, po schůzi s vrchním velitelem a politickými náčelníky. Ani jeden z nich nechtěl uvěřit, že by Spojené státy byly schopné spustit akci takových rozměrů přímo v srdci Ruska. Prvních 30 minut zastávali názor, že něco takového je prostě nemožné. Ale admirál Rankov trval na tom, že navzdory svému zapírání je poradce amerického prezidenta pro otázky národní bezpečnosti takového skandálního činu schopen a téměř jistě stojí za zničením ponorek právě on.

Na závěr bylo dohodnuto, že admirál Rankov bude pokračovat se vší rozhodností ve vyšetřování s jediným cílem - najít důkaz proti Spojeným státům a potom je před tváří celého světa vystavit na pranýř jako gangstery, naprosto opovrhující zákony.

Admirál Žang Jušu, vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva nechtěl věřit svým uším. Avšak námořní atašé ruského velvyslanectví v Pekingu byl neoblomný: tři ponorky, které opustily Nižnij Novgorod a vydaly se na první etapu svého putování do Číny, byly zničeny v důsledku jakési nehody na hladině Bělomořského kanálu. Nebyla to žádná alarmující situace. Nikdo na ně nevystřelil, ani je nezasáhl střelou, dokonce ani nebyly bombardovány. Prostě se svalily z palub ruských nákladních transportérů a právě teď se nalézají na dně kanálu. Čínská objednávka, přinejmenším co se týká těchto tří ponorek, nebude nikdy splněna. Ponorky byly v podstatě odepsány.

Admirál Žang naslouchal pečlivým, citově nezabarveným větám tlumočníka. Nebylo žádných pochyb o tom, co se stalo. Tři ponorky dopravované do Severodvinsku, kde je očekávaly čínské posádky a inženýři, tam nikdy nedorazí. Položil sluchátko a tiše zaklel. Tyto ponorky se staly, to věděl přesně, doslova jeho osobní doménou poté, co byly ztraceny předchozí dvě. Neboť v Číně existovalo mnoho vojenských náčelníků a politiků, kteří se instinktivně bránili podnikům, jež by se mohly zvrtnout, tak jako se zcela jistě zvrtne tenhle.

Žang byl však ustrojen z pevnější podstaty. Ovládala ho jediná myšlenka, že Američané zničili tři další ponorky, stejně jako zničili dvě předchozí. Uskutečnili prakticky jen to, co slíbili ruskému velvyslanci ve Washingtonu. Věděl o tom, neboť mu to před několika měsíci řekl sám admirál Rankov. Teď už nemohlo být pochyb. Washington byl odhodlán k jakýmkoliv opatřením, aby dodávce ponorek zabránil. Což stavělo vrchního velitele čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva politicky do velice choulostivé situace.

Svrchovaný vládce dal zcela jasně najevo, že nemá v nejmenším zájem pustit se se Spojenými státy do jakéhokoliv zápasu. Neviděl důvod, proč se zaplést do jakékoliv akce, jež by poškodila obchod mezi oběma zeměmi, obchod, jenž v samotné Číně způsoboval, že každý byl bohatší než kdykoliv předtím.

Žang věděl, že by stěží získal podporu kteréhokoliv armádního či námořního velitele, kdyby znovu navrhl jakkoliv ospravedlněný odvetný úder proti Spojeným státům. Jediné, v co snad mohl doufat, byl souhlas s pokračováním snahy získat další dvě ponorky, po nichž osobně prahnul. Zoufale.

Ale nejprve potřeboval vyřešit problém s penězi. Jeho vláda zaplatila zálohu v hotovosti ve výšce 300 miliónů amerických dolarů za tři ponorky a dalších 300 miliónů dolarů mělo následovat letošní léto po skončení provozních zkoušek v Barentsově moři a po připlutí ponorek do čínských vod poslední splátka 300 miliónů dolarů. Rusové určitě nebudou mít radost z toho, že původních 300 miliónů dolarů budou muset vrátit. Ale takové byly podmínky, na nichž muselo čínské válečné loďstvo trvat. Teprve až bude tato překážka úspěšně odstraněna, může admirál Žang bez obav vyslovit další požadavky. Bude pro zbývající dvě ponorky požadovat mohutnou ruskou eskortu válečných lodí na celou jejich plavbu do Šanghaje.

Prozatím si mohl být jist, že mnoho jeho rivalů si myslí, že ruské dieselelektrické ponorky způsobují více problémů než užitku. V Pekingu ležel celý projekt nyní na vážkách.

A jestliže převáží názor starších a opatrnějších státníků, dostane se admirálu Morganovi ve Washingtonu zadostiučinění v jeho názoru, že „jestliže je udeříme s dostatečnou silou a vážností, tak pravděpodobně couvnou a přijmou prostě jako fakt, že jim ty ponorky nenecháme“.

Admirál Žang přesně věděl, pravděpodobně nejlépe ze všech ostatních lidí, jak tvrdý to byl ve skutečnosti úder. A podobně jako admirál Rankov také věděl, aniž by o tom měl osobně sebemenší pochybnost, který národ Číně uštědřil políček.

V následujících dnech se admirál Rankov neúnavně snažil přijít na nějakou chybu, kterou Američané udělali. Domníval se, že na něco narazil, když mu jeho slídiči oznámili, že do Ruska přicestovalo komerčním letem do Sankt Peterburgu pět zaměstnanců velké floridské ovocnářské firmy, kteří zjevně neodcestovali v době stanovené jejich vstupními vízy.

Nikdy se samozřejmě neměl dozvědět, že těchto pět Američanů odcestovalo ještě večer téhož dne, kdy do Ruska přiletěli, a to na záhadném rybářském člunu, jenž je odvezl z malého přístavu Kurgolovo na pevninu vzdálenou 80 mil východně od města. V té době již jejich pasy a víza použilo pět jiných Američanů, z nichž ani jeden neměl o pěstování ovoce nejmenší ponětí.

Potom vyšlo najevo, že těchto pět Američanů Rusko skutečně formálně opustilo, i když o 24 hodin později, a to v soukromém obchodním tryskovém letadle letícím ze Sankt Peterburgu do Londýna. Jinak se v posledních měsících nevyskytl ani jeden občan Spojených států, který by platnost svého víza přetáhl, či dokonce byl nezvěstný.

Až do 19. června nevyšlo najevo nic, co by se týkalo nezvěstných Američanů. Pak se ukázalo, že čtyři muži z okolí Minneapolis a jedna žena z Chicaga zmizeli z turistické lodi Jurij Andropov, a to v severním cípu Oněžského jezera. Navíc k tomu došlo dva dny předtím, než byly nákladní čluny v kanálu vyhozeny do povětří.

Rankov to zjistil díky americkému velvyslanectví v Moskvě, které předalo formální stížnost ministerstva zahraničí ve Washingtonu, že pět amerických občanů zmizelo na nějakém Bohem zapomenutém ruském jezeře, a co s tím, sakra, ruské úřady hodlají dělat?

To byl klasický včasný protiúder Arnolda Morgana, jenž měl Rusy uvést do zmatku nějakou okolností, jež se jim dala přičítat za vinu. Rozhořčený tón ministerstva zahraničí způsobil v moskevském ministerstvu turismu značnou nervozitu a měl za následek značné rozladění mezi plánovači lodních výletů, kteří se snažili jakékoliv incidenty zahladit, aby zabránili hromadnému rušení objednávek ze strany notoricky podrážděných amerických turistů.

Nic z toho Vitalije Rankova nezmátlo. Také v tomto povyku rozeznal taktovku admirála Morgana a okamžitě povolal do své ponuré kanceláře v Kremlu bývalého důstojníka KGB plukovníka Borsova.

Nejvyšší hodnostář z lodi Andropov byl více než nápomocný. Seznámil se s Američany, mluvil s nimi, dokonce to byl on, kdo objevil, že jsou nezvěstní, a nařídil, aby jejich apartmá byla prohledána.

„Co to bylo za lidi?“ zeptal se náčelník ruského válečného loďstva.

„Byli staří.“

„Staří? Jak staří?“

„Hodně staří.“

„Kolik? Šedesát? Devadesát?“

„No, pane, řekl bych, že jednomu z nich, pan Andrewsovi, bylo už skoro osmdesát. Chodil o holi, hrozně pomalu. Pak Maklov byl starší, tomu už muselo být přes osmdesát, ten chodil vůbec špatně, ale byl to moc milý člověk. Další dva byli o něco mladší, ale ne o moc, oběma mohlo být tak asi pětasedmdesát. Pro mě je to naprostá záhada, co se s nimi stalo.“

„Jak blízko jste se k nim dostal?“

„Tak blízko, jako k vám, pane.“

„Nenapadlo vás, že by mohli být o hodně mladší?“

„Absolutně ne, pane. Byli opravdu staří. Vídal jsem je často, dvakrát denně u jídla, jednou v lehátkách na palubě, několikrát v baru.“

„Vypadali na dobré plavce?“ Rankov se usmál.

„Plavce“? Ne, pane. Byli to staří pánové, možná to byla poslední dovolená v jejich životě. Všichni měli ruské předky.“

„A co ta pátá osoba z téhle skupiny?“

„Ale, to byla jejich ošetřovatelka. Edith Dubraninová. Té mohlo být tak přes padesát, určitě. Starala se o ně, říkala mi, že pochází z Chicaga, že tam hodně let pracovala v nějaké velké nemocnici.“

„Co myslíte, je pravděpodobné, že se mohlo jednat o teroristy?“

„Teroristy? To bych neřekl. Dva z nich sotva přešli palubu.“

„Máte nějakou teorii, co se jim asi tak mohlo přihodit?“

„Ne. Nemám, pane. A měli jsme tam další záhadu. Dva členové naší posádky zmizeli na té samé plavbě, prakticky na stejném místě, to je ta naše zelená zastávka na Oněžském jezeře. To byli mladíci, steward Pjotr, který pracoval v baru na přídi, a Torbin, vrchní číšník. Odpluli na malém člunu a od té doby už jsme je neviděli.“

Rázné a věcné odpovědi plukovníka Borsova se admirálu Rankovovi líbily. Musel akceptovat popis Američanů a ochotně přijal slovo nejvyššího hodnostáře z lodi Andropov, že jej bude okamžitě informovat, jakmile se dozví něco o kterémkoliv ze sedmi nezvěstných.

Vyprovodil plukovníka na nádvoří a vrátil se nehostinnými vojenskými prostory do kanceláře. Snažil se dát dohromady nevyvratitelné shody okolností, k nimž došlo mezi cestujícími lodi Andropov 10. června a na vlnách Bělomořského kanálu vzdáleného 215 kilometrů o 29 hodin později. Neměl na vybranou, leč přijmout slovo bývalého důstojníka KGB: ti postarší Američané nebyli schopni takový zločin spáchat.

Co se týče onoho stewarda a číšníka, šlo o muže, kteří pracovali pro lodní společnost už čtyři roky, oba byli ruští občané, dobře známí mnoha lidem podnikajícím v lodní turistické dopravě. Nuže, Vitalij Rankov je nepodezříval z toho, že se dopustili vlastizrady. Ale bude je muset nicméně nechat prověřit.

O dva dny později, 22. června, nalezl jiný steward z jiné turistické lodi, jež zakotvila u zelené zastávky, převrácený nafukovací člun z lodi Andropov. Plavil se ve člunu stejného typu, vezl šest amerických dam, za l dolar na hlavu, na krátkou vyjížďku podél břehů jezera, když v jasném slunečním světle spatřil asi metr a půl pod hladinou bílý motor viditelný z vody, ale nikoliv ze břehu. Připlul blíže a na roztrženém gumovém trupu rozeznal nezřetelná písmena, příliš hluboko, aby je mohl přečíst, ale snad dosažitelná lodním hákem.

Steward seděl na člunu pohupujícím se na vlnách, jež způsobil jeho vlastní motor. Rozhodl se vysadit své platící cestující a přivézt sem pár členů posádky, aby se ujali záchranné operace a zachránili patrně drahý přívěsný motor a nafukovací člun.

Vydali se na místo po 11 hodině večer, ale tady nahoře na severu slunce koncem června téměř nezapadá. Sklouzne jenom trochu pod severní obzor a po celou noc ozařuje oblohu jasnou růžovou září. Nad ohromným ruským severním jezerem se klene široký obzor a obloha skýtá nádherný pohled. Není možné zůstat lhostejný k těmto bílým nocem, jak je nazývají místní lidé.

Bystrozraký steward Alek doprovázený číšníkem z hlavní jídelny Nikolajem a mechanikem Antonem proplouvali na jednom z nafukovacích člunů se závěsným motorem o síle 150 koňských sil, běžícím na nízké obrátky, mělkými pobřežními vodami.

Pátrali po obdobném motoru, jaký měli sami na zádi, jehož bílý nátěr stále jasně zářil pod vodou nějakého půldruhého metru pod hladinou.

Mladí Rusové byli vyzbrojeni třemi pytli a párem velkých háků. Měli v úmyslu motor vyzvednout, ukrýt jej v podpalubí své výletní lodi Alexandr Puškin a dopravit jej domů do Sankt Peterburgu. Mohli by jej vysušit, Anton by jej opravil a pak by jej snad mohli prodat za nějaké 4000 amerických dolarů. Pro mladé muže, kteří vydělávali v Rusku necelých 60 dolarů týdně, to už představovalo pěknou sumičku.

Potíž byla v tom, že Alek neoznačil příslušné místo na břehu žádnou značkou, a tak jim hledání zabralo dost dlouhou dobu. Ještě že bylo světlo. A 15 minut před půlnocí Nikolaj motor spatřil, jasně patrný pod průzračnou hladinou ve stínech rákosů.

Alek připlul s člunem blíže a další dva mládenci zahákli člun bidly a snažili se jej zdvihnout. Motor se pohnul, ale ne dost. Pořád vězel na dně. „Ten svinský krám je pořád ještě připevněný ke člunu,“ konstatoval Anton. „Jeden z nás musí do vody a uvolnit jej - celé to ze dna nikdy nevyndáme.“

„Ták tam teda skoč,“ rozhodl Alek. „Já mám na starosti člun a Nikolaj je z nás nejsilnější… bude muset motor vytáhnot. Vsadím se, že váží nejmíň tunu.“

Anton, měřící 191 centimetrů, usoudil, že nejhorší práce zbude vždycky na něj. Pokrčil rameny, něco si zabručel, sundal si boty, košili, ponožky a kalhoty a přehoupl se přes okraj člunu do studené vody. Hluboce se nadechl a po hlavě se vrhl k bílému motoru. Problém pochopil okamžitě. Jeden kovový výčnělek skříně motoru pod hřídelí prozrazil dřevěnou podlážku člunu, motor se převrátil a při pádu uvízl.

Anton vyplaval na hladinu a řekl Nikolajovi, aby motor převrátil do vodorovné polohy, potom že jej dokáže uvolnit. Načež se znovu ponořil a uvolnil motor z dřevěné přepážky. Když se opět vynořil, Alek s Nikolajem jej už přendávali na palubu.

Podlážka a gumový trup ponořeného člunu, zbavené nyní váhy motoru, začaly stoupat pomalu ke hladině. Anton, visící na svém vlastním člunu, se je snažil nohou odstrčit a žuchnul nohou do vody, aby udržel rovnováhu. Přitom vykřikl s odporem. „Doprdele! Šlápnul jsem na nějakou mrtvou čubu nebo co… vytáhněte mě ven!“

Alek se zasmál a uklidňoval jej. „To jsou jenom řasy. Jezero je plné různého sajratu!“

„Žádný řasy,“ odpověděl Anton. „Šlápl jsem na něco hnusnýho a mrtvýho. Strašný!“

„Hele, já ti ukážu, na co jsi šlápnul,“ nedal se Nikolaj, ponořil dva a půl metru dlouhý hák do vody a zahákl s ním „úlovek“. „Tady to máš, pomoz mi to vytáhnout.“

Oba muži znovu zabrali a ucítili, že ať už vytahovali cokoliv, podařilo se jim to uvolnit ze dna. Bylo to velké, větší než pes, a jak to stoupalo k hladině, vypadalo to jako kus dlouho hnijící klády. Až na to, že klády nemají oči, bílé vytřeštěné oči zírající upřeně z hustého bláta, které zakrývalo tvář a vlasy.

Byla to slizká, mokvající mrtvola přímo z pekla, jejíž blátem zamazaný černý a rudý trup se otočil nahoru malou zející rudou ránou, asi pět centimetrů dlouhou, posazenou jako nějaká tenká hrozivá řádka vojenských vyznamenání uprostřed na levé straně prsou.

Anton měl dojem, že se okamžitě pozvrací. Pustil bidlo s hákem a odvrátil se. Ale Nikolaj měl pevnější náturu a tak upíral zrak do vody. Rozeznal na dně tvar další „klády“, tentokrát zřetelně modravého zabarvení.

Chopil se druhého háku a zašmátral jím na dně, až předmět zachytil. Potom vytáhl druhé tělo z bahna, tentokrát se však trup neotočil zablácenou stranou nahoru. Nahoře se objevila nezablácená strana denimového saka vybledlé barvy, ulpívajícího pevně na mrtvém těle.

Podivné bylo, že mrtvola byla ozdobena stejnou hrozivou, úzkou rudou trhlinou, ale na opačné straně těla, asi v polovině zad na levé straně.

Působilo to, jako by mrtvoly ještě zaživa vybojovaly nějaký nestvůrný souboj s dlouhými loveckými tesáky. Anebo naopak, jako by narazily na zručného zabijáka, který dokáže zbavit života s dokonalostí a přesností chirurga provádějícího transplantaci srdce.

Alek s přáteli vylovili mrtvého Pjotra a Torbina a říční policie byla na místě do 45 minut. Případ, zdálo se, se ještě víc zamotal.

Plukovník Borsov se zprávu dozvěděl prostřednictvím svého lodního telefonu a okamžitě volal admirálu Rankovovi, aby jej informoval, že teď už má jenom pět nezvěstných, namísto sedmi. Zmizení dvou členů posádky se objasnilo.

Rankov teď už opravdu ničemu nerozuměl. Na dně mysli mu klíčilo podezření, že dva Rusové mohli zavraždit ty staré Američany kvůli penězům a potom je odstranit. Uvědomil si, že je to poněkud fantastická úvaha, ale bohužel ho v tu chvíli nic jiného nenapadalo.

A teď přišel dokonce i o tohle málo slibné vodítko. Naopak, vynořovaly se další otázky. Kdo zabil členy posádky? A mohli mít ti stárnoucí Američané něco společného s havárií ponorek? Admirál Rankov si začínal myslet, že ne. Jak by mohli? Konvoj s ponorkami zakotvil kilometr a půl od břehu a skupinu Středozápaďanů tvořili stárnoucí turisté, ne profesionální žabí muži.

Admirál usoudil, že to je slepá ulička, ale přemýšlel o tom, jestli si galantní plukovník Borsov prostě jenom nechrání záda, když si je tak neomylně jist věkem a zdravotním stavem těch čtyř Američanů a jejich ošetřovatelky. A poznamenal si, že musí údaje o všech pěti nezvěstných Středozápaďanech nechat prověřit. Ti Američané snad mohli někde ve své krycí legendě udělat nějakou chybu, říkal si. Ale ve skrytu duše věděl, že Arnolg Morgan jistě utkal svou spletitou síť až příliš pečlivě, a na dně žaludku se mu usadil pocit bezbřehého zoufalství.

Přesto se přiměl, aby zaměřil své úvahy na možná úrodnější půdu. Jakou představovalo například letadlo.

Před sebou měl poměrně krátký seznam letadel, jež přiletěla přes severní pól a směřovala na jih, vysoko nad ruským vnitrozemím, směrem k Turecku a Arabskému moři, a samozřejmě k Perskému zálivu. Zpravidla to byla letadla ze západního pobřeží USA a Kanady, jež si při svém letu na Střední východ zkracovala cestu přes severní pól. Rankovovi muži jich za poslední dva měsíce objevili jenom osm. Všechna byla prověřena a všechna doletěla na místo určení, tak jak stanovil jejich letový plán. Až na jedno.

Seznam v rukou ruského admirála je označoval jako let Amerických aerolinií číslo AA294. Boeing 747 odletěl z Los Angeles 1. května (ruského času) a podle letového plánu směřoval na mezinárodní letiště v Bahrajnu, přímo na břehu Perského zálivu. „No vida,“ mumlal si admirál. „Všechno šlo podle plánu až do Ruska, dorazili do našeho vzdušeného prostoru, nad Murmansk, podle harmonogramu asi ve 22:30 - se zpožděním jen pár minut - a potom letěli více méně přímo na jih podle zeměpisné délky 34 stupňů. Tady podle toho byli ve výšce asi 10 500 metrů, letěli rychlostí 440 uzlů a vůbec nezpomalovali.

Ale podle našich lidí v Emirátech to letadlo v Bahrajnu nikdy nepřistálo. A nikdy tam také přistát nemělo. Žádný Boeing 747 tam to dopoledne vůbec nebyl. Alespoň ne podle záznamů.“

Admirál jel prstem dále po seznamu. „Tady to máme. Americké aerolinie říkají, že přistáli v Bahrajnu na čas… komerční let, pronajatý arabskými obchodníky… a vůbec prý nechápou, jak to, že Arabové o něm nemají záznam.“

Ruský agent rovnéř překvapivě ústně informoval o svém telefonickém rozhovoru s jistým americkým úředníkem, který prohlásil, že se „může na všechno vysrat, protože letadlo je bezpečně zpátky v Los Angeles… a proč se, kurva, pořád někdo zdržuje ověřováním těch otřesně nespolehlivých údajů z letišť na Blízkém východě, to teda opravdu nechápu. Lituji, ale v tomhle vám nepomůžu. Sbohem“.

„Tak tímhle to končí,“ pozvdechl si admirál Rankov. „To letadlo vůbec do Ruska nepřiletělo. Prostě nad ním jenom přelétlo. Tady nemáme vůbec žádné pravomoci. Kromě toho, nemáme žádný důvod myslet si, že let AA294 měl jiný účel než dopravit někam arabské obchodníky. Určitě nedopravoval na břeh Oněžského jezera výbušniny. S tímhle jsem opravdu v koncích. Podle mě to mohlo být americké letadlo směřující na vojenskou leteckou základnu USA v Dahranu, ale není šance, že z těch bychom mohli něco vyrazit. Ale stejně, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ten parchant Morgan…“

Pokaždé, když se mohutný bývalý zpravodajský důstojník ruského válečného námořnictva dobral k nějakému vodítku, musel se jej vzdát, buď proto, že bylo příliš nepravděpodobné, anebo přímo nemožné. Ale přesto za tím vším pořád cítil ruku Arnolda Morgana. Pořád ještě se nevzdával, ale vzmáhal se v něm nepříjemný pocit, že se mu nikdy nepodaří nic prokázat. Že ptáček, jehož hledá, už dávno z hnízda uletěl. Aniž po něm zůstalo jediné peříčko.

Dne 24. června dorazilo na jeho stůl úvodní hlášení od důstojníka válečného loďstva, který velel potápěčským pracím v kanálu. Práce šla pomalu, protože trupy člunů jedna a tři vězely hluboko v bahnitém dně kanálu. Jedině trup číslo dvě, tvořící zadní část dvoudílného Tolkače, ten, jenž se převrátil vzhůru dnem, vydal svědectví. Potápěči našli na pravoboku, v místě, kde se bočinový kýl připojuje ke dnu lodi, sérii osmi zejících děr o rozměrech jeden až jeden a půl metru. Nacházely se od sebe v pravidelné vzdálenosti 15 metrů.

„Čistá práce,“ bručel admirál Rankov, zatímco se probíral ostatními údaji hlášení, aby zjistil to, co věděl už předtím, než hlášení začal číst. „Ohořelé části jasně ukazují… kovový kýl byl rozřezán podvodními kyslíkoacetylenovými hořáky a zaslán do kriminalistických laboratoří KGB v Moskvě… výsledky ještě nedorazily.“

„A až dorazí,“ vrčel náčelník štábu ruského válečného loďstva, „tak určitě potvrdí, že jde o semtex. Vyrobený v České republice. Čistá, moc čistá prácička. Kurevská práce.“

Jeho povinností teď bylo informovat nadřízené, vrchního velitele a náměstka ministra obrany, admirála Karla Roštová. V naprosté tajnosti mu musí sdělit, že válečné loďstvo si je jisté, že čluny vyhodili do povětří profesionálové, avšak pachatelé nejsou známi. Otázkou bylo, jak tuto trpkou zprávu sdělit veřejnosti? A jestli s ní vůbec mají jít na světlo.

Vitalij Rankov nepochyboval, že ve zprávě se nakonec bude tvrdit, že šlo o nehodu. Věděl, že se zprávy chopí mezinárodní média, ne sice jako čerstvé novinky, nicméně zpráva to koneckonců byla. S tím se dokázal vyrovnat. S čím se vyrovnat nedokázal, byla představa spokojené, samolibé tváře admirála Arnolda Morgana. Takové věci se stávají dnes a denně. Dej na moji radu, musíte posílit bezpečnostní složky.

„Ježíši Kriste,“ hlesl admirál Rankov. Bylo to poprvé, kdy si vůbec připustil možnost, že by se Spojené státy z toho mohly vyvléci. Tak jako se vyvlekly z odpovědnosti za zničení předchozích dvou ponorek.

Prozatím zdvihl telefon a nařídil korvetnímu kapitánovi Kazakovovi, aby zjistil, jak je daleko patolog se svým hlášením, s tím, jež se týkalo smrti dvou členů posádky lodi Andropov. Jejich těla dopravilo válečné loďstvo do Sankt Peterburgu a musel již existovat přinejmenším předběžný závěr o příčině jejich smrti.

Korvetní kapitán Kazakov se vrátil za 35 minut s faxovanými poznámkami vyšetřujícího patologa. Příčinou smrti byla u obou mužů zástava srdce způsobená jedinou smrtelnou ranou zasazenou čepelí velkého nože mezi žebra s takovou prudkostí, že málem roztála srdce vejpůl. Jedna rána byla zasazena zepředu, druhá zezadu. Tělo s ranou v hrudi, patřící stewardu Pjotrovi, obsahovalo v plicích víc vody, než tělo druhé oběti. Ani jeden z mužů však neutonul. Oba zemřeli na ránu do srdce.

„Klasická práce speciálních jednotek,“ mumlal si admirál Rankov. „Jenom jedno zranění. Žádné chyby. Profesionálové. Podle mě profesionální žabí muži. Ti dva šašci z Andropova je uviděli a byli okamžitě odstraněni, než zabijáci doplavali ke člunům a připevnili na trupy nálože.

To je divné, že vím přesně, jak se to muselo stát. Ještě divnější je, že pro ten zločin nemám sebemenší důkaz. Jenom čtyři obstarožní Američany, z nichž dva dokážou sotva chodit, a všichni jsou mimo jakékoliv podezření tak zkušeného důstojníka KGB, jakým je plukovník Borsov. A jsou nezvěstní.“

Admirál se zastavil a vztekle si shrnul z čela husté, vlnité tmavé vlasy. Pomalu přešel dlouhou místnost, přičemž jeho okované podpatky cvakaly na mramorové podlaze jako nějaké velké neviditelné hodiny. „Vím všechno,“ mumlal si v opuštěné kanceláři, „a přitom nevím nic.“

Nicméně Rankov sám byl rovněž dokonalý profesionál. Zavolal své dva korvetní kapitány a nařídil jim, ať zorganizují okamžité pátrání na březích jezera, na polích a v lesích kolem zelené zastávky, kde loď Andropov kotvila.

„Můžeme vědět, co hledáme, pane admirále?“ zeptal se Kazakov.

„Můžete. Myslím si, že bychom měli najít pět dalších těl.“

„Ty Američany?“

„Jo. Mám pocit, že ten přepadový tým, který vyhodil do vzduchu čluny, zahlédli nejen dva členové posádky, ale pravděpodobně také ti Američané. Myslím si, že ti teroristé odstranili všech sedm lidí. Zorganizujte pátrací skupiny, které prozkoumají lesní porosty kolem břehů jezera a ať pročesají břehy jak nad hladinou, tak ve vodě. Ať se do toho pustí žabí muži válečného námořnictva. Když zabijete uprostřed noci čtyři staříky a jejich ošetřovatelku a jste přímo na břehu velkého jezera, tak podle mě strčíte těla do vody a něčím je zatížíte. Ale řekněte jim, ať bez ohledu na to prohledají i ty lesy.“

Neuplynuly ani tři hodiny a v oblasti zelené zastávky probíhalo rozsáhlé pátrání. Turistické lodě byly odkloněny a celý prostor -pobřeží, lesní cesty, les - byl uzavřen policií. Velitel říční policie, spolupracující s oběma kapitány severní flotily, kteří přiletěli vrtulníkem, nařídil, že uzavřená oblast má být vyměřena souběžně s lesní cestou do hloubi lesa, více než půl kilometru od pobřeží.

Místní policejní náčelník proti tomu protestoval, protože zalesněná oblast byla 20 kilometrů dlouhá a šlo o pás v délce tří kilometrů. „Když musíte potopit pět těl, tak je nepovlečete víc než 100 metrů,“ argumentoval. „Když vytyčíte trasu půl kilometru, tak to máme jeden a půl miliónu metrů čtverečních. Máme ale dohromady jen 100 chlapů, a 50 našich lidí pracuje ve vodě. Takže to znamená, že každý z chlapů na pobřeží by musel prohledat 30 000 metrů čtverečních, to všechno zarostlé kapradím, spadaným listím, stromy a keři. To tady budeme do Vánoc.“

„Jestli nerozlouskneme tohle, tak bychom mohli skončit někde jinde na daleko delší dobu,“ odsekl jeden z velitelů. „Začneme to prostě pročesávat, dokud někdo neřekne stop. Klasickým komunistickým způsobem.“

Náčelník policie se zasmál. „Vy tomu velíte,“ řekl. „Takže to bude půl kilometru. Jdeme do lesa. Chcete používat detektory kovu?“

„Ne, když hledáme těla. Stačí hrábě, vidle, ostré klacky. Nejlepší snad bude, když chlapi budou les pročesávat v párech.“

„Ano, pane. To je naše obvyklá metoda.“

O devět dní později nebyli o nic dál než na začátku. Což nebylo zas tak překvapující, protože pátrací byli i ve svém nejbližším bodě více než 11 000 kilometrů vzdáleni od poklidně oddechujících nezvěstných Američanů. Nemluvě už o tom, že byli kromě toho vzdáleni více než jeden kilometr od hluboko zahrabaných a nástražnými pastmi chráněných sudů SEAL, z nichž každý měl stejně na kovovém plášti vyraženo „Made in Ukraine“. Byl to uvážlivý nápad admirálů Morgana a Bergstroma. Admirál Rankov sám byl krajně znepokojen. Na okamžik uvěřil tomu, že by mohli skutečně najít mrtvá těla Američanů. Ale teď si s neomylným instinktem stále více uvědomoval, že nezvěstní Američané byli ve skutečnosti úderným komandem, které vyhodilo ponorky do povětří. A stejný instinkt mu říkal, že nikdy nenajde ani střípek pozitivního důkazu, jenž by na katastrofu vrhl jediný paprsek světla.

Takže tu zůstávala otázka, zdali má předat celé vyšetřování vojenské agentuře v Moskvě, jež se specializovala na terorismus. Bez váhání by to udělal, kdyby mohl podezřívat jediný stát, že měl pádný motiv. Avšak do této kategorie spadal pouze jediný stát. A speciální jednotky, jež operují pod záštitou hvězdné vlajky, se nepočítají mezi teroristy. Byli to buď rangers pozemního vojska, anebo SEAL válečného loďstva USA. A obě tyto jednotky byly naprosto mimo dosah jakékoliv ruské odvety, nepočítáme-li na rozdíl od války nervů válku skutečnou.

Admirál Vitalij Rankov se nikdy necítil tak naprosto bezmocný. Kreml nikdy nepřipustí, že došlo k tomu, o čemž měl nyní nezvratnou jistotu. Jeho už tak zaskočená vláda v žádném případě nepřizná, že speciální vojenské síly Spojených států uskutečnily daleko ve vnitrozemí Ruska úspěšný přepad. Nikdo nepřizná, že stará železná opona je dnes utkána z pouhé pavučiny. Proklínal půdu, po které Arnold Morgan chodil. Musela to být ilegální operace. A admirál Rankov věděl, že především ilegální operace byly koncipovány tak, aby po nich nezůstala sebemenší stopa. Tak to bylo i v případě dvou ponorek třídy Kilo, jež zmizely v severním Atlantiku. A rozhodně tomu tak bylo i v tomto případě. Číňané až dosud nespustili halasný povyk, ale chtějí zpátky svých 300 miliónů amerických dolarů. Ruský admirál byl loajálním příslušníkem vrchního velení válečného loďstva a měl k vojenské službě, v níž strávil celý svůj život, hluboký vztah. Pokud se Číňané v tuto chvíli stáhnou, věděl, že to bude znamenat těžkou ránu pro veškeré složky ruského loďařského průmyslu a samozřejmě to způsobí životní těžkosti mnoha příslušníkům válečného loďstva.

Věděl, že je životně důležité udržet si pekingskou objednávku na nedokončenou letadlovou loď na Ukrajině a přijít s bezchybným plánem na dovávku posledních dvou ponorek Kilo do Číny. „Při troše štěstí,“ uklidňoval sám sebe admirál, „je možná přimějeme, aby těch 300 miliónů dolarů nevymáhali, dokonce snad, až bude po všem, si objednali nějaké další ponorky. Pokud ovšem najdu nějaký způsob, jak je bezpečně dopravit na místo určení, aniž by je ten zkurvysyn Morgan a jeho piráti cestou potopili.“

Seděl sám ve své kanceláři, zíral na obrovskou mapu severních oceánů, rozkládajících se na jih od plovoucí arktické pustiny, jež pokrývá severní pól. Znovu prohlížel nezměřitelné dálavy, na nichž se hladinové vlny převalují nad hloubkou tři a půl tisíce metrů. A v kalendáři hledal týdny, kdy led ustoupí na nejzazší letní hranici.

Potom zkontroloval dosažitelnost největších atomových ponorek, jež svět kdy viděl - třídy Typhoon - postavených, jak si hrdě připomněl, ve starém Sovětském svazu, s jejich ohromnými šachtami pro podhladinové vypuštění mezikontinentálních balistických střel. Nikdo na světě, ani Spojené státy, si nebude zahrávat s ponorkou typu Typhoon. Dokáže operovat pod ledem, když je to nutné, 300 metrů pod hladinou moře, a je schopná prorazit si cestu na povrch vrstvou ledu 3 metry silnou.

Admirál Rankov přehlížel s určitým uspokojením statistiku, již tak dobře znal: tento kolos podmořského světa dokázal naložit téměř 40 torpéd a protiponorkových střel. Pod hladinou dokázal také uhánět rychlostí téměř 30 uzlů, poháněn dvěma masivními jadernými reaktory.

„Jen ať to zkusí,“ zavrčel admirál Rankov. „To bude moje příležitost. Kurva, jen ať to zkusí!“

Kapitola desátá

Více než 300 příbuzných a přátel se včera v kostele svatého Františka v Brewsteru zúčastnilo bohoslužby k uctění památky doktorky Kate Goodwinové. Doktorka Goodwinová je jedním z těch 29 Američanům, kteří pravděpodobně zahynuli poté, co výzkumná loď Cuttyhunk z Woods Hole zmizela před 18 měsíci v Jižním oceánu u Kerguelenských ostrovů. Hlavní příspěvek přečetl pan Frederick J. Goodwin, reportér našich novin a bratranec zemřelé.

Cape Cod Times, 28. června

Ostře formulovaná depeše, jež povolávala admirála Žanga Jušu znovu do Pekingu, měla zvláštní nádech naléhavosti. Doprava vrtulníkem na pravidelné lince z velitelství jižní flotily válečného loďstva v přístavu Zhanjiang až do Kantonu a potom dopravním letadlem na sever nemohla být dost rychlá.

Z toho důvodu také vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva, doprovázený velitelem jižní flotily, viceadmirálem Cu Džisaiem, seděl nyní v průzkumném letounu námořní pěchoty Tu-16, přezdívaném jezevec, jenž se řítil rychlostí 500 uzlů 12 000 metrů nad nížinou Changjiang.

Admirál Žang mohl děkovat veliteli jednoho ze 700 letadel válečného loďstva, že je mohl použít jako taxi, takový byl tón depeše, již mu zaslalo politbyro. Žádný z obou vysokých velitelů neměl ponětí, co je očekává, ale schůzka, na niž byli povoláni, měla začít v poledne a právě teď bylo 07:00. Byli od čínského hlavního města vzdáleni 1300 kilometrů směrem na jih a velký přestavěný bombardér letěl přímo nad centrálním tokem řeky Jang-c‘-ťiang, tam kde si obrovská řeka razí cestu rozlehlým seskupením vnitrozemských jezer, přehrad, propastí a kanálů. Občas je pohled z výšky na vodních plochy východně od pohoří Sichuan velice malebný, ale dnes tomu tak nebylo. Dole pod nimi padaly na zemědělské a průmyslové srdce Číny proudy teplého deště, kalné vody řeky Jang-c‘-ťiang se valily na východ a její hladinu bičovaly přívaly vody z nízkých šedých mračen.

„Na co myslíte, pane? Na ponorky?“ zeptal se admirál Cu.

Vrchní velitel byl ponořen v myšlenky. „Ne, Džisaji. Vlastně ani ne. Když tohle všechno začalo, tak jsme měli sedm ponorek třídy Kilo, jež se snažily doplout do Číny. Pět jich bylo zničeno a dvě zbývající ještě nejsou připraveny z Ruska odplout. V tuhle chvíli nevím o ničem, co by mohlo být naléhavější.“

„Nu, pokud jde o tohle, mohlo by to mít také něco společného s Tchaj-wanem. Mně to tak připadá, že jde vždycky o Tchaj-wan, když se politici začnou znepokojovat.“

„To je bezpochyby pravda. Ale já si nejsem vůbec jist, o co vlastně jde. No nic, stejně se to brzy dozvíme.“

„Co se stane s těmi penězi za ponorky?“ zeptal se admirál Cu. „Rusové spolupracují?“

„Nemají nic jiného na vybranou,“ řekl admirál Žang. „Těžko mohou očekávat, že necháme propadnout vklad 300 miliónů dolarů za tři ponorky, které jim záhadně spadly z vlastních člunů přímo uprostřed Ruska.“

„Žádali jsme vrácení hotovosti?“

„Ne, jenom jsme souhlasili převést peníze jako platbu za poslední dvě ponorky, což znamená, že až dorazí bezpečně do čínských vod, tak zaplatíme dalších 300 miliónů dolarů a tím bude obchod uzavřen. Admirál Rankov pracuje na programu eskorty, o němž přísahá, že jej nezdolají ani ti američtí lupiči.“

„Pokud se jim to znovu podaří, tak to bude pro jeho vládu dost drahé, co?“

„Moc drahé. Zavázali se vrátit plnou částku 300 miliónů dolarů, jestli ty ponorky do čínského přístavu nedoplují, ať už by byl důvod jakýkoliv.“

„Zachovali se stejně rozumně v případě ztráty těch prvních dvou ponorek v severním Atlantiku?“

„Ne tak docela. Trvali na doslovném znění smlouvy. Zaplatili jsme 200 miliónů dolarů předem a dalších 200 miliónů dolarů při ukončení plavebních zkoušek, to znamená v době, kdy se ponorky ponořily a opustily ruské vody. Poslední platba byla přirozeně splatná po jejich doplutí do Xiamenu. Naneštěstí druhá platba proběhla automatickým převodem z Hongkongsko-šanghajské banky přímo do Moskvy k určitému datu. Zaplatili jsme a o tři nebo čtyři dny později byly ponorky zničeny.“

„Smůla,“ konstatoval admirál Cu.

„Ano. A ti Rusové měli zákon na své straně. Jenom konstatovali, že je to neštěstí, ale že nežádají žádné milosti. Smlouva byla zcela jednoznačná. Ty plavební zkoušky skutečně úspěšně skončily a peníze byly jejich. Koneckonců ty ponorky postavili a ta »nehoda« nebyla jejich vinou.“

„To znamená, že jsme při tom obchodu dosud přišli o 700 miliónů dolarů?“

„Přesně. Takže jestli doručí ty dvě poslední ponorky bezpečně, tak jsme zaplatili za dvě ponorky l miliardu amerických dolarů. Pěkně drahé, co?“

„Ano. Ale obdržíme kompenzaci, jestliže se Rusům podaří dokázat, že jsou za to odpovědné Spojené státy americké?“

„Ano, to obdržíme. Osobně jsem napsal k nové smlouvě dodatek v tom smyslu. Rusko bude požadovat náhradu v plné výši - 1,5 miliardy dolarů za pět ponorek. My dostaneme zpátky 400 miliónů dolarů. Američané také dostanou obrovský účet za opravy Bělomořského kanálu a umím si představit, že ruská vláda bude požadovat kolosální kompenzace za ztrátu životů - způsobenou promyšleným pirátským činem USA.“

„Budeme požadovat náhradu za těch asi 100 mužů, které jsme ztratili s prvními dvěma ponorkami?“

„Nepochybně. Jestli se Rusům podaří cokoliv prokázat, tak jsou Američané v pěkné kaši.“

„Je na to vůbec nějaká naděje, pane? Jak probíhá jejich vyšetřování?“

„Říkají, že dosud velice úspěšně. Ale ti darebáci v Pentagonu jsou zatraceně chytří. Můj osobní názor je, že se jim nikdy nic nepodaří prokázat. Jenom doufám, že admirál Rankov dokáže dostat sem ty zbývající dvě ponorky bez dalších problémů. Potom jich budeme mít pět - to bude skoro stačit, abychom byli velice nebezpeční pro jakoukoliv proplouvající americkou letadlovou loď. To přesně chci - to je moje ctižádost. Ty tři ponorky, které máme, prostě nestačí. Dvě z nich jsou v loděnicích kvůli opravám po srážce. Tu třetí čeká generální oprava. Už teď se musíme spoléhat na ponorky třídy Song, které jsou přinejmenším nespolehlivé.“

Velké letadlo válečného loďstva s jedinými dvěma pasažéry přistálo na pekingském letišti krátce před 09:00. Když zastavilo, čekal už u přistávací dráhy štábní automobil. Admirálové byli na silnici do hlavního města necelých šest minut poté, co letadlo dosedlo na zem. To se po doplnění paliva okamžitě vrátilo do Kantonu.

Admirál Žang řekl řidiči, aby jel rovnou do oficiální rezidence, kde se oba důstojníci vysprchovali, převlékli do uniforem a nasnídali. Řidič dostal nařízeno, aby na ně počkal a odvezl je do Velké lidové sněmovny v 11:30. Svrchovaný vládce nesnášel nedochvilnost a neudělal by výjimku ani v případě dvou nejvyšších vojenských velitelů, kteří na své cestě do hlavního města urazili dnes dopoledne z jižních hranic Číny vzdušnou čarou 2000 kilometrů.

Dorazili na náměstí Tchien-an-men přesně v 11:50 a byli přivítáni osobní eskortou čtyř strážných v uniformách válečného loďstva, kteří s njmi pochodovali jako tělesná stráž, dva vpředu a dva vzadu, dlouhými chodbami do sněmovní místnosti, kde se měla schůze konat.

V místnosti už byl generální tajemník komunistické strany. Vedle něj seděl náčelník generálního štábu a oba muži rozmlouvali s náčelníkem čínské zpravodajské služby, s člověkem, jehož bylo možné zahlédnout jen velmi vzácně. Byl zde rovněž nový politický komisař čínského válečného loďstva, viceadmirál Lee Jung, zabraný do vážného rozhovoru s velitelem východomořského loďstva viceadmirálem Jibo Junšengem.

Žang a Cu dorazili dvě minuty před samotným Svrchovaným vládcem a každý povstal, když velký muž, doprovázen dvěma asistenty, vešel dovnitř. Usmál se a kývl svým nejdůvěryhodnějším kolegům na pozdrav. Osm ozbrojených osobních strážců, kteří jej bedlivě střežili po celou dobu, už stálo v pozoru na chodbě.

Vládce popřál každému „dobré dopoledne,“ a oznámil, že by byl rád, kdyby Fang Wei, náčelník zpravodajců, schůzi zahájil a seznámil je s vývojem situace na Tchaj-wanu. Admirál Cu se otočil k vrchnímu veliteli a diskrétně na něj kývl, když generál povstal a začal shromáždění líčit výsledky hlášení, jež právě obdržel od jednoho agenta chodce, pracujícího v přísné ilegalitě na ostrově Tchaj-wan.

Hlášení se týkalo pokračujícího mizení některých nejprominentnějších jaderných fyziků země, z nichž mnozí měli stálý pracovní úvazek na nejproslulejších univerzitách na Tchaj-wanu. Profesoři náhle mizeli ze svých akademických sídel, jako byla například Ústřední státní univerzita v Čungli, Státní Chengchihská univerzita v Tchaj-pej, Státní univerzita v Hsinchu, Státní Čunghsingská univerzita v TaiČungu a dokonce i Státní tchajwanská univerzita v Tchaj-pej.

„Nejdříve,“ říkal generál Fang, „jsme si ničeho nevšimli. Neměli jsme žádné informace. Nikdo nic nevěděl. Ani přátelé, kolegové, dokonce ani příbuzní. Ale potom jsme si všimli, že po dvou či třech letech se profesoři opět zcela náhle a nevysvětlitelně objeví zpátky na svých univerzitních místech, jako by se nic nestalo. A pořád nikdo nepřišel na to, co se vlastně děje. Potom,“ pokračoval generál, „asi před rokem, jsem se snažil o těsnější dohled nad nejvýznamnějšími jadernými vědci a techniky. Pětadvacet nejdůležitějších z nich jsem nechal kontrolovat každých 24 hodin. A před třemi měsíci skutečně také dva z nich zmizeli ve stejný den. Od té doby je samozřejmě nikdo neviděl. A nikdo neví, kde jsou. Přinejmenším nám to nikdo nechce říct.

Provedli jsme samozřejmě všechny obvyklé kontroly - letiště a přístavy - a neexistuje skutečně žádný záznam, že by někdo z nich opustil zemi. Ale Tchaj-wan je malé a překvapivě upovídané místo. Není možné, že by tito lidé zůstali na ostrově, aniž by alespoň někdo o tom něco nevěděl. Není ani možné, aby takoví lidé zmizeli bez toho, že by jejich příbuzní či přátelé s tím vyšli na veřejnost… ledaže by jim někdo řekl, aby to nedělali.

A v tomhle případě jsme měli v jednu dobu celkem 11 skutečně významných tchajwanských vědců, vesměs jaderných fyziků, nezvěstných.

Vy všichni víte, že jsme si tuto situaci více či méně uvědomovali již řadu let - protože jsme vždycky měli obavy, že náš znepokojivý soused si vezme do hlavy vývoj vlastního jaderného potenciálu. Ale nikdy jsme neměli jediný důkaz. A bylo pro nás hrozně obtížné zjistit přesná data odjezdů a návratů. Měl bych zdůraznit, že slavný profesor Liao z Tchajwanské státní univerzity zmizel dvakrát, pokaždé asi na 18 měsíců.

Abych vás tedy dovedl k jádru věci: před týdnem jsme byli tajně informováni, že dva ze zmizelých profesorů, sám Liao a Nhung z Tamkangu se vrátí za dva dny do práce. Takže jsme sledovali všechny lety, každou vracející se loď. Kontrolovali jsme seznamy všech cestujících. A neobjevili jsme nic. Potom nějakým zázrakem se oba profesoři vrátili na své univerzity, přesně ten den, jak nám sdělil náš informátor.

Nemusím vám říkat, jak jsme z toho byli vyvedení z míry. Kde byli? Došli jsme proto k závěru, že jejich dopravu mělo na svědomí vojsko, ale v příslušnou dobu se nevrátilo z ciziny žádné vojenské letadlo ani loď, s výjimkou jejich ponorek. A skutečně, krátce nato jsme dostali informaci, že jistá ponorka Hai Lung právě před třemi dny zakotvila na tchajwanské základně v Suao po jedenáctitýdenní nepřítomnosti.

To zapadalo do našeho schématu. Byla to jediná zaoceánská ponorka, jež mohla pravděpodobně profesory v příslušnou dobu přivézt. Zjistili jsme si potom čas jejího odplutí, což bylo 5. dubna. A pak jsme přišli na opravdu zajímavou shodu okolností. Vzpomínáte si na ty dva profesory, o kterých jsem se zmínil předtím? Ti, kteří byli pod naším dohledem a zmizeli oba ve stejný den? Tak ti zmizeli 4. dubna!“

Generál se odmlčel a rozhlédl se po obecenstvu, než pomalu dodal. „Můj závěr tedy je, že vědci opouštějí Tchaj-wan a vracejí se na palubě ponorky. Kdybychom věděli, kam ponorky Hai Lung míří, tak bychom věděli, kde ti jaderní vědci byli.“

Svrchovaný vládce zachmuřeně přikývl. A když promluvil, obrátil se na admirála Žanga. „My přece víme něco o aktivitách ponorek Hai Lung, ne snad?“

„Ano, víme, soudruhu. Ale obávám se, že toho moc není. Zjistili jsme jejich plavební rozvrh - jedenáctitýdenní služební turnus, o němž hovořil generál, přesně odpovídá. Jakmile ponorky Hai Lung vyplují z přístavu Suao, rychle se ponoří a od té chvíle už je nikdy nespatříme, dokud se za 11 týdnů zase nevrátí. Předpokládáme, že plují rychlostí 8 až 9 uzlů, což znamená, že za den urazí asi 200 mil. To znamená 1000 mil každých pět dní.

Hlavní vodítko však představuje oněch 11 týdnů nepřítomnosti, což je mnohem delší doba, než po jakou kterákoliv ponorka obyčejně zůstává na hlídce, pokud se jedná o lokální záležitost. Samotná délka času vylučuje možnost, že ponorky Hai Lung prostě jenom obeplouvají Tchaj-wan anebo hlídkují v průlivu či hlídají u korejských břehů. Jinak by byly zpátky asi tak do 60 dnů. Jedenáctitýdenní plavba, to je ta hlavní věc, protože to znamená, že odplouvají daleko a že během té doby doplňují palivo.

Za pět týdnů dokážou uplout 7000 mil, možná o něco víc. Počítáme jeden týden na stanici a potom pět týdnů na cestu zpátky. Zdá se, že je to jakási kyvadlová doprava. Problém je v tom, že jakmile jste jenom pár mil od přístavu Suao na jihovýchod, tak tichomořský šelf velice prudce klesá do hloubky asi 3000 kilometrů. Takže jsme nikdy nedokázali zjistit, kterým směrem ponorky zamíří, protože plují hluboko a neslyšně.

Nicméně tato nová informace o vědcích dokládá možnou existenci nějakého specifického projektu, který se s největší pravděpodobností realizuje ve vzdálenosti nějakých 7000 mil.“

„Inu, možná že jste došli k závěru, že je na čase, abychom se o tom dozvěděli něco více,“ odpověděl Svrchovaný vládce. „Protože já považuji za jisté, že Tchaj-wan projevuje daleko více než jen povrchní zájem o vybudování vlastní jaderné kapacity. Otázka je teď zcela jasně definována: Jak? A kde? Kde to provádějí?“

V tu chvíli požádal o slovo znovu generál Fang a informoval je o dalších zjištěních jednoho ze svých agentů chodců. „Už tři roky nám posílá hlášení, že jeden místní obchodník s kožešinami v Tchaj-pej dostává objednávku od tchajwanského válečného loďstva na velké množství výstroje, bund, čepic, kalhot a bot - všechno kožešinové. Kontrolovali jsme to před dvěma měsíci a zjistili jsme, že objednávka je pravidelně obnovována. Jeden z našich důstojníků vystopoval bednu s kožešinami přímo v ponorkovém skladišti.“

„Což nade vši pochybnost dotvrzuje,“ usmál se Svrchovaný vládce, „že ponorky buďto plují do studených krajin na severu, nebo do studených krajin na jihu, ale pravděpodobně ne na východ či na západ.“ Všichni se usmáli nad jemným humorem ctihodného čínského vůdce.

„Soudruhu,“ ozval se admirál Žang. „Souhlasím s tím, že musíme zjistit, co Tchajwanci dělají. A jsem poctěn, že jste mě sem dnes pozval, protože se domnívám, že bych mohl být při sestavování toho plánu užitečný. Přinejmenším v přípravné fázi. Při různých příležitostech jsem o trasách těchto dvou ponorek uvažoval a zjistil jsem, že severní varianta je méně pravděpodobná než jižní.

Předpokládám, že by mohli plout k Aleutským ostrovům, jež se prostírají na velké ploše a mají některé velmi opuštěné oblasti. Avšak za nimi je bedlivě střežené Beringovo moře vedoucí do Beringova průlivu. Nalevo jsou Rusové, napravo Američané a společně hlídkují uprostřed. Pokud bychom my hledali tajné místo, na němž bychom chtěli provádět utajené operace, tak bychom se jistě neusadili zde. Kromě toho cesta tam a zpátky netrvá 11 týdnů.

Na téhle severní trase rovněž není žádné příhodné místo, kde bychom mohli ponorky Hai Lung sledovat. Kloním se tudíž k závěru, že bychom sice neměli Aleutské ostrovy pouštět ze zřetele, ale měli bychom se soustředit na úvahu, že tchajwanské ponorky plují na jih.“

„A co to příhodné místo k číhání?“ zeptal se nový politický komisař válečného loďstva, admirál Lee Jung. „Je tam na trase něco vhodného?“

„Takových míst tu existuje několik,“ odpověděl admirál Žang. „Nejpříhodnějším místem, kde bychom mohli číhat, je Malacký průliv, ale v tomto případě bych jej nedoporučoval… tchajwanské ponorky poplují určitě celou trasu ponořeny a vody v Malackém průlivu mají několik zrádných mělčin. Můj osobní názor je, že ponorky plují přímo prostředkem Jihočínského moře a směřují celých 2000 mil jihojihovýchodním kursem. Potom, jakmile doplují k Indonéským ostrovům, obrátí se téměř přímo na jih mezi Sumatrou a Borneem a doplují do Sundského průlivu - jenž odděluje Sumatru od Jávy - o tři dny později. Mohou tudy proplout ponořeny a zamířit rovnou na otevřený oceán.“

Na okamžik se odmlčel, aby umožnil pochopení situace laikům, kteří nebyli s těmito trasami obeznámeni tak jako on, námořní důstojník. Potom dodal: „Jediná alternativa, jakou já vidím, je trasa kolem ostrova Bali. Vede tudy poněkud úzká plavební trasa mezi tímhle ostrovem a Jávou, ale upřímně řečeno, nejsem si jist, jestli tudy může proplout ponořená ponorka. Neslyšel jsem o nikom, kdo by to zkusil.“

„Admirále Žangu, soudruhu,“ promluvil politický komisař. „Přece nám nechcete navrhnout, abychom tam na tchajwanskou ponorku počkali a zaútočili, že ne?“

„Absolutně ne,“ odpověděl vrchní velitel. „Navrhuji jenom, abychom tam počkali, lokalizovali první Hai Lung, jež popluje kolem a určili její kurs a rychlost po celou dobu plavby. Tak bychom mohli zjistit původní trasu ke konečnému cíli ponorky… kde nejspíš nalezneme řadu jaderných fyziků, jak se věnují zločinecké činnosti.“

„Jak obtížné by bylo ponorku vystopovat?“

„Je to nemožné, aniž bychom vzbudili jejich pozornost. Ale v nejužším místě bychom je mohli monitorovat, až poplují kolem, pomocí nového zařízení, jež už několik měsíců vyvíjíme.

Je trochu komplikované, ale s dovolením vám to vysvětlím. Všichni dobře víme o falešných ruských a amerických rybářských traulerech vybavených vysoce citlivými elektronickými monitorovacími přístroji - radarem a rádiem. Nuže, my pracujeme na akustickém monitorovacím systému, vysoce citlivém odposlouchávacím zařízení na bázi pasivního sonaru. Je to zbrusu nový, nezachytitelný přístroj vlečený pod hladinou traulery rovněž maskovanými jako rybářské čluny. Posádky jsou dokonale utajené, těžko lze poznat, že jde o někoho jiného než o běžné rybáře.

Pokud některá z těch ponorek Hai Lung propluje v jejich blízkosti, tak ji zachytíme… a hodlám navrhnout, abychom jeden z těchto člunů vyslali na jih k Indonésii velice brzy a umístili jej na jižním konci Sundského průlivu, kde bude hlídkovat a bude v pohotovosti.

Posádka bude vědět, na kdy má být připravena, protože ji uvědomíme okamžitě, jakmile některá z vyplouvajících ponorek Hai Lung opustí přístav Suao. Protože je od průlivu vzdálený 2200 mil, musí tam dorazit o 11 dní později. Budeme tam hlídkovat samozřejmě daleko dříve.“

„A co když se ponorka neukáže?“

„Tak potom budeme hlídkovat v Malackém průlivu a nakonec v Balijském průlivu, a pokud se neukáže ani tam, inu, potom tamtudy neproplouvá. Budeme pak muset obrátit svou pozornost k daleko obtížnější severní variantě. Ale nemyslím, že k tomu dojde.“

„Řekněte mi, Žangu,“ přerušil jej Svrchovaný vládce, „kam asi tak mohou plout?“

„Soudruhu, jsem jako vždy poctěn tím, že se zajímáte o můj úsudek, ale v tomto případě se obávám, že budu plýtvat časem všech přítomných spekulacemi. Mám tu samozřejmě s sebou mapy a už jsem si vyznačil některé možnosti. Budu zajisté nesmírně šťasten, jestli moje bádání prospěje ostatním, ale nemám samozřejmě nic jistého.“

„Rád bych o těch místech slyšel, Žangu,“ řekl vládce.

„Inu, Tchajwanci by mohli plout k ostrovům Amsterdam anebo St. Paul, jež leží 4000 mil jihozápadně od Sundského průlivu. Předpokládám, že by zrovna tak mohli doplout k Iles Crozet, jenž leží o 1800 mil dále. Avšak existují tři místa, která odpovídají našemu časovému rámci pěti týdnů daleko lépe: ostrov Heard a o 230 mil dále na severozápad Kerguelenské ostrovy, což je opravdu velké souostroví jak větších, tak menších ostrovů. Tři opuštěné McDonaldovy ostrovy leží 23 mil západojihozápadně od ostrova Heard. Pokud je mi známo, všechna tato místa jsou naprosto nehostinná a bez jakéhokoliv druhu energie, s výjimkou francouzské povětrnostní stanice na Kerguelenách. Počasí je tam všude šokující a všechny ty ostrovy jsou většinu roku pokryté sněhem a ledem.

Jestli Tchajwanci pracují na nějakém jaderném programu na jihu, tak musejí být na jednom z těch míst. Musím přiznat, soudruhu, že skoro nevím, jaký mám navrhnout způsob k jejich nalezení. Ta místa jsou rozhodně naprosto nejvzdálenější místa na zemi. Jsou téměř nepřístupná, nejsou tam žádná letiště. A námořní a povětrnostní podmínky tam jsou opravdu hrozné. Člověk by tam potřeboval jadernou válečnou loď a vrtulník, a jejich přítomnost by se provalila nejdéle do týdne.“

„Anebo ponorku,“ navrhl vládce.

„Jistě, soudruhu. Ponorka by byla vhodná,“ souhlasil admirál Žang. Ale nevypadal přesvědčeně.

„Jsem poněkud bezradný,“ přiznal se admirál Lee Jung. „Jak by Tchajwanci dokázali na nějakém takovém místě, o nichž jste hovořil, vybudovat laboratoř, když tam není žádný zdroj energie, žádné budovy?“

Admirál Žang odpověděl. „Energie není tak velký problém, soudruhu. Dá se použít jaderná ponorka - její reaktor dokáže pohánět malé město. Pokud máte pár opravdu velkých generátorů, tak to není problém.“

„Ale Tchajwanci přece nemají jadernou ponorku?“ vložil se do debaty vládce.

„Ne, soudruhu, to nemají. Přinejmenším ne nějakou, o níž bychom věděli, anebo jež by někdy připlula na Tchaj-wan. Avšak před pár lety se hodně spekulovalo o otázce, že chtějí jednu zakoupit ve Francii, a to dost levně. Jednalo se o starou jadernou ponorku o výtlaku 2500 tuny třídy Rubis. Mám dojem, že to bylo v roce 1999. Ale nakonec z toho byl dost záhadný případ. Ponorka nebyla nikdy doručena a panovalo hodně domněnek, že se cestou někde ztratila. Nikdy jsme ani nezjistili s jistotou, zdali vůbec opustila hlavní francouzskou základnu na atlantském pobřeží v Brestu.“

„Možná, že plula přímo k ostrovu Heard a začala tam pracovat jako elektrárna,“ navrhl Svrchovaný vládce.

„To je samozřejmě možné, soudruhu,“ souhlasil admirál Žang. „Ale pokud neměla být dříve či později objevena, tak by musela zůstat dlouhou dobu pod vodou. Také energii zařízením na pobřeží by musela dodávat z kotviště pod vodou. Kdo by ji potom mohl vůbec kdy spatřit?“

„Je některé z těch míst na pravidelné lodní trase?“

„Ne, soudruhu. Určitě ne Kergueleny, Heard a McDonalds. Žádné z nich dokonce neleží ani na nějaké letové trase. Jsou to v podstatě jenom žulové pláty vystupující z podmořských hřebenů. Umím si jen stěží představit, že by tam byl někdo schopen něco vyrábět. Podle mého názoru, čím dříve dokážeme do Sundského průlivu dopravit trauler, tím lépe. Potom můžeme pracovat s nějakými fakty.“

„Souhlasím s vámi, Žangu. Pokud někdo z přítomných nemá vážné námitky proti navrhované akci, byl bych rád, kdybyste se s admirálem Cu pustili do sestavování plánu a předložili jej ke konečnému schválení co možná nejdříve.“

Generální tajemník komunistické strany, jehož funkce jej opravňovala zaujímat také místo v komisi pro vojenské záležitosti, přikývl na souhlas a všichni přítomní porozuměli tomuto pokynu od nejmocnějšího finančníka válečného loďstva. Nezazněl jediný nesouhlasný hlas a admirál Žang Jušu potvrdil, že se od této chvíle ujímá úkolu.

„Rád bych také poznamenal, soudruhu, že toto rozhodnutí činí z dodávky zbývajících dvou ponorek Kilo velice naléhavou záležitost.“

„Také mě něco podobného napadlo,“ usmál se Svrchovaný vůdce. „Řekněte mi proč?“

„Protože, soudruhu, pokud za nějakou osamělou skálou v jižním oceánu najdeme to, co tam předpokládáme, tak podle mého názoru budeme asi také uvažovat o možnosti útoku… a ten bych nejraději provedl s naší nejlepší ponorkou. Zbrusu nové Kilo by bylo perfektní zbraní.“

„Pokud najdeme to, co předpokládáme,“ řekl vládce, „tak není o útoku nejmenší pochybnosti. Moje rozkazy budou jednoznačné.

Chci, aby jakákoliv tchajwanská jaderná laboratoř nebo továrna nebo jakékoliv takové zařízení bylo zničeno. Doufám, že jsem to řekl dostatečně jasně. A teď bychom si snad mohli dát šálek čaje.“

„Ano, soudruhu,“ souhlasil admirál Žang a postavil se formálně do pozoru.

Tlak na CIA z úřadovny prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti byl v několika posledních dnech nevídaný. Neuplynula snad jediná hodina, aby na stole Franka Reidela, náčelníka pro Dálný východ, nepřistála nějaká instrukce, požadavek nebo memorandum. „Admirál Morgan chce tohle. Admirál Morgan chce tamhleto. Admirál Morgan vzkazuje: »Okamžitě to dodejte do Bílého domu«. Admirál Morgan chce vědět, co se, ksakru, děje. Admirál Morgan říká, že jestli se do příštího dne nedozví, »co ty zkurvené ponorky Hai Lung provádějí, tak budou padat hlavy.«„

„Ježíši Kriste!“ bědoval Reidel.

Na oplátku zase zatápěl všem svým agentům na Dálném východě, zvláště těm na Tchaj-wanu, kterým spřátelená vláda povolila téměř neomezenou činnost. Kladli své otázky, zajímající Spojené státy, zcela svobodně, téměř jako novináři, což ostatně někteří z nich skutečně byli.

Existovalo však na ostrově Tchaj-wanu jedno místo, kam nikdo neměl povolen přístup, návštěvu, kontakt… a to bylo východní velitelství ponorkové základny sídlící v ulici Sutung, jež pokračuje podél moře silnicí k pobřežnímu městu Suao, vzdálenému od hlavního města Tchaj-pej 53 kilometrů.

Silnice strašidelně končí asi 300 metrů od poštovního úřadu. Velkou bránu vojenského stylu, zasazenou do stovek metrů drátěného plotu, střeží 24 hodin ozbrojená policie. Branou není vpuštěn nikdo, kdo nemá odpovídající doklady. Dělníci z loděnice, kteří své propustky zapomenou nebo založí, nejsou vpuštěni.

Tchajpejský šéf, podřízený Franku Reidelovi, zde měl dva muže, kteří podstupovali ohromné riziko kvůli nepatrným informacím. Bylo dohodnuto, že oba budou jednoho dne „propašováni“ do USA. Carl Chimei, čtyřiačtyřicetiletý bývalý předák v nakládacím ponorkovém doku, byl jedním z nich. Byl to hluboce zahořklý muž, nenáviděl Čínu a všechno, co se jí týkalo včetně Tchaj-wanu. Bylo tomu tak od doby, kdy jeho rodiče, pracující jako učitelé, byli před 30 lety na mateřské pevnině zavražděni Maovými rudými gardisty. Jemu samotnému se podařilo před povstalci uprchnout a dostat se na Tchaj-wan, když mu bylo 18 let.

Byl to pravděpodobně úplně první rekrut, kterého Reidelovi muži vůbec najali. Žil jenom pro ten den, kdy odletí do USA. Jeho žena a dvě děti měli odletět začátkem příštího roku, jestli ne dříve.

Ale dnešní noc, 28. června, skrčen ve stínu naskládaných beden na molu, byl Carl Chimei ve smrtelném nebezpečí. Nevrátil se domů se svými parťáky a jeho prošlá propustka nebyla orazítkována. Zítra nebo možná ještě před koncem dnešního dne se z toho pokusí vymluvit, nebo si snad nikdo ničeho nevšimne. Pracoval v loděnici již 20 let.

Teď však zkameněl. Každých 15 minut prošli 3 metry od něho dva ozbrojení strážní válečného loďstva. Ponorka Hai Lung kotvila 10 metrů od něj. Kdyby jej některý z nich spatřil, okamžitě by jej zastřelil - bez zbytečných dotazů. Jedině báječná vyhlídka na život v USA a na slíbenou platbu 250 000 dolarů za to, že více než jednou riskoval život, jej držely na místě. V pravé ruce měl 60 centimetrů dlouhé páčidlo. Avšak bedna, kterou chtěl páčením otevřít, byla uskladněna 6 metrů nad ním. Kromě toho bude muset ve slabém světle vzdálených přístavních světel pracovat zuřivě rychle.

Měl jasně na paměti, jak činnost strážných probíhá. Procházeli podél pečlivě naskládaných pyramid beden a potom na chvíli zaváhali pod světly nad lávkou k ponorce Hai Lung, jež byla zakotvena u mola. Dvakrát zavolali něco na strážného stojícího na palubě ponorky. Potom pokračovali dále po molu a trvalo přesně 15 minut, než se z opačného konce vrátili. Carl už se rozhodl, že na hromadu beden začne lézt v okamžiku, kdy budou kontrolovat můstek k ponorce.

A teď, přitisknut k hromadě beden, slyšel pravidelný krok přibližujících se strážných. Zavřel oči a snažil se ztišit své prudce bušící srdce, zatímco kroky se blížily. Konečně se začaly vzdalovat.

Carl napočítal do deseti, zasunul si páčidlo za opasek a vytáhl se přes okraj první bedny metr nad zem. Bedny byly poskládány nepravidelně, takže pro Carla, vytrénovaného tvrdou prací, nebude problém na ně vylézt. Avšak musel zdolat ještě šest beden a jediná chyba mohla být smrtelná. Zahákl prsty pevně za dřevěný okraj, zdolal další dvě bedny, přičemž se nohama v měkkých pracovních botách zapřel do spár mezi bednami tři metry nad výchozím místem. Trvalo mu tři minuty, než se dostal na vrcholek pyramidy. Když tam vylezl, uviděl rudá písmena, která hledal: „HAI LUNG 793“. Odborně nasadil páčidlo mezi víko a stěnu bedny a páčil je krátkými pohyby, aby zamezil skřípot vylézajících hřebíků. Avšak víko se ani nepohnulo.

Carl prsty horečně tápal po povrchu bedny. Zaklel, když nahmatal dva ocelové pásky, jimiž byla bedna stažena. Sáhl pro štípačky hluboko v kapse kalhot a oba pásky přeštípl. Zvuk, jenž při odskočení na protest vydaly, jej vyděsil. Takové kovové brnknutí, jako když odskočí struna.

Avšak dvoumetrové víko bedny se teď podvolilo páčení a Carl jej dokázal nadzvednout a odsunout. Uplynulo sedm minut. Trhal nepromokavý obal uvnitř bedny. Potom musel roztrhnout ještě vnitřní umělohmotný obal, než rozsvítil malinkou bodovou baterku. Pod rukou ucítil měkkou kožešinu. Na chvíli se domníval, že sahá na mrtvou pandu. Ale ve světle viděl, že je to něco jiného. Díval se na kožešinou lemované oblečení a vespodu byly boty a čepice. Carl věděl, proč sem přišel - a věděl, že na místě, kam ponorky plují, bude určitě pěkná zima.

Nasadil víko zpátky na místo a plochým koncem páčidla opatrně přitloukl pár hřebíků. Opět tu byl problém s ocelovými pásky. Mohl by je odříznout a zbavit se jich, ale jestli je nechá takhle plandat, tak bude ráno zřejmé, že bednu někdo otevíral.

Do návratu strážných mu zbývaly už jen tři minuty. Rozhodl se, že tu zůstane a ocelové pásky odklidí. Doufal, že žádného ze strážných nenapadne podívat se nahoru.

Carla štěstí dnes neopustilo. Strážní přišli a zase odešli. Pomocí páčidla nadzvedl bednu vždy na jednom konci a podařilo se mu pásky jeden po druhém vytáhnout, složit a vzít je s sebou na zem. Vypadaly jako povytažené ocelové pásmo.

Naštípal je na malé kousky a potom je vysypal do odpadkového koše. Zítra, jestli to dobře dopadne, bude sám dohlížet na nakládání Hai Lung. Teď se potřeboval rychle ztratit. V 11 hodin v noci to nebude snadné. Avšak Carl byl jedním z nejstarších místních dělníků a tady, v přístavu Suao, žil už mnoho let. Jestli si vymyslí alespoň trochu přijatelný důvod, proč dělá přesčas, tak se z toho téměř jistě dostane.

A tak si zapnul kabát, zvedl poznámkový blok plný záznamů a čísel beden a vypochodoval přímo po molu směrem k silnici, která jej přivede k bráně Sutung Čung, vzdálené asi 800 metrů. Když se blížil ke strážnici, velitel stráže mu vyšel naproti. „Hej, Carl, co tady děláš tak pozdě v noci?“

„Ale, někdo zabordelil jednu z těch beden - zítra je nakládáme. Alespoň podle seznamu byla na špatném místě. Trvalo mi pět a půl hodiny, než jsem ji našel… ta zkurvená bedna byla na úplně jiné hromadě. Byl jsem tak vzteklý, že jsem tam zapomněl nechat tahle lejstra.“ Podal blok strážnému a řekl: „Můžeš mi to schovat do rána v kanceláři? Vyzvednu si to, hned jak přijdu do práce - jestli mě žena nezabije. Měli jsme jít někam na večeři.“

Velitel stráže se zasmál. „Dobrá, Carl. Až se vrátíš, tak už tu nebudu. Řekni dalšímu veliteli, že máš svoje lejstra u mě v psacím stole. Ukaž, ať ti dám razítko.“

Oba muži ještě chvíli tlachali a potom se předák vydal po silnici Sutung Čung k městu. Potichu si přitom pobrukoval státní hymnu Spojených států amerických.

Frank Reidel vůbec nechápal, kvůli čemu je všechen ten povyk. Ale admirál Morgan se vyjádřil naprosto přesně: „Kdybyste dostal ze Suao jakoukoliv zprávu, okamžitě mě uvědomte.“ Carlu Chimeiovi a jeho spojce z CIA trvalo téměř celý den, než dokázali své hlášení odeslat, ale nakonec se jim to podařilo z jednoho bezpečného domu v Tchaj-pej, přes Pearl Harbor a potom přes družici do Langley. Hlášení bylo jednoduché: „Otevřel bednu. Kožichy, čepice a boty. Holanďany čeká mrazivá dovolená.“

Hlášení dorazilo v 18:00 hodin 29. června. Reidel zavolal tajnou linkou do Bílého domu a nadiktoval admirálu Morganovi text depeše, jež dorazila z Tchaj-wanu. „Báječné, Franku,“ řekl poradce pro otázky bezpečnosti. „Jsem ti zavázaný.“ Aniž se obtěžoval říct „sbohem,“ práskl admirál sluchátkem a udeřil nadšeně pěstí do vzduchu.

„Tak tím je to pro mě jasné,“ řekl si. „Tchajwanci se serou kolem Kerguelen. Vzdálenost sedí. Čas sedí. Depeše z Cuttyhunk byla správná, až na to, že nešlo o Japonce, ale o Tchajwance. A moji mládenci zahlédli periskop holandské ponorky Hai Lung přímo v zátoce Choiseul. Máme tu dvě otázky: Co tam dole u čerta dělají? A mám se do toho srát? Odpověď na první je, nevím, co tam dělají. A odpověď na druhou otázku je ano, myslím si, že bych se do toho měl nasrat.“

Postavil se a zařval „KAFÉÉÉ!“ na kohokoliv, kdo to za dveřmi jeho kanceláře uslyší. Potom pohlédl na hodinky a do zubů si dal velký doutník. Požitkářsky jej zapálil zlatým zapalovačem, jenž mu dala k jakýmsi dávno zapomenutým Vánocům jeho dávno odešlá druhá žena. Vždycky si na ni vzpomněl, když si zapálil svůj podvečerní doutník, a někdy si přál, aby se všechno vrátilo zpátky. Ale to bylo nemožné, protože Mary-Ann Morganová byla teď šťastně provdána za jakéhosi právníka z Filadelfie, kterého admirál považoval za jednoho z největších sucharů, jakého kdy potkal. Skutečnost, že ten parchant zastupoval jeho ženu při rozvodu, ho rozčilovala ještě teď.

Ale položil zapalovač na stůl a v myšlenkách se vydal na zamrzlý ostrov na konci světa, kde Klokan Dunning a Bill Baldridge zahlédli periskop, jenž nepochybně patřil tchajwanské ponorce.

„Ať už tam provádějí cokoliv, tak je to utajené,“ prohlásil pevně, když mu jeho sekretářka Kathy O’Brienová přinesla konvici kávy.

„Utajené?“ ujistila se.

„Utajené, ženská, utajené. Tajné. Skryté. Kradmé. Podloudné. Chápete?“

„Chápu,“ prohlásila oslnivá čtyřiatřicetiletá rozvedená rusovláska, která svého šéfa bezmezně obdivovala. Ne v nějakém romantickém smyslu, ale proto, že se nikdy nesetkala s nikým takovým: tak hrubým, tak chytrým, tak přemýšlivým, tak naprosto respektovaným všemi lidmi. A přesto dokázal věci tak trpělivě vysvětlovat. Dokonce i když jí občas rozzuřeně volal a nazýval ji „nejpitomější ženskou na celém východním pobřeží, včetně všech mých manželek,“ tak to pro ně pro oba bylo na pokraji hysterického smíchu. Admirál Morgan dokázal pronášet ty nejstrašlivější urážky s nádechem opravdového humoru, jenž neměl daleko k nějaké umělecké formě. Byl výbušný, netaktní a nezdvořilý prakticky ke každému. Choval se tak vždycky, avšak jenom přecetlivělí a skutečně neschopní jedinci se opravdu uráželi.

„Kdo je utajený?“ zeptala se Kathy.

„Ti zatracení Tchajwanci.“

„Proč? Co dělají?“

„Zatím nic. Ale nelíbí se mi, jak se kolem projíždějí v těch zatracených ponorkách a já nevím, o co jim jde.“

„No a proč by se neměli projíždět? Amerika je přece nevlastní, nebo snad ano?“

Admirál nasadil úsměv, jenž by na jiných rtech vypadal jako škleb způsobený zkaženými zuby, a mohutně zatáhl z doutníku.

„Kathy, jsou to prašiví podlézaví parchanti.“

„Ano, pane… ale co…?“

Přerušilo ji zazvonění dvou telefonů na jejím psacím stole, takže se rychle vrátila otevřenými dveřmi. A potom vstoupil sám prezident.

„Dobrý den, admirále,“ řekl. „Neoficiální návštěva. Co nového na východ od Himaláje?“

„Nazdar, šéfe! Není to tak hrozné, ale jsem si zatraceně jist, že ti Tchajwanci před námi tají něco, co by mohlo být velice závažné. Vypadá to, že se prohánějí v ponorkách sem a tam po Indickém oceánu. A jestli přede mnou něco skrývají, tak to musejí provádět něco špatného.“

„No, a co si myslíš, že provádějí?“

„Ještě nevím. Ale jestli tu máš tak malý přípobřežní stát, jako je Tchaj-wan, který vyváží ročně víc zboží než celá Čína, tak na ně musíš dávat bacha, jenom proto, že jsou tak bohatí a potenciálně nebezpeční. To místo přetéká penězi a ty jejich ponorky něco vyvádějí… dole na jihu, v té zamrzlé díře, která se jmenuje Kergueleny.“

„Jak to víš?“

„Měli jsme pár hlášení přímo z těch ostrovů, pane. Ale Kergueleny jsou místo, kde by nikdo nechtěl být, určitě ne nastálo, ledaže by tam měl nějaký záměr. Podívejte se, tam na jihu je to tak opuštěné, že tam nemohou vykonávat vojenskou hlídkovou činnost, takže tam musejí buďto dovážet zásoby, anebo tam realizují nějaký výzkumný projekt. Měl bych o tom vědět, ale nevím nic. Je také docela možné, že to oni zaútočili na Cuttyhunk a potopili ji.“

„To je ta výzkumná loď z Woods Hole, která zmizela?“

„Přesně ta, pane.“

„Ježíši. Ptali jste se jich na to?“

„To nemá cenu. Pokud ji potopili, tak to popřou. Pokud ji nepotopili, tak by si jenom pomysleli, že jsme idioti.“

„Udělali to?“

„Já si myslím, že ano. Ale teď mě daleko víc zajímá, co se ksakru děje na Kerguelenách.“

„Co tam mohou dělat?“ zeptal se prezident.

„Inu, to byste musel proniknout do tchajwanského mozku. Tady máte tvrdě pracující národ, který žije po staletí velice skromně. Teď, díky ochranné náruči strýčka Sama, hrabou zisky, o nichž se jim před padesáti lety ani nesnilo. Najednou tu mají celý vlastní svět, jejž musejí ošetřovat a ochraňovat. Tím myslím peníze, průmysl, rostoucí infrastrukturu, obyvatelstvo, které stěží tuší, co je to bída. Mají své vlastní banky, vlastní kulturu, svoje vlastní univerzity. Jsou z 94 procent vzdělaní. Z obyvatel, kterých je 21 miliónů, je 500 000 studentů a třetina z nich studuje řízení. Mají svoje vlastní ozbrojené síly. Pozemní vojsko, válečné loďstvo a letecké síly. Našli si svoje místo na slunci vedle velkých borců moderního světa.“

„Ano,“ pronesl prezident zvolna. „Když se nad tím člověk zamyslí, tak jsou opravdu v dobré kondici. Takže proč se kradou někde na jihu v ponorkách?“

„Pane,“ řekl admirál jemně. „Jak všichni víme, mají rovnou za humny, sto mil od svých břehů, draka chrlícího oheň, a ten se jmenuje Čína. Čína obrovsky žárlí na jejich úspěch a ráda by Tchaj-wan vojensky obsadila, znovu jej přičlenila k mateřské pevnině a podřídila striktní vládě z Pekingu.“

„Což se jim samozřejmě protiví.“

„Správně. Takže tu máte národ, který se hluboko v nitru zoufale snaží sám ochránit… a není si jist, jestli se o něj Amerika vždycky postará. Každý rozvíjející se stát, jako je Tchaj-wan, dostane jednoho dne vládu, která se bude snažit najít způsob, jak zemi a její bohatství sama ochránit.“

„Například nějakou hodně velkou bombou.“

„Ano. Anebo to může být méně dramatický záměr - v případě náhlého, úspěšného napadení Čínou, pravděpodobně jak ze vzduchu, tak z moře, by mohli chtít evakuovat své nejvyšší politické a vojenské představitele. Ty ponorky, jež se snažíme vystopovat, se možná pokoušejí prozkoumat odlehlé světové končiny se záměrem vybudovat bezpečný a pohodlný úkryt. Vybudovat komunikační systémy a podobně.

Na druhé straně Tchaj-wan mohl přijít na to, že Čína se v Jižním oceánu o něco pokouší a ty ponorky se snaží zjistit pravdu.

Já mám ovšem podezření, že se Tchaj-wan snaží vyvinout svou vlastní jadernou odstrašující sílu, což by na jejich ostrově nebylo možné. Měli bychom to zjistit do tří dnů. Možná hledají místo, kde by mohli vybudovat továrnu na výrobu jaderných zbraní. To by ale byla příšerně komplikovaná věc na takovém místě, jako jsou Kergueleny. Vždyť tam není vůbec žádný zdroj energie, je to absolutně opuštěné. Když tak o tom přemýšlím, dá se najít řada příčin, proč se tam Tchajwanci motají, ale právě teď si nejsem žádným jist. Ale poznamenám si, abych nezapomněl poslat tam nějakou válečnou loď, aby se pořádně rozhlédla kolem, co možná nejdříve. A rozhodně to nebude jen tak nějaká fregata. Pošlu tam jadernou ponorku, jež může být ponořená donekonečna a může ty vzdálené, hluboké vodní cesty pořádně prozkoumat. Možná, že najde něco opravdu zajímavého.“

„To mi připadá docela rozumné,“ prohlásil prezident. „Takže je fajn, že jsem se zastavil aspoň na chvilku. Jako vždy to bylo velice poučné. Najdu si tě později, Arnie.“

Velký muž odešel a Kathy se na okamžik vrátila. „Potřebujete ještě něco, pane? Jestli ne, tak už bych docela ráda šla domů.“

„Oukej. Připočtu vám to k tíží jako absolutní nedostatek zájmu,“ zavrčel admirál. „Takže se uvidíme ráno, a nechoďte pozdě. Jestli uvidíte Charlieho, řekněte mu, ať zatím pochoduje na místě. Já se zdržím ještě asi hodinu.“

„Ano, pane.“

Arnold Morgan přecházel po kanceláři následujících 10 minut a snažil se rozhodnout, jestli si situace na Kerguelenských ostrovech vyžaduje okamžitého řešení. Nakonec se rozhodl, že ne. Tchajwanci v nejhorším případě vyrábějí „nějakou kurevskou vodíkovou bombu“, v naprosté tajnosti, aby z povrchu zemského vyhladili Čínu. Ale došel k závěru, že to je stěží pravděpodobné. Ať už tam dělají cokoliv, tak to bude pravděpodobně trvat ještě léta, takže může v klidu napsat na počítači hlášení a může se postarat, aby do Jižního oceánu při první příležitosti poslali nějakou jadernou ponorku.

Prozatím bude nejlépe, když zkontroluje, jestli Morris už něco podnikl v souvislosti s těmi zbývajícími dvěma ponorkami typu Kilo, které v Severodvinsku Rusové stavějí pro Čínu. Protože až se pohnou, tak narazí kosa na kámen, a nedá se čekat, že Rankova tentokrát znovu nachytá na švestkách.

Oválná prezidentská budova, jež se impozantně vypíná v parkové civilní části hlavního města Tchaj-pej, východně od řeky Tan-šui, byla zřídkakdy předmětem tak přísných bezpečnostních opatření. Ozbrojené stráže hlídkovaly před hlavním vchodem a ve foyeru budovy. Na každém odpočívadle a po všech chodbách stáli ozbrojení příslušníci válečného námořnictva. Policie uzavřela celou jednu část ulice Čungčing South Road. Doprava v celé oblasti byla poznamenána zmatkem.

Venkovští návštěvníci hlavního města by si snadno mohli splést datum a domnívat se, že dnes je 10. října, státní svátek. V ten den totiž byla celá oblast doslova zaplavena průvody a vojenskými přehlídkami. Ale dneska rozhodně nebylo desátého října. Bylo 29. června a příčinu těchto nebývalé přísných bezpečnostních opatření bylo možno nalézt ve druhém patře, kde 36 strážných po obou stranách tří sbíhajících se chodeb hlídalo jednu zamčenou místnost, v níž sedělo pouhých 10 mužů.

Byla to velká místnost pokrytá kobercem, kde visely dva obrovské portréty zemřelých prezidentů, otce a syna - Čankajška a Čiang Čing-kua. Pod jejich shovívavými pohledy seděl současný prezident a jeho premiér Či-Čen Ku, předseda zákonodárného sboru. Kolem nich se nalézali ministr zahraničí Čien-Pei Liu, nově jmenovaný ministr národní obrany, generál Džin-Čung Čou a náčelník generálního štábu válečného loďstva Čínské republiky Tchaj-wan, admirál Ši-Ta Jeh.

V podstatě právě těchto mužů se týkala úzkostlivá bezpečnostní opatření. Ale bylo tu pět dalších, kteří také měli své nepřátele. Zasedání se účastnili dva vysoce postavení profesoři ze Státní tchajwanské univerzity, oba jaderní vědci George Longčen a Liao Lee. Dále tu byl jeden z největších stavebních magnátů v Tchaj-pej Čiang Ji a dva důstojníci: jedním byl velitel obojživelného pluku přiděleného k 66. divizi námořní pěchoty, druhým byl kapitán ponorky.

Oba přiletěli časně ráno vrtulníkem z velké tchajwanské námořní základny v Tsoyingu, kde bylo také velitelství loďstva, velitelství námořního letectva, velitelství námořní pěchoty a sídlo akademie válečného námořnictva. Bylo to relativně malé, chráněné místo, rozkládající se poklidně ve stínu předměstí druhého tchajwanského města Gaoxiongu, čtvrtého největšího kontejnerového přístavu na světě. Avšak pro vojáky představovalo Tsoying nepoddajné sídlo útočných a obranných sil jejich vlasti, zajišťujících právo na Tchajwanský průliv a právo na svažující se jihozápadní pobřeží tohoto nezdolného ostrova, jenž stojí přímo tváří v tvář Číně. Je to utajené místo, tak tajemné, že se o něm nezmiňují ani oficiální turistické příručky.

Skutečným důvodem bezpečnostních opatření tohoto horkého pozdně červnového dopoledne nebyla ani tak výjimečnost politiků a vysokých vojenských velitelů, dokonce ani vědecká proslulost ostatních návštěvníků. Byly to jejich společně sdílené vědomosti vyžadující ochranu ve městě prolezlém čínskými špióny, v němž žádná restaurace, dokonce ani holičství, prádelna či taxi nebyly mimo podezření.

A dnes byl obzvláště choulostivý den. Těchto 10 mužů, spojených navzájem největším státním bezpečnostním programem v celé tchajwanské historii, se scházelo jen vzácně. Dnes byl jeden z těch dnů. Poprvé po dvou letech. Schůzka bude později nazvána červnová konference. Ale budou jí tak říkat jen oni sami. Žádná sekretářka, žádný asistent, vojenský či jiný, nebude mít přístup k tajným materiálům. Prezident si svůj tým vybral velmi dobře. Za pět let činnosti neproniklo ven jediné slovo o těchto ohromujících skutečnostech. Přinejmenším nikoliv na Tchaj-wanu.

Schůze trvala již hodinu a šestačtyřicetiletý milionář stavitel Čiang Ji končil svoji zprávu o bezpečnosti a zvyšující se odolnosti obrovské sítě tunelů, jež jeho lidé hloubili v pobřežní skále tvořící základ 1000 metrů vysokého Guynemerova štítu, přímo v chráněném západním konci osmimílového zálivu Baie du Repos na Kerguelenách. Masivní betonové sloupy o průměru 60 centimetrů podpírající stropní nosníky z válcované oceli držely dokonale. Všechny byly vyrobeny na místě, z betonové směsi dopravené na místo ponorkou.

Celý rok, kdy se vrtaly základy, zůstal Čiang Ji na stanici, dohlížel na odstraňování a čištění tisíců tun žulového odpadu, na mechanické buldozery shazující jej přímo z břehu do 100 metrů hluboké vody. Veškerou potřebnou elektrickou energii dodával jaderný reaktor na palubě francouzské ponorky Émeraude třídy Rubis o výtlaku 2600 tun, jež doplula z Brestu na Kergueleny, aniž se jedinkrát vynořila. Dnes byla zakotvena pod vodou, kde stála už pět let mezi dvěma starými, rezavějícími šedivými bójemi, které byly od sebe vzdáleny 400 metrů, 50 metrů od západního závětrného povětří. Émeraude se vynořovala jen velice zřídka, když potřebovala doplnit zásoby anebo kvůli ventilaci.

Její reaktor běžel báječně, snadno poháněl generátory továrny a zároveň hotelu o rozloze 180 000 metrů čtverečních. Proud napájel přístroje na svícení, vytápění, vodní konvertory, výměníky vzduchu a všechny tunelovací stroje. Poháněl také elektrické systémy budoucího tlakového vodního reaktoru, jenž nakonec nahradí reaktor jaderné ponorky.

Stárnoucí ponorka třídy Rubis byla nepochybně tažným koněm celého projektu. Protože kromě jiného poháněla 50 velkých kovových „odstředivek“, plynových centrifugových systémů, jež pomalu, pracně a neuvěřitelně nákladným způsobem budou celá léta oddělovat uran 238 od uranu 235, tohoto strašlivého prvku, jehož jádra jsou tak děsivě nestálá… zde se rodil základ jaderné hlavice.

Čiang měl pro tchajwanskou vládu nedozírnou cenu. Když byla „jeskyně“ a tunely konečně hotovy a elektrické, vzduchové a vodní přívody položeny, vrátil se do Baie, kde strávil dalších šest měsíců a osobně dohlížel na stavbu jaderné elektrárny, na přípravu tlakového vodního reaktoru a na jejich odstínění. Během stavby dlouhého mola dokonce osobně dovezl ohromnou mobilní míchačku na beton. Pro molo navrhl speciální břidlicově šedou, automaticky ovládanou ocelovou zástěnu, jež měla krýt přístavní zařízení, pokud nebyla v provozu. Za veškerou tuto práci, jak svou, tak svých lidí, Čiang Ji nepřijal ani haléř. Jedinou odměnou byla přednostní volba vládních stavebních zakázek na Tchaj-wanu na neomezenou dobu.

Čiangovo dnešní hlášení potěšilo všechny přítomné v uzamčeném sále vládní budovy v Tchaj-pej. Nevyskytovaly se žádné trhliny způsobené nadměrným tlakem. Všechny systémy pracovaly dokonale, a dokonce i ložnice s tlustými koberci pro vědecké pracovníky byly pořád v dokonalém stavu. Dvě holandské ponorky, které přivážely každé tři měsíce zásoby, umožňovaly snesitelné, i když samozřejmě nikoliv luxusní životní podmínky. Pracovní turnusy byly ovšem dlouhé, práce pomalá a namáhavá a pro odpočinek zbývalo málo času. Nikdo se příliš netěšil na návrat k druhému osmnáctiměsíčnímu období. Nicméně každý z profesorů obdržel za svůj turnus plat půl miliónu dolarů. A nikdo z Tchaj-wanců dosud neodmítl práci pro svou vlast hluboko pod zemí opuštěného ostrova na konci světa.

V zimě zde byly životní podmínky samozřejmě strašlivé. Světlo svítilo každý den jen krátkou chvíli a počasí bylo tak mizerné, že bylo nemožné procházet se byť je na krátkou vzdálenost, i o těch vzácných příležitostech, kdy někdo dostal povolení jít ven. Takzvané léto bylo o něco lepší, ale bylo nebezpečné vzdalovat se příliš od základny, protože kvílející vichřice zpravidla přinášely větry, jež svištěly fjordy rychlostí 110 kilometrů za hodinu, někdy doprovázené plískanicemi, a dokonce sněžením. Padavý vzduch, vířivé větry, jež se stáčejí kolem vrcholů hor a potom se jako vír vrhnou z nečekaného směru dolů jako v aerodynamickém tunelu, dokázaly postrašit dokonce i zkušené oceánské navigátory pracující na pobřeží.

Tchajwanský prezident, titulární vrchní velitel ozbrojených sil Čínské republiky, teď formálně poděkoval Čiangovi za jeho hlášení a oslovil shromáždění. Sdělil přítomným, že dvakrát za uplynulých 12 měsíců se válečné lodě čínského loďstva velice přiblížily k tchajwanským pobřežním vodám, což bylo pro všechny pozorovatele neklamným výhružným gestem. Kromě toho dvakrát došlo k testům ostré raketové munice. Pokaždé byly smrtící střely HQ-61M typu země vzduch odpáleny z fregaty třídy Džiangwej. Účelem těchto akcí bylo ponížení Tchaj-wanu. Číňané, řekl prezident, neustále vysílají torpédoborce a fregaty do blízkosti ostrova Spratly - byla to skupina 53 skal, výsep a útesů v Jihočínském moři, na něž si Tchaj-wan činil nárok. Na největším z ostrovů měl dokonce vojenskou základnu.

„Těšíme se samozřejmě v těchto záležitostech teoretické podpoře Spojených států,“ konstatoval prezident. „Ale v uplynulých dvou letech jsme kupodivu neuspěli ve své snaze vybudovat vlastní ponorkové síly. Snažili jsme se objednat čluny od Francouzů, Holanďanů, Němců… pokaždé, jakmile naši objednávku nějaká loděnice přijme, tak je projekt příslušnou vládou zrušen. Je jasné, že se prostě bojí ohrozit své vlastní obchodní vztahy s pevninskou Čínou a nehodlají nám ponorky dodat. Dokonce ani Američané nejsou ochotni umožnit nám koupi ponorky. Ani nám nechtějí přenechat svůj zbraňový systém Aegis, ačkoliv dobře vědí, že neustále čelíme hrozbě masového leteckého útoku z pevninské Číny. Jsme v dosahu čínských stíhacích bombardérů.

Proto, shrnuji, musíme provést vlastní opatření. Vojenské manévry Číny nejsou nic méně než výhružka, mají nám ozřejmit, že kdyby si to Čína přála, tak dokáže úžinu zablokovat hladinovými i ponorkovými plavidly. Tato hrozba je podle mého názoru trvalá.

Pánové, jak už jsem prohlásil mnohokrát předtím, nemůžeme se spoléhat na pomoc Spojených států. Situace se mění. Spojené státy si mohou jednoho dne cenit Číny víc než si cení nás. Nový americký prezident může dojít k závěru, že ozbrojené síly USA se nemají angažovat ve vojenských dobrodružstvích na Dálném východě. Kdo ví, k jakým závěrům mohou Američané dojít?

Během svého studia na Harvardu jsem se naučil hodně o americké přizpůsobivosti. Je to národ, který dokáže přizpůsobovat své postoje přílivům a odlivům historie. Nepochybně si vzpomenete, že koncem osmdesátých let se Saddám Husajn stal z největšího amerického hrdiny, který na Středním východě udržoval stabilitu, veřejným nepřítelem číslo jedna, a to za necelé tři roky.

Pánové, řekl jsem to již mnohokrát. Jestli se máme ubránit čínským pokusům nahnat nás zpátky do jejich stáda, což by znamenalo naši vojenskou okupaci, musíme mít prostředky k jejich odstrašení. A protože Západ nám neprodá účinné zbraně, jediným způsobem, jak zajistíme vlastní přežití, je vlastnictví jaderného odstrašujícího prostředku. To nebude zbraň války. Bude to zbraň míru. Nepoužijeme ji, ale politikové na pevnině vždy budou muset mít na paměti, a to se týká především čínských vojenských velitelů, že jestli budou Tchaj-wan příliš tisknout ke zdi, tak jsme schopni použít zbraň takové strašlivé síly, jež je schopná smést jejich hlavní město jediným úderem.

Dosud nikdo takovou zbraň nepoužil, ne po shození atomové pumy na Hirošimu. A pochybuji, že to někdo někdy udělá. To je také důvod, proč i ty vojensky nejsilnější státy na světě se za posledního půl století spokojily jen s vedením okrajových válek, šarvátek… nic ohromného se stovkami tisíc mrtvých. Je to proto, že se k tomu prostě nikdo neodhodlá. Pánové, znovu opakuji, pro náš stát neexistuje nic důležitějšího, než je jaderný projekt v jižním Indickém oceánu.

Osobně jsem vám všem zavázán vděčností za to, jak jste přispěli ke společnému dílu, ale můj osobní dluh je ničím ve srovnání s tím, co vám všem dluží tchajwanský lid. A teď se jako vždy už nemohu dočkat, až uslyším o našem pokroku. Snad by nás jako první mohl poučit profesor Liao, který, jak víme, se zrovna nedávno vrátil.“

Jaderný vědec ze státní univerzity, drobný muž blížící se šedesátce, oblečený v tvídovém saku, kostkované košili a klubové vázance, jakou si oblíbili profesoři po celém světě, povstal a uklonil se prezidentovi. Jeho zpráva byla vypracována s pečlivostí až pedantickou. Promluvil o výjimečných těžkostech při výrobě atomové bomby a o nekonečné době potřebné k výrobě těkavého izotopu uranu U-235, jenž se používá v jaderných elektrárnách, v nichž se dá téměř na počkání vyrobit vhodné plutonium.

Kvůli přítomným vojákům a politikům stručně vysvětlil proces přeměny těžkého kovu na plyn a potom proces, při němž se těžších 90 procent „odstředí“, aby se uvolnil nedocenitelný U-235. „K dosažení tohoto cíle vede bolestivě dlouhý, pomalý a nezbytně přesný proces,“ řekl, „ale konečně jsme toho dosáhli. Jsme nyní schopni dostatečné výroby… takového množství uranu 235, jaké je nutné pro naši první jadernou reakci, kterou plánujeme za šest měsíců.

Ještě to nestačí na výrobu jaderné hlavice, je to neuvěřitelně dlouhý proces. Ale máme již konstrukci a předpokládám, že převezeme naši první nevyzkoušenou válečnou hlavici do Tsoyingu do tří let. Pochybuji, že je vůbec kdy budeme schopni zkoušet, ale pokračujeme vytrvale kupředu. Profesor Longčen, jak víte, se vrací na Kergueleny v listopadu.“

Prezident se usmál. Ale nebyl to triumfální úsměv. Byl to úlevný úsměv. Neboť to byl člověk, který žil denně na pokraji nervového zhroucení, v dohadech o tom, co ti militantní draci na druhé straně průlivu zrovna plánují. Snil o dni, kdy bude moci oznámit, že jakýkoliv stát, jenž by mohl v budoucnosti Tchaj-wan ohrozit, se setká s rovnocennou odezvou a že Tchaj-wan se dokáže postavit každému agresorovi. Dokonce i Číně s jejím rostoucím válečným námořnictvem, jež v současné době mělo ve zbrani 285 000 mužů, provozovalo 140 hlavních bitevních lodí a 450 rychlých útočných člunů. Nukleární hlavice, uvažoval prezident, je nejjistější vyrovnávací prvek na světě.

Nyní obrátil pozornost k otázce bezpečnosti vodstev kolem Kerguelen. Povolal námořního velitele, který strávil na Kerguelenách čtyři roky. Organizoval bezpečnostní systém a zakládal hluboko uvnitř fjordu u Baie Blanche vojenskou pozorovací stanici - osm mil severně od laboratoře, posazenou vysoko na mysu Pointe Bras.

„Je to tam naprosto opuštěné místo, pane,“ říkal. „Kromě rybářských lodí lovících hlubinné živočichy, jsme tam za šest měsíců od listopadu do června neviděli jediné plavidlo, kromě svých vlastních. A ani ti rybáři k nám nepřipluli nijak blízko. Podle mých záznamů jediný člun, který tam vůbec kdo spatřil, zahlédli jedno dopoledne minulý únor. Byla to nějaká v Austrálii zaregistrovaná jachta, patrně se schovávala před špatným počasím v průlivu Choiseul. My jsme ji ani nezahlédli, ale viděla ji ponorka. Periskopem. Jachta zmizela ještě to samé odpoledne.“

Prezident přikývl. „Nedošlo k žádné podobné nehodě jako s tou americkou lodí před 18 měsíci?“

„Ne, pane. Nic takového. Prostě jsme ve fjordu neviděli žádnou loď. Neviděli jsme vůbec žádné lodě.“

„Kapitáne, pokud vím, tak jste byl osobně účasten na tom incidentu?“

„Ano, pane.“

„Američané kolem toho dělali, bohužel, obrovský poprask. Předpokládám, že o tom víte?“

„Ne, pane. Nevím.“

„Ach tak. Ministerstvo zahraničí se obrátilo na některé státy včetně nás, Japonska a Jižní Koreje, dokonce si myslím, že se obrátili i na pevninskou Čínu. Osud jejich výzkumné lodi a posádky je mimořádně zajímal. Dokonce poslali ke Kerguelenským ostrovům jednu válečnou loď ze Sedmé flotily.“

„Ano, pane. Viděli jsme ji. Byla tam několik týdnů a jednou připlula dokonce přímo do zátoky Baie Blanche. Ale v poslední minutě se otočila. Pozorovali jsme ji z útesu Pointe Bras.“

„Je mi známo, že jste na tu americkou výzkumnou loď zahájili palbu. Co byste dělali, kdyby válečná loď připlula přímo k Reposu a zakotvila u laboratoře?“

„Nejsem si jist, pane. Pro takový mimořádný případ jsme neměli žádný plán. Domnívám se, že nikoho vůbec ani nenapadlo, že by se tam mohla objevit nějaká válečná loď. Samozřejmě bychom se nemohli pustit do bóje s plně vyzbrojenou fregatou amerického válečného loďstva. To by byla sebevražda. Asi bychom se snažili nějak je přesvědčit o svých záměrech a potom, kdyby to bylo možné, uskutečnit evakuaci.“

„Ano. Předpokládám, že za těch okolností bychom se museli uchýlit k diplomatickým prostředkům. Však jsem byl také vždycky hluboce znepokojen tím, že jsme na posádku té výzkumné lodi zahájili palbu.“

„Pane, vnikli jsme na jejich palubu teprve ve chvíli, kdy dopluli těsně k oběma bojím, které zajišťují jadernou ponorku. Měl jsem tehdy velení a mým úmyslem bylo odklonit loď mírumilovnými prostředky pod záminkou, že ve fjordu provádíme nějaké tajné zkoušky, o nichž jsme neinformovali francouzskou vládu. Proto nehceme být vyrušováni. Jistě chápete, že jsme nemohli nechat Američany připlout ještě blíže… spatřili by přístaviště, které v tu dobu nebylo zamaskované.

Moji muži však byli velice nervózní. A potom se najednou objevil jeden z Američanů se samopalem a zahájil na nás palbu. Zabil tři z mých lidí, než jsme se stačili vzpamatovat. Potom se situace vymkla z rukou. Museli jsme zastavit jejich spojaře, a když už tam byli čtyři mrtví… tedy, moji lidé bohužel zabili toho spojaře, kapitána, jeho zástupce a každého, kdo vypadal jako nepřítel.

V tu chvíli už byli ozbrojeni i další muži posádky. Trvalo nám ještě hodinu, než jsme loď dostali pod kontrolu. Ztratili jsme celkem šest lidí a měli jsme navíc dva raněné.“

„Jak to dopadlo s těmi Američany?“

„Z posádky to nepřežil nikdo, pane. A obávám se, že jsme možná zabili jednoho nebo dva cestující. Prostě jsme si nemohli dovolit nikoho propustit, aby nemohli vypovídat.“

„Správně. Ale slyšel jsem, že tam jsou nějací zajatci.“

„Ano, pane. V kajutě v podpalubí jsme objevili malou skupinku vědců. Byli neozbrojeni a velice vyděšení. Nedokázal jsem se přimět k tomu je chladnokrevně zastřelit. Jsem voják, ne vrah.“

„Zajali jste je?“

„Ano, pane. Loď jsme odvlekli do malé jeskyně za hlavním vchodem a zamaskovali jsme ji sítí. Potom jsme shromáždili všechny dokumenty, každý kus papíru z lodi, a všechno jsme spálili.

Generátory a motory pořád fungují a udržujeme je v chodu, stejně jako jadernou ponorku. Máme spoustu paliva a jídla. A chce to jenom jednoho strážného, abychom měli jistotu, že zůstanou na palubě. Myslel jsem, že bude nejlepší držet je pod zámkem, dokud celý komplex nakonec nezavřeme a ostrov neopustíme. Pokud je mi známo, nikdo z nich neví, kdo jsme, ani co tam děláme. Vyslýchali jsme je, samozřejmě, a nikdo z nich dokonce ani netuší, kde jsou.“

„Chápu. Předpokládám, že jsou pořád na lodi?“

„Ano, pane.“

„Bude obtížné je propustit.“

„Ano, pane. Ale pokud si vzpomínáte, pane, někteří z těch teroristů na Středním východě zadržovali dost významná rukojmí někde celá léta, a většinou nebyli chyceni, protože rukojmí nevěděli, kde vlastně byli. Říkal jsem si, že tohle je přesně náš případ. Mám vážné výhrady k tomu, pane, jen tak bezdůvodně zavraždit neozbrojené americké civilisty.“

„Samozřejmě. Ale kdyby na to někdo přišel, tak by následky byly obrovské. Vláda Spojených států by reagovala s ohledem na veřejné mínění velice nepřátelsky. Asi by bylo lepší se jich zbavit.“

„Pane, hovořil jsem o té záležitosti se svými nadřízenými. A nemyslím si, že by kterákoliv složka tchajwanských ozbrojených sil stála o to, vykonat takovou popravu.“

„Admirále Ši-Ta Jehu?“

„Ne, pane. Takový rozkaz bych nechtěl vydat. Bylo by to něco jiného, kdyby ti zajatci byli vojáci.“

„Já si také myslím, že popravit americké civilisty je nesmyslný nápad. A kromě toho se skláním před moudrostí svých velitelů. Musíme však pečlivě a dlouze promýšlet způsob jejich propuštění, až přijde vhodný čas. Přestože nevědí, kdo jsme, ani kde jsou. Což je naštěstí naše výhoda.“

„Ano, pane.“

„Mimochodem, máme nějaký plán pro případ připlutí nějaké čínské válečné lodě?“

„Ne, pane, to nemáme. Avšak jsem přesvědčen, že v takovém případě bychom ji museli potopit, a to okamžitě.“

„Ano, v tom s vámi asi budu muset souhlasit. Což znamená, že bychom tam dole potřebovali další ponorku, kterou ovšem nemáme. Admirále, měli bychom si o tom promluvit společně s generálem Džin-Čungem po skončení téhle schůze.“

„Provedu, pane.“

Nyní byl předvolán kapitán další ponorky Hai Lung, aby podal své hlášení. Bylo stručné a vyčerpávající. S ponorkami nebyly žádné problémy. Doplouvaly ke Kerguelenám ponořeny přesně na čas a dokázaly už doplout do fjordu pod vodou opravdu mistrovsky, aniž se potřebovaly vynořit na periskopovou hloubku dříve, než dosáhli Reposu.

Taktika využití ponorek jako nákladních člunů rovněž dobře fungovala, obzvláště při transportu nerafinovaného uranu 238. Tato surovina byla relativně snadno dosažitelná a její získávání nevzbuzovalo pozornost mezinárodních dohližitelských orgánů. Uran byl dopravován ve speciálně konstruovaných olověných a polyténových sudech. Radioaktivní prvek byl dopravován v nejbezpečnějším prostředí - pod vodou, kde se nedal zachytit žádným měřicím přístrojem ani na zemi, ani ve vzduchu.

Schůze byla v jednu hodinu přerušena, aby mohl být podáván oběd. Poté byl přinesen čaj, servírovaný v nádherné malované porcelánové soupravě, jež vypadala jako Royal Doulton, avšak byla pochopitelně vyrobena na Tchaj-wanu.

Prezident stál u okna s ministrem zahraničí Čien-Pei Liu. Oba muži se zamyšleně dívali k východu, za velkolepé zahrady, jež obklopovaly ohromující stavbu Čankajškova památníku.

Na tomto malebném, hornatém ostrově, kde slavné řeky přetékaly penězi a kde velký oceán zaplavoval ekonomiku každý rok miliardami amerických dolarů, toho bylo tolik k ochraňování! „Tady na Tchaj-wanu jsme na prahu vytvoření opravdového Šan-gri-la, prvního na světě,“ řekl prezident. „Máme možnosti, jakým se netěšil ještě žádný národ v celé historii světa… a stojí nám v cestě jediný stát. Modlím se, abychom jej dokázali včas a nadobro odstrašit.“

Nebyl si v tu chvíli samozřejmě vědom, že Čína si palčivě uvědomuje, co přesně má jeho země v úmyslu - ačkoliv Peking nevěděl, kde se to děje. A také netušil, že Amerika ví přesně kde Tchaj-wan svůj úmysl realizuje, ale netuší, o jaký úmysl se jedná.

Kapitola jedenáctá

Úzkou tříkilometrovou pěšinu vedoucí po hrázi z čínského ostrovního přístavu Xiamen smáčel teplý subtropický déšť. Proti silnému větru vanoucímu od moře z jihozápadu kráčela shrbená, osamělá postava admirála Žanga Jušu. Admirála si nebylo možné s nikým jiným splést. Byl prostovlasý, na sobě měl tmavě modrou kombinézu do deště a chyběly mu jen obvyklé brýle v kostěných obroučkách. Bylo 07:00 a obloha, z níž vytrvale pršelo, byla zatažená až k východnímu mořskému obzoru, za nímž ležel ten povstalecký ostrov Tchaj-wan.

Čas od času jej pozdravil nějaký projíždějící cyklista. Vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva byl v okolí Xiamenu důvěrně známou postavou, obzvláště v letních měsících, kdy se snažil se svou ženou vést normální rodinný život ve velké vile na ostrově Gulangju. Ostrov Rozbouřených vod ležel přímo před městem, za průlivem Ludžiang.

Toto předměstí rušného přístavu se svou svěží zelenou vegetací bylo svědkem admirálova dětství. Nevyrůstal samozřejmě ve své dnešní vile, tenkrát to byla chatrč v docích. Ale byla to krajina jeho dětství. Admirál Žang se narodil přímo na těchto vodách, na palubě obstarožní nákladní lodi svého otce. Byl na palubě dříve, než se ocitl na suché zemi, ale kam až jeho paměť sahala, od svých školních let miloval procházku po téhle kamenité hrázi z pevniny, kterou omývalo z obou stran moře a z níž bylo v dálce vidět líné džunky s typickými ráhnovými plachtami, prodírající se nemotorně ústím řeky Devíti draků.

Když jeho otec zemřel a stále ještě cenná loď byla prodána, investoval mladý námořní důstojník stržené peníze do rozpadajícího se domu na nejkrásnějším místě Gulangju, nedaleko jižní pláže, odkud bylo vidět rozeklané pobřeží průlivu. Během let dům opravil, postavil tu krásnou vilu s vyřezávanou rudou střechou, posazenou uprostřed bujného stromoví a květin. Kdyby dům nyní prodal, byl by z něj docela bohatý člověk. Jeho žena Lan, s kterou se seznámil na vysoké škole, pocházela také z Xiamenu. Jejich přáním bylo, aby tady, hluboko uprostřed jihočínské provincie Fujian, mohli strávit své stáří. Tento zelený a hornatý kraj byl domovem jejich rodin po tisíc let.

Žang vděčil válečnému loďstvu za mnohé. Nejenom za to, že uvážlivě udržovalo hlavní námořní základnu přímo na hranicích Xiamenu - bylo to vojenské zařízení, kde mohly kotvit ponorky a kde si zařídil svou letní kancelář. Každé ráno zakotvil v přístavu ostrova Gulangju motorový člun válečného loďstva. Odvezl vrchního velitele do kanceláře na základnu v Xiamenu. Po zbytek roku žil admirál s rodinou v Pekingu.

V časných hodinách dnešního rána, 21. července, překonal osmimílovou vzdálenost k hrázi přívozem a autem, právě proto, aby se mohl projít po celé její délce tam a zpátky. Bylo to místo, kde mohl přemýšlet, kde mu čerstvá oceánská bríza pročistila myšlenky, kde mohl nerušené strávit celou hodinu. Admirál kráčel jako armáda na pochodu, neskutečně rychle.

Jeho dnešní úkol byl natolik tajný, že se rozhodl strávit od 09:00 dvě hodiny s náčelníkem jihomořského loďstva viceadmirálem Cu Džisaiem. Chtěl s ním probrat plán do posledního bodu, znovu od začátku, a přesně určit místo, kde mizí tchajwanské ponorky Hai Lung. Bylo mu jasné, že vláda na opačné straně průlivu pracuje na výrobě vlastní jaderné odstrašující zbraně. Otázka, již musel zodpovědět svému velkému učiteli a zastánci, Svrchovanému vládci, byla - kde? Aby to zjistil, musí objevit způsob, jak stopovat dvě tchajwanské ponorky na jejich tajné plavbě.

Teď tedy kráčel daleko rozhodněji než kdykoliv předtím a nevšímal si bičujícího deště. Kráčel ve vysokých námořních botách bez ohledu na louže a na tváři se mu odrážely blesky, jež bičovaly oblohu na jihozápadě. Klíč k odhalení trasy ponorek ležel, jak si byl téměř jist, v rozsáhlém seskupení ostrovů, jež tvoří Indonésii. Ponorky jasně pluly po celou cestu ponořeny, takže si musely najít cestu do Indického oceánu, rovnou kolem Malajska, Bornea, Sumatry, Jávy, Bali a ostatních ostrovů tak, aby nebyly nuceny plout mělčinami.

Již prozkoumal a zavrhl možnost proplutí Malackou úžinou. V některých svých částech byla příliš mělká, příliš rušná. Bylo by zde obtížné vyhnout se odhalení, hrozilo tu nebezpečí najetí na spoustu úskalí a ostrovů, jež posévaly tuto vodní cestu jihovýchodně od velkého přístavu Singapore. Včera v noci, když se vrátil z Pekingu, strávil hodinu ve své kanceláři ve snaze potvrdit možnost méně obvyklé strategie - plavby Sundským průlivem, 13 mil širokým kanálem, jenž odděloval severozápadní výběžek Jávy od jihovýchodního pobřeží Sumatry.

Průliv byl dostatečně hluboký, 55 metrů, ale byly tu také některé mělčiny. Rovněž to byla rušná námořní trasa a na námořních mapách byla vytištěna varování před ponorkovými cvičeními indonéského válečného loďstva. „Kdybych já byl velitelem tchajwanské ponorky s tajnou misí, asi bych tudy neplul,“ rozhodl se. „Našel bych si jinou úžinu.“ Ale admirál byl příliš unavený, aby pokračoval v úvahách dále, a tak se rozhodl jít se domů vyspat. Ráno se projde po hrázi a vrhne se na problém znovu, s čerstvou myslí a duchem, se svým přítele Džisaiem. Nepočítal s prudkým deštěm, ale ten ho nemohl zarazit.

Teď se prodíral kupředu, v blátivém deštivém časném ránu, s hlavou skloněnou, mával rukama, vychutnával si rozcvičku a v duchu plánoval možné zničení nějaké vzdálené tchajwanské továrny na jaderné zbraně, jejíž existence dosud byla záhadou, ale nebude to tak věčně. Jestli prosadí svou.

Došel po hrázi už skoro na konec ostrova. Zahlédl čtyři muže sedící v závětří postranní zdi pod velkým deštníkem, jak hrají karty, láhev whisky mezi sebou. „Hazard,“ zamumlal nesouhlasně. „Co to je za slabomyslnou činnost, spoléhat se na náhodu. Tím způsobem se přece nedá nic ovlivnit.“ Avšak scenérie u zdi nebyla alespoň prosta tradice. Číňané nakonec vynalezli jak deštníky, tak karty a whisky. A koneckonců, nebyli ani špatní ve stavění zdí. Admirál Žang sám byl tradicionalista, byl jedním z těch zatvrzelých čínských myslitelů, kteří byli zcela samozřejmě přesvědčeni, že jejich země představuje opravdové východisko civilizace. Byla kolébkou učenosti, a to od okamžiku, kdy se v devátém století poprvé objevil čínský vynález - první tištěná kniha na světě, Diamantová sútra. První tiskařský lis se objevil v jedenáctém století, následoval první seismograf, první ocel, první závěsný most, první lodní kormidlo a samozřejmě první papírové peníze. Admirál Žang byl přesvědčen, že Čína byla již velkou branou k moderní civilizací, když Angličané a další primitivní západní kmeny stále ještě sbíraly jedlé kořeny a škrábaly se na zarostlých částech svého těla.

Nevýslovně jej bolelo, když viděl, jak Západ stále zachází s jeho národem jako se zemí třetího světa a nepřipustí, aby si své vojenské záležitosti vyřešila po svém. V duchu si opakoval: „Však si s tím poradíme, hned jak budeme mít v pohotovosti svou vlastní ponorkovou flotilu a hned jak si potom podrobíme Tchaj-wan.“

Admirál Žang, jehož nejpamátnější velitelská funkce byla kapitán torpédoborce s řízenými střelami, si s lítostí uvědomil, že většinu času věnuje poslední dobou podhladinovým člunům. A skutečně, jeho dvě absolutně nejpalčivější priority v uplynulých týdnech se týkaly pouze ponorných plavidel: mizení ponorek Hai Lung, jež patrně převážely smrtelně nebezpečný jaderný náklad, a obdobná mizení ruských ponorek Kilo, za nimiž bezpochyby stál smrtelně nebezpečný nepřítel - Spojené státy americké.

„Ti parchanti,“ vzdychl admirál Žang, přičemž v duchu odmrštil nejvyšší vojenské velení jak na Tchaj-wanu, tak ve Washingtonu na smetiště jako shodně zrádné, padoušské a nečestné.

Přejel ostrůvek v autě a vydal se přívozem domů na ostrov Gulangju. Déšť poněkud polevil a mraky se prodíralo slunce zahřívající svěže zelené břehy oceánu. Džisai už na něj čekal a dopřával si s Lan a dětmi čaj se sušenkami. Náčelník jihomořského loďstva se omlouval, že přijel více než o hodinu dříve, ale vysadil jej vrtulník ze základny v Kantonu.

Oba admirálové, oblečení v bílých letních uniformách, se okamžitě odebrali do Žangovy soukromé pracovny v západním křídle domu, kde již byly rozloženy mapy Indonéských ostrovů.

„Co si myslíš o Sundském průlivu?“ zeptal se vrchní velitel.

„Ten asi ne. Určitě ne pro plavbu pod vodou,“ odpověděl Džisai. „Tuhle vodní cestu moc rád nemám. Je tam moc rušno. Ale ty severní trasy nesnáším ještě víc. Celé to místo je poseté těmi zatracenými naftovými ložisky.“ Ukázal na mapě oblast asi 50 mil východně od pobřeží Sumatry. „Podívej se na tu skrumáž… máš tady jedno naftové pole vedle druhého a dále na sever je to stejné. Všude jsou vrtné a zpracovatelské plošiny, kotviště tankerů, sklady, potrubí… táhne se to na míle daleko a je tam mělko. Nikoho ani nenapadne, aby se v takovém prostředí přesunoval pod vodou. Podle mého názoru se Sundským průlivem bychom začínat neměli.“

„A co tady ten sousední průliv… 650 mil na východ, ta úžina, co odděluje Jávu a ostrov Bali?“ Admirál Žang měl radost, že přiměl náčelníka jihomořského loďstva k téhle spolupráci, neboť admirál Cu byl ponorkář a sloužil jako velící důstojník na jaderném člunu Han 405 o výtlaku 5000 tun, vybaveném nejmodernějším francouzským radarem a moderními ruskými samonaváděcími torpédy. Cu Džisai se jako fregatní kapitán dosti proslavil, když jej v polovině devadesátých let zachytil a stopoval operační svaz americké letadlové lodi u pobřeží Severní Koreje.

Čínská válečná propaganda značně využila obratnost, s jakou při tom řídil ponorku, jakož i skutečnost, že dokázal pokořit daleko zatoulaného amerického orla a že to celé přežil. Samozřejmě už se nezmiňovala o skutečnosti, že Američané mohli Džisaie v kterýkoliv okamžik potopit, kdyby to měli v úmyslu.

Přesto byl admirál Cu Džisai jedním z opravdu nejlepších čínských ponorkářů - jak Arnold Morgan nemilosrdně poznamenal, byl to „největší trpaslík na světě“. Avšak v případě suchozemského státu, jakým Čína fakticky po mnoho století byla, představoval Cu Džisai člověka, který o ponorkách věděl daleko víc než kdokoliv jiný.

„Tahle Balijská úžina se mi také moc nezamlouvá, pane,“ řekl. „Je ve svém nejužším bodě příliš mělká a široká, je tam jen asi půl míle. Na jižní straně je hloubka jenom 28 metrů. To by nebyl ten hlavní problém, ale úžina je moc nebezpečná, je to tam riskantní, zvláště s uranem na palubě. O tom bych nikdy neuvažoval.“

„Copak to znamená, že celé to cvičení odepíšeme proto, že se nedá přesun provést pod vodou? Že se nedá mezi Indonéskými ostrovy proplout?“

Admirál Žang měl na tváři nechápavý výraz.

„Ne, pane. Mohli by proplout ponořeni Lombockým průlivem, přímo tady. Je to 80 mil východně od Balijské úžiny, tady ta vodní trasa. Je široká asi 25 mil mezi východní Bali a ostrovem Lombok. A vodní cesta se štěpí do dvou dobrých kanálů. Je hluboká, po celé trase přinejmenším 180 metrů, dokonce i v nejmělčí části. Jenom tady, na jihovýchodním vyústění, ukazuje mapa 120 metrů.“

„Je to hodně daleko na východ, Džisaji,“ řekl Žang, nakloněný nad mapou. „To je úplně jiná trasa, než kdyby pluli zkratkou tady Jihočínským mořem.“

„Ano, pane. To jistě. Okamžitě, jak se u Tchaj-wanu ponoří, tak by musel zamířit na jihovýchod. Potom by museli nabrat kurs východně k Filipínám… přes Celebeské moře, přímo tady. Potom Makasarským průlivem, jenž je nejenom hluboký, ale je také 150 mil široký. Vidíte tady ty hloubky, pane? Osmnáct set metrů, potom se dno zvedne do hloubky pouhých 600 metrů. Potom celou trasu až k Lombockému průlivu to není nikdy méně než 450 metrů.

Nemohu si být samozřejmě zcela jist, pane. Ale kdybych měl za úkol dopravit nebezpečný náklad z Tchaj-wanu pod vodou v rámci přísně tajné operace, tak bych si zvolil tuto trasu: východně od Filipín a Lombockým průlivem.“

„Jak by to bylo daleko, Džisaji?“

„Asi 1000 mil z Tchaj-wanu k nejjižnějšímu cípu Filipín. Potom 1200 mil dolů k průlivu. Podívejte se tady, pane, vody těsně na sever od úžiny jsou 1200 metrů hluboké. Po celé trase není žádná mělčina, není nutné se vynořovat a je tam řada možností úkrytu. To je přesně to, co potřebují.“

„Víme, kdy má další Hai Lung vyplout ze Suao?“

„Ano, pane. Ode dneška za dva dny, 23. července.“

„To znamená, že budou v úžině za dva týdny?“

„Přesně tak, pane.“

„Tak co myslíš, Džisaji? Umístíme dva akustické traulery přímo u vjezdu do úžiny? Myslíš, že je tam odchytíme? To bychom se dozvěděli, kterým směrem plují, a byli bychom daleko moudřejší, než jsme teď.“

„Dva postačí. Tři by byly lepší. Konečně bychom měli zjistit, jestli je Hai Lung skutečně tři týdny od svého cíle, pane, když směřuje na jih.“

„Ano, Džisaji. To bychom měli. Tři týdny vzdálena patrně od nějaké jaderné továrny… kterou musíme najít!“

„Akustické traulery budou na cestě do 24 hodin, pane. Tři kotví dostatečně na jihu, v Hainandao. Máme dost času instruovat je před vyplutím a budou na místě v dostatečném předstihu před Hai Lung.“

„Uděláme to hned teď, Džisaji. Vyrazíme společně. Pošlu ti oficiální rozkazy později.“

Poslední červencová neděle na Cape Cod se parádně vydařila. Vlhké teplé kouřmo od moře, jež tolik dní předtím halilo sluneční svit, konečně odválo na sever, kam patří, a vody Nantucketského průlivu zalilo oslnivě jasné letní sluneční světlo.

Jediný obláček nehyzdil růžovou večerní oblohu, když slunce zapadalo za bílé věžičky kostela v Cotuit - přinejmenším to tak vypadalo, pokud se člověk nechal unášet k domovu přes vody zátoky večerním přílivem tak jako v tuhle chvíli fregatní kapitán Klokan Dunning a jeho dvě dcery.

Jejich matka Jo Dunningová měla z rodinného domku na pobřeží, obráceného k jihovýchodu, jiný pohled. Viděla, jak surrealistická záře zapadajícího slunce osvětluje písečnou pláž ostrova Deadneck jako nějaký divadelní reflektor.

Ať už se člověk díval odkudkoliv, Cotuitská zátoka nevypadala v tomto teplém letním večeru nijak špatně. Jo Dunningová, cítící se ve svém pozemském ráji bezpečně, mávala posádce a sledovala, jak třináctiletá Kathy vede rodinnou plachetnici zvanou Teniska odborně k pláži za pomoci sklopeného kýlového kormidla. Klokan seskočil z přídě a svou ohromnou silou vyvlekl člun na písek. Potom společně vytáhli plachetnici dále na břeh a Kathy s mladší sestrou svinuly velkou čtvercovou ráhnovou plachtu. Samozřejmě, bylo by daleko normálnější zakotvit člun u mola, tak jak to dělali všichni ostatní. Ale Klokan prohlásil, že za letních večerů vytahoval malé plachetnice na pláž celý svůj život, a protože je tu nejvyšším důstojníkem on, tak bude po jeho.

Pro Jo znamenal tento letní večer a piknik, při kterém se chystali k rožnění, jeden z mála vzácných zážitků letošního léta. Klokan dorazil nečekaně v pátek večer a oznámil, že se do New London nemusí vrátit dříve než v pondělí ráno. Jeho rodiče odjeli na tři týdny do Maine, a tak bílý prkenný dům u zátoky patřil jenom jim. Skutečné prázdniny jim tu měly začít až 5. srpna, Klokan měl dostat 10 dní dovolené, ale právě teď byla Jo Dunningová tak šťastná, jako už dlouho nepamatovala.

Za včerejší dlouhé a slunné soboty vyhrála spolu s Kathy každotýdenní závod plachetnic v Cotuit, zatímco Klokan s Jane se šli podívat na baseballový zápas místního družstva, na legendární cotuitské Kotelníky, kteří v Lowell Parku roznesli Mets z Hyannis devět nula.

Když povzbuzoval své mužstvo, tak Klokan ovšem netušil, že na tribuně pro hosty sedí jistý pan Frederick J. Goodwin, kmenový redaktor novin Cape Cod Times, který zachmuřeně sledoval, jak jeho mužstvo spáchalo čtyři chyby a nechalo to Kotelníkům skoro zadarmo. Byla to smůla, protože důstojník válečného loďstva Spojených států a tento novinář měli něco společného. Rozhodně to byli jediní dva lidé v hledišti, kteří kdy v životě navštívili Kerguelenské ostrovy. Vlastně to byli patrně jediní dva přítomní lidé, kteří kdy o těchto ostrovech vůbec slyšeli, nemluvě o tom, že tam kdy zavítali. A to už nehovoříme o tom, jak hluboko a osobně se každého z těchto mužů ono vzdálené a strašlivé místo dotýkalo.

Druhé životní pochybení, kterého se Klokan toho víkendu dopustil, bylo daleko vážnější. Dosud nenašel odvahu, aby Jo řekl, že jejich společná dovolená se nekoná. Až v pondělí ráno odjede na ponorkovou základnu, opustí ji na několik týdnů. Možná měsíců. A operace byla přísně tajná. Jo nebude vědět, kde je, ani kdy se vrátí. Klokan se na nadcházející rozhovor netěšil ani co by se za nehet vešlo.

Aby se na tu životní zkoušku připravil, snažil se rožnění urychlit co nejvíce, a zatímco uhlí dosahovalo optimální teploty na upečení ohromného kusu roštěnky, odplížil se do domu a připravil pro sebe a Jo pár námořnických drinků. Do vychlazených skleniček nalil pořádnou dávku rumu, brusinkový juice a přidal led. Na opálené nohy, ruce a tvář si rozetřel repelent proti hmyzu a utřel si ruce do hustých žlutých vlasů. Přitom si mumlal, „doufám, že to ty potvory udrží trochu na distanc, až budu mít plné ruce práce.“

Vyšel z domu, políbil svou krásnou ženu, podal jí koktej a řekl jí, že neuplynula ani hodina, bez ohledu na to, kde byl, nebo kam směřoval, aby nemyslel na ni a na to, co všechno pro něj vždycky znamenala.

Když to říkal, nebyl tak docela ve své kůži. A čidla Jo Dunningové zatroubila na poplach. „Klokane,“ řekla s úsměvem a obdařila jej káravým pohledem jako zlobivého školáka. „Ty máš určitě něco za lubem a nechce to z tebe ven… vsadím se, že je to nějaká všivárna.“

Velící důstojník Columbie si uvědomil, že přestřelil, a tak se rozhodl, že se chopí příležitosti, místo aby prodlužoval muka ještě celou večeři. „Jo,“ řekl pomalu. „Musím odplout… na několik týdnů.“

Okamžik na něj mlčky zírala a náhle jí tvář zaplavil smutek. Ať už řekne cokoliv, nic už to nezmění. Nebyla to jeho chyba, to věděla. Byla ženou důstojníka válečného loďstva. Nešlo o nic neobvyklého. Ale stávalo se to příliš často.

„Kdy?“

„Zítra ráno odjíždím.“

„Na jak dlouho?“

„To ti nemohu říct. Na chvíli.“

„Můžu vědět kam?“

„Ne.“

„Je to tajná operace?“

„Hmmm.“

„Ó… pro Boha! Snad ne měsíce?“

„Možná pár týdnů.“

Čekaly ji nekonečné bezesné noci důvěrně známé manželkám velících důstojníků. Týdny vlekoucí se donekonečna. Věděla, že neexistuje nikdo, od koho by se mohla dozvědět nějaké informace. Jeho osamělost v centrále velkého stíhače ponorek bude nakonec její osamělostí. Tváří v tvář nebezpečí příliš velkému, než aby bylo představitelné, budou oba stát osamělí.

Silou vůle se přinutila neplakat, ačkoliv se jí zhroutila naděje na další společné léto. Vlastně celý společný rok. Otočila se raději ke grilu a jenom mu odevzdaně řekla: „Miluji tě, Klokane.“ A potom ucítila kolem ramen jeho velkou námořnickou paži a nestyděla se rozplakat na jeho mohutné hrudi. Před planoucím ohněm. Před jejich dcerami.

V dálce nad mostem v městečku Osterville začal nad přístavištěm na oblohu stoupat bledý měsíc téměř v úplňku. Nebude dlouho trvat a nad Atlantským oceánem vyjde dnešní jasnou noc jedno z nejjasnějších nebeských souhvězdí… sám Orion. Další lovec.

Fregatní kapitán Dunning dorazil k bráně ponorkové základny v New London přesně v 08:45. Po dálnici číslo 195 mu to z Cape trvalo dvě hodiny. Teď pospíchal k molu, u něhož kotvila Columbia, jejíž posádka dokončovala přípravy na dlouhou plavbu.

Všichni si byli vědomi závažnosti chvíle, zatímco nakládali poslední výstroj a výzbroj: torpéda, řízené střely, hlavní náhradní součástky strojů, svářečské nářadí, acetylen, počítače, speciální technické vybavení, jako jsou plomby, hydraulika, gumové a plastové trubky, ventily, nekonečné plechovky s mazadly, barvivy a leštidly, jakož i s kysličníkem uhličitým pro automaty na coca-colu.

Následovalo hovězí a vepřové maso, šunka, slanina, vajíčka, brambory, ovoce, salát, zelenina, ryby, káva čaj a soda, nakládané na palubu na poslední chvíli před odjezdem. Kuchaři během dlouhé plavby pekli vlastní chleba.

Jaderný reaktor poběží na zkoušku dva dny, než bude připraven k závěrečným testům na moři. Předpokládaný čas vyplutí byl 14:00 hodin 7. srpna.

Klokan okamžitě sešel dolů a našel zde svého zástupce, korvetního kapitána Mika Krause, který se omluvil, že jej náležitě nepřivítal na palubě. Potom velící důstojník svolal krátkou poradu důstojnického sboru - výkonného zástupce, velitele zbraňových systémů korvetního kapitána Jerryho Currana, korvetního kapitána Lee O’Briena, strojního důstojníka a navigátora poručíka Davida Wingatea. Klokan jim řekl, co mohl, ale vysvětlil jim, že okamžitě zase odlétá vrtulníkem do Norfolku ve Virginii na velitelství ponorkových sil v Atlantiku a vrátí se až za dva dny. Do té doby ponechává Columbii ve více než zodpovědných rukou.

Nikdo neměl čas dívat se za vrtulníkem, jenž odstartoval z paluby a vystřelil k horké jižní obloze. Odlétal s jejich velitelem na palubě směrem k místu, kde nejbystřejší mozky amerického válečného námořnictva plánovaly tajnou operaci, jejímž cílem bylo zničení posledních dvou ponorek určených pro Čínu - K-9 a K-10.

Klokan Dunning byl po větší část letu dlouhého 390 mil pod jasnou oblohou Virginie ponořen do vlastních myšlenek. Pilot válečného námořnictva přeletěl Montauk Point a potom již letěl nad oceánem jihojihozápadním kursem, jenž je povede daleko na východ podél Long Islandu, New Yorku, Filadelfie, velkého ústí řeky Delaware a konečně nad ohromnou vodní hladinu zátoky Chesapeake.

Každá míle, již uletěli, jej vzdalovala od jeho drahých. Snažil se nemyslet na Jo a děvčata ani na průzračné vody Cape Cod. Místo toho se snažil soustředit na úkol, jenž ležel před ním: dvě ruské ponorky v hlubokých tmavých vodách. Obě budou plně provozuschopné a vyzbrojené nejmodernějšími zbraněmi, o tom neměl nejmenších pochyb. Budou mít také po zuby ozbrojený doprovod. Věděl, že proti tomuto malému ruskému konvoji bude stát osamoceně a že žádná z lodí konvoje by ani na okamžik nezaváhala, kdyby měla šanci potopit Columbii se všemi lidmi na palubě.

Věděl, že je se svojí posádkou rychlejší, chytřejší a daleko lépe vyzbrojen smrtícími zbraněmi. Všichni to věděli. Pro dobře ovládanou americkou útočnou ponorku nebyl rovnocenným soupeřem žádný torpédoborec, fregata, a dokonce ani bitevní křižník. Tedy, teď byl alespoň čas to dokázat. Nicméně v myšlenkách se mu stále neodbytně vracel obraz velkého bílého domu v zátoce Cotuit. A potýkal se s nevyslovenou mučivou úzkostí všech ponorkářů: Co když se nevrátím? Co se stane s Jo beze mě? A potom nevyhnutelně přišla jiná myšlenka, nikoliv: „Miloval jsem ji dostatečně?“, ale „Dával jsem jí to dostatečně najevo?“ Zavřel oči a znovu si vybavil tu dlouhonohou rusovlásku z New Hampshire, která jej zbožňovala, jak dobře věděl. Avšak z její osamělosti mu bylo hrozně smutno. Přál si, aby jí mohl zazpívat její oblíbenou píseň Willieho Nelsona, roztouženou a nostalgickou píseň Vždycky jsem myslel jen na tebe.

Klokan chápal, že ze sebe musí setřást tuhle melancholickou náladu a připravit se čelit nejvyšším náčelníkům ponorkových sil v Atlantiku - admirálům Morganovi, Dixonovi a patrně také samotnému vrchnímu veliteli Mulliganovi. A po nich vodám severního Atlantského oceánu a Bůh ví, komu ještě. Nebylo to poprvé, kdy jej přepadly pochybnosti o jeho vlastních schopnostech.

Pod sebou už rozeznával k jihu obrácenou pevninu mysu Charles a již také sestoupili na 300 metrů. Roztažené loděnice v Norfolku ležely přímo před nimi. Klokan pozoroval pilota, jak klouzá s vrtulníkem po větru, vznáší se nehnutě 6 metrů nad přistávací plochou a potom na ni lehce dosedá. Odepnul si pásy, poplácal řidiče po zádech a vylezl dveřmi, jež mu pilot otevřel. Rotor se pořád ještě točil, když nasedal do čekajícího štábního vozu, který jej doveze přímo do velitelství ponorkového loďstva v Atlantiku.

Uvnitř kanceláře, kde se probíraly tajné operace, už čekali admirálové Dixon a Arnold Morgan. Oba při jeho příchodu povstali a srdečně jej přivítali. Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti jim všem nalil silnou černou kávu. Potom do všech tří porcelánových šálků vystřelil z krabičky „broky“, aniž se jich zeptal, zdali sladí, a podal jim je. Potom, jako kdyby si uvědomil své způsoby Či jejich nedostatky, se zasmál. „Černá operace, černé kafe… je to tak?“ Ani si nevšiml talíře s koláčky, postaveného vedle kávové konvice, připraveného patrně pro vrchního velitele. Arnold Morgan měl za to, že opravdoví muži nejedí sladkosti.

Ale v tomto despotickém zpravodajském důstojníkovi válečného loďstva bylo něco tak pozitivního, že bylo nemožné si jej protivit, i kdyby člověk měl raději kávu s půllitrem smetany a šesti koláčky, tak jak to chutnalo Klokanovi.

„Náčelník tu bude co nevidět,“ řekl admirál Dixon. „Než dorazí, tak bychom vám snad mohli vysvětlit všechno podstatné, abyste byl v obraze, co se týče nejnovějších informací o K-9 a K-10.“

„Ano, pane. To bych rád.“

„No, podívejte, jak dobře víte, Rusové je spustili na vodu v dubnu. Nějakou dobu jim to trvalo. Počítám, že měli nějaké problémy s těmi hydraulickými zvedáky, jež použili v Severodvinsku. Naše Velké oko nám posílalo fotky každý den, takže víme, že se skoro celý týden nic nepohnulo. Vypadalo to, že se jim celá operace zamotala. Ale nakonec je vyprostili a spustili na vodu, a od té doby jsme mohli pozorovat dosti velké množství dělníků, hlavně kolem obou ponorek. Z jiného zdroje víme, že tam bylo také hodně Číňanů.

Začátkem května se pohnuli. To jsme podlehli chvilkové panice, protože to vypadalo, že poplují rovnou domů, do Šanghaje. Ale vypluli jenom z Bílého moře a zamířili kolem přístavu Poljarnyj, stejně jako K-4 a K-5 - vaši staří přátelé, je to tak?“

„Nepřátelé, pane,“ opravil jej Klokan.

„Přesně tak,“ přitakal admirál Dixon. „No nic, od toho okamžiku jsme je nespustili z očí. Náš nejlepší odhad vždycky počítal s tím, že na zatěžkávací zkoušky budou potřebovat tři týdny v Poljarném a potom nejméně další tři měsíce zatěžkávacích plaveb v Barentsově moři, aby se z nich staly nefalšované prvosledové bojové čluny.

Jistě vám, kapitáne, neunikla skutečnost, že s K-4 a K-5 jsme takové problémy neměli. Náčelníci tehdy, abych tak řekl, neměli žádné podezření. Pravidla hry se od té doby, alespoň z čínské a ruské strany, změnila. Drasticky.“

„Ano, pane.“

„Takže, co se nás týče, operace pro nás začala ten den, kdy zahájili zatěžkávací zkoušky u Murmansku, první květnový týden. Sledovali jsme je od toho okamžiku, jak vyplouvají každé pondělí ráno a vracejí se každý pátek večer. Dosud jejich zkoušky probíhají bezpečně, pokud můžeme soudit, bez nějakých větších problémů, což znamená, že bez naší pomoci se nepotopí.

Sledovali jsme, jak dokončují nácvik torpédových střeleb.

Nastříleli toho dost, aby jejich chlapi zvládli svoje řemeslo, nic jiného jsme ostatně neočekávali. Provedli to opravdu důkladně.“

Admirál Dixon ztišil hlas a klidně řekl: „Klokane, oni musejí vědět, že po nich jdeme. Není pochyb o tom, že se admirál Rankov do toho pořádně obul. Celé ruské válečné loďstvo má nejvyšší pohotovost… kolem těch dvou ponorek je větší ochrana, než jakou jsme dosud zažili.“

Arnold Morgan, který dosud seděl ponořen v myšlenky, se náhle ozval: „Ztráta K-9 a K-10 bude pro Moskvu znamenat finanční katastrofu. Na to nezapomínejte. Číňané budou celkem oprávněně požadovat všechny svoje peníze zpátky, každý halíř, který zaplatili. A jestli je nedostanou, tak zruší svoji objednávku na tu letadlovou loď. To pro Kreml znamená problém pěti miliard dolarů. Zmiňuji se o tom jenom proto, aby bylo jasné, jak citlivý problém celá ta operace představuje.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Klokan zachmuřeně.

„Nemáte vůbec zač, kapitáne,“ ucedil poradce pro otázky bezpečnosti s úšklebkem. „Chcete, abych plul s vámi? Abych dohlédl na to, že všechno klapne?“

Klokan se při té představě otřásl, ale rozumně držel jazyk za zuby a všichni tři muži se zasmáli. Jako další promluvil admirál Dixon. „Klokane, rád bych s vámi poslal další ponorku, ale veškeré mé smysly mi říkají ne, ledaže by to byla záloha. Kdybyste měl na povel dvě stejné ponorky na tomhle záhonu, kde rychlejší vyhrává, mohl byste docela snadno sejmout svého kolegu.“

V místnosti se náhle rozhostilo ticho. Všichni tito nesmírně zkušení náčelníci válečného loďstva Spojených států se zamysleli nad skutečností, že Klokan Dunning musí v tomhle případě nést obrovské břímě zcela sám. Až na to, že admirálové Dixon a Morgan, díky zázraku družic, s ním budou po celou dobu spojeni.

„Kdy očekáváte, že vyplují z Poljarného?“ zeptal se Klokan.

„Předpokládáme, že třetí týden v srpnu.“

„Takže datum mého odplutí 7. srpna platí?“

„Přesně tak. Zamíříte rovnou k Faerským ostrovům jako minule a počkáte tam na místě, dokud neuvidíme, že se ponorky pohnuly.“

„Co když se nepohnou?“

„Tak tam budete trčet šest týdnů a potom vyšleme začátkem října jinou ponorku, aby vás vystřídala. Ale nezačnu s instruktáží další posádky do poslední chvíle, protože chceme dodržet co možná nejpřísnější utajení. Z pochopitelných příčin. Právě teď můžete spočítat lidi, kteří o tom vědí, na prstech obou rukou, což už je o jednu ruku víc, než je zdrávo, souhlasíte?“

„Jistě,“ přitakal Klokan. „Předpokládám, že postup v úžině mezi Británií a Grónskem bude stejný jako minule?“

„Absolutně. Pokud s sebou nebudou mít žádný doprovod. Po celou dobu budete průběžně dostávat informace a očekávám, že obě ponorky zachytíme v okamžiku, kdy budou šnorchlovat, pokud budou samotné.“

„Co se stane, když budou mít eskortu?“

„To budeme muset nechat z větší části na vás.“ konstatoval admirál Morgan. „Ale, pro Boha, neriskujte zasažení hladinového plavidla. Ani v případě sebeobrany. A pokud se k nim nebudete moct přiblížit, tak je nepřestávejte stopovat, dokud se eskorta neodloučí nebo tak něco. Určitě se najde nějaká příležitost, někde, nějak… možná až někde hluboko v Atlantiku, možná dokonce až v jižním Indickém oceánu, ale v tu chvíli musíte udeřit, někde v hlubokých vodách. Nezapomínejte na pravidla téhle hry: Udeřte je tvrdě a zasáhněte v hloubce. Žádné chyby. Ostatně jako vždycky. Máte naši naprostou důvěru. Necháme zcela na vás kde, kdy a jak.“

„Děkuji vám, pane. Vážím si toho.“

Právě v tu chvíli se otevřely dveře a dva strážní válečného námořnictva doprovodili dovnitř rozložitou postavu admirála Joe Mulligana. Vrchní velitel sáhl po koláčcích, ještě než se posadil, a Klokan, který tu byl hodnostně nejnižším důstojníkem, vstal, aby mu nalil kávu.

„Ne, ne, Klokane. Já sám, vy jste dneska náš čestný host.“ Usmál se. Přesně tohle byl ten okamžik, v němž ponorkový velitel z Cape Cod pochopil, jak smrtelně nebezpečná mise ho čeká.

Admirál se posadil s talířkem sladkostí postaveným strategicky po své pravé ruce, přežvykoval sousto a působil velmi přepracovaně. „Předpokládám, že už jste nadupaný instrukcemi,“ obrátil se na Klokana. „Je to v podstatě stejné schéma jako minule. Vystopujeme je v prostoru mezi Grónskem, Islandem a Velkou Británií. A vy se jich zbavíte při nejbližší možné příležitosti.“

Odmlčel se, ale potom dodal: „Pánové, tahle operace, jak si jistě všichni uvědomujete, se bude stěží podobat operaci s K-4 a K-5. Protože tu existuje jeden podstatný rozdíl. Ruské ponorky nejenomže budou ostražité, ale půjdou také po nás, stejně jako my jdeme po nich. A jestli nás najdou první - po zuby ozbrojenou americkou jadernou ponorku pohodlně na dostřel -, nebudou váhat zahájit palbu, protože jsou si dobře vědomi, že v tomhle konkrétním zápase už prohrávají pět nula.“

Všichni čtyři muži zachovali několik okamžiků mlčení. Potom admirál Mulligan dodal: „Už je to pěkně dlouho, co americký náčelník námořních operací poslal nějakou válečnou loď do tak jasného a očividného nebezpečí. A já to dělám jen velmi nerad. Ale vzhledem k ohromné důležitosti tohoto projektu pro náš národ a samozřejmě také pro svobodu světového námořního obchodu nežádám… nemohu nutit žádného konkrétního velitele, aby se ujal tak obtížného úkolu.

Klokane, vím, co pro vás znamená válečné loďstvo Spojených států, a jsem přesvědčen, že pokud byste tuhle akci považoval za neproveditelnou, tak byste nám to řekl a my bychom se rozhodně vrátili zase k rýsovacímu prknu. Ale nic takového jste nikdy neřekl, takže předpokládám, že tu misi za proveditelnou považujete.“

„Ano, pane. Věřím tomu. Rád bych ještě poznamenal, že už od svých 10 let jsem se chtěl stát vysokým důstojníkem válečného námořnictva Spojených států. A tuhle ctižádost mám pořád a doufám, že se mi to jednou podaří. Takže nechat se zabít od nějakých čínských záprtků do mých plánů nepasuje.“

Všichni tři admirálové se rozesmáli. Ale byl to Joe Mulligan, bývalý kapitán ponorky třídy Trident, který povstal, přistoupil k velícímu důstojníkovi Columbie a beze slov mu potřásl rukou.

„Je to nepříjemné,“ řekl Arnold Morgan, „ale nesmíte nechat ty vypráskaný čuráky, aby po vás vystřelili první. Protože potom budeme ve stejné situaci, jako se už octli oni. Ztráta důležité válečné lodě, její posádky a velícího důstojníka… a nemožnost vůbec to před někým připustit.“

„Já to plně chápu, pane,“ odpověděl Klokan. „Ale oni první nevystřelí. První vystřelíme my, a to z jednoduchého důvodu: my budeme vědět, kde jsou a kam plují. A budeme na ně číhat. Třeba si budou myslet, že tam někde jsme, ale nebudou vědět kde. A dokud budu mít velení já, tak se to nikdy nedozvědí… ne dřív, než bude příliš pozdě.“

„Máte na to naprosto správný náhled, Klokane,“ konstatoval admirál Mulligan. „Máte lepší ponorku, lepší posádku a lepší zbraně, lepší průzkum a větší rychlost. Máte taky naši plnou důvěru. Jestli potřebujete ještě něco, stačí jen zakřičet.“

„Ano, pane.“

„Ale pro Boha, nezasáhněte nějakou ruskou válečnou loď, zvláště když bude na hladině. Protože to by mohlo začít třetí světovou válku. A to nesmíme připustit. Musíme ty dvě ponorky sejmout v naprosté tajnosti. Nechceme toho po vás moc?“ usmál se.

„Upřímně doufám, že ne, pane,“ odpověděl Klokan, který si nepřestával uvědomovat, jak obtížný bude jeho úkol s ohledem na všechna ta přísná omezení, jež mu tito vysoce postavení náčelníci vytyčili.

Vrchní velitel a admirál Morgan se v tuto chvíli rozloučili a pospíchali k vrtulníku, v němž se měli vrátit do Washingtonu. Klokan a admirál Dixon zůstali po zbytek odpoledne v konferenční místnosti, zabráni do důkladného prověřování podrobností plánu, jenž měl zbavit Spojené státy hrozby ruských ponorek. Společně povečeřeli a příštího dopoledne Klokan s celým operačním týmem znovu prošel systém spojení. Hned po obědě se opět vrátil na základnu New London.

Klokan přistál v pozdním odpoledni, zašel do své kanceláře a zavolal Jo. Řekl jí, že všechno je v pořádku, že jeho mise je naprosto rutinní a že si nemusí dělat starosti. Očekává, že se vrátí za čtyři nebo pět týdnů a že si okamžitě vybere dovolenou na celý prosinec, což znamená, že spolu v domě v Cotuit stráví ty nejkrásnější společné Vánoce.

Ještě než hovor skončil, ucítila Jo v jeho hlase napětí a impulsivně vyhrkla: „Klokane, musíš mi říct, jestli to, co děláš, je nebezpečné, nebo ne!“

„K čertu, není!“ odpověděl. „Zítra máme s člunem nějakou zkušební plavbu a potom to už bude hračka. Jenomže tu je něco, s čím musíme dělat tajnosti, to je všechno.“

„Prosím tě, slib mi, že budeš opatrný!“ poprosila.

„O to se vůbec nemusíš strachovat,“ řekl. „Budu zatraceně opatrný a buď si jistá, že se vrátím na čas.“

Řekl jí, tak jako pokaždé, že ji miluje. Ale Jo neoklamal. Možná, že sama v tom nebyla tak dobrá, ale bezpečně poznala, když někdo hrál divadlo. Zvláště, když hrál špatně. A ještě nikdy neslyšela v manželově hlase takové napětí. Když položila sluchátko, ruka se jí třásla. Cestou zpátky do velké kuchyně s výhledem na moře se přistihla, že si pořád opakuje: „Ó, můj Bože… ó, můj Bože… prosím tě, ať se mi vrátí domů.“

Sto dvacet mil odtud na jihozápad se korvetní kapitán Mike Krause snažil ze všech sil, aby její modlitba nevyšla naprázdno. Columbia byla připravená. Její elektronické zbraňové systémy byly zkontrolovány, a to nejednou. Na palubě bude mít plný náklad 14 torpéd typu Mk 48 ADCAP (s vyšší výkonností) naváděných drátem. Rusové vždycky tvrdili, že ponorka třídy Kilo dokáže přežít přímý zásah, ale to se netýkalo těchto torpéd. Jestli všechno půjde dobře, Columbia si jich přiveze 12 zpátky domů. Kromě toho měla ponorka ve výzbroji 8 střel Tomahawk, jež dokážou zabíjet na vzdálenost 1400 mil, a čtyři samonaváděcí střely Harpoon. Tak či onak, 110 metrů dlouhá Columbia nebyla ideálním kandidátem, s nímž bylo radno vyvolávat rvačky.

Také její obranné schopnosti byly značné. Vezla arzenál klamných cílů, konstruovaných speciálně na odlákání jakéhokoliv projektilu daleko od ponorky. Na bojovém stanovišti použije Columbia vlečného pasivního sonaru, jenž dokáže zachytit i tlukot srdce přibližujícího se nepřítele. Dunningova ponorka byla jedním z prvních člunů třídy Los Angeles, vybavených novým vyhledávacím a obranným akustickým systémem WLY-1. Ultramoderní spojovací systém EHF již byl na svém místě. Speciální akustické obložení konstruované tak, aby omezilo doteky aktivního sonaru na nejmenší míru, z ní činilo jednu z nejhůře zachytitelných ponorek, jaká kdy byla postavena.

V případě potřeby dokázala plout ponořená pohodlně rychlostí více než 30 uzlů. A dokázala operovat v hloubkách téměř 450 metrů pod hladinou. Byla dvakrát rychlejší než ruská ponorka, dvakrát tak velká a dvakrát tak nebezpečná. Rusové ji předčili jen v jediném bodě: ponorka třídy Kilo byla neslyšitelná, pokud plula poháněna svými elektrickými motory rychlostí menší než 5 uzlů. Columbia, štíhlý zabiják, poháněna svým reaktorem GE PWR S6G s nevyčerpatelnou kapacitou, byla také dosti tichá, ale nikdy naprosto neslyšitelná. Avšak ve srovnání s Rusy měla další nepopiratelnou výhodu: skvěle vycvičenou posádku s nejlepší výzbrojí na světě.

Poslední její výhoda byla patrně ze všeho nejcennější. Columbia měla Klokana Dunninga. Však také byl podle všech známých měřítek nejlepším z nejlepších, puntičkářsky pečlivý odvážlivec, pokud taková kombinace je vůbec myslitelná. Na ponorce neexistovala jediná část, již by Klokan nedovedl obsluhovat, či dokonce opravit. Byl odborníkem v hydrologii, strojírenství, elektronice, zbraních, navigaci, sonaru, radaru, spojovacích systémech a v jaderné fyzice. Existovalo okřídlené rčení, že kdyby snad někdy Columbii někdo urazil velitelskou věž, tak nejvhodnějším člověk, který by mohl všechno přiletovat zpátky, by byl její velitel osobně. Už sama přítomnost velkého oceánského jachtaře z Cape Cod v centrále Columbie zvyšovala všem přítomným sebedůvěru.

„Brýtro, Miku,“ řekl, když přišel na palubu. „Je tenhle vrak připraven vyrazit na cestu?“

Korvetní kapitán Krause, krajan z Vermontu v Nové Anglii, měl radost, že se velící důstojník vrátil. „Zdravíčko, pane,“ odpověděl. „Na velitelství šlo všechno v pohodě?“

„No, nebylo to špatné,“ řekl Klokan. „Vrátil jsem se trochu dřív, než jsem čekal… nerad bych přišel o zítřejší zkoušky. Máme před sebou opravdu fůru práce. Co kdybychom společně s Jerrym Curranem a Davem Wingatem dneska povečeřeli?“

„Na palubě, pane?“

„Asi ano. Jestli mluvíme o tajné operaci, tak tahle je supertajná.“

Korvetní kapitán se zasmál, ale bylo mu jasné, že šéf má úkolu plnou hlavu. Později večer pochopí, že víc než plnou, až velitel svým nejvyšším důstojníkům vysvětlí, jaká cesta bouří je vlastně čeká.

Radikální rozdíl mezi touto operací a operací proti K-4 a K-5 jim teď všem byl jasný. Nebyl to lov na pár ozbrojených, ale přece jenom dřepících pekingských kachen. Tentokrát šli po páru dobře vycvičených, vysoce nebezpečných čínských draků, kteří je nejenom očekávali, ale sami je budou dnem i nocí hledat. A kteří nebudou váhat zahájit na ně palbu při první příležitosti. „Když člověk prohrává pět nula, tak už je ochoten trochu riskovat,“ bručel Jerry Curran.

„A jestli chceme zůstat naživu, tak bychom si měli být zatraceně jistí, že každý člen téhle posádky hraje naplno,“ dodal Klokan. „Máme ohromný člun, nejlepší, jaký je k maní. Je to výsada, sloužit na téhle ponorce, pro nás pro všechny. Ale tentokrát si tu výsadu budeme muset vysloužit tím nejtvrdším způsobem.“

Šestého srpna. Pozdní odpoledne. Admirál Žang Jušu zvedl ve své kanceláři v Xiamenu bezpečný interní telefon. Admirál Cu Džisai na lince z velitelství jižního loďstva v Zhanjiangu pomalu a pečlivě pronesl: „Máme je, pane. Zachytili jsme je na 1425. 8,30 jih, 115,50 východ, u severního cípu Lombockého průlivu. Musí to být člun číslo 794, jenž vyplul ze Suao 23. července. Akustický průzkum určil, že ponorka pluje rychlostí sedm a půl uzle na jihozápad, ponořená. Pluje na čas, pane, dva týdny má za sebou, tři týdny ještě popluje. To znamená, že dorazí buď k ostrovu Heard, nebo McDonalds, anebo ke Kerguelenám ode dneška za 21 dní. Počítáme, že pluje k jednomu z těchto tří míst. Nikam jinam její plavební trasa nepasuje tak dobře.“

„Děkuji, Džisaji. Nech to teď na chvíli na mně, ano? Rád bych se podíval do map. Zavolám ti zpátky asi kolem 18:30.“

Čínský vrchní velitel přistoupil k mapovému pořadači a vyndal velkou modrou mapu s bíle a žlutohnědě vyznačenými oceány, sestavenou kartografy australského královského válečného loďstva. Vpravo dole ukazovala roztažené západní pobřeží Austrálie a o 600 mil na severozápad od velké písečné pouště byl zakreslen Lombocký průliv. Admirál Žang ukazoval prstem neomylně na jihozápad přes kontury ohromných vodních ploch na jih od průlivu a pořád si pro sebe mumlal. „Přesně tady, nad Jávským příkopem v hloubce 3000 metrů… potom přes pánve Wharton, kde je hloubka skoro 5500 metrů… na jihozápad kolem východoindického hřebene, kde je hloubka pořád ještě 2700 metrů… potom pokračovat jihozápadním kursem celou cestu až k ostrovům… ta Hai Lung udělá denně 200 mil, vzdálenost je - podíváme se - 4400 mil, to znamená, že od ostrovů McDonalds je teď vzdálena 21 dní plavby. Jak říkal dobrý Džisai, přesně na čas.“

Admirál teď opustil své mapy a přistoupil k psacímu stolu, kde jej očekával nový svazek knihy Antarktický lodivod, publikace britského královského válečného loďstva, v níž se nalézají mapy celého pobřeží Antarktidy a „všech ostrovů na jih od obvyklých lodních tras“.

Nalistoval nejprve mapu ohromné šikmé plošiny hlavního ostrova McDonald, nalézající se na 53,03 stupně severní šířky a 72,35 stupně východní délky. Byla to ošklivě vyhlížející skála, tři čtvrtě míle dlouhá a čtvrt míle široká, zvedající se od 30 do 120 metrů nad vodní hladinu, velká žulová tabule zkosená v ostrém úhlu.

Vysoká, nehostinná, zamrzlá, neskýtající žádný úkryt. „Jestli se v téhle skále skrývají Tchajwanci a vyrábějí tam vodíkovou bombu, tak ať se jmenuji Čankajšek,“ vrčel admirál Žang.

Okamžitě nalistoval mapu ostrova Heard, sopečné skály o rozměrech 10 krát 5 mil, na níž stála okrouhlá hora Big Ben, nacházející se na 53,06 stupně jižní šířky a 73,31 stupně východní délky. Ani tohle místo neuznal admirál za vhodné pro tajnou jadernou továrnu. Tak za prvé, ostrov byl po celý rok pokryt ledem, ale horší byly pravidelně se opakující zprávy, že vrchol Mawson Peaku, vysoký 2745 metrů, neustále chrlí kouř. „Kdybych já chtěl vyrobit atomovou bombu,“ mumlal si, „nedělal bych to na úpatí sopky, která hrozí, že každou chvíli vybuchne!“

Zkušeným námořnickým zrakem přejížděl hlášení shromážděná hydrografy královského válečného loďstva a zjistil, že přistání kdekoliv na příkrém a nebezpečném břehu ostrova Heard by bylo zlým snem, snad s výjimkou toho nejklidnějšího počasí. „Na tohle místo zapomeň,“ řekl si pro sebe. „Takže zůstávají jedině Kergueleny… a když o tom tak přemýšlím, tak to musí být Kergueleny. To místo je vcelku dost veliké, plné jeskyní, fjordů, přírodních přístavišť, kotvišť, jsou tam zátoky se strmými břehy, poskytující za špatného počasí závětří, a tisíc míst, kde je možné se ukrýt. Lodivod dokonce nevylučuje možnost, že tam za druhé světové války byly německé válečné lodě.

Admirál Žang o problému ještě chvíli uvažoval a potom se rozhodl. „Člověk by mohl prohledávat to rozeklané pobřeží Kerguelen sto let, a stejně by nenašel, co hledá. Ledaže by… ledaže by ta továrna, již hledá, byla poháněna reaktorem z jaderné ponorky. Naše vlastní ponorka by ji snad dokázala najít, ale ta nová ruská ponorka třídy Kilo, s nejmodernějším ruským sonarem, ji najde s daleko větší pravděpodobností. Tím jsem si jist.“

V 08:00 hodin ráno 7. srpna zahřáli jaderný reaktor Columbie na kritickou mez. Velká přístavní světla podél pobřeží svítila, dokud nad Atlantským oceánem nevyšlo slunce. Hluboko ve strojovně korvetní kapitán Jerry Curran sledoval nárůst energie reaktoru, dosahující soběstačnou hladinu, při níž byla jaderná elektrárna schopna pohánět dvě mohutné turbíny Columbie o výkonu 35 000 koňských sil.

Lee O’Brien pracoval v nejkritičtější části ponorky. Avšak dobře věděl, stejně jako jeho zástupce Rick Ames, že za mohutnými štíty reaktoru je v místnosti méně radiace, než jaké může být Klokan Dunning pravděpodobně vystaven během procházky po pláži v Cotuit.

Krátce po 08:00 hodině objevili první záludnost - elektronickou závadu v automatickém spínači reaktoru. Závada sama o sobě nebyla vážná, ale při její opravě bylo nutné reaktor vypnout. Potom vyměnit špatnou desku. Potom vyzkoušet náhradní. Potom znovu projít celý iniciační proces při startu reaktoru. Od samého začátku. Čas vyplutí Columbie, stanovený na 14:00, byl ohrožen.

Lee O’Brien vypadal na pohled klidně, ale ti, kteří jej dobře znali, tušili, že velký Irčan z Bostonu je pěkně nabroušený. Nenáviděl závady součástek v blízkosti elektrárny, i když představovaly jen nepatrnou skulinku v celkové jeho bezpečnosti a daly se rychle napravit. Nenáviděl situaci, kdy musel svému velícímu důstojníkovi oznámit, že jeho oddělení tak či onak nechalo ostatní na holičkách, že, jeho zařízení selhalo. Protože v jeho očích to znamenalo, že selhal on. Právě tato téměř fanatická pozornost k jednotlivostem a zuřivý pocit odpovědnosti z něj dělaly jednoho z nejspolehlivějších lidí na palubě.

Tak či onak, vyplutí naplánované na časné odpoledne bylo nereálné. Lee O’Brien řekl velícímu důstojníkovi, že zdržení bude čtyři hodiny a že kolem New Londonu proplují v 18:30. Klokan bezvýhradně souhlasil a šetřil si energii - odešel do jídelny dát si šálek kávy.

Zdržení znamenalo, že kromě techniků na zádi nemá posádka celkem nic na práci. Pustí se patrně do psaní dalších dopisů domů, ale protože operace byla přísně tajná, neodešle válečné loďstvo jejich dopisy dříve, než bude jejich mise buďto skončena, zrušena anebo se nestane fiaskem.

Po obědě se Klokan odebral na půl hodiny do své kajuty. Byla malá a spartánská, vybavená jenom lůžkem, několika zásuvkami, malou šatnou, psacím stolem se židlí a umyvadlem sklápěcím do stěny. Avšak bylo to jediné soukromé místo na celém člunu, miniaturní kancelář s opravdovou postelí. Velící důstojník nebyl člověkem, jenž trpí zbytečným sentimentem, a jeho žena to věděla až příliš dobře. Nikdy předtím nepsal Jo vzkaz na rozloučenou. Vždycky to považoval za čin, jenž dráždí prozřetelnost, a nechápal námořníky, kteří v hodinách před odplutím sepisovali poslední vůli. Přitom věděl, že mnozí z nich to dělají a samozřejmě řada z nich psala poslední vůli právě teď.

Nicméně vyndal ze svého kufříku list dopisního papíru a obálku a s pocitem velikého smutku začal psát stručné hutné věty jazykem své profese, jenž jediný ovládal:

Drahoušku Jo!

Jestli tohle čteš, znamená to, že naše velká láska skončila jediným možným způsobem. Vždycky jsme chápali realitu mého řemesla, a jak víš, já jsem byl vždycky připraven zemřít ve službě své vlasti. Před svého Tvůrce předstoupím s čistým svědomím a s velkou odvahou.

Neumím se moc dobře vyjadřovat, ale chci, abys věděla, že jsem dnes mluvil s tátovými právníky a že co se týče Tebe a děvčat, tak je všechno zařízeno. Nebudete mít žádné starosti. Dům v Cotuit je Váš a majetek je svěřen do opatrování.

Chci, abys věděla, že Tě miluji. Mysli na mě často, drahoušku Jo. Já jsem na Tebe myslel stále.

Klokan

Zalepil dopis do obálky a napsal na ni velkými písmeny: „DORUČIT PANÍ JO DUNNINGOVÉ JEDINĚ V PŘÍPADĚ MÉ SMRTI.“ Pečlivě se podepsal: Fregatní kapitán Cale Dunning, USS COLUMBIA.

Potom odešel z ponorky, došel ke kancelářským budovám a dopis odevzdal. Úředník válečného námořnictva přikývl a dopis založil. Klokan neviděl, jak mu devatenáctiletý mladík zasalutoval, když vycházel ze dveří, aby se ujal velení tajné ponorkové operace. Bylo přesně 16:00.

Zpátky na palubě se rozhodl, že v 17:30 promluví lodním rozhlasem k posádce, přesně hodinu před vyplutím. Načrtl si pár poznámek a na chvíli zaskočil k Lee O’Brienovi. Reaktor byl v pohotovosti a záložní systémy procházely posledním stadiem zahřívání. Žádné další problémy.

V 17:10 korvetní kapitán Krause upozornil posádku, že kapitán si přeje pronést před vyplutím řeč. V 17:30 se ponorkou rozlehl hluboký baryton Klokana Dunninga.

„Mluví k vám kapitán. Dnes vyplouváme na zajímavou misi. Začíná teď a povede nás přes Atlantský oceán a do prostoru mezi Grónskem, Islandem a Velkou Británií. Podívejte, já vím, že většina z vás byla se mnou začátkem roku, když jsme dobře provedli operaci proti dvěma ponorkám, jež prezident a Pentagon považovali za potenciální nepřátele Spojených států. Jak víte, dáváme přednost tomu, zabít spíš lučištníka než chytat šípy, a proto jsme udeřili rychle a rozhodně, než náš protivník vůbec pochopil, co se děje.

Tato mise, jež začíná za hodinu, bude daleko obtížnější. Nebudu vám nalhávat, že je bez nebezpečí. Protože nebezpečná rozhodně je. Vy všichni jste byli informováni svými veliteli tak důkladně, jak to bylo možné, takže víte, za jak důležitou považují naši plavbu naši nejvyšší nadřízení.

Mám ve schopnosti každého z vás nejvyšší důvěru. Jste ta nejlepší posádka, s jakou jsem kdy plul. Ale máme před sebou obtížný úkol a já chci, aby každý z vás během této plavby odváděl výkon na 110 procent své kapacity. Ve službě se mějte na pozoru každou vteřinu. Tuhle ponorku neřídí jenom důstojníci, ale jeden každý z vás. Každý z vás má v této hře hlavní roli, jinak byste tu nebyli.

Uvědomte si, že naše životy jsou ve vašich rukou. Máme úžasnou ponorku a všechny výhody jsou na naší straně. Jenom se postarejte o to, abyste ze sebe vydali maximum. Až tohle všechno skončí, budeme muset přísahat, že to všechno zachováme v tajnosti. Ale my všichni budeme vědět, co jsme dokázali a že náš velký národ má proč být na nás hrdý. Jen kdyby o tom všichni věděli.

Ale vědět o tom budeme my. Konečně, to je to jediné, na čem záleží. Postarejme se všichni o to, abychom na podzim opouštěli tenhle člun s tím, že si řekneme: „Plavil jsem se na palubě Columbie, během té osudové mise… a cokoliv už se mi v životě přihodí, tohle mi nikdo nevezme.“

Vyplouváme za hodinu. Takže pojďme na to a zahrajme tuhle partii tak, abychom měli pořád navrch. Bůh vám všem žehnej.“

Uvnitř člunu se zaťalo pár pěstí. Fregatní kapitán Dunning měl právě teď za sebou 112 chlapů připravených jít s ním třeba do pekla, když to bude nutné.

V 18:29 spojovalo Columbii s molem už jen jedno lano. Vysoko na můstku v lehké večerní bríze vanoucí od západu stál velitel Dunning se svým navigátorem poručíkem Wingatem a palubním důstojníkem poručíkem Abe Dicksonem. Několik štábních důstojníků ze základny stálo na nábřeží a pozorovali odplutí. Byl zde velitel eskadry, tak jako pokaždé, když některý z jeho člunů opouštěl přístav. Všechny plavby ponorek vzbuzují zvýšené napětí, už pro samu podstatu těchto šelem, ale napjatá atmosféra obklopující Columbii byla nakažlivá. Nikdo z přihlížejících nevěděl nic o její misi a na všechny zapůsobil opar jakéhosi tajemná, když fregatní kapitán Dunning nařídil vyvěsit vlajku a poručík Dickson zavelel: „Vyvěste číslo jedna.“

Bylo více než 90 minut do západu slunce a hvězdná vlajka teď najednou zavlála nad můstkem. Kapitán pokynul palubnímu důstojníkovi, jenž se naklonil kupředu a chladně pronesl do palubního mikrofonu vedoucího do centrály: „Zpětný chod na třetinový výkon.“

Hluboko ve strojovně se roztočily ohromné turbíny a tiše šumící vír vody se přelil přes zadní část trupu, jenž se nyní opět vynořil nad hladinu. Ponorka zpomalila, zastavila se ve vodě a potom se pohnula kupředu, když Klokan Dunning zavolal, „Kupředu na třetinový výkon.“ A Columbia urazila prvních pár metrů své dlouhé cesty do úžiny mezi Islandem a Velkou Británií.

Skupina dělníků na molech loděnic firmy General Dynamics, kde Columbia byla v roce 1994 postavena, vesele mávala na kolos o výtlaku 70 000 tun, jenž klouzal po sluncem zalité hladině řeky Thames směrem k průlivu Long Island a rozjížděl se za splněním svého úkolu - poslat 100 cizích námořníků do hrobu. Nic osobního. Jen služební povinnost.

„Kupředu standardní rychlostí,“ nařídil Abe Dickson.

„Kurs nula sedm devět,“ ozval se navigátor. To znamenalo východoseverovýchodně… přímo k mělčinám kolem Nantucketu. V zátočině hluboké 30 sáhů se potopí. Východně od ostrovů, mimo dosah počasí.

Všichni tři důstojníci zůstali na můstku, zatímco Columbia mířila rychlostí 16 uzlů do mělkých vod obklopujících ostrov Block. První část plavby na hladině proběhne za plného denního světla. Za tmy již budou za Martha’s Vineyard, hodně na východ a ponořeni. Poručík Wingate stanovil kurs, kterým zanechají nantucketské mělčiny pět mil od svého levoboku. V tomto místě opustí americké vody, poplují ponořeni rychlostí 20 uzlů, a přitom je to bude stát méně energie, než kdyby pluli na hladině rychlostí 15 uzlů.

Klokan pozoroval vodu přelévající se přes tupý, zaoblený trup. Valila se k zádi podivně plochá, potom se rozdělila o věž, načež přepadla v kaskádách do řvoucích, točících se vírů, jež se tvořily po obou stranách trupu. Velitel, tak jako často předtím, upíral oči do tichých vod, jež vytvářely příďovou vlnu a stáčely se do burácejících se pekelných děr těsně za ním.

Pokračovali do jemných vln severní části průlivu Long Island. Žádná ponorka se necítí úplně jistě, když je vynořená, dokonce ani na tak klidné hladině, jako byla tahle, neboť ponorky jsou konstruovány k tomu, aby operovaly pod hladinou. Jsou konstruovány tak, aby mohly operovat vskrytu… a vykonávat své hrůzyplné poslání kradmo a nepozorovaně.

Vzhledem k tomu jsou ideální podmínky prvotřídního cestování v případě ponorky 100 metrů pod hladinou, kdy ponorka klouže tiše a hladce v hloubce, bez ohledu na to, zdali na hladině zuří bouře. Jediným rušivým zvukem je tiché šumění vnitřní ventilace. Teplota na palubě je stálá, potrava vynikající. Pravděpodobnost srážky je pranepatrná, nebezpečí napadení dokonce ještě menší. Schopnost vidět za rámec trupu je dána schopností ponorek slyšet. Avšak jejich dosah je obrovský a jejich „uši“ jsou výhradně vyladěny na zachycení podivných akustických dutin oceánů - vzdálených zvuků, ozvěn a opakujících se hluků, jež sílí a slábnou, přičemž zrazují a určují svůj zdroj.

Posádka ponorky s potěšením uvítala, když velící důstojník Columbie nařídil potopení, zvýšení rychlosti na 20 uzlů a jihovýchodní kurs k ostrovu Nantucket. Pro posádku začala plavba doopravdy teprve v tomto okamžiku, když byl stanoven východní kurs, směrem k jižním svahům Grand Banks, kde spočívá rozlomený trup Titaniku, čtyři kilometry pod hladinou oceánu.

Cesta k Faerským ostrovům bude trvat jeden týden. Americká ponorka popluje rychle severovýchodním směrem přes hluboké podvodní hory hřebene táhnoucího se uprostřed Atlantiku. Klokan ji dovedl k hluboké dlouhé planině, ve 3000 metrech ponořené Islandské pánvi, 13. srpna. V 17:00 hodin místního času odpoledne 14. srpna se vynořili na periskopovou hloubku na osmi stupních západní délky, severně od 60. rovnoběžky, jihozápadně od větry ošlehaného shluku malých Dánských ostrovů. Klokan Dunning znal tyto mrazivé nemilosrdné atlantské vody velmi dobře. Prostřednictvím družice podal hlášení o tom, že dorazil na určené místo, a potvrdil, že zde zůstane hlídkovat tak dlouho, dokud neobdrží další rozkazy.

O týden později v Norfolku ve Virginii, v poledne 22. srpna, umírněná atmosféra v operačním sále Atlantského ponorkového velitelství se změnila. Sálala žárem. Myšleno samozřejmě metaforicky. Klimatizace pracovala bezchybně. Avšak Arnold Morgan vyhlásil poplach přímo z Bílého domu, nařídil každému pohotovost a oznámil, že dorazí vrtulníkem se zastávkou ve Fort Meade co možná nejdříve.

Právě v tuto chvíli vcházel poradce prezidenta pro otázky národní bezpečnosti do své staré kanceláře, kde admirál George Morris prohlížel soubor fotografií získaných z družice. Ukazovala neobvyklý vývoj situace: dvě ruské ponorky třídy Kilo opustily Murmansk a byly na cestě. Pluly po hladině doprovázeny jednou fregatou a třemi torpédoborci, z nich jeden byl Admirál Čabaněnko o výtlaku 9000 tun s výzbrojí řízených střel.

Součástí doprovodu byla také ohromná ponorka třídy Typhoon o výtlaku 21 000 tun se strategickými raketami na palubě a mohutný ledoborec Ural třídy Arktida o výtlaku 23 500 tun, monstrum s jaderným reaktorem a se třemi hřídeli, o němž bylo známo, že dokáže rozdrtit led dva a půl metru silný. Vjede na něj rychlostí 3 uzle a rozmačká jej vlastní vahou. Drcení žulově tvrdých ker mu umožňovala příď zpevněná tvrdou ocelí.

Jako přívažek nasadili Rusové ještě ohromnou zásobovací loď třídy Verezina o výtlaku 35 000 tun, naloženou pravděpodobně střelami, technickým vybavením, municí, zásobami a palivem pro dieselové motory, s pravidelnou pohotovostní posádkou 600 námořníků. Tato obrovská ruská plovoucí zásobárna brázdila oceány se zbožím na palubě v hodnotě dvou až tří miliard dolarů.

Nic z toho nepředstavovalo pro Američany nějaké zvláště dobré zprávy. Ale opravdu ďábelskou novinkou bylo, že družicové snímky odhalily konvoj o devíti lodích plující pravidelnou rychlostí 8 uzlů 100 mil východně od stanice Poljarnyj.

O hodinu později náčelník pevnosti Meade procedil mezi zuby: „Doprdele!“ a okamžitě stiskl tlačítko přímé linky k poradci pro otázky národní bezpečnosti. Morgan přijal opatrně formulovanou informaci, že se konvoj obrátil doprava místo doleva, a v následující vteřině vyštěkl. „Už letím. Zatím nic nepodnikejte.“

A teď byl tady a jeden pohled na fotografie mu řekl vše, co potřeboval vědět. Stál tu nepohnutě a v duchu se fackoval za to, že něco takového nepředpokládal předem. Nebyl schopen uvěřit, že tuhle možnost přehlédl.

Začal si kancelář ve Fort Meade měřit sem a tam jako tolikrát v minulosti, a nahlas nadával na „nejpitomější a neodpustitelnou chybu celé své kariéry“.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ říkal. „Jak jsem tu možnost mohl přehlédnout?“

Ale už se stalo. Admirál Vitalij Rankov poslal dvě ponorky do Číny s ohromným doprovodem opačným směrem… doprava po Severní námořní cestě, uvnitř polárního kruhu a podél severního sibiřského pobřeží, po trase, jež je v zimě zamrzlá, ale splavná v srpnu, pokud je k dispozici ledoborec. Do severního Atlantiku nezabloudí konvoj ani náhodou a za dva týdny popluje plnou parou na jih Beringovým průlivem do Tichého oceánu.

Velící důstojník Columbie, hlídkující u Faerských ostrovů 1200 mil vzdálených, bude čekat marně, protože K-9 a K-10 nepřiplují. A co je nejhorší, Klokan se nemůže obrátit na severovýchod a pustit se do pronásledování. Mělké vody a blízkost ledového příkrovu by mu nedovolily rychlost větší, než jakou plují jeho cíle. A ty už před ním mají náskok nejméně 1000 mil. Nikdy je nedožene. Ani za celý měsíc. Právě v tuhle chvíli však na to má maximálně dva týdny.

„Ten parchant Rankov,“ zuřil admirál Morgan. „Vsadím se, že za touhle kurevskou sviňárnou stojí on. Ale mě na lopatky ještě nedostal.“

Kapitola dvanáctá

Arnold Morgan odjel z Fort Meade ve spěchu. Vzal si s sebou družicové snímky, jež dosvědčovaly, že admirál Rankov na něj -dočasně - vyzrál. Mířil rovnou k vrtulníku a pevně se připoutal na sedadlo ohromného stroje Super Cobra americké námořní pěchoty, jenž byl dnešního dne vyčleněn speciálně pro jeho osobní potřebu.

Pilot dostal rozkaz odstartovat z letecké základny námořní pěchoty v Quantico ve Virginii a letět 25 mil přímo podél Potomaku na přistávací plochu Bílého domu, kde má naložit prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti. Bylo to trochu neortodoxní, ale nikdo, komu Arnold Morgan někdy nařídil „OKAMŽITĚ!“ tu zkušenost ze svého podvědomí už nikdy zcela nevymazal.

Náčelník základny v Quantico, který na rozkaz velkého šéfa zareagoval, měl svůj jediný pohotovostní vrtulník ve vzduchu za devět minut. A teď byl pilot již potřetí dnešního dopoledne na přesunu, odlétal z pevnosti Fort Meade a nasupený admirál Morgan seděl za ním, sám v prostoru pro 16 cestujících, a střídavě bručel: „Mohl bys na to pořádně šlápnout?“ a „Ti zatracení ruští ďáblové!“ Jako pokaždé při podobné neblahé příležitosti admirál vyhlížel jako člověk, který se chystá vyhlásit válku, a to přímo z místa, kde sedí, za kulometem ráže 7,62 milimetru, jehož hlaveň vykukovala z trupu Cobry.

Přistáli v Norfolku na velitelství válečného loďstva Spojených států, kde už čekal štábní automobil. Arnold Morgan vstoupil do tajného operačního sálu na velitelství ponorkových operací přesně ve 14:10. Admirál Dixon tam na něj už čekal jen ve společnosti svého pobočníka. Vrchní velitel byl očekáván každým okamžikem.

„Jsme až po krk ve sračkách,“ prohlásil poradce pro otázky národní bezpečnosti.

„To mi došlo z tvého telefonátu. Co se stalo?“

„K-9 a K-10 vypluly s doprovodem čtyř lodí a dále velké ponorky s řízenými střelami, jednoho ledoborce a zásobovací lodě. Pro změnu to vzali kolem severního pobřeží Sibiře. Právě teď směřují rychlostí 8 uzlů na východ. Ani je nenapadne připlout někde na dohled severního Atlantiku a Columbia je nedokáže chytit. Mají nejméně 1200 mil náskok, a jak víte, pronásledování je tam vzhledem k mělčinám a těsné blízkosti ledového příkrovu nemožné.“

„Zatraceně!“ ulevil si admirál Dixon. „To je za hranicí naší výkonnosti.“

„To určitě. Zkoumal jsem možnost poslat Columbii opačným směrem, Panamským kanálem a potom na sever Tichým oceánem. Ale to by trvalo tři týdny minimálně. Odhaduji, že ruské ponorky budou v Beringově průlivu za 13 až 14 dní. Tady, podívejte se na tyhle fotografie. Družice je zachytila asi 100 mil východně od Murmansku.“

„Hmmm. Tady jsou dvě ponorky na hladině. Co je tohle? To je ta zatracená ponorka třídy Typhoon? Podívejte se, jak je ten krám obrovský!“

„Já už jsem to viděl. No dobrá, je to Typhoon. Pořád je to největší ponorka, jaká kdy byla postavená, je to tak?“

„Pro Krista, Arnie, tohle přece není ponorková eskorta. To by použili třídu Akula.“

„To není. Souhlasím. Oni určitě provádějí přesun části loďstva ze severu do Tichého oceánu a prostě ten transport jenom pár dní zdrželi, aby mohl cestovat s konvojem.“

„A co tyhle hladinové válečné lodě? Ty jsou podle všech měřítek hlavními doprovodnými plavidly. Jak se jmenuje ta velká nádhera vepředu?“

„To je Admirál Čabaněnko, torpédoborec o výtlaku 9000 tun s řízenými střelami na palubě.“

‚A co tyhle dvě lodě? Vypadají dost podobně.“

„Správně. Dva torpédoborce třídy Udaloj, typ jedna. Myslíme si, že jsou to Admirál Levčenko a Admirál Charlamov. Jsou stejně velké, obě jsou vybaveny nejnovějšími přístroji a zbraněmi proti ponorkám. Patří do svazku severního loďstva a vypluly na velice speciální dlouhou plavbu.“

„A tahle tady vzadu?“

„Fregata s řízenými střelami o výtlaku 4000 tun, je to vylepšený typ třídy Krivak, jmenuje se Nepristupnyj. Je to jejich pravděpodobně nejvýkonnější třída malých protiponorkových plavidel.“

„Ježíši! A co tahle kurevsky velká věc vepředu?“

„To je ohromný ledoborec Ural, ten se dokáže prodrat prakticky kudykoliv.“

„Pro Krista! Takže to berou zatraceně vážně, co? Taky ti to připadá, že chtějí ty dvě ponorky dostat do Šanghaje za každou cenu?“

„To určitě chtějí. Ale největší vztek mám kvůli tomu, že jsem tohle měl předvídat. V tuhle roční dobu posílají konvoje severní trasou tak často! A vždyť tohle řešení se nabízelo úplně samo sebou…! A mě vůbec nenapadlo, že by mohli udělat něco jiného než vyplout s velkou eskortou přímo do Atlantského oceánu. Mám dojem, že mi začíná měknout mozek. Ten parchant Rankov!“

Admirál Dixon se usmál navzdory vážnosti celé situace. Přistoupil k sekretáři s mapami a vytáhl velkou hydrografickou mapu královského britského válečného loďstva celé arktické oblasti, 120 centimetrů na šířku, s modrým, žlutým a šedým značením. Rozložil ji na šikmé desce mapového stolu a změřil vzdálenost z Murmansku k Beringově průlivu - téměř celých 3000 mil. „Jestli urazí rychlostí 8 uzlů pár set mil denně, tak jim to bude trvat přesně dva týdny,“ konstatoval. „A jestli Columbia okamžitě vyrazí nejvyšší rychlostí, tak se jim hodně přiblíží.“ Odmlčel se a znovu mapu přeměřil. „Ale ne na dostatečnou vzdálenost, protože by musela zamířit na sever, aby jim překřížila kurs v úžině mezi pevninou a Medvědími ostrovy, přičemž Rusové mohou zamířit s tím zatraceným velkým ledoborcem ještě víc na sever, k hranici souvislého ledu, proplují kolem výběžku tady toho dlouhého ostrova, jak se to jmenuje? - Novaja Zemlja - a potom do Karského moře. A pro Krista! Tady to začíná být opravdu mělké… potom zabočí k Sibiři, aby se dostali do snadnějšího příběžního ledu. A zrovna tady se Klokan dostane opravdu do průseru. Není šance, že by je kdy chytil - tady ty zasrané vody u stanice Severnaja jsou jen 50 metrů hluboké, a kdyby plul rychle, tak by za sebou zanechával na hladině velkou vlnu.“

„Také to vypadá, že je to tam zatraceně úzké.“

„To vypadá. A dále na sever k hranici souvislého ledu to bude ještě obtížnější. Ta zkurvená věc není na sonaru vidět! A celou tu dobu se ten sajrajt odlamuje a hromadí kolem tebe. Když chceš vysunout periskop, tak máš dobrou šanci, že ho ohneš o nějaký kus ledu.

Podívej se na tohle, Arnie. Přímo tady u stanice Severnaja je to ještě zkurvenější - je tu větší mělčina a pokrytá ledem. Přímo tady by Columbia musela snížit rychlost, nedokázala by udělat ani osm uzlů. Bude víceméně bezmocná, pravděpodobně nebude mít vůbec ponětí, kde ruské ponorky jsou, ledaže bychom jí to sdělili my. A další prostor pro výměnu vzduchu bude až někde na druhé straně Beringová průlivu.“

Chtěl právě odejít, když se otevřely dveře a do místnosti vstoupila velitelská postava admirála Joea Mulligana. Stačil mu jediný pohled na soustředěné výrazy ve tvářích jeho dvou kolegů, aby břitce pronesl: „No tak dobrá, pánové. Řekněte mi ty špatné zprávy.“

Admirál Dixon načrtl situaci a velký bývalý kapitán ponorky třídy Trident přistoupil k mapovému stolu, kde už oba velitelé vyznačili důležité hlubiny a hranici ledu. Prohlížel si mapu pečlivě 30 sekund a potom řekl: „Obávám se, že máte pravdu. Neexistuje způsob, jak by Columbia mohla plout dostatečně rychle a dlouho, aby je tady dostihla. Tahle část oceánu podél polí ledových ker je zatraceně obtížná. Nic není vidět, nic není slyšet a je tam tak mělko, že když vás chytí, tak nemůžete utéct. Kde jsou ruské ponorky teď? Přímo tady…? Ano. Situace je beznadějná. Skoro.“

„Skoro, pane?“ zeptal se náčelník ponorkového loďstva s přehnanou úctou, neboť věděl naprosto jasně, co teď přijde.

„Ano. Existuje z toho východisko. Snad bychom mohli požádat fregatního kapitána Dunninga a jeho posádku, aby propluli pod severním pólem a transpolární trasou. Ponoří se s člunem v Atlantském oceánu a vynoří se v Tichém oceánu.“

Tři muži stáli chvíli mlčky a uvažovali o návrhu vrchního velitele. Jako bývalý ponorkový velitel byl velice dobře obeznámeni s komplikovaností takové plavby. Jaderné ponorky podnikly tyto transpolární cesty již v minulosti, ale jednalo se o výjimečné plavby. A některé z nich neuspěly, zastavil je led a mělká voda na severních přístupech k Beringově průlivu.

Na severním pólu není samozřejmě žádná pevnina - nic, do čeho by mohla ponorka udeřit. Severní pól není jako pól jižní, jenž se nalézá uprostřed světadílu. Severní pól je obklopen ohromnými plovoucími ledovými příkrovy, pod nimiž je oceán na některých místech hluboký 4000 metrů, jinde o hodně mělčí.

Jeden z prvních výzkumníků přirovnal jeho obraz k pokoji o výšce 4 metry. „Strop je základna ledového příkrovu. Podlaha oceánu je jako jeho dno. A nyní si představte sirku zavěšenou 10 centimetrů pod stropem - to je jaderná ponorka plující ponořená přímo přes vrcholek světa.“

Admirál Mulligan znovu promluvil: „Už před lety jsme v tomhle směru vykonali spoustu práce, většinou jsme vycházeli z první plavby pod severním pólem, kterou uskutečnila jaderná ponorka Spojených států tehdy před čtyřiceti lety. Jmenovala se Nautilus a velel jí Andy Anderson. Problém je, že tyhle plavby vyžadují přípravy, a těmi Columbia neprošla.“

„Jaký je časový faktor?“ zeptal se admirál Morgan.

„Počkej. Klokan dokáže pod ledem plout rychlostí 20 uzlů. Severní trasou kolem Grónska, Islandu a Aljašky může k Point Barrow na severním pobřeží Aljašky dorazit od teďka za sedm a půl dne. Rusové, kteří na hladině nedokážou vetší rychlost než 10 uzlů, doplují k témuž místu za 11 dní. Klokan tam bude čekat.“

„Brilantní,“ vyštěkl admirál Morgan. „Máme je.“

„Ano. Máme je, pokud fregatní kapitán Dunning a jeho posádka souhlasí s tím, že dokáže proplout pod vodou pod severním pólem,“ řekl zachmuřeně admirál Mulligan. „A jestli pro to budou přímo v Čukotském moři příznivé podmínky. Ale stejně, jestli dokážou Rusové proplout se svým konvojem ledem, tak my to dokážeme také. Má Klokan na palubě někoho, kdo s tím má nějaké zkušenosti?“

„Sám s tím má zkušenosti,“ odppvěděl admirál Dixon. „Už tam pod ledem pracoval… ale co je důležitější, hodně o tom ví hlavně jeho zástupce Mike Krause. Nejsem si jist, jestli Mike proplul pod ledem celou trasu, ale určitě před lety takovou plavbu sám uskutečnil.“

„Krucifix, přece ale nevíme, jestli mají na palubě odpovídající mapy a příručky, nebo snad ano?“ zeptal se Mulligan.

„Já to vím,“ odpověděl admirál Dixon. „Nemají.“

„To je pěkné,“ povzdechl si admirál Morgan. „Máš nějaký plán, Johne?“

„No, stejně už v tom bruslíme,“ řekl admirál Dixon. „A to na tenkém ledě, aby bylo jasno. Já načrtnu depeši a vyšleme ji přes družice. Budeme jim asi muset shodit dodatečnou výbavu, informace a náhradní díly z letadla. Kam byste to situoval, pane? Někde u ostrova Jana Mayena? To by Klokan nemusel nikde dlouho čekat.“

„Správně. Navrhuji západně od ostrova,“ odpověděl vrchní velitel. „A radši se do toho pusťte hned teď, poklusem!“

Dne 22. srpna. Půlnoc místního času. Poloha 62,00 stupňů severní šířky a 7,00 stupňů západní délky. Periskop americké ponorky Columbia prorazil hladinu neklidného severního Atlantiku bičovaného bouří jihozápadně od přístavu Toshavn na Faerských ostrovech. Člun navázal spojení s družicí, vyslal údaje o své pozici a přijal zprávu z velitelství ponorkových sil.

Fregatní kapitán Dunning lakonicky nařídil opětné ponoření Columbie do klidnějších vod pod hladinou a čekal na vytištění zprávy z velitelství.

Vůbec však nebyl připraven na to, co si přečetl:

„Stanovení polohy: K-9 a K-10 směřují VÝCHODNÍM směrem k pobřeží severní Sibiře doprovázeny jednou ponorkou třídy Typhoon v rámci přeskupování loďstva. Doprovod tvoří čtyři moderní protiponorkové lodě, jeden ledoborec třídy Arktika a zásobovací loď. Vaše šance zaútočit ve vodách u s. Sibiře a v Beringově průlivu považujeme za minimální a příliš nebezpečné.

Pokračujte bezodkladně v plavbě do hlubokých vod Aleutské pánve polární cestou. Nahlaste všechny speciální požadavky na navigační pomoc, knihy, námořní mapy, náhradní součástky a další výbavu co možná nejdříve a tak, aby letecký shoz mohl být proveden dopoledne 24. tm, z vojenského letadla západně od ostrova Jan Mayen. Oznamte pozici v okamžiku shozu.

Nejnovější zpravodajství o stavu ledu v oblasti Point Barrow a Beafortova moře vám bude oznámeno během 24 hodin, jakmile bude k dispozici.“

Klokan polkl. „Pod severním pólem… Doprdele… MIKU!… pojď se na něco podívat.“ Korvetní kapitán Kraus při čtení zprávy zvedl obočí. „Nikdy jsem tudy neproplul celou trasu, pane,“ řekl. „Ale plul jsem dvakrát tam a zpátky do poloviny vzdálenosti, pokaždé z opačného konce, po proplutí Beringová průlivu. V těch hlubokých vodách to vlastně není tak hrozné, ale je tam několik nebezpečných míst severně od Point Barrow, kde se šelfové dno zvedá a můžete se dostat do presu pod ledovými hřebeny, které sahají až 40 metrů pod hladinu. Několik našich ponorek bylo pravě tam přinuceno k návratu… neměli vlastně žádný prostor v místech, kde ledové hřebeny dosahují skoro až na dno.“

„Doprdele,“ opakoval Klokan. „Jseš si jist, že jsme na tohle zralí?“

„No, asi bychom měli být. Ta zpráva z velitelství je rozkaz a ne námět k diskusi.“

„Správně. Co budeme potřebovat?“

„Pár dalších map, pár příruček, nejlíp popis plavby fregatního kapitána Andersona z roku 1958 a nějaká hlášení z poslední doby. Pár našich mládenců zjistilo fůru věcí, tím nejhorším způsobem. Budeme také potřebovat další náhradní nástavbové hloubkoměry. Plus náhradní součástky pro periskopy, obvykle se při vynořování urazí o led. Nicméně, máme tu nejvhodnější roční dobu. Mohlo by se nám to podařit. Seženu navigátora a zkontroluju s ním vybavení, potom vyšleme hlášení na velitelství.“

Klokan studoval námořní mapu, stanovil vzdálenost severozápadním kursem ke skalnatému norskému ostrovu Jan Mayen na 750 mil a prohlásil: „Řekni jim, že budeme na shoz čekat v periskopové hloubce na 72. severním stupni a 10. západním stupni. Ať to zabalí jako plovoucí balík s barevnými značkovači. Budeme na příjmu na 31. kanálu UHF od teďka za 30 hodin.“

„Provedu, pane.“

Poté dlouhý černý trup Columbie vystřelil směrem k hlubokým arktickým vodám, jež se prostírají přes Islandskou pánev a dále směrem k mělčinám Eggvin. Zde, v komplikovaných mělkých vodách chrání ledem pokrytý Maro Bank západní přístupy k ostrovu Jan Mayen, ležícímu těsně na okraji souvislého pole ledových ker.

„Plujte kursem tři pět pět 650 mil,“ nařídil Klokan. „Rychlost 25. Hloubka 600.“ Otočil se k poručíku Wingateovi a dodal: „Přesně na tom místě se otočíme na kurs nula jedna pět, kterým poplujeme čtyři hodiny k místu, jež určíme jako oblast shozu.“

Fregatní kapitán potom stanovil, že za hodinu se koná s korvetním kapitánem Krausem a poručíkem Wingatem navigační porada. A čas rychle ubíhal. Columbia vystoupila na periskopovou hloubku, aby mohla signalizovat údaje o nastávající schůzce. Klokan rozhodl počkat dvacet minut na odpověď z velitelství ponorkových operací. Dorazila prostřednictvím družice téměř okamžitě: „Místo shozu potvrzeno 72:00 S, 10:00 Z. Kry budou označeny barvivem. Frekvence UHF31. 06:00 hodin místního času 24. srpna. Na místo přiletí námořní hlídkový letoun z letecké základny válečného loďstva Keflavik na Islandu. Volací znak MODRÝ PTÁK PATNÁCT. Přenos na UHF kvůli zaměření v 05:50.“

Columbia se znovu ponořila a tři důstojníci se sešli v navigační kajutě, kde velitel požádal poručíka Wingatea, aby vysvětlil svou verzi plánu.

„Provedu, pane. Navrhuji, abychom zamířili na sever v hlubokých vodách trasou mezi Grónskem a Špicberkami a potom vpluli do Severního ledového oceánu pod plovoucími krami, pánví Lena… to je přímo tady, kde začíná hranice souvislého ledu. Za místem shozu poplujeme kursem nula tři pět a po 200 mílích změníme kurs na nula nula nula. Měli bychom změnu kursu provést v grónském zlomovém pásmu… přímo tady, pane… nad prostorem Boreasova příkopu. Je tam hloubka 5000 metrů.“

„Mám to, Dave. Naplánoval jsi nám trasu dalších 700 mil přímo na sever, rovnou k pólu, že jo?“

„Ano, pane. Přímo sem, kde je napsáno pánev Morris Jessup. V tomhle místě začíná být voda výrazně mělčí. To znamená profil 990 metrů přímo tady, u severního cípu pánve. Náš hloubkoměr jej ukáže jako podvodní útes, který se zvedá z hloubky 3000 metrů na 990 metrů v délce 20 mil. V tomhle místě změníme kurs na tři jedna nula, a ten nás po pár set mílích dovede jižně od pólu.“

„Dobrá práce, Dave,“ řekl korvetní kapitán Krause. „Tímhle způsobem se vyhneme všem těm zmatkům, kdy se kompasy zblázní a jejich střelky se začnou točit dokola jako pominuté. Jak se tomu říká? Zeměpisná ruleta?“

„No, pane, pod ledem jsem nikdy nepracoval. Ale zažil jsem, když se náš gyrokompas zbláznil na 87. stupni severní šířky. Má to něco společného s Coriolisovou sílou, která je tím menší, čím je člověk blíže zemské ose. Každopádně, jakmile jednou dosáhnete severního pólu, vede každý směr samozřejmě na jih.“

„To je ono. Když člověk stojí na severním pólu, tak ať udělá krok kterýmkoliv směrem, tak kráčí na jih, směrem k Rusku, Kanadě, Atlantskému oceánu, Tichému oceánu nebo kamkoliv jinam. To je ta zeměpisná ruleta.“

„Ano, pane. Musíme se prostě vyhnout příliš prudkým změnám kursu, jinak se nám gyrokompas pomine. Mám tady mapovou příručku, která to vysvětluje. Ale podle mého názoru bychom se celému tomu zatracenému bordelu měli vyhnout a zůstat na jihu… přímo tady nad touhle mělčinou. Celá naše cesta odsud až k Beringově průlivu je dlouhá 4000 mil. Při naší rychlosti to znamená tři dny. To není špatné, co?“

„Dobrá práce, Dave,“ řekl tentokrát Klokan. „Odhaduji, že tahleta mělčina je asi na polovině naší cesty… a přímo tady chceš změnit kurs?“

„Ano, pane. Řada drobných korekcí kursu hned za pólem nás dovede jižně od vzdušné čáry k Point Barrow. Asi za den a půl překročíme Kanadskou pláň a budeme doufat, že se zpod ledového příkrovu vynoříme na pobřeží Beaufortova moře, přímo naproti Point Barrow.“

„Právě tady máme jedinou opravdu svízelnou oblast,“ řekl korvetní kapitán Krause. „To je těch posledních 120 mil přes Beaufortovo moře. Jestli tam bude teplé léto, tak tam nebude ani desetina obvyklého ledového příkrovu, jenž se prostírá 100 mil od Point Barrow. Pořád budeme mít pod sebou více než 1000 metrů vody - a dokonce ani největší hřeben vystouplý z ledu nad námi nesahá hlouběji než 30 metrů pod hladinu. Takže budeme v pohodě.

Ale jestli tam bude opravdu studené léto, tak tam budeme mít záplavu plovoucích kusů ledu, desetinu hladiny pokrytou ledem, přímo pod Point Barrow, což znamená, že budeme muset zůstat ponořeni. A jestli budou podmínky pod hladinou nepřijatelné, tak se budeme muset vynořit. Byl jsem tam dole v situaci, kdy to bylo opravdu špatné, ty kurevský kusy ledu se motají všude kolem, a navíc je tam hustá mlha. Na hladině není nic vidět a pod vodou je to pěkně nebezpečné.“

„Já se vynořovat vůbec nechci, ledaže by to jinak vůbec nešlo,“ poznamenal Klokan. „Navíc nám velitelství dodá dostatek informací o stavu ledu, takže se podle toho můžeme zařídit, ještě než vyrazíme. Každopádně to budeme muset den dva vydržet. Dál na jihozápad to už s ledem musí být lepší, a navíc je po celou dobu denní světlo.“

Poručík Wingate, jediný z nich, který neměl žádnou zkušenost z plavby pod ledem, chtěl víc informací o vnitřních jezerech, která pokrývají arktická ledová pole, zvláště v létě. Jsou známa pod ruským jménem poljarnaja a ponorka, jež se snaží přesně zaměřit podle družice svou pozici anebo navázat spojení v době, kdy je pod ledovým polem, musí nějaké najít - což může být dosti komplikované. Jezera se totiž liší velikostí - od několika metrů až k ohromným plochám vody v průměru stovek metrů.

Navigátorovi ležela na mysli otázka: „Jak je najdeme?“ A odpověď korvetního kapitána Krauseho byla: „S velkými obtížemi. Během takové plavby, jaká nás čeká, jež bude celkem rychlá a v rozpětí tří dnů, můžeme očekávat, že jich tak půltuctů uvidíme,“ řekl. „Jediný způsob, jak je najít, je za světla, protože při průchodu několika metry ledu je daleko pošmournější. Ale u těchto jezírek je případný ledový škraloup tenký a průchozí světlo je jasné. V podstatě hledáme v té pustině nad námi záblesky jasného světla. Měli bychom je odhalit televizní kamerou umístěnou na věži ponorky.“

„Ale je to přece jenom pořád přes určitou vrstvu ledu,“ řekl navigátor. „Jak se skrz ni dostaneme?“

„Vynoříme se vertikálně a zasáhneme ji věží… na tvrdo.“

„Copak se led prolomí?“

„Jistě. Jestli nebude moc tlustý, tak prostě vyjedeme na hladinu arktického jezera a rozhlédneme se. Nabereme trochu čerstvého vzduchu.“

„Co když to špatně odhadneme a led bude moc tlustý?“

„Tak to by byla moc špatná zpráva. V takovém případě se od stropu odrazíme a budeme prosit Boha, abychom nic nepoškodili.“

„Ježíši… to znamená, že by se mohl poškodit periskop anebo stožár a my bychom byli pořád uvězněni dole.“

„Při vynořování není žádný stožár vztyčen,“ řekl Klokan. „Jsou z bezpečnostních důvodů zasunuty, ale máš pravdu, Dave, byli bychom uvězněni pod ledovým příkrovem, dokud nenajdeme nějaký tenčí ledový povlak - další poljarnuju - a nezapomínej na to, že máme nahoře hloubkoměr, jenž nám dá určitou představu o síle ledu.“

„Hádám správně, že tedy pořád hledáme nějaké světlé body?“

Mike Krause se usmál. „To jsme celí my, Dave. Vždycky hledáme nějaké světlé body.“

Mezitím se do rozhovoru znovu vmísil kapitán a prohlásil, že nehodlá prorážet žádný zkurvený led a že celá posádka má začít čtyřiadvacetihodinový program, při kterém prohlédne celou loď a bude hledat jakýkoliv zdroj případné kalamity. „Když je člověk lapen pod polárním příkrovem,“ řekl Klokan, „jeho hlavní problém je, aby se všem problémům vyhnul - mám na mysli oheň, radiaci, únik páry, ovládání stabilizačních ploch a tak dále. A samozřejmě výpadek jaderného reaktoru.

Největší z těch problémů je pravděpodobně ten poslední - výpadek reaktoru. Nejhorší na tom je ten krám vždycky znovu nastartovat, protože pod vodou se jede na baterii a ta dlouho nevydrží. Má kapacitu tak akorát najeden pokus. A když se baterie při pokusu nastartovat reaktor vyčerpá, tak potom se musí dobíjet generátory - a ty potřebují vzduch, což je věc, kterou dole nemáme. Proto musíme hledat ta jezírka.“

„Takže musíme zaznamenat polohu každého z nich, jak je budeme míjet?“ zeptal se poručík Wingate.

„Přesně tak,“ řekl výkonný důstojník.

„A to je moje dilema,“ pokračoval velící důstojník. „Mám nechat reaktor odstavit a plout k poslednímu jezírku na baterie, anebo mám všechno vsadit na jednu kartu a použít veškerou kapacitu naší baterie při nastartování reaktoru? To je opravdu riskantní. Protože jestli se to nepodaří, tak jsme mrtví.“

„Doprdele,“ neudržel se navigátor.

„Ale,“ pokračoval Klokan, „daleko pravděpodobnější riziko je oheň anebo pořádný únik páry. V takovém případě je opravdu nutné vynořit se na čerstvý vzduch. Takže hned teď bychom měli všechny zalarmovat a nechat je zkontrolovat celý člun od podlahy až ke stropu, abychom vyloučili i tu nejmenší možnou příčinu problémů. Zkontrolovat a znovu zkontrolovat.“

Columbia plula na sever, západně od ostrova Jan Mayen se vynořila časně ráno 24. srpna. Dave Wingate je dovedl k místu shozu na souřadnice 72,00 S a 10,00 Z ve 04:00 hodiny a kapitán nařídil vynoření člunu na periskopovou hloubku, aby mohl pozici oznámit velitelství ponorkových operací. Potom se ponorka znovu ponořila. Začne vysílat v 05:50 - 10 minut předtím, než hlídkové letadlo amerického válečného loďstva mělo dorazit se svou zásilkou.

Znovu se vynořili na periskopovou hloubku, vztyčili rádiovou anténu a vysílali na kanálu 31. Každou minutu na 10 sekund zmlkli, aby mohli poslouchat, zdali se průzkumné letadlo řídí jejich signálem. V 05:58 obdrželi zčistajasna odpověď. „Zde Modrý pták patnáct. Žádám žlutý kouř.“

Klokan okamžitě nařídil žádané a daleko na obzoru se najednou objevilo americké letadlo. Burácelo k nim rychlostí 560 kilometrů za hodinu, jenom 30 metrů nad vodou, aby tak omezilo oblast, kde byl jeho rádiový signál zachytitelný.

Navigátor sedící vedle pilota spatřil hustý kouř zvedající se nad hladinou vody. „Oukej. Modrý pták patnáct, místo shozu označeno. Teď! Teď! TEĎ!… Columbia, konec.“

Velký balík v nepromokavém obalu napěchovaný vším co ponorkáři požadovali, proletěl vzduchem a udeřil na hladinu oceánu přímo uprostřed žlutého kouře.

„Modrý ptáku, zde je černý pták. Děkujeme vám. Rozumím a konec.“

Průzkumný letoun ostře zahnul na pravobok a začal stoupat k obloze a mířit k americké základně na Islandu. Ponorka se jemně vynořila a voda jí stékala po trupu. Palubní družstvo rychle vylézalo z průlezu a zručně balík zahákovalo. Vrátili se a zavřeli za sebou průlez během dvou minut. Klokan Dunning se s černým lovcem-zabijákem okamžitě zase ponořil do vln severního Atlantského oceánu.

Pracovali celý den a většinu noci. Připravovali přístroje na plavbu pod polárním ledovým příkrovem v délce 1500 mil. Po 200 mílích plavby kursem 35 stupňů se ocitli v hlubokých vodách severního konce grónského zlomového pásma. Přesně na tomto místě nařídil Klokan Dunning kritickou změnu kursu, který je povede přímo na sever, do pánve Lena.

„Kapitán volá věž… točíme vlevo na kurs nula nula nula. Rychlost 25 uzlů. Hloubka 600.“

Každý pocítil lehký náklon lodi, jak Columbia stále ještě plující rychle změnila kurs směrem k plovoucímu ledu, jenž pokrývá vršek světa. Zatočila na sever směrem k ohromným plovoucím krám, jež brzy zakryjí světlo a uzavřou americkou ponorku v ledově studené vodě pod sebou.

Hloubka Grónského moře se na přístupech k ledovému příkrovu zvětšuje a ledu zároveň přibývá. Jednotlivé velké kusy, některé v průměru až 15 metrů, plavou zrádně těsně pod hladinou jako rozeklané betonové bloky hotové rozdrtit věž jakékoliv ponorky plující příliš blízko hladiny.

Posádka Columbie vycítila rostoucí napětí mezi důstojníky, zatímco se jaderný člun ploužil stále na sever mezi ledovými krami, jichž stále přibývalo. Nejprve se plovoucí bloky objevovaly na televizní obrazovce jenom ojediněle, ale pět hodin po změně kursu, když člun byl 50 mil od okraje ledového krunýře, bylo již množství těchto obrovských temných akvamarínových špalků, povalujících se nahoře v šerém světle, takové, že se téměř nedala najít mezera, jíž by se dala zahlédnout obloha.

Klokan a Mike Krause jednu přece jenom našli, 30 mil od okraje souvislého ledu, přímo na 81. rovnoběžce. Kapitán nařídil vynoření Columbie na periskopovou hloubku, velice pomalu, a ponorka se vynořila uprostřed pole volně plovoucího ledu a cárů lehké mlhy, jež visely nad vodami. Slunce bylo schované za mraky, viditelnost nebyla ani 30 metrů a pod kýlem bylo 5000 metrů oceánu.

Navázali spojení s družicí a vyslali do Atlantského velitelství ponorkového loďstva informace o své pozici, kursu a rychlosti. „Balík vyzvednut úspěšně.“ Potom stáhli z družice svoje depeše, z nichž ta nejdůležitější byla o stavu ledu na protějším konci jejich polární výpravy. Udávala také situaci ve vodách jižně od Kanadské pánve, za hranicí pevného arktického ledu. Přímo v tomto místě, naproti Point Barrow na severu Aljašky, čeká Columbii plavba o délce 125 mil přes zoufale opuštěné zamrzlé prostory Beaufortova moře, předtím než zamíří na jihozápad do stejně nebezpečných vod moře Čukotského.

Zde je důležitým faktorem charakter léta. Pokud je teplé, Columbia vypluje do čistých vod, na nichž sem tam plují kusy ledu. Avšak pokud je léto zlé, kdy ještě v červenci plují po hladině velké kusy ledu, Columbii čeká cesta v délce 80 mil přes napůl zamrzlé Beaufortovo moře. Takové vody by je přinutily plout pod hladinou za situace, kdy dno zrádně stoupá: z 3000 metrů… na 2000 metrů… potom na 1000… potom na 600… a dokonce ještě méně, po připlutí k Beaufortově šelfu, jenž se prostírá kolem severního pobřeží Aljašky. Tato nevelká prostora může pro ponorku znamenat strašidelnou záležitost.

A zprávy nebyly dobré. Klokan sledoval Mika Krausea a Dava Wingateho, jak pročítají hlášení. Oba se mračili a mladý navigátor přeměřoval kružítkem námořní mapu Tichého oceánu a okraje Arktidy.

Klokan byl také neklidný kvůli velkým krám, jež obklopovaly ponorku právě teď. Nařídil opětovné ponoření člunu a obsluha hloubkových kormidel ji ustálila v hloubce 200 metrů. Columbia pokračovala v plavbě na sever nízkou rychlostí a mířila přímo k ledové pokrývce, k milionům tun zmrzlé masy, jež ji uvězní na tři dny. Životy všech mužů v ponorce budou zcela závislé na ohromném, bezchybně běžícím jaderném reaktoru GE PWR S6G.

Když byla ponorka ustálena na kursu, vrátil se Klokan ke svému zástupci a vyžádal si špatné zprávy o stavu ledu. Korvetní kapitán z Vermontu promluvil rezervovaně, leč střízlivě. „Nemá cenu nic předstírat, pane,“ řekl. „Podmínky v Beaufortově moři na protějším okraji stálého ledu jsou horší než obvykle. Zima se letos protáhla a vlastně žádné léto nenastalo. Problém představuje posledních 100 mil směrem k Point Barrow. A dalších 20 či 30 mil není o nic lepších. Jak dobře víte, pane, jde o oblast, kde připlujeme na mělčinu. Neexistuje způsob, jak bychom mohli dosáhnout rozumné rychlosti na hladině a stejně se nechceme vynořit. Kdybychom se však vynořit museli, bude tam vůbec dost volné vody, abychom mohli plout dál?

A právě tady je hloubka jenom 60 metrů. Ze všeho nejméně potřebujeme nějaký spodní hřeben, jenž by nás nutil ponořit se kvůli ochraně věže před ledem, přičemž bychom mohli narazit trupem o dno. Takže - bude to napínavé.“

Klokan se usmál navzdory jasným a zřetelným problémům, jež na něj čekaly. „Budeme to prostě muset zahrát z listu a doufat v Boha, že až tam dorazíme, tak budou podmínky o něco lepší.“

„Jistě, pane.“

Ve 22:00 24. srpna, severně od 81. rovnoběžky, přeplula Columbia severovýchodně od Grónska hranici souvislého ledu. Dvě stě metrů pod hladinou překročila neviditelnou hranici, jež odděluje severní Atlantik a vstoupila do vod Severního ledového oceánu. Až se příště vynoří, tak bude v Tichém oceánu, na opačné straně zeměkoule.

Blížila se půlnoc. Mezitím se lovené oběti Columbie, dvě ruské ponorky třídy Kilo mířící do Šanghaje, nalézaly uprostřed svého doprovodu devíti lodí, téměř 1000 mil dále na východ. Pluly rychlostí 10 uzlů po hladině Barentsova moře. Ve 23:55 byly ruské ponorky 42 míle severozápadně od pevniny protáhlého ruského ostrova Novaja Zemlja. Přesně v tuto chvíli, když směřoval přímou trasou rovnou na sever, byl Klokan již o 250 mil blíže Beringově průlivu, do nějž všichni mířili. A Američané pluli kupředu více než dvojnásobnou rychlostí ve srovnání s malým čínsko-sovětským konvojem. Kdyby reaktor Columbie zůstal v pořádku a kdyby to dovolila ledová pokrývka, závod by dopadl jednoznačně. Přesně tak, jak to předpovídali ve velitelství Atlantského ponorkového loďstva.

Fregatní kapitán Dunning sešel v 00:30 dolů na řídicí stanoviště, aby se poohlédl po korvetním kapitánovi Lee O’Brienovi. Našel velitele reaktoru osobně ve službě. Spolu s ním byl na stanovišti jeho tříčlenný tým včetně elektrikáře a hlavního mechanika Earla Connarda, který stál u kontrolního panelu reaktoru. O’Brien se soustředil, aby zachytil jakoukoliv nesrovnalost ve zlomku vteřiny. Sledoval příkon energie… energie, jež pocházela z fúze atomů uranu.

Korvetní kapitán O’Brien zvedl hlavu, když kapitán vešel. „Nazdar, šéfe,“ řekl vesele. „Zrovna teď si to bafáme docela v pohodě. Upřímně řečeno, nikdy nemakala líp. Naprosto bezvadný chod. Není co hlásit.“

„Dobrá práce, Lee,“ pokýval hlavou Klokan. „Jsme teď v hloubce asi 300 metrů. Nebude ti tedy vadit, když ji rozjedeme na 30 uzlů?“

„Ne, pane. To půjde dobře. Čím dřív se dostaneme z téhle ledové pasti, tím lépe, ne?“

„Moje řeč, Lee. Až skončíš vachtu, tak se u mě zastav na kafe.“

Klokan sestoupil na druhou palubu do strojovny plné přístrojů. Našel zde strojníka Cy Burmana v plné práci s hasákem a klíčem. Prováděl nějakou opravu na „rejžáku“. To je v námořnickém slangu velká sestava čističů, které kontrolují a regulují úroveň kysličníku uhličitého - smrtelně nebezpečného a záludného plynu, jenž by mohl vyhladit celou posádku, kdyby se tlak vzduchu uvnitř trupu zvýšil a obsahoval více než 4 procenta CCL. Klokan pozoroval Cya u práce a uvědomil si, že v tuhle a každou jinou chvíli drží tento muž, obsluhující soustavu přístrojů, životy posádky ve svých rukou. Chvíli si s ním povídal, ale všiml si, že strojník je napjatý.

„Je snad něco v nepořádku, Cy?“ zeptal se.

„Ne, pane. Žádný problém. Jenom potřebuju udělat malou regulaci. Nikdo si vůbec ničeho nevšimne. Ale dokud budeme dole, bez vyhlídky na čerstvý vzduch, tak chci, aby tahle věc běžela na maximální výkon.“

K ledovému poli to ještě bylo více než 100 mil, ale napětí posádky již začínalo být patrné. Nahoře ve velitelské věži, v centru celé ponorky, našel denní směnu v tiché společné práci v místnosti zalité nezřetelným světlem, všichni se starali o to, aby Columbia udržovala stanovený kurs a hloubku, zatímco uháněla pod tlustým příkrovem ledu.

Na opačné straně oddělení, kde byly soustředěny navigační přístroje, viděl Klokan dlouhou řadu hloubkoměrů, hlásících pravidelně hloubku oceánského dna daleko pod nimi. Plynulá linie změřené hloubky byla uklidňující, nikterak nevyvolávala dojem osamělých ozvuků hlubin, odrážejících se ledovou vodou od mapovaného dna oceánu téměř tři míle pod kýlem. Sondování dna z ponorky zdaleka nedávalo dojem o kolosálnosti hloubky.

Shrbená postava mladého Wingatea byla v šerém světle operační místnosti stěží patrná. A přímo vedle něj rozeznával Klokan poddůstojníka obsluhujícího detektor ledu, čekajícího na objevení se jezírka. Mládenec pozoroval hrot pera rychle obkreslující rozeklaný tvar ledového stropu o tloušťce 12 metrů, jenž se prostíral s krutou lhostejností 145 metrů nad věží Columbie.

Klokan k námořníkům přistoupil, sledoval rychle se pohybující pero vynášecího přístroje a zeptal se: „Jak to jde?“

„Je to docela pravidelná, asi 12 metrů silná vrstva, pane,“ odpověděl poddůstojník. „Ale asi 15 mil zpátky se najednou vynašeč zbláznil a nakreslil obrovský výčnělek, jako nějaký stalaktit… musel být ponořený nejméně do hloubky 30 metrů.“

„Tlakový hřeben,“ přitakal Klokan. „V takovém případě si musíme opravdu pospíšit - ne v téhle hloubce, protože žádný z nich nesahá do 200 metrů, ale dokážou se táhnout až do hloubky 40 metrů a člověk nikdy neví, kdy do těch parchantů může narazit. Nejenže vypadají hodně šeredně, ale jsou kurevsky tvrdé jako beton.“

Tentokrát promluvil poručík Wingate: „Nikdy mi nebylo úplně jasné, co je způsobuje, pane?“ zeptal se.

„Ale, prostě jenom tlak ledu. Představte si dvě obrovské plovoucí tabule ledu, každou z nich o váze miliony a miliony tun, jak jedna do druhé vrazí z rozdílných směrů, v důsledku větru a proudu. Inu, tohle právě vytváří ty ohromné hřebeny pod hladinou, jež jsou našimi největšími nepřáteli celou cestu pod pólem, dokud se nevynoříme u severního pobřeží Aljašky. Jakmile tady na téhle mašince uvidíte takový dolů směřující útvar, tak se k jednomu z nich blížíme.“

„Ano, pane. Mimochodem, dá se čekat, že uvidíme ledové kry?“

„Vlastně ani ne. Ne takhle daleko na severu. Vrstva ledu nad našimi hlavami je příliš neprodyšně sražena dohromady. Když letíte nad pólem v letadle, tak to seshora vypadá jako záplatovaná plocha, ohromná skádanka vytvořená ze stovek jednotlivých plovoucích kusů, z nichž některé mají průměr až několik mil. Jsou natlačeny pohromadě, ale nemusí být propojené, určitě ne do nějaké jednolité plochy. Jsou oddělené a všelijak jsou unášeny proudy, plují a vrážejí do sebe, a to vše se teď děje přímo nad našimi hlavami. Ledové kry - to je něco jiného. To jsou obrovské masy, jež se odlomily z pevninského ledovce nebo třeba i z polárního ledového příkrovu, ale tady je nenajdete, protože z této masy se nemohou odlomit a plout. Možná, že na ně narazíme u Beringová průlivu, právě tam, kam plujeme.“

„Ano, pane.“

Po celou jasnou polární noc Columbia plula na sever k pánvi Lena v temné, hluboké vodě. V 07:00 poručík Wingate vynesl jejich pozici nad plání Morris Jessup, nad jednou z nejslavnějších arktických podmořských plošin, kde se dno příkře zvedá v délce téměř jeden a půl míle a hloubka se postupně mění od 3400 metrů do 1000 metrů, dokud velká podmořská plošina zřetelně neprojeví svou charakteristiku. Hloubkoměr Davea Wingatea neomylně zaznamenával ozvěny z relativně mělkého dna. A jeho profil byl jaksi více přátelský.

Přesně v tomto místě, nad Jessupovou pánví, oslovil navigátor kapitána a Klokan nařídil změnu kursu, jež je konečně odchýlí od jejich severního směru. „Kapitán věži… zatočte pomalu vlevo na kurs tři tři nula, udržujte rychlost 25, hloubka 600.“ Na jeho rozkaz zatočí Columbia na kurs vedoucí 200 mil jižně od pólu, uhne doleva kursem 270 přes 86. rovnoběžku ve vodě, jež je opět 3000 metrů hluboká, ale v níž se vyhne zbytečným zmatkům „zeměpisné rulety“ a riziku zkolabování kompasů.

Klokan rozhodl, že se celý den popluje rychlostí 25 uzlů a že pátrání po polárním jezírku zahájí někdy po 23:00 hodině. Tak se bude moct vynořit s Columbií někdy o půlnoci v plném denním světle, předat údaje o své poloze a přijmout od Atlantského ponorkového velitelství jakékoliv nejnovější zprávy. Vstoupil do navigačního sálu, aby zkontroloval předpokládanou pozici ponorky v té době a s potěšením zjistil, že budou přímo nad Hall Knoll, daleko za severním pólem a budou se vší rozhodností mířit na jih, místo na sever.

Rozhodl se také, že se na pár hodin vyspí, a v 08:00 předal formálně velení nad ponorkou svému zástupci, kterému právě začínala dopolední směna. Kapitán byl předtím vzhůru celou noc, a tak spal ve své kajutě zdravým spánkem pět hodin. Vzbudil se právě včas k obědu, jejž si speciálně objednal: misku husté italské zeleninové polévky s nudlemi, krvavou roštěnku, salát a hromadu hranolků, jež by jeho žena nepochybně zabavila při prvním spatření.

Klokan se v duchu usmál nad mazaností, s jakou ji převezl, a vrchovatě si hranolky posolil. To byla další přísada, již by mu Jo vyrazila z ruky, ještě než by se jediné zrnko dotklo talíře. Když už o tom přemýšlel, Jo by nebyla příliš nadšená ani z husté rokfórové omáčky, kterou si zalil salát. Klokan neměl moc důvodů, proč by si měl přát občasné odloučení od své ženy, ale právě teď, nad hostinou, již měl před sebou, jeden ten okamžik nastal. Byla to patnáctiminutová přestávka v jeho oddanosti. Fregatní kapitán požitkářsky žvýkal. A pořád se křenil nad svou mazaností.

V 15:30, v polovině cesty od planiny Morris Jessup k Hall Knoll, vypočítal Dave Wingate, že jsou v nejbližším bodě jejich cesty k severnímu pólu, jenž ležel více než 200 mil kolmo na jejich pravobok. Ve chvíli, kdy Columbia překračovala hranici jejich cesty na sever, fungoval gyrokompas stále výborně. V této pozici se také 300 mil kolmo na jejich levobok nalézaly Ostrovy královny Alžběty, ohromné zasněžené souostroví posazené u nejsevernější výspy Kanady. Odsud popluje Columbia k Beringově průlivu už směrem na jih, 170 metrů pod ledovým příkrovem.

Teplota uvnitř člunu byla neměnných 22 stupňů. Všichni pracovali v košilích s krátkými rukávy a v klubovně mužstva se téměř nepřetržitě promítaly filmy. Nad nimi mohly zuřit arktické bouře, ledový příkrov mohly bičovat vánice a mráz mohl být nesnesitelný. Ale uvnitř Columbie, chráněné neprodyšně před smrtícími povětrnostními podmínkami, jež ji obklopovaly, byl život příjemný, i když ne jednoduchý. Chyběla jim jenom jedna maličkost: aby se mohli vynořit podle své vůle. Každý člen posádky věděl, že jsou uvězněni mohutným ledovým příkrovem. Tím se současná plavba lišila od jiných jejich cest. Kdyby na jejich ponorce došlo k nějaké mechanické závadě, Columbia by se rychle změnila v hrobku - pokud by se Klokanovi a Miku Krauseovi nepodařilo prorazit s ní obrovskou, žulově tvrdou ledovou vrstvu, pod níž byli uvězněni.

Celé odpoledne pluli směrem k Hall Knoll nad oceánskými propastmi hlubokými 3000 metrů. Byli teď uprostřed ledových pustin, odkud nebylo žádným směrem návratu. Kdyby snad teď reaktor nadobro vynechal, neměli by ani dost energie v bateriích, aby dopluli na okraj ledového příkrovu, protože vzdálenost byla prostě příliš ohromná. Celá posádka si uvědomovala všechna rizika a strašlivé následky jakékoliv pohromy a snažila se vykonávat jak své povinnosti, tak trávit svůj volný čas s obzvláštní snahou o normálnost. Avšak napětí a stísněnost se nedaly docela potlačit. Na palubě Columbie vládlo větší ticho než obvykle. Jako kdyby jak posádka, tak člun překonávaly tyto tiché a zpravidla opuštěné vody doprovázeni tenkým hláskem, jenž jim v nitru našeptával stále znovu a znovu: „Dávejte si pozor! Dávejte si pozor!“

Čas od času sonar zaměřený nahoru odhalil nějaký pruh otevřené vody a při některých příležitostech plovoucí masy ledu nad nimi zřetelně povolovaly. Některé ledové kusy měly průměr i sedm metrů a mezi nimi vznikaly úzké tmavé kanálky. Ale jak večer 25. srpna ubíhal, souvislý led podle všeho houstl. Dave Wingate a Mike Krause nezahlédli žádnou stopu po sebemenším jezírku už tři hodiny.

Přišla 23:00 hodina a zase odešla. Velitel směny nařídil snížení rychlosti o 5 uzlů a pomocník navigátora dostal speciálně rozkaz hlídat sebemenší jasnější světlo arktického jezírka, kdyby se nad nimi objevilo. Ale další půl hodiny se neobjevilo vůbec nic. Voda nad nimi teď měla světlejší modrý nádech, což prozrazovalo tenčí ledovou vrstvu, ale ta mohla být stále ještě 3 metry silná, neboť Columbia dlouhou dobu plula pod pohyblivými špalky ledu o tloušťce 15 až 18 metrů.

Propluli pod tlakovým hřebenem, jenž sahal do hloubky skoro 30 metrů a ihned potom Klokan nařídil plout sníženou rychlostí směrem k povrchu. Hloubka byla 75 metrů a rychlost 15 uzlů. O pětačtyřicet minut později korvetní kapitán Krause, který teď sledoval jak televizní monitor, tak horní hloubkoměr, spatřil úzké jezírko, kterým dolů pronikalo jasné světlo. Odhadoval, že je dlouhé téměř sto metrů, ale bylo velmi úzké. „To by mohlo stačit. ZAZNAMENEJTE POLOHU!“ nařídil. „Ale musíme člun naprosto vyrovnat a připravit se na opravdu rychlé vynoření.“

Potom zburcoval velitele. „Máme možná vhodné jezírko, pane.“

Klokan dorazil do věže na kapitánský můstek a nařídil. „ZASTAVIT STROJE! Otočte se a pomalu si to prohlédneme ještě jednou.“

Columbia provedla pečlivou obrátku o 180 stupňů a Klokan nařídil obsluze hloubkového kormidla stoupat opatrně na 50 metrů. Nařídil zdvihnout periskop 15 metrů nad věž ponorky a rozhodl, že se nejprve sám pečlivě rozhlédne. To, co spatřil, bylo skličující. Columbia teď téměř nehybně trčela těsně pod převrácenou trhlinou, z níž čněly strašidelně rozeklané stalaktity tlusté 7 metrů, směřující dolů téměř ve všech směrech. Pokud se jí podaří ponořit se přesně ve svislém směru, tak snad vyvázne bez škrábnutí, ale jediná odchylka od kolmice a narazí do ledových pilířů, které jezírko střežily.

„Ježíši Kriste,“ zaúpěl Klokan. „Zaplavit nádrže, OKAMŽITĚ. Padáme pryč odsud.“

Columbia se bezpečně vrátila do hlubiny a plnou parou odplouvala z nebezpečného místa. Přišla půlnoc a stále hledali štěrbinu světla, jež by jim dovolila vynoření. V 01:06 ji Mike Kraus spatřil, zející prasklinu zalitou světlem, což dávalo naději, že jezírko bude na povrchu kryto jenom tenkým ledem. Byl to dlouhý otevřený kanál v ledu, tmavě modré barvy, široký 30 metrů.

Columbia proklouzla těsně kolem praskliny, přestože plula rychlostí menší než 15 uzlů a kormidelník provedl další obrat, aby ji ve zpomaleném tempu k jezírku dovedl. Trvalo 10 minut manévrování, než ji dostal přímo pod jezírko a dalších 10 obtížných minut, než Klokan Dunning nařídil: „Zastavit stroje… kormidlo a hloubková kormidla srovnat… zkontrolujte, zdali jsou všechny stožáry zasunuty… budeme vertikálně stoupat.“

Opět byla překontrolována vznosná síla a černá stíhací ponorka začala stoupat. Právě teď se zástupce velitele postavil za důstojníka řídícího vynořování a velitel směny poručík Abe Dickson stál také poblíž, připraven pomoci a naučit se něco od Mika Krauseho.

Columbia nepřestávala stoupat. Výkonný důstojník vyvolával hloubku a Klokan ji kontroloval na televizním monitoru. Upíral na něj oči a byl opět šokován množstvím téměř sedmimetrových ledových kopí trčících dolů přímo k němu na jižním okraji jezírka. Ale nebyly tak blízko jako v předchozím případě… a tak dal Miku Krauseovi rozkaz pokračovat v pomalém vynořování. Opravdové starosti mu dělalo to, že nedokázal odhadnout vlnobití na hladině. Obraz se zdál nehybný a čistý. Columbia se teď chystala prorazit led. Otázkou bylo, jak byl silný?

Mike Krause vrhl pohled na televizi a prohlásil, že led musí být slabý, protože světlo je tak jasné. Ale nebylo pochyby, že jezírko má silnou ledovou krustu, možná 1,5 metru silnou.

A potom, navzdory opatrnému stoupání, udeřili do ledové vrstvy nad svou hlavou s otřásajícím úderem. Sice ji bez problémů rozbili, ale za jakou cenu? Columbia si prorazila cestu na hladinu oceánu, když Klokan nařídil vypustit hlavní balastní nádrže, přesně v 01:27. Kolem byla sněhová pustina, nad níž se právě rozednívalo. Jakmile se ponorka vynořila na čerstvém vzduchu, kusy tabulového ledu ze zamrzlého jezírka sklouzly z jejího trupu do téměř čerstvé vody, která ji teď obklopovala. Čidlo detektoru ledu, trčící z věže, bylo právě teď mimo provoz, neboť se při nárazu poškodilo. Zástupce velitele usuzoval, že také nějak poškodili hloubkoměr, když použili věž jako beranidlo, neboť byl teď ohnutý dozadu. „Tak si myslím, že led byl o dost silnější, než jsme odhadovali,“ bručel. „Bůh ví, co s tím je… ale tady nahoře to můžeme alespoň zjistit.“

Klokan nařídil nejprve dokonale vyvážit balastní nádrže, než vyvedl Abe Dicksona nahoru po žebříku a dvěma průlezy na arktické denní světlo. Mrzlo, až praštělo, a lehký vítr ze severu brousil americkou ponorku jako ledové žiletky. Všechno bylo bílé, ploché a bez konce. Proud vody, jenž vytékal z jezírka, se prodíral na míle západním směrem mezi plovoucími poli ledu. Světlo nebylo tak jasné, jak Klokan očekával, přinejmenším ne tak jasné, jak se zdálo 50 metrů pod ledovým příkrovem, ale oslnivá bělost sněhu je zesilovala a Klokan dokázal dohlédnout poměrně daleko.

Ve chvíli byla na věži ponorky parta techniků, kteří prohlédli horní hloubkoměr a trvalo jim jen pár minut, než zjistili, že náraz o led pravděpodobně rozbil elektromagnetický měnič. Na palubě byly dva náhradní, to však vyřešilo jenom část problému, protože oprava se bude muset provést na mrazu, za extrémních podmínek. V této teplotě nesměl žádný muž pracovat déle než 20 minut. Přikrčeni na vrcholu věže si podávali nástroje tak ledové, že by dokázaly přimrznout k holé pokožce.

Naměřili teplotu 30 stupňů pod nulou. Potřebovali by teplomet, zatímco rozpouštěli letovací olovo, nutné k zaletování elektrických spojů. Klokan nařídil, aby se každý z nich oblékl do kompletní zimní soupravy a samotného jej překvapilo, když objevil, že se strašlivě třese mrazem již po osmi minutách venku. A to měl na sobě arktickou větrovku, dvojité kalhoty, čepici a rukavice.

Vztyčili teď anténu a navázali spojení s družicí. Oznámili svoji pozici a záměry pro příštích 24 hodin. Potom stáhli zprávy určené pro ně, vyslané z velitelství, jak zjistili, teprve před půl hodinou.

JK-9 a K-10 stále plují na východ Karským mořem. Složení eskorty se nezměnilo. Dne 26. srpna v 00:01 bylo postavení konvoje 78:00 S, 90:00 V, rychlost 10 uzlů na hladině. Směřuje k průlivu Vil’kickogo jižně od ostrova Bolševik. Lovu zdar.“

Klokan vzal depeši do navigačního sálu, kde poručík Wingate vybral příslušnou námořní mapu a přesně určil místo, kde americká družice před chvílí vyfotografovala ruský konvoj. Navigátor chvíli prováděl měření a potom rozhodně prohlásil: „Stihneme to, pane. K Beringově průlivu to máme o 480 mil blíže… a jakmile budeme pod vodou, tak poplujeme mnohem rychleji.“

Nahoře se v třeskutém mrazu střídali mechanici a dva elektrikáři ve snaze připevnit nový měnič. Nemělo to zabrat více než hodinu, ale trvalo to už dvakrát tak dlouho.

A po celou dobu, co se s opravou lopotili, cítili a slyšeli změnu počasí, ženoucí se od severu. Vítr se zdvíhal, ale ještě strašidelnější byl temný burácivý zvuk vzdálený jen pár kilometrů. Ve 03:00 to opravdu uviděli. V dálce na obzoru se zdvíhala vlna rachotícího a praskajícího ledu, pomalu se valící směrem k nim. Kapitán byl na můstku, když se to poprvé přihodilo, a otočil dalekohled k severu, aby byl svědkem tohoto arktického jevu. Vítr teď srážel sníh z vrcholku gigantické ledové vlny, jež se prodírala směrem ke Columbii.

„Za hodinu ten valící se led dorazí sem a rozdrtí člun jako skořápku,“ vykřikl Klokan. „Jak daleko jsou mládenci s tím měničem?“

„JEŠTĚ ČTYŘICET MINUT, PANE,“ zařval někdo. „Ještě dva hermetické uzávěry.“

Klokan zaměřil dalekohled znovu k severu a snažil se odhadnout vzdálenost ledových tabulí, zvedajících se 4 až 5 metrů do vzduchu a vytvářejících pod tlakem hřeben táhnoucí se do dálky mnoha set metrů. Nikde kolem Columbie nebylo nic jiného než nekonečná plochá ledová pole, ale rozeklaná stěna vzedmutého ledu, vzdálená asi dvě míle od jejich pravoboku, teď prolomila hladkou, plochou pláň zasněžené arktické krajiny.

Klokan se snažil opřít o okraj můstku, aby měl dalekohled pevně podepřen a mohl tak rozeznat, zdali pohyb hřebene odpovídá vzdálenému dunění ledových ker. Ale vítr mezi očima a dalekohledem mu vháněl do očí slzy, jež mu okamžitě mrzly na lících.

Nicméně dokázal rozeznat pohyb. Byl si tím jist. V bledém slunečním světle dokázal rozeznat, jak se kusy ledu zvedají a potom se pomalu valí kupředu, přičemž vyzvedávaly a vytlačovaly další kusy ledu.

„Ježíši Kriste,“ zamumlal velitel. „Ten led je na pochodu, ale já se za žádnou cenu nechci ještě ponořit. Rozhodně ne teď, když máme sundaný detektor ledu, zatraceně. Ale tady zůstat nemůžeme, protože tohle jezírko se nad námi co nevidět začne zavírat!“

Pokusil se spočítat, kolik času ještě mají, ale už v tuhle chvíli si uvědomoval, že hluk lámajícího se ledu vzrůstá. Byl to vysoký ječivý zvuk, přerušovaný mocným praskotem. Jednu chvíli se na levoboku objevila asi míli dlouhá prasklina a potom stejně náhle zmizela.

Klokan Dunning, který strávil celý život na moři, neviděl nikdy nic tak nebezpečného jako tyhle přesunující se ohromné ledové kry, jež teď tvořily Columbii životu nebezpečný přístav.

„Jaký minimální čas potřebujete k upevnění těch dvou uzávěrů?“ zavolal klidně na vedoucího elektrikářů.

„Třicet minut, pane. Je strašný mráz… sotva už hýbu prsty… a musím si sundávat rukavice… je tu tak málo místa!“

„Oukej, tak pokračujte,“ odpověděl Klokan. Ale v duchu věděl, že tohle je závod, který by mohl prohrát. Znovu se otočil k severu, aby se s obavami podíval na valící se vlnu ledu burácející čím dál tím blíže.

Mike Krause přišel na můstek. Jeho vysoká, štíhlá postava se ztrácela v ohromném arktickém kožichu. Otočil se instinktivně ve směru hromového zvuku, namířil tam dalekohled a hleděl na pohybující se stěnu. „Pro Krista,“ zamumlal. „Nebudeme tady v cestě toho zkurvenýho ledu trčet moc dlouho, viďte že ne, pane?“

„To máte pravdu,“ odpověděl velitel. „Ale nechceme se ani ponořit, dokud nebude připevněný detektor ledu. Prostě máme právě teď na vybranou z deště pod okap.“

„Jak dlouho jim ještě bude trvat oprava toho měniče, pane?“

„Poslední odhad byl 30 minut.“

„Pro Krista, pane. Ten tlakový hřeben vypadá, že nás rozdrtí za 10 minut.“

„Snažil jsem se odhadnout přesný čas. Je to těžké. Ale jedna věc je jistá: ten hřeben je teď mnohem blíže, než byl před 15 minutami“

„Jo. A mám dojem, že ten kravál je hlasitější. Zní to vysoko… jako když někdo křičí. Počítám, že to vydávají kry, které se třou o sebe. Umíte si představit tu sílu, která to způsobuje, pane?“

„No jestli. Docela rád bych věděl, kde to začíná… kolik mil odsud vítr nebo proud způsobí vzedmutí té vlny.“

Právě v tu chvíli burácení ledu zesílilo a náhle se na pravoboku ozvaly tři exploze, když se metr a půl vysoká stěna jezírka rozštěpila, vsákla do sebe vodu a hladinu kolem ponorky posela velkými kusy ledu.

Hluboko uvnitř trupu také vzrůstal hluk, když malé ledové kry, široké jen 3 metry, ale těžké jako z litiny, udeřily do trupu Columbie.

„Mládenci, budeme muset odsud vypadnout,“ zavolal Klokan na elektrikáře. „Jak dlouho vám to ještě bude trvat?“

„Možná ještě 15 minut.“

Praskot ledu sílil do té míry, že elektrikář s kapitánem na sebe museli křičet, aby se vůbec slyšeli. Hromové burácení teď vystřídalo jakési kvílení, které znělo jako sílící vítr anebo pronikavé skřípění, přerušované vzdáleným praskotem a údery, když se ledové bloky navalily jeden na druhý.

Avšak daleko horší než pekelný kravál byly valivé pohyby stěn jejich útočiště, jež se nad nimi uzavíraly. Třicetimetrový kanál na pravoboku teď už byl jenom deset metrů široký a stále se zužoval.

Klokan počítal, že mají maximálně 10 minut. Mike Krause by to odhadoval na pět. A oba muži teď mohli pozorovat rozeklané tvary ledových desek, jež se jako nějaké monolity z doby ledové valily zprava na ponorku. Každá z ohromných desek přistála na hladině s otřásajícím nárazem.

„Ještě dvě minuty, pane. Dejte mi dvě minuty. Už jsme skoro hotovi. Možná, že to nevydrží na věky, ale pár dní to fungovat bude.“

Klokan se ovládl. Jenom zakřičel: „Skvělá práce, mládenci,“ a stiskl zábradlí můstku, když nová ledová kra spadla do jezírka, zdvihla gejzír vody, rozryla plášť ponorky a způsobila uvnitř ohlušující hluk. Celý člun se otřásal a poprvé za celou plavbu začali muži pociťovat mrazivý strach.

Avšak Klokan Dunning pořád ještě posádce Columbie nenařídil opustit můstek a ponořit se. Uplynuly další dvě minuty a proti trupu na pravoboku se teď zdvihla stěna jezírka a tlačila ponorku přes zužující se trhlinu. Nad čarou ponoru teď nebylo slyšet nic jiného než virvál valícího se ledu.

Výkřik elektrikářského mistra, „oprava skončena, pane!“, byl smeten větrem. Klokan a jeho zástupce si poprvé uvědomili, že nový měnič je na svém místě teprve tehdy, když pětičlenný tým začal šplhat dolů průlezem, dva z jeho příslušníků s nepohyblivými omrzlými prsty.

Stěny kolem jezírka se začaly lámat ve dví ve chvíli, kdy Klokan nařídil: „Opustit můstek!“ Společně s Mikem Krausem sjeli dolů po žebříku za opravářskou partou. Za posledním pozorovatelem byl nahoře uzavřen jícen a těsně před 04:00 Klokan nařídil otevřít hlavní ventily a napustit nádrže tak, aby jim váha vody pomohla rychle pod hladinu.

Columbia se začala potápět pod zrádně se bortící pohyblivé ledové pole, jež zakrátko pohltí malé jezírko. Horní hloubkoměr pracoval skvěle a v hloubce 50 metrů nařídil Klokan změnu kursu: Jedna devět nula… rychlost 25… hloubka 200.“

Před nimi ležela dlouhá, lehce zakřivená trasa měřící 800 námořních mil, vedoucí přímo přes 3000 metrů hlubokou Kanadskou pláň. Pravidelnou rychlostí 25 uzlů ji přeplují za 32 hodin. 27. srpna v 11:30 dopoledne. Jestli se budou moci vynořit, až dosáhnou za hranicí stálého ledu vod Beaufortova moře, bylo v tomto stadiu pořád ještě věcí pouhých dohadů. Povětrnostní zpráva o stavu ledu nehovořila o žádných změnách, vpředu je nečekalo žádné pohodlí. Ale v tuto chvíli bylo důležité především to, že na poslední minutu unikli z drtivého sevření arktické ledové pokrývky. Po tomhle už všechno bude lepší. Mnohem lepší.

V polovině své plavby tímto kursem, 400 mil jižně od Hall Knoll, překročí 80. rovnoběžku. Klokan nepokládal za pravděpodobné, že by tam někde našli místo k vynoření a stejně byl nervózní kvůli času. Chápal, jak důležitý je požadavek, aby Columbia byla přesně v určeném postavení a očekávala připlutí ruských ponorek. Byl rozhodnut získat výhodu překvapení, výhodu bojovníka ukrytého před nepřítelem, který měl čas připravit si léčku. Nehodlal tuto výhodu promarnit tím, že by cenné hodiny obětoval snaze prorazit si cestu na hladinu nějakým zatraceným ledem, jenom aby mohl předat velitelství nejčerstvější informace… a kromě toho, podle jeho názoru byly kostky stejně vrženy. Rusové pospíchali k Beringově průlivu stejně jako on. Znal jejich kurs, znal jejich maximální rychlost a věděl, kam směřují. A byl rozhodnut postavit se jim do cesty s dostatečným předstihem.

Opět zašel do navigačního sálu a vytáhl velkou mapu s podrobnými údaji o oceánech, jež pokrývají vršek světa. Znovu a znovu přeměřoval vzdálenosti. Ať by si to namířil kterýmkoliv směrem, až se Columbia vynoří přímo proti Point Barrow zpod stálého ledu, bude 600 mil severovýchodně od průlivu. Přesně v ten okamžik, v 11:30 dne 27. srpna, budou ruské ponorky 1200 mil severozápadně od průlivu v mělkých ledových vodách na přístupech k Novosibirským ostrovům ve východním Sibiřském moři. Pokud se podmínky na jeho straně Čukotského moře drasticky nezhorší, tak tenhle závod vyhraje se založenýma rukama. A Rusové proti tomu nemůžou udělat naprosto nic.

Dvaatřicet hodin uběhlo jako nic, hodiny plynuly jedna za druhou. Klokan jedl ke každému jídlu hranolky a hloubkoměry vesele pracovaly. Jeden z nich ohmatával ledovými prsty obrysy vzdáleného dna, druhý donekonečna vynášel nepravidelný vzorec ledového stropu nad nimi.

Po celou jejich plavbu bylo nahoře denní světlo a žádný z tlakových hřebenů nesahal hlouběji než 30 metrů. Krátce po 11:00 hodině 27. srpna vplula Columbia do Beaufortova moře. I když se to nedalo nijak poznat. Ledový příkrov nad ponorkou byl stále jednolitý. Klokan udržoval jižní kurs a mířil přímo k Point Barrow.

Prvních 50 mil bylo rutinních, neboť všude byla hloubka nejméně 1000 metrů, avšak potom začalo dno stoupat. Za dvě hodiny bylo pod nimi jen 150 metrů. Klokan neměl v úmyslu přibližovat se nadále pevnině a 30 mil od Point Barrow nařídil změnu kursu. „Okamžitě přejděte na dva dva pět… rychlost 12… hloubka 200.“

Přibližovali se, jak dobře věděl, nejnebezpečnější části cesty, obávaným mělčinám jižního Čukotského moře. A nad nimi byl stále nebezpečný plovoucí led. V poslední hodině dokonce propluli pod dvěma tlakovými hřebeny. Klokan se teď nejvíce obával nebezpečí, že bude muset uhýbat jak výstupkům v ledovém příkrovu, tak mořskému dnu. V dlouhých vodních prostorách podél severozápadního pobřeží Aljašky, směřujících k Point Lay, bylo možné narazit na mělčiny pouhých 20 metrů, nad nimiž na hladině pluly ohromné ledové kry.

Sychravé léto v Čukotském moři je stejně špatné jako zlá zima u pobřeží Grónska. Z ledových mas obklopujících jak pobřeží Aljašky, tak Sibiře se odlamují ledové kry a plavou na jih. Některé z nich mají až tři kilometry v průměru a narážejí jedna na druhou, takže tlačí ohromnou masu druhé kry pod hladinu někdy až do hloubky přes 20 metrů, podobně jako do hloubky sahající ledovce, které jsou však nehybné. Čukotské moře oplývá podobnými nástrahami, ale v srpnu jsou nebezpečné plovoucí kry vzácností, takže Klokan Dunning proklínal svou smůlu, že zrovna teď musí být předpověď stavu ledu tak nepříznivá.

Vlekli se pomalu podél aljašského pobřeží, když náhle hrot horního hloubkoměru vyskočil nahoru. Rychle a očividně zcela bezstarostně rýsoval dva ohromné výstupky spadající hluboko do vody. Poddůstojník sledující vynášecí přístroj zavolal na poplach a poručík Dickson a Mike Krause k němu doběhli zároveň.

„Tady ten vpravo, to je tlakový hřeben,“ konstatoval Krause pomalu. „Skoro jistě to je kus plovoucího ledu… ale ať se propadnu, jestli rozumím tomuhle.“ Ukázal na kresbu druhé překážky, jež trčela od hladiny dolů rozeklaným ostřím do hloubky téměř 40 metrů. Pár vteřin si ji prohlížel a potom zasyčel. „Ježíši Kriste! To je nějaký zkurvený ledovec… a Bůh ví, jak je široký!“

Teď už u nich byl i Klokan. „Hloubka?“ zeptal se.

„Šedesát metrů, pane. Hloubka pod kýlem 18 metrů.“

„Musíme se ponořit hlouběji,“ vyštěkl velitel. „Snižte rychlost na 3 uzle. Klesejte dolů velice pomalu, žádný náklon. Hlaste rychlost.“

„Provedu, pane. Pět uzlů… zpomalujeme.“

„Hloubka pod kýlem… 15 metrů.“

„Tři uzle, pane.“

„Hloubka pod kýlem 12 metrů.“

Před nimi, teď už jen několik metrů, byla ohromná modrošedá masa ledovce a vynášecí hrot stále klesal. Klokan nařídil. „ZASTAVIT STROJE!“ Bylo mu jasné, že teď už jim nezbývá nic jiného než se protáhnout spodem, a modlil se k Bohu, aby s ponorkou neuvízli mezi ledovcem a mořským dnem. Kdyby do ledovce narazili, poškodilo by to patrně věž. Nejhorší variantu představovala možnost, že by poškození bylo nenapravitelné. Protože smrt by přišla pomalu a bolestivě. Pravděpodobně by zemřeli hlady, neboť reaktor byl schopen zásobovat je čerstvým vzduchem, teplem a vodou donekonečna.

Všichni čtyři muži nespouštěli oči z vynášecího hrotu. Nikdo nemluvil a Columbia se pořád sunula dopředu, nyní rychlostí menší než jeden uzel. Pod kýlem už nebylo ani 5 metrů a kolos o váze 7000 tun se plazil kupředu se zataženými periskopy a stožáry jako pytlák snažící se protáhnout se skloněnou hlavou pod plotem obory.

Avšak tento plot byl téměř 180 metrů široký a jeho základna byla nepravidelná. Věž ponorky byla od ní vzdálena jenom asi jeden metr.

„Hloubka pod kýlem 3 metry, pane.“

Tohle bylo o chlup, ale mělo se to ještě zhoršit. Protože hrot vynášecího pera pořád klesal, rýsoval teď půlmetrový výběžek na spodní straně ledovce - a nebyl to jen nějaký hrbol, ale dlouhý hřeben. Columbia se nemohla otočit, dokonce ani uhnout. Aby se dostala ven, musela by jedině couvat dozadu. Avšak nepřestávala se plazit kupředu.

„Hloubka pod kýlem metr a půl, pane,“ hlásil klidně poddůstojník, zatímco čekali na otřásající ránu při nárazu věže o ledovec, anebo o skřípot břidlice o kýl.

Šedesátimetrová vzdálenost pod ledovcem jim připadala bez konce, ale najednou jako by do hrotu pera vjel nový život, začal rýsovat stoupající linku. Pomalu stoupal ode dna a vynášená linka v tu chvíli začala dramaticky šplhat směrem k hladině, neboť ledovec proplul za jejich zádí. Columbia byla venku, plazila se sice skoro po dně, ale byla z toho venku.

„Zvyšte rychlost na 3 uzle,“ nařídil kapitán. „Hloubková kormidla, udržujte tenhle náklon a vystoupejte do hloubky 50 metrů. Máme nad sebou vody dost.“

O tři hodiny později, v 05:30 ráno 28. srpna, se Columbia vymanila z oblasti nebezpečného ledu. Na hladině pořád ještě plavaly jednotlivé kusy ledu, ale za jasného rána se mohli již bezpečně vynořit na periskopovou hloubku a spojit s družicí. Zpráva z velitelství teď už byla jen rutinní. Ruské ponorky byly vyfotografovány zhruba 1000 mil severozápadně od průlivu… pořád ještě čtyři dny vzdáleny. Klokan měl spoustu času, aby si vybral postavení pro útok.

Udal svou pozici, informoval náčelníky ponorkového loďstva v Norfolku ve Virginii, že zatočí kolem Point Lay na jih a zamíří do úzkého, radary prohmatávaného Beringová průlivu, jenž odděluje území USA od starého Sovětského svazu.

V průlivu bylo jen 30 metrů hloubky a v každou roční dobu tu plulo pár ledových ker. Klokan plánoval, že propluje prostředkem průlivu v periskopové hloubce a potom se vydá na západ směrem k pobřeží Sibiře, ale zůstane na vnějším rámci amerických výsostných vod, západně od ostrova St. Lawrence. V těchto mělkých vodách musí plout pomalu a bude se muset vyhýbat už velmi vzácně, ale přesto se ještě vyskytujícím nebezpečným krám, jež někdy pluly pod hladinou průlivu, často bičovanou prudkými větry.

Při troše štěstí mu zbudou tři, možná čtyři dny na přípravu léčky. A bude to muset být opravdu dobrá léčka. Rusové, to bylo známo, nebyli nijak rychlí v myšlení, ale až dosud se o K-9 a K-10 dokázali postarat ukázkově. A pokud si mysleli, že je Spojené státy pořád ještě mohou napadnout, tak určitě budou obzvláště obezřetní právě tady, na jih od Beringová průlivu, kde se americké vody dotýkají s ruskými a kde by americká jaderná ponorka mohla sejmout dvě ruské, nic zlého netušící ponorky poměrně beztrestně. Rozdíl byl v tom, že K-9 a K-10 nebyly nevědomé. Jejich posádky byly ozbrojené, chráněné a připravené.

Fregatní kapitán Dunning věděl, že Columbia by mohla být terčem palby. A věděl, že jeho posádka bude muset podat výkon na špici svých schopností. A děkoval Bohu za jeden odstavec ve svých rozkazech, odstavec, který z něj činil smrtelně nebezpečného nepřítele.

Tento odstavec podepsal osobně sám náčelník námořních operací. A jako jediný byl také schválen osobně prezidentem Spojených států. „V případě hrozícího útoku na Columbii, jakéhokoliv útoku vedeného jakoukoliv zahraniční mocí, je velící důstojník zmocněn použít preventivní sebeobranu.“

V podstatě to znamenalo, že může vypálit první. Protože kdyby vypálil jako druhý, mohlo by to být už příliš pozdě.

Kapitola třináctá

V pozdním odpoledni 30. srpna plula Columbia tiše Beringovým průlivem, aniž byla zachycena. Klokan ji vedl směrem ke Gambellu, severozápadnímu výběžku ostrova St. Lawrence. Zpomalil v širokých vodách, kde se Beringovo moře začíná vlévat do zejícího sibiřského zálivu zvaného Anadyrskij, ohromné oceánské plochy měřící od severu k jihu 200 a od východu na západ 300 kilometrů.

„Kdybych si jenom na chvíli pomyslel, že poplují kolmo přes ústí té zátoky,“ říkal si v duchu Klokan, „tak bych je přibil přímo tady na místě. Ale myslím, že nic takového neudělají. Protože kdybych byl já na jejich místě, tak bych to neudělal také. Plazil bych se pěkně kolem toho ohromného zálivu. Zůstal bych těsně u pobřeží, tlačil bych se ke břehu, abych byl vždycky nanejvýš 12 mil od ruské půdy. Tím způsobem bych přinutil nepřítele, aby porušil mezinárodní právo, kdyby měl v úmyslu na mě udeřit. A chlapům, jako jsme my, bych se také vždycky snažil přidělat co nejvíce práce.“

V mělkých vodách pokračoval Klokan v plavbě pod vodou, pečlivě se ukrýval v závětří ostrova St. Lawrence. Všichni přivítali chvíli oddechu po rychlé a nebezpečné plavbě pod ledovým příkrovem a technici využili čas pro drobnou údržbu a rutinní kontroly. Také obsluha torpédometů měla napilno, neboť se bude muset zhostit své role rychle a se smrtícím účinkem. Jediná jejich chyba, a celé cvičení bude k ničemu.

Columbia byla teď mnoho tisíc mil od domova, a protože plnila přísně tajný úkol, jen málo lidí znalo její polohu. Velící důstojník nechtěl žádné chyby, žádné zádrhele, žádnou nedbalost. Pravidelně udržoval spojení s družicí a dostával bezchybně údaje o pozici K-9, K-10 a malé, leč mocné ruské flotily, jež je doprovázela.

Za časného večera 1. srpna vyfotografovala družice ruské ponorky pohybující se pomalu mezi ledovými krami stále vynořené v doprovodu velké ponorky třídy Typhoon a eskorty. Nalézaly se západně od ostrova Vrangelja, jenž leží uprostřed mezi ledem pokrytými mělčinami a nekonečným zamrzlým pobřežím Sibiře přesně na 180. poledníku. Velitelství ponorkových sil v Atlantiku předpokládalo, že překročí 70. rovnoběžku někdy o půlnoci 3. září a proplují přímo Beringovým průlivem kolem 14:00 hodiny. Stejně jako Klokan předpokládali plánovači na velitelství, že všech devět ruských plavidel potom ostře zabočí na pravobok do zálivu Anadyrskij a budou se po celou další cestu držet těsně u pobřeží.

Klokan uvažoval o své pozici a rozhodl se zamířit přímo na jihozápad. Vybere si své místo dále podél pobřeží. Ústí zálivu skýtalo prostě příliš mnoho nepředvídatelných faktorů, jedním z nejdůležitějších například bylo, kudy ponorky poplují a zda zůstanou na hladině. S Mikem Krausem studovali mapy a vcelku se shodli na pozici, kde budou hlídkovat. Přeplují záliv a budou 230 mil pokračovat jihozápadním směrem, těsně k pevnině východní Sibiře u mysu Oljutorskij.

Klokan si byl jist, že to bude to nejlepší místo. Leží asi 30 mil severovýchodně od pevniny. „Jestli poplují u pobřeží, budeme na ně čekat. Jestli náhle uhnou na širé moře, družice zaznamenají změnu kursu a my jim překřížíme cestu směrem na jih… kde vlastně stejně budu čekat.“

Po celý den 2. září ruské ponorky pluly rychlostí 8 uzlů mezi ledovými krami Čukotského moře. Postupovaly obezřetně pod ochranou doprovodných torpédoborců a za obrovským ledoborcem, jenž svou vahou drtil led. Překročily polární kruh a krátce poté ostře zabočily doprava a obepluly vyčnívající hranatý poloostrov severovýchodní Sibiře.

K-9 a K-10 vpluly do Beringová průlivu v poledne 3. září a změnily kurs plavby na dva dva pět, takže se držely těsně sibiřského pobřeží. Ale když družice vyfotografovala v 19:00 oceánskou plochu, na níž se měly nalézat, ukazovaly obrázky vyslané do Fort Meade jenom čtyři doprovodná plavidla, zásobovací loď a ledoborec. Po třech ponorkách nebylo ani vidu, ani slechu. Obě menší ponorky typu Kilo, jakož i Typhoon se musely potopit někde západně od ostrova St. Lawrence, pravděpodobně těsně u hranice ruských výsostných vod průlivu.

Na východním pobřeží Spojených států bylo 04:30 a poručík John Harrison, službu konající důstojník ve Fort Meade, hleděl na družicové snímky se vzrůstajícím zděšením. Ztratit obě ruské ponorky v tomto stadiu hry znamenalo podle jeho názoru trojnásobný poplach. Bezmocně stál s telefonním sluchátkem v ruce a přál si, aby se admirál Morris vzbudil alespoň protentokrát a zvedl ten zatracený telefon. Ale admirál se uprostřed noci nikdy nevzbudil a neudělal to ani teď. Poručík Harrison předal řízení operace, při níž bylo rušno 24 hodin denně, zástupci a vyrazil ke dveřím.

Dorazil k posteli hluboce spícího ředitele národní bezpečnosti za čtyři minuty, rozsvítil všechna světla a pokoušel se admirála probudit k životu. Jako vždy probral se šéf k bdělosti se směsí nabručeného vzteku a šibeničního humoru.

„Poručíku, radím vám, aby to bylo něco důležitého!“ vyštěkl. „Opravdu důležitého, je to jasné?“

„Ano, pane!“

„No tak už, pro Boha, promluvte! Co se, ksakru, děje?“

„Podle posledních družicových snímků, pane, jsme právě ztratili jak K-9, tak K-10. Buďto se ponořily, nebo někam zdrhly. V každém případě, pane, vypadá to špatně. Eskorta tam pořád je, ale po žádné ponorce není ani vidu.“

„Ježíši Kriste! Dejte mi tři minuty. Auto přistavte hned ke dveřím.“

V 05:30 se k admirálu Morrisovi připojil ve Fort Meade admirál Arnold Morgan a oba upírali zraky na družicové snímky. „Ta doprovodná plavidla pořád zaujímají jakousi formaci,“ řekl poradce pro otázky bezpečnosti. „Já si myslím, že ty ponorky pořád mohou být na svém místě, jenom plují pod hladinou.“

„Ano, pane. To je možné. Ale těžko na to vsázet, když se mohly také odpojit. Těsně předtím, než jste přišel, jsem to počítal. Z Beringová průlivu je do Šanghaje, kam podle všeho plují, 4000 mil. Jestli ponorky doplnily palivo z toho zatraceného velkého tankeru jižně od průlivu, mohly by to při rychlosti 8 uzlů pod hladinou urazit za 19 dní. Akorát budou muset párkrát zavzdušňovat a šance, že je při tom chytíme v těch ohromných tichomořských prostorách kolem Japonska… no, podle mého názoru se blíží skoro nule.“

„Doprdele,“ ulevil si Arnold Morgan.

A tak, jakmile se nad rozvlněným horkým vzduchem zátoky Chesapeake rozednilo, bylo možné zahlédnou nad majákem na mysu Charles jeden osamělý vrtulník námořní pěchoty letící k jihu a snášející se k přístavišti válečného loďstva v Norfolku. Přistál sedm minut poté, co podobný vrtulník, přivážející vrchního velitele operací válečného loďstva osobně, přiletěl z Washingtonu. Bylo přesně 07:15.

„Brýtro, Arnie,“ zahlaholili admirál Joe Mulligan a admirál Dixon najednou. A vrchní velitel dodal: „Slyšel jsem, že jsme v průseru… zase.“

„No, možná že je to zatím ten největší průser, i když to ještě není jisté,“ odpověděl admirál Morgan. Jde jen o to, že nevidíme K-9 a K-10. Ale to neznamená, že tam ty svině pořád ještě nejsou.“

„Mohu vidět fotky?“

„Jistě. Podívejte se. Když si prohlédnete formaci, tak uvidíte, že eskorta má očividně pořád ještě pohotovost.“

„Správně. Opravdu to tak vypadá. Kde je Columbia právě teď?“

„Podle posledního signálu z družice směřuje Klokan na jihozápad. Správně usoudil, že útok v ústí toho obrovského zálivu by byl příliš komplikovaný, a tak teď pluje na hlídkovou pozici na 60,15 stupně severní šířky a 171,30 stupně východní délky, asi 30 mil severně od mysu Oljutorskij. Je tam u pobřeží dost hluboká voda. Důstojníci z Columbie předpokládají, že Rusové se budou držet pobřeží, že zůstanou uvnitř ruských výsostných vod.“

„Bude samozřejmě potřebovat naši pomoc,“ konstatoval admirál Dixon. „Pro případ, že by to chtěl střihnout na jih, kdyby se konvoj pustil na volné moře. Osobně jsem rád, že je tak daleko na jihu. Dává nám to víc možností a více času. Plánoval, že k mysu Oljutorskij popluje co nejrychleji, a jestli všechno dobře dopadlo, tak tam v tuhle chvíli už je.“

„Kdy budeme mít další spojení přes družici?“ zeptal se náčelník.

„Nejdříve za 18 hodin,“ odpověděl admirál Morgan. „Tou dobou už bude mít doprovod za sebou dalších 160 mil. Buďto přepluje skoro celé ústí Anadyrského zálivu, anebo bude někde hluboko v něm, přímo u západního konce.“

„Ten další snímek bude kritický,“ řekl Joe Mulligan.

„Absolutně,“ přitakal John Dixon. „Já si myslím, že jestli všechny ty lodě přeplují záliv, tak to znamená, že ponorky jsou pořád s nimi. Jestli plují podél pobřeží, tak je to o něco méně pravděpodobné. Ale jestli poplují pořád v téhle formaci, tak to pro mě znamená, že ty ponorky se jich pořád drží jako máminy sukně. Zvláště v případě, že pořád plují rychlostí jen 9 uzlů. Pro zbrusu nové ponorky je při takové rychlosti snadné a pohodlné se vynořit a šnorchlovat.“

Admirál Morgan se zamyslel. „Nejsou to kurvy?“ vyhrkl nahlas. „Všechno, co u té malé zkurvené ponorky nenávidíme, už jen to, že se skoro nedá najít, tady máme jako na dlani. Právě tady, hned jak se ten malý parchant ponoří. Jestli někdo vůbec potřebuje zatracený důkaz o tom, jak ta svině bude nebezpečná v čínském válečném loďstvu… krucinál, tady ho má přímo před očima.“

„Přesně, jak říkáš,“ souhlasil admirál Mulligan. „Ale teď bychom měli raději vyhlásit Columbii poplach stran nové situace. Musíme zhodnotit co nejlépe všechny možnosti a poradit jim, aby se pokusili sledovat sonarem nejenom pobřeží, ale také východní stranu, ačkoliv pochybuji, že by s tím v těch vodách měli nějaký úspěch. Na to je to tam až moc obrovské, nemám pravdu?“

„Pro jednu ponorku určitě, pane,“ odpověděl admirál Dixon. „Ledaže by se nám podařilo je zachytit a poskytnout Columbii nějaké konkrétní údaje.“

„Oukej, pánové. Obávám se, že to je přesně ono. Nezbývá nám než slídit dál a čekat.“

Ve 04:00 hodiny 4. září přijal Klokan špatné zprávy z družice. V tuhle chvíli nemohl celkem nic dělat, protože byl 400 mil jihozápadně od poslední známé pozice doprovodných plavidel a nikdo zatím nevěděl, jakým kursem se vydají na své obrovité cestě kolem světa do Číny.

Velící důstojník Columbie mohl jenom naslouchat a čekat. A doufat.

V 19:00 hodin téhož dne nad nimi přeletěla družice s vševidoucí kamerou, 32 000 kilometrů nad osamělými vodami jižního výběžku sibiřského Anadyrského zálivu. Večer byl jasný, kvalita fotografií byla vynikající a jejich informace povzbuzující. Admirálové George Morris a Arnold Morgan, kteří ve 02:30 usrkávali ve Fort Meade černou kávu, pronášeli nad fotografiemi ruských lodí své závěry.

Družice je zachytila přímo u mysu Navarin: tři torpédoborce -Admirál Čabaněnko, Admirál Levčenko a Admirál Charlamov spolu s protiponorkovou fregatou Nepristupnyj, plující v sestavě půlměsíce uvnitř 45 metrů hlubokých pobřežních vod. Ledoborec Ural plul vpředu na špici a gigantická zásobovací loď konvoj vzadu uzavírala. Podle postavení se dalo soudit, že konvoj neplul na západ podél pořeží zálivu, ale přeplul jej napříč. Za 24 hodiny urazil zhruba 210 námořních mil, tedy stále ještě rychlostí menší než 9 uzlů. Znamenalo to, že K-9 a K-10 jsou s největší pravděpodobností pořád ještě na svém místě. Ponořeny a plující pomocí šnorchlování, ale stále na místě. Jinak by se konvoj plavil rychlostí nejméně 15 uzlů a více směrem k domovu, zbaven přítěže ledu a malých ponorek. Co se týče ponorky třídy Typhoon o výtlaku 21 000 tun, po té stále nebylo ani vidu, což znamenalo, že se pravděpodobně pustila za plněním vlastních speciálních úkolů.

„Vy moje děťátka,“ bručel admirál Morgan. „Ta vaše rychlost je přesně ta správná. Devět uzlů, přesně 210 mil. Ti mazaní čuráci se museli ponořit jen tak pro případ, že tam na ně čekáme. A další skvělá novina je, že Typhoon to asi odtroubila.“

George Morris sbalil fotografie. Arnold Morgan se rozhodl, že si utrhne tři hodiny spánku doma v nedalekém Montpelieru a potom se vrátí do Norfolku vrtulníkem. Jeho řidič Charlie na něj bude po zbytek noci čekat, dokud admirál s balíčkem nebudou v bezpečí dopraveni do vrtulníku námořní pěchoty, jenž čekal na přistávací ploše ve Fort Meade.

Následujícího dne se všichni tři admirálové opět sešli v operačním sále přísně tajné mise na velitelství ponorkových sil v Atlantiku. Podle názoru admirála Dixona zůstane konvoj více méně na svém místě po celou cestu do Petropavlovsku, velké základny ruského válečného loďstva, jež leží přímo v severním Tichém oceánu, 700 mil jihozápadně od mysu Oljutorskij, na výběžku poloostrova Kamčatka. Admirál Dixon původně předpokládal, že právě do toho přístavu by mohla mířit velká ponorka typu Typhoon. Avšak družice ji zatím nespatřila. John Dixon tedy nyní došel k závěru, že je na cvičné plavbě v Ochotském moři.

„Vzhledem k tomu,“ řekl, „musíme mít reálnou šanci. Vody kolem mysu Oljutorskij mají až do vzdálenosti 12 mil od pobřeží hloubku 200 metrů. To znamená, že Columbia může číhat v záloze mimo hranice ruských vod a vypálit ze vzdálenosti 14 mil, přímo směrem k pobřeží, přímo na ty ruské ponorky.“

Tři admirálové sestavili v tomto duchu své vyhodnocení situace. Zdůraznili, že ponorky třídy Kilo jsou téměř jistě na svém místě, ale že Typhoon téměř jistě odplula. Zpráva byla zakončena touto větou: „Za předpokladu, že dokážete ponorky Kilo POZITIVNĚ IDENTIFIKOVAT, máte povolení zaútočit dle vlastní úvahy.“

Klokan, který teď už znal harmonogram přeletů družice, nařídil vynoření Columbie na periskopovou hloubku ve 04:30 dne 5. září. Přijal zprávy z družice a potom předložil své vlastní zhodnocení situace. Informoval náčelníky válečného loďstva, že by dnes večer rád obdržel ještě jedno hlášení přes družici, protože se bude patrně jednat o upřesnění pozice ponorek na 60,40 stupně severní šířky a 173,30 stupně východní délky. Tento bod se nalézal severovýchodně od místa jeho úkrytu, 60 mil blíže k pobřeží. Ve svém hlášení nepožadoval další odpověď, a tak Columbia sklouzla rychle do hloubky klidných, ale mrazivých tichomořských vln. Aby čekala.

Kapitán zaujal své postavení 14 mil na východ od sibiřského pobřeží, míli za hranicí hloubky 200 metrů. Sedm mil blíže ke břehu se táhla linie hloubky 45 metrů a on s jistotou očekával, že Rusové si pospíší právě sem, od této linie blíže k pevnině. Měli dvě velké lodě, tři torpédoborce a fregatu, jež tvořily půlměsíc, pravděpodobně kolem dvou ponořených ponorek Kilo, šest mil od pobřeží. Až dosud, jak soudil on i Mike Krause, měli na své straně hodně výhod. Směrem k volnému moři byla hloubka, jež jim umožní vyhnout se v případě nutnosti protiútoku. Umožňuje také odpovídající výkonnost sonaru, přestože prováděli sledování nevýhodným směrem, k hlučné linii pobřeží.

Klokan se spojil ve 20:30 s družicí a obdržel z velitelství informace, že konvoj pokračuje podle očekávání kritickou rychlostí 9 uzlů. „Velké oko“ jej vyfotografovalo v 19:00 na pozici 60,40 sever, 173,30 východ, což znamenalo, že právě teď se nacházejí o něco dále než 16 mil směrem od nich na severovýchod.

Už teď, když spouštěli stožár, slyšeli v místnosti sonaru, hluboko v řídícím centru Columbie první signály jejich přibližování. Velitel zbraňových systémů, korvetní kapitán Jerry Curran, byl připraven a jeho náčelník sonaru poznamenal, že ať už se tam děje cokoliv, zní to jako začátek třetí světové války. Korvetní kapitán Curran sám slyšel, že to je ten nejstrašlivější možný kravál - vysílání aktivního sonaru, masivní kavitace způsobená mnoha lodními šrouby - to vše signalizovalo, že Rusové připlouvají na dostřel.

„Kapitáne - zde sonar… můžete sem na chvíli přijít, pane?“

Klokan byl na místě za pár vteřin a také on byl na okamžik ohromen nadpřirozených hlukem, jenž burácel vodou a způsoboval naprosté splynutí bílých kaskád, označujících na obrazovce sonaru jednotlivé zdroje zvuku. „Nemá to vůbec žádnou strukturu,“ stěžoval si náčelník sonaru. „Je to tak chaotické, tak hlasité a nepravidelné, že to pohlcuje všechny zvuky motorů… je v tom absolutní zmatek. Máme tady přes sebe všechny možné druhy hřídelí a šroubů. Vůbec se v tom není možné vyznat.“

Korvetní kapitán Curran se zamyslel. Vysoký obrýlený rodák z Connecticutu byl vynikajícím expertem v tomto oboru. Ve Fordhamu vystudoval elektroniku a počítačové inženýrství. Jako špičkový hráč bridge dokázal poznat skutečně brutální lest, pokud na ni narazil. A právě to jasně představovaly závratě způsobující bílé křivky na jeho monitorech. „Oni vědí, že jsme tady a staví mezi nás a ty ponorky ohlušující zvukovou bariéru. Šrouby těch torpédoborců se otáčejí při chodu dopředu rychlostí 100 obrátek za minutu, ale slyšíme nejenom je… slyšíme také šrouby, které se otáčejí zpětným chodem… ty dělají 60 otáček za minutu. To právě způsobuje tu neuvěřitelnou kavitaci. Na těch ruských lodích točí kormidelníci jednu hřídel v chodu dopředu a druhou na zpáteční chod… musí to žrát tuny paliva - ale jim je to jedno, oni mají tuny paliva.“

„Jestli to je takhle, tak to opravdu funguje,“ řekl náčelník sonaru. „V životě jsem podobnou zvukovou bariéru nezažil.“

„To je přesně ono,“ řekl Klokan. „Bariéra, jež začíná u ledoborce, který je pořád vpředu, a táhne se podél čtyř lodí, tvořících křivku obrácenou k moři a končící u zásobovací lodě vzadu, sedm mil od vedoucí lodě. To je jejich formace. A byla po celou dobu jejich plavby sem k tomuhle pobřeží. Ponorky jsou s největší pravděpodobností za touhle stěnou, možná tak míli k pobřeží. Nemůžeme je vidět a už vůbec je nemůžeme slyšet, ksakru. Naše zbraně nemají prakticky žádnou šanci. Nevíme, kde cíle jsou, dokonce ani nevíme, jestli tam ty cíle vůbec jsou. Na POZITIVNÍ IDENTIFIKACI můžeme klidně zapomenout, stejně jako na reálnou šanci je zasáhnout. A řeknu vám ještě něco: protože se na nás připravili s takovouhle pompou, tak určitě táhnou za všemi těmi čtyřmi doprovodnými plavidly návnady, které dělají další kravál.“

Columbia právě teď hlídkovala šest mil směrem na volné moře od nejbližší ruské doprovodné lodě, což byla shodou okolností fregata. „Musíme mít na zřeteli, že mají všechny zapnutý aktivní sonar,“ připomněl korvetní kapitán Curran, „což znamená, že by nás mohli zachytit. Kdybychom se vynořili na periskopovou hloubku, tak by nás mohli zachytit radarem. Počítám, že hned jak by nás uviděli nebo uslyšeli, tak by na nás okamžitě zaútočili.“

„S největší pravděpodobností. Do prdele práce!“ zaklel Klokan hlasitě. Výměna rolí se mu vůbec nezamlouvala a nestál ani o to, podělit se s posádkou o náhlý příval myšlenek. Měli jsme stíhat my je, ne oni nás… ale fakt je, že teď na ně nemůžu zamířit. Není to k posrání? A co s tím, kurva, mám dělat?

„Oukej, parťáci, pro teď se stáhneme někam do hlubin. Můžeme pokračovat v plavbě na jihozápad, nemůžeme je ztratit, vzhledem k tomu ohlušujícímu kraválu. Musejí ty parchanty slyšet až v Šanghaji. Ale potřebuji trochu času, abych si to mohl pořádně promyslet.

Nemá cenu motat se tady kolem, to je jisté. Střílet nemůžeme a je dost pravděpodobné, že oni by mohli střílet na nás. Ale přesto se chci alespoň na moment vynořit na periskopovou hloubku a podívat, jak to tam vypadá. Protože podle všeho jsou jejich ponorky na hladině. Potom zmizíme.“

Columbia se zvolna šplhala do periskopové hloubky, a když byla připravena, zdvihla periskop a anténu elektronických monitorovacích přístrojů. Prorazily dlouhé vlny Tichého oceánu a dole mohl Klokan pozorovat obzor na západě, na němž jasně zahlédl dva nejvyšší stožáry torpédoborce Admirál Čabaněnko, nejnovějšího typu dvě, třídy Udaloj, sedm mil od svého pravoboku. Zahlédl také dva další torpédoborce typu jedna, ale nic jiného. Tvar dvou velkých anténních nástaveb typu Palm Frond, rozpínajících se nad můstkem torpédoborce Admirál Čabaněnko, byl nezaměnitelný.

Téměř okamžitě se ozval hlas operátora elektronických přístrojů: „Kapitáne - zde ESM. Mám na radarech nejméně osm různých kontaktů. Na třech z nich jsou nebezpečně vyhlížející rakety… cíle 2405, 2406 a 2407.“

Kapitán Dunning, stejně jako všichni ponorkoví velitelé, reagoval okamžitě komplexem nařízení diktovaných obavou z pronásledování. Nenáviděl představu, že by jej snad mohly zachytit vysoce účinné ruské radary. „Zasunout všechny antény a periskop,“ nařídil. „Strmě dolů… hloubka 100 metrů… rychlost 8 uzlů… kormidlo doleva… směr plavby jedna osm nula. Bereme roha.“

Columbia se naklonila ke dnu a pryč od nepřítele. Zvýšila rychlost a zamířila do hlubších vod. Klokan Dunning viděl dost: mocnou eskortu a přibližný tvar zvukové bariéry, jež chránila ruské ponorky. Kromě toho varování od operátora elektronických systémů obrany znamenalo, že americká ponorka na přísně tajné misi byla s určitostí očekávána.

Dne 5. září, 21:20 hodin. Pozice 60,40 sever, 173,30 východ. Na palubě ruského torpédoborce Admirál Čabaněnko o výtlaku 9000 tun. Radarový sál, operátor tři: „Pane, mám mizející kontakt, jenom tři oběhy… počítač přidělil cíli automaticky číslo 0416.“

Velitel denní směny kapitánovi: „Pane, máme mizející radarový kontakt, pouze tři oběhy… směr plavby jedna pět pět, vzdálenost šest mil od levoboku.“

Kapitán veliteli denní směny: „To je asi americká stíhací ponorka, co? Žádné překvapení. Ale také žádné nebezpečí. Naše ponorky slyšet nemůže a rozhodně je nemůže vidět. Je bezmocná, přesně, jak jsme to plánovali. Dokonce ani šílený americký kovboj nevypálí torpédo na nějakou ruskou hladinovou loď v ruských vodách. A ponorky? O těch neví nic!“

Columbia pokračovala v plavbě na východ. Klokan s přibývající hloubkou zrychloval a potom si zavolal do své miniaturní kajuty Mika Krause, aby mu pomohl sestavit hlášení pro velitelství. Čekali další hodinu a mezitím se od Rusů vzdálili na 25 mil. Potom, ve 23:00, se vynořili na periskopovou hloubku a odvysílali následující zprávu:

1. SITUACE:

A) Nemohu zaútočit. Ruský konvoj zaujímá formaci o rozloze 50 metrů. Hladinová plavidla vytvářejí ponorkám dlouhou ochrannou bariéru, dvě až tři míle směrem k volnému moři.

B) Intenzivní a ohromné akustické rušení z hladinových plavidel zabraňuje sonaru detekci ponorek. Z toho důvodu není možné provést akustickou POZITIVNÍ IDENTIFIKACI.

C) Fyzické postavení doprovodných lodí s aktivní regulací emisí sonaru a radaru mi znemožňuje dostat se k šnorchlujícím ponorkám na vzdálenost umožňující vizuální kontakt - pokud vůbec jsou vynořené.

D) Samozřejmě nemám moc chuti použít zbraně, když je tak malá šance najít ponorky za zvukovou bariérou a v tak mělkých vodách.

2. ZÁMĚRY:

A) Počkat až konvoj mine Petropavlovsk a zjistit, jestli se eskorta neztenčila.

B) Při nejbližší příležitosti připravit léčku v hlubokých vodách. K tomu by mělo dojít na pozici 49,90 sever, 154,54 východ mezi ostrovy Onekotan a Paramušir, severně od Kurilských ostrovů, 300 mil jižně od Petropavlovsku. Předpokládaný čas připlutí 10. září v 08:00 hodin.

Ve Fort Meade bylo 06:30, když zde přijali Klokanovo hlášení. Admirálové Morris a Arnold Morgan čekali celou noc. Napůl očekávali, že dostanou informaci o tom, že Columbia poslala obě ruské ponorky na dno Tichého oceánu rovnou u mysu Oljutorskij. Ale sami tomu moc nevěřili. Oba muži chápali, že jde o výjimečně obtížné poslání a že fregatní kapitán Dunning operuje za těch nejsložitějších okolností. Snaží se připravit účinnou léčku, aby mohl zasáhnout dvě ponořené ponorky operující pod ochranou vysoce výkonné eskorty, jež právě takový útok očekává, a která nebude váhat zahájit palbu na hladině či pod hladinou, ať už z kanónů, torpédy anebo hlubinnými náložemi.

Klokanovo hlášení bylo frustrující, ale vysoce profesionální. Přinejmenším pořád plnil bojový úkol. Byl také nezraněn a připraven zaútočit při první příležitosti. Oba muži věděli, že jakmile velitel Columbie tenhle úkol splní, tak bude automaticky zařazen do užšího výběru velitelů, kteří mají být povýšeni do nejvyšší kapitánské hodnosti. V tomhle případě šlo o záležitost okamžitého povýšení prvotřídního ponorkového velitele. Arnold Morgan by tuto odměnu pro krále černých operací požadoval okamžitě. A nikdo by neprotestoval.

Columbia se vynořila na periskopovou hloubku půl hodiny poté, co obdržela odpověď z velitelství. Byla drasticky stručná a jednoznačná. „Schvalujeme váš bod 2B).“

Admirál Žang Jušu trávíval dovolenou na svém letním bytě hluboko na jihu a vracel se s rodinou do oficiální rezidence v Pekingu. Avšak nyní, vzhledem k rostoucímu napětí způsobenému očekávaným příjezdem nových ponorek třídy Kilo, byl usazen na základně čínského válečného loďstva v Šanghaji. Měl poradu s viceadmirálem Jibo Junšengem, velitelem východní flotily, který normálně pracoval na velitelství flotily v Ningbo, 100 mil jižně za dlouhou námořní trasou v ústí zátoky Hangčov.

Oba admirálové, kteří tak pilně pracovali s admirálem Rankovem na zajištění bezpečné přepravy ponorek, teď předpokládali, že mají vítězství na dosah. Tři ruské ponorky měli bezpečně doma, pět jich ztratili pravděpodobně v důsledku ilegální americké akce, ale teď se zdálo, že nic nezabrání dodávce posledních dvou - Kilo 9 a Kilo 10. Měly dorazit do přístavu Šanghaj, kde se stavěly velké válečné lodě!

Pokud k tomu dojde, tak se Rusové zavázali vrátit všechny čínské peníze použité na částečnou úhradu ztracených pěti ponorek. Tuto skutečnost očekával vrchní velitel a jeho největší přítel, Jibo Junšeng s ohromným zadostiučiněním. Vždycky tvrdili s největší vážností a soustředěním, že tyto ruské ponorky představují čistě obranné prostředky, jež mají udržet americké válečné loďstvo mimo čínské výsostné vody. Avšak nikdy už neřekli, že ponorky mají za několik málo měsíců zajistit vojenské obsazení Tchaj-wanu s jeho nevýslovným bohatstvím - tak jak to bylo v případě připojení Hongkongu a Macaa. Svrchovaný vládce chápal motivy Žanga Jušu a svého nejdůvěryhodnějšího admirála a podporoval je. Věděl, že tito muži se k problémům Číny stavějí jako ke svým vlastním. Byli to také muži, kteří by za lidovou republiku ochotně položili své životy. A takoví lidé byli vzácní. Svrchovaný vládce to věděl a byl odhodlán podporovat jejich ambice donekonečna.

V uplynulých dvou týdnech sledovali admirálové Žang a Jibo hlášení, jež přicházela prostřednictvím spojovacího centra ruského tichomořského válečného loďstva ve Vladivostoku. Byla přenášena přímým spojením přes družice rovnou do Šanghaje. Každých 24 hodin slyšeli pouze to, že obě ponorky v doprovodu tří torpédoborců, fregaty, velké raketové ponorky, ledoborce a zásobovací lodě hladce a nerušené pokračují na své cestě ledovou severní trasou kolem sibiřských břehů.

Vrchní velitel čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva souhlasil s tím, že pokud Američané připravují nějakou past, tak ji nastraží v severním Atlantském oceánu v prostoru mezi Grónskem, Islandem a Velkou Británií, tak jak to patrně učinili v případě ponorek K-4 a K-5. Souhlasil také s názorem, že lidé v Pentagonu budou určitě zuřit, až pochopí vynalézavý ruský plán pustit se na východ, místo na západ, a chránit ponorky tak ohromující flotilou námořní síly.

Každý den, zatímco Rusové a admirál Jibo byli stále více okouzleni svou vlastní skvělostí, vkrádal se do duše bývalého dítěte ulice z nábřeží v Xiamenu, který to dotáhl až na nejvyšší příčku v hierarchii čínského válečného loďstva, stín pochybností. Je pravda, připouštěl Žang, že v tomto případě Rusové Američany ohromně převezli, avšak přesto. Znal tyhle strašlivé lidi z Pentagonu, rozuměl jejich nelítostnosti, odhodlanosti a jejich postoji k vojenské moci, kdy vše je dovoleno. Jak by jim mohl nerozumět. Sám byl ze stejného těsta. Sice patřil do jiné kultury, narodil se na jiném místě - nicméně byl přesně jako oni.

V rukou držel poslední zprávu odvysílanou z paluby torpédoborce Admirál Čabaněnko v 21:30 hodin, před dvěma hodinami. Torpédoborec byl někde u východního pobřeží Sibiře. Znovu a znovu pročítal depeši: „Dne 5. září 21:20 hodin. Pozice 60,40 sever, 173,30 východ. Při třech obězích radaru zachycen krátký prchavý kontakt. Šest mil od našeho levoboku. Pro přesnou identifikaci k dispozici málo údajů. Znovu se neobjevil. Pravděpodobně ponorkový stíhač Spojených států. Nedošlo k žádnému útoku. Není důvodu pro další obranná opatření. Akustická bariéra stále aktivní. Američané jsou bezmocní, zvláště nyní, kdy se blížíme k ruským výsostným vodám.“

Nic víc. Nic méně. Ale admirálu Žangovi, jedinému z čínského vrchního velení, se to nelíbilo. Tak za prvé, nebyl si jist, odkud se nějaká americká ponorka mohla objevit. „Přece jsme jednu nechali v severním Atlantiku?“ mumlal si. „Tak co potom mohli udělat? Cesta Panamským kanálem je moc dlouhá. Možná vyslali jednu ze severu, z Pearl Harbor, nebo možná dokonce ze San Diega, ale to bych se divil. Určité nestáli o to, aby ta jejich podvratná akce vyšla najevo. Rozhodně by nevysílali signály po celém válečném loďstvu. Jestli ty ruské ponorky vystopovala nějaká americká jaderná ponorka, tak to určitě bude jejich nejlepší. A to znamená, abychom si dávali pořádně pozor. Nelíbí se mi tón toho ruského kapitána… je si moc jistý sám sebou… a když má člověk co dělat s Američany, tak by neměl být moc sebevědomý. Protože by to také nemusel přežít.“

Vešel do vedlejší kanceláře, kde pracoval admirál Jibo. Také on samozřejmě četl hlášení z torpédoborce Admirál Čabaněnko.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se vrchní velitel.

„Uvažoval jsem o tom. Ale připadá mi ohromně nepravděpodobné, že by Američané mohli mít u sibiřského pořeží jadernou ponorku, jež stopuje ty ruské. Kde by se tam vzala? Ze západního pobřeží?“

„To by snad bylo možné. Ale je to hodně daleko.“

„Pane, k tomu můžu říct jen jedno. Kdybych já byl velitelem lodi Admirál Čabaněnko, tak bych si dal zatracený pozor.“

„To já taky. Junšengu, příteli. To já taky. Avšak naši ruští kolegové si podle všeho myslí, že Američané se neodváží zahájit na ruská hladinová plavidla palbu v ruských výsostných vodách. A podle všeho jsou také plni sebevědomí, že Američané jejich ponorky Kilo ani nevidí, ani neslyší.“

„V tomhle se až dosud nemýlili.“

„Ano. Ale já se domnívám, že si neuvědomili jednu skutečnost. Americká ponorka se mohla objevit teprve teď a teprve teď začala pracovat na svém plánu.

Rusové si myslí, že jejich zvuková bariéra je neprodyšná. Myslí si, že aby se americká jaderná ponorka dostala k jejich ponorkám, tak musí zasáhnout nejméně dvě z jejich doprovodných lodí - což pochopitelně neudělá. Protože to by bylo pirátství nejdrastičtější míry, příliš bezohledné a příliš veřejné.

Problém je v tom, Junšengu, že je příliš obtížné pochopit, jak Američané uvažují. Jejich myšlení je pro nás tak cizí. My oba máme svou pýchu, svou představu o ztrátě tváře, ale uvažujeme odlišně. Za dvě stě let jsme vlastně nikdy skutečně nepřišli do styku se západním způsobem uvažování, obzvláště ne s americkým.“

„Ne, pane, ale přinejmenším jsme s tím začali.“

„Začali?“

„Ano, pane, přímo tady, v Šanghaji. Na univerzitě Fudan je pro studenty otevřen nový obor: Studium amerického myšlení. Najímají profesory z celého světa, profesory politiky, novinářství, umění a vojenství. Poprvé budujeme základnu studijního oboru přímo na základě amerických novin a časopisů a ne podle oficiální linie naší vlády.“

„No, to rozhodně zní jako pokrok. A opravdu už bylo na čase. Každý moderní vůdce v nedávné čínské historii vždycky studoval nějaký vědecký obor včetně mě… a vás.“

„Ano, pane. Ale musíme se smířit s faktem, že pokrokové myšlení západních politiků a liberálního umění bylo v naší zemi vlastně zakázáno tak dlouho, jak si vůbec může člověk vzpomenout.“

„Zajímalo by mě, jak si ve Fudanu vedou? Co myslíte, nemohli bychom tam najít pár špičkových studentů, kteří by nám mohli říct, co Američané asi udělají s těmi posledními dvěmi ponorkami?“

Junšeng se zasmál. „Asi ne, pane. Nicméně, kdybych já byl velitelem toho velkého ruského torpédoborce, nepolevil bych v bdělosti ani na vteřinu.“

„Ani já ne, příteli. Vlastně kdybych já objevil, že tam někde čmuchá americká jaderná ponorka, tak bych ji bez váhání potopil.“

„Kdybyste mohl, pane. Kdybyste mohl.“

„Ano, Junšengu. Kdybych mohl.“

Dne 6. září, 11:00 hodin, 130 mil východně od sibiřského pobřeží. Navigační centrum USS Columbia plující v hlubokých vodách plnou parou jihozápadně rychlostí 20 uzlů. Klokan Dunning, Mike Krause, Jerry Curran a Dave Wingate stáli skloněni nad námořními mapami.

„Od poslední známé pozice konvoje u mysu Oljutorskij,“ říkal zástupce velitele, „je teď ke Kamčatskému poloostrovu o 1000 mil blíže. Konvoj tam rozhodně dopluje 10. září, pravděpodobně odpoledne. Velitelství věří, že Typhoon už s ním není a já předpokládám, že se také odpojí ledoborec a zásobovací loď a možná některé další lodě z eskorty, až někdy kolem 8. září doplují k Petropavlovsku.“

„Správně,“ řekl Klokan. „Ale rád bych upozornil na tohle. Kdybych já byl jejich velitelem, držel bych ta čtyři doprovodná plavidla na místě až do té doby, než bychom dopluli do šanghajské rejdy, někde západně od Nagasaki ve východním Čínském moři.“

„Ano, pane. A to proto, že víte to, co víte. Oni to nevědí. Oni ani dokonce nevědí, že jsme tady.“

„Že to nevědí? Nepřekvapilo by mě, kdyby vyčmuchali, že tu jsme v tu chvíli, kdy jsme se rozhlíželi u mysu Oljutorskij.“

„To je možné, pane. Ale i kdyby měli dost filipa na to, chytit nás na obrazovce, tak pořád ještě nebudou míst dost filipa na to, identifikovat nás jako slídící americkou jadernou ponorku.“

„Možná ano. Možná ne. Ale já vám říkám, že kdyby mně někdo sejmul pět zbrusu nových ponorek, tak bych zahájil palbu i na zkurvenýho humra, jen kdyby na mě zahrozil klepetem.“

Poručík Wingate se jako obvykle zasmál kapitánově metafoře.

Ale všem to bylo jasné. Rusové měli určitě nejvyšší stupeň bojové pohotovosti. Pokud nebyli úplní blázni.

„Zatím bychom se měli co nejrychleji důvěrně seznámit s naší hlídkovou oblastí.“ Klokan měl na velké námořní mapě Kurilských ostrovů položena odpichovací kružítka - neklamný znak, že to myslí vážně. „Oukej,“ řekl. „Přímo tady máme konec poloostrova Kamčatky, jenž se zužuje do mysu Lopatka, což je pár set mil jihozápadně od Petropavlovsku… tyhle vody jsou pěkně pusté. Pak jsou tu Kurily, které se táhnou téměř v přímé linii 800 mil, přímo sem do velké zátoky v severovýchodním cípu nejsevernějšího japonského ostrova Hokkaidó.

Podle téhle mapy byly ostrovy okupovány od roku 1945 Sovětským svazem. Japonci to samozřejmě vehementně zpochybňovali a tvrdí, že na ty nejbližší čtyři mají nárok oni. Což také bezpochyby mají, ne?

Ať je to jak chce, nám na celém tom řetězci houby záleží. Zajímá nás jenom tenhle velký parchant přímo tady na severu, u mysu Lopatka. Jmenuje se Paramušir a je asi 65 mil dlouhý. Další ostrov na jihu je Onekotan, asi čtvrtinové velikosti. Nás zajímá právě jen ten kousíček vody mezi nimi… měří asi 40 mil a bude to první místo za celou plavbu, v němž ruský konvoj bude mít v hlubokých vodách na levoboku v dohledu nějakou pevninu. Při své rychlosti 9 uzlů jim bude trvat čtyři a půl hodiny, než doplují od jižního cípu Paramuširu k severnímu výběžku Onekotanu. Někdy v průběhu těch čtyř a půl hodin hodlám obě ruské ponorky potopit.“

„A co ta zvuková bariéra, pane?“ zeptal se poručík Wingate.

„Nebude tak silná, protože některé z lodí se patrně v Petropavlovsku odpojí. Zbytek potom bude muset vytvořit kruhovou bariéru, místo půlměsícové směrem k moři. To její celkovou sílu omezí. Cílová oblast se tím také zmenší. Kromě toho všechny naše systémy budou v hlubokých otevřených vodách pracovat lépe. Budeme hlídkovat tady.“

Klokan ukázal odpichovátkem značku na pozici 49,70 sever, 154,55 východ, kde byla voda hluboká 200 metrů. „Poprvé za celou plavbu máme dostatečnou hloubku a dostatečně jasno. Pánové, věřte mi, pro ponorku je tohle dobrý lovecký revír. Přímo tady sice máme ruské výsostné vody… ale budeme 14 mil od pevniny, těsně mimo jejich dosah.“

„Pane,“ ozval se navigátor, „vynesl jsem naše odbočení do hlídkové oblasti přímo tady, na 50. rovnoběžce, přesně v místě, kde přetíná 160. poledník.“

„To vypadá dobře, Dave,“ pochválil jej Klokan. „Ale je tu samozřejmě ještě jedna otázka. Po které straně Kurilských ostrovů asi poplují? Mohou zatočit dovnitř a plout celou cestu podél okraje Ochotského moře. Rusové je považují za nějaké svoje soukromé vnitrozemské moře. Anebo mohou zůstat na vnějším okraji a plout dolů Tichým oceánem. Je možné, že se budou cítit bezpečněji uvnitř, takže bychom měli být připraveni. Zakormidlujte s člunem dostatečně do plavební dráhy mezi ostrovy. Vždycky můžeme vyklouznout ven, pokud poplují právě tudy. Když nic jiného, tak máme na své straně výhodu větší rychlosti a překvapení.“

Doma v pevnosti Fort Meade byly družicové snímky přijímány již třetí noc v řadě v 03:00 tamějšího času. Pro admirály Morgana a Dixona nepředstavovaly žádné překvapení. Snímky stále ukazovaly šest plavidel eskorty v půlměsícové formaci, 200 mil dále na jih od mysu Oljutorskij. Po ruských ponorkách nebylo stále ani vidu, ani slechu. Ale hladinová plavidla plula pořád rychlostí 9 uzlů a také po Typhoonu nebylo ani stopy.

„Žádné novinky,“ vrčel Morgan. „To je to nejlepší. Rusové snad nejsou tak pitomí, aby použili ponorku o výtlaku 21 000 tun s balistickými střelami k ochraně dvou vývozních ponorek. Kdyby tam byla, tak by nám to určitě dali nějak najevo, jen aby nás odradili od útoku. Vědí moc dobře, že bychom ji mohli zasáhnout omylem, kdybychom zahájili palbu. No, už ji nikde nevidíme a musíme tedy předpokládat, že Typhoon je pryč, že ji v rámci loďstva přeložili někam jinam, jak jsme usoudili na začátku. Takže to Klokanovi oznámíme. A potom ať se odtud co nejrychleji pakuje.“

Dne 8. září, 20:30 hodin. Námořní základna Šanghaj. Admirál Žang měl za sebou pravidelné večerní pročítání zpráv z velitelství ruského tichomořského loďstva. Dnes večer byl informován, že čelní torpédoborec nezaznamenal žádné prchavé kontakty navzdory pečlivému radarovému a sonarovému pátrání. Ledoborec a zásobovací loď se odpojily v Petropavlovsku, ale čtyři hladinová doprovodná plavidla byla stále na místě a setrvají tak na očích jakémukoliv nepříteli po zbytek plavby do Šanghaje, dlouhé 3200 mil. Poprvé za celou dobu obdržel admirál Žang pevný údaj o době připlutí. „Předpokládáme zakotvení v přístavu Šanghaj v pozdním odpoledni 24. září.“ Vrchnímu veliteli čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva přejel po zádech ostrý mráz, jak jej to vzrušilo. Bylo to dlouhé čekání.

Dne 10. září, 02:00 hodin. 49,40 sever, 155,54 východ. Columbia hlídkovala tiše při rychlosti 5 uzlů v hloubce 60 metrů pod hladinou hluboko uprostřed vodní cesty, jež odděluje sibiřské ostrovy Paramušir a Onekotan. Velitel Dunning a jeho zástupce měli poradu. Družicové zprávy z velitelství potvrdily před dvěma dny, že došlo k předvídanému zmizení ledoborce a zásobovací lodi. Nejčerstvější snímky ukazovaly čtyři doprovodná plavidla stále plující rychlostí 9 uzlů, stále v pravidelné půlměsíční formaci „vypuklé“ směrem k východu, bránící ruské ponorky proti předpokládané hrozbě z volného moře.

Tyto nejnovější družicové snímky, zhotovené předchozího večera v 19:00 hodin, ukazovaly tři ruské torpédoborce a fregatu plující přímo na jihozápad, na pozici 51,00 sever, 152,80 východ, 30 východně od mysu Lopatka, patnáct a půl hodiny od Columbie. Právě teď se nalézaly čtyři hodiny vzdáleny ve tmě a jasně se držely na východ od Kurii.

Fregatní kapitán Dunning nařídil opětné vynoření ponorky na periskopovou hloubku, hlavně kvůli kontrole počasí, protože v tuto chvíli nemohl věřit svému štěstí. Podmínky byly neobyčejně výhodné, z Ochotského moře vál čerstvý vítr o síle čtyř stupňů. Stačil právě na to, aby trochu rozčeřil vlny, právě tak, aby nepřítel mohl jen stěží zahlédnout periskop Columbie. Ale nebyl tak silný, aby došlo k vlnobití, které by znehodnotilo podmínky pro práci sonaru. „Perfektní,“ pochvaloval si Klokan. „Nemohl jsem si přát nic lepšího.“

„Myslím, že bychom měli počítat s tím, že změní formaci, jakmile doplují do hlubokých otevřených vod jižně od Paramuširu,“ řekl Mike Krause.

„Bezpochyby,“ souhlasil Klokan. „Vytvoří kolem ponorek pravděpodobně nějaký tvar kruhu. Možná, že na každém rohu bude jedna loď… v takovém případě už bych se jim snad mohl dostat na kůži. Určitě to bude znamenat méně hluku, takže bych měl být schopen vypálit pár zbraní hluboko do „čtverce“ mezi eskortu. Použijeme nový naváděcí systém pro vyhledávání - musíme ta holátka držet pevně na uzdě - takže by měla ty ponorky najít, jestli tam pořád ještě jsou.“

„Jsou tam určitě,“ odpověděl fregatní kapitán Krause. „Ta jejich rychlost 9 uzlů, kterou udržují celou cestu od Beringová průlivu, to potvrzuje. Ledaže by si z nás dělali blázny celou tu dobu a ty ponorky se vrátily zpátky. Ať je to jakkoliv, brzy to zjistíme.“

Dne 10. září, 03:50 hodin. USS Columbia, hlídkující 60 metrů pod hladinou, se držela na pozici 49,40 sever, 155,54 východ. Člun teď měl na povel fregatní kapitán Mike Krause. Kapitán byl v navigačním sále. Sonarový důstojník poručík Bobby Ramsden, který bedlivě sledoval práci svého družstva sonarových operátorů, se najednou obrátil ke korvetnímu kapitánu Jerry Curranovi, jehož měl za zády. „Něco tu máme, pane. Směr nula tři nula… několik lodí… neobvyklá hladina hluku… přiděleno číslo cíle 4063.“

„Kapitáne - zde sonar,“ řekl Jerry Curran do mikrofonu. „Právě jsme je vyhmátli. Rusové ve směru nula tři nula… dvacet mil a něco. Mohl byste sem přijít, pane?“

Klokan se rychle objevil v místnosti. „Oukej, Jerry, můžeme je vidět na infračerveném senzoru za takových, řekněme… 75 minut od teď?“

„Ano, pane.“

„Oukej. Tak teď pozor, použijeme nový naváděcí systém, je to jasné? Vypálím dvě torpéda Mk 48 do prostoru mezi ta čtyři eskortní plavidla. Jakmile budou venku, tak se budeme snažit udržet jim pasivní nízkou rychlost, musíme je mít pevně pod kontrolou. Žádné automatické odpojení, jakmile navážou kontakt. Povedeme je rovnou za vedoucí torpédoborec a potom dovnitř čtverce. Potom zapneme aktivní vyhledávání, ale pořád je budeme držet pod kontrolou. Nikdo nic nevypustí, dokud to nenařídím. Musím si být jistý, že nestřílíme po návnadě.“

„Žádný problém, pane. Když navážeme kontakt uprostřed toho terče, tak to musí být jedna z ponorek, je to tak?“

„Jasně. A nastavíme každému torpédu horní dosah 12 metrů pod hladinou. Tak nebudou moct zasáhnout žádnou loď na hladině. Půjdou po každé ponořené ponorce ve čtverci, ale nebudou si všímat doprovodných plavidel. Pokud ve čtverci žádná ponorka nebude, tak jim prostě jenom dojde šťáva a ponoří se na dno, aniž explodují. Když uvážím ten kravál, co dělají torpédoborce a fregata, tak nikdy žádné torpédo neuslyší… ne při tom kraválu, co pořád dělají. Počítám, že by mohli uslyšet zásah, ale i tenhle zvuk by mohli ztratit… a v té době už stejně budeme fuč.“

05:05. „Kapitáne - zde sonar… sedm mil, pane. Rusové jsou teď ve směru nula dva pět.“

Fregatní kapitán Dunning nařídil vynoření Columbie na periskopovou hloubku. Když černý trup klouzal k hladině, vysunul speciální pátrací periskop. Hleděl teď na temnou oblohu na severu, otočil jej na směr plavby nula dva pět a čekal, až se promítne infračervený obraz. A podruhé tento týden viděl velitel ponorky z Cape Cod velké natočené antény devítitisícitunového ruského torpédoborce Admirál Čabaněnko. Těsně nalevo zahlédl stejnou anténu jednoho torpédoborce třídy Udaloj, jenž se právě nalézal asi dvě míle vzdálen od pravoboku Čabaněnka.

„Vypadá to, jako by zformovali čtverec o straně dvě míle,“ řekl Miku Krausovi, který stál vedle něj. Zasunul periskop po pěti vteřinách rozhlížení a záznam viděného se teď promítl na obrazovce. „Tady, Miku. Podívej se.“

Jeho zástupce se díval na obraz. Potom zvolna řekl: „Ano, pane. Je to přesně tak. Měli bychom uvidět anténní systémy dalších doprovodných lodí do 15 minut.“

Předpověď byla přesná. „To musí být další Udaloj, nejblíže k nám, pane,“ řekl. „A fregata Něpristupnyj udržuje pozici v severozápadním rohu čtverce. Právě teď je Čabaněnko šest mil od nás… právě se tam začíná objevovat světlo…“

Columbia, jež teď neměla vztyčeny žádné antény, zůstala v periskopové hloubce. Klokan a Mike Krause odhadovali, že Rusové poplují na západ, ale Klokan jim chtěl být alespoň osm mil z cesty, a tak nařídil změnu směru. „Zatočte na nula devět nula. Trochu se odkláním z úhlu, potom se vrátím zpátky a zaútočím.“

O 16 minut později, v 05:27, byla Columbia v postavení a ruský konvoj byl pořád ještě 15 minut vzdálený od oblasti, na niž byli Američané zaměřeni. Doprovodná loď na jihovýchodním cípu čtverce plula ve směru tři nula nula na kompasové růžici a vytvářela tu nejmohutnější zvukovou bariéru, jakou dokázala. Lodní šrouby ostatních doprovodných plavidel také pracovaly naplno a aktivní sonary lodí vysílaly hlasité impulsy. Tažené klamné cíle, ty objemné malé bomby vlečené za eskortními plavidly, přispívaly svým malým dílem k všeobecnému kraválu a k opravdu beznadějnému grafickému záznamu podmořské situace. Křivky i těch nejnižších frekvencí na obrazovkách sonaru Columbie byly překryty akustickým rušením, jež se nyní objevovalo na všech dostupných rozsazích.

Ruští velitelé teď byli podle svého názoru na koni. Protože nádavkem k akustické bariéře pročesávali teď také prázdné moře radary všech tří torpédoborců a fregaty. Nad hlavami měli dva vrtulníky, které hlídkovaly nad vodami obklopujícími malý konvoj. Copak by nějaká americká ponorka mohla mít proti těmto masivním obranným prostředkům šanci? Nět, byla jasná a očividná odpověď na tuto otázku, ledaže by si útočník dovolil zaútočit nejprve na doprovodná plavidla.

Ruští velitelé však nevěděli, že Klokan Dunning, skrytý těsně pod hladinou, nepotřebuje získat přehled o situaci pod vodou. Viděl čtverec o straně dvě míle tvořený čtyřmi loděmi eskorty a byl si jist, že ponorky byly přímo uprostřed něj, pokud tam vůbec někde byly. Pokusí se najít je svými řízenými torpédy spojenými s ponorkou drátem a schopnými vyhledat cíl až po vypálení a teprve potom jej zničit. Nechá na těchto zbraních, aby za něj dokončily práci. Pokud tam ponorky nebudou, nezpůsobí to žádnou škodu. Leda na již tak přetíženém nervovém systému Arnolda Morgana.

Jerry Curran vyškolil obsluhu torpédometů. Obsluha byla připravena. Operátoři zbraní byli připraveni. Všechny palebné systémy Columbie měly spustit, jakmile vedoucí torpédoborec ruského konvoje Admirál Čabaněnko propluje kolem.

„Kapitáne - zde sonar… cíl 4063 ve směru dva devět pět.“

Důstojník obsluhující zbraňové systémy přikývl. „To znamená, že jihovýchodní eskortní plavidlo je ve směru dva devět sedm, vzdálenost 3230… kurs dva dva pět… rychlost osm… to je dobré palebné zadání.“

„JEDNIČKA PŘIPRAVIT…“

„Jednička připravena, pane…“

„Pozor… zkontrolujte směr a palte…“

„VYSUNOUT PERISKOP… směr… OZNAČEN!… Vzdálenost… OZNAČENA!… Zasunout periskop!“

„Poslední kontrola směru…“

„Dva devět šest… NASTAVENO.“

„PAL!… DVOJKA PŘIPRAVIT…“

„Cíl 4063 ve směru dva devět tři… NASTAVENO!“

„PAL!“

U sonaru zaslechli kovové údery zbraní opouštějících torpédometné hlavně a potom téměř ticho, když motory velkých kradmých torpéd navedly střely kupředu a zacílily je přímo dovnitř čtverce za zádí torpédoborce Admirál Čabaněnko. Pouze nejjemnější chvění narušilo hladký pomalý pohyb Columbie.

„Obě zbraně jsou pod kontrolou, pane.“

„Zbraně odjistit…“

„Zbraně odjištěny, pane.“

Důstojník, který měl na starosti drátem řízená torpéda, stál vedle kapitána na bojovém stanovišti a pozoroval na monitorech, jak se torpéda hrozivě pohybují vodou - nastavena na pomalou rychlost, potichu a hluboko, s aktivovanými pasivními sonary. Za nimi se odvíjely tenké, super pevné elektronické kabely, po nichž proudily do jejich počítačového mozku umístěného ve válečné hlavici povely z řídícího centra ponorky.

Čtyřmílová trasa zabrala devět minut a 36 sekund. V tu chvíli zaznamenalo první torpédo na pasivním sonaru kontakt na levoboku - a bylo připraveno zaútočit.

Klokan okamžitě vyštěkl: „TOHLE INGORUJTE! To je klamný cíl vlečený Čabaněnkem! NEVYPOUŠTĚJTE zbraň! Přepněte na aktivní sonar.“

Naváděcí důstojník na zlomek vteřiny zaváhal a potom odklonil torpédo doprava kolem vedoucího torpédoborce. Sledoval, jak torpédo klouže do čtverce… pátrá… pátrá… pátrá po ponořeném cíli na prostoru širokém tisíc metrů.

O minutu později hlásilo torpédo jistý aktivní kontakt blízko levoboku. Nyní vysílalo svá smrtící, krátká a ostrá „cinknutí“.

„Zbraň jedna uvolnit k samonavádění!“ nařídil Klokan.

Torpédo Mk 48 si rychle upravilo kurs, zrychlilo na 45 uzlů a s mrazivou lhostejností zaměřilo cíl - černý trup ponorky K-9, jež se nyní pohybovala jihozápadním směrem 60 metrů pod hladinou rychlostí 9 uzlů, nemající potuchy o smrtícím nebezpečí, jež jí nyní hrozilo. Akustická bariéra, jež Klokanovi tak zle ztěžovala úkol, teď ruskému kapitánovi znemožnila zaslechnout ono legendární „cinkání“ aktivního sonaru. Ani on, ani čínský kapitán, který byl na palubě s ním, nevěděli, co je zasáhlo.

Torpédo Klokana Dunninga udeřilo do trupu ponorky 36 metrů od přídě a explodovalo se smrtícím účinkem. Vyrazilo v tlakovém trupu díru o průměru metr a čtvrt. Zející rána byla takové povahy, že nedávala ponorce ani její posádce žádnou šanci na přežití. Nikdo uvnitř nežil déle než minutu. Do ponorky se vevalily kruté vody severního Tichého oceánu a stáhly ji na dno.

Když Mk 48 zasáhlo cíl, uslyšel Klokan Dunning na palubě Columbie neklamný ostrý výbuch. Ale to bylo vše. Řvoucí akustická bariéra ruských válečných lodí zastřela nejsmutnější zvuk, jaký může kterýkoliv sonarový operátor zachytit: nekonečné cinkání rozbitého skla a drceného kovu, jaké se ozývá, když se válečná loď potápí na dno oceánu. Bylo 05:55 jasného rána 10. září a slunce zrovna začalo nad východním obzorem Tichého oceánu vysílat růžové paprsky svítání.

„To bude stačit,“ pronesl velící důstojník USS Columbia.

A nyní obrátil pozornost k druhému torpédu. Také ono bylo pod přísnou kontrolou a nyní již bylo hluboko uprostřed čtverce, téměř jednu míli za zádí torpédoborce Admirál Čabaněnko. Také ono plulo pomalým a uvážlivým tempem, hluboko a potichu. Křižovalo čtverec téměř na polovině cesty podél linie mezi dvěma východními doprovodnými plavidly.

Klokan sledoval zbraňového důstojníka, jak pečlivě řídí torpédo k cílové oblasti. Viděl, jak našlo fregatu Něpristupnyj, jejíž šrouby se otáčely na pravoboku, ale nemusel tentokrát varovat před jeho předčasným vypuštěním. Nařídil přepnout na aktivní pátrání a o 15 sekund později torpédo nahlásilo nový kontakt na levoboku. To mohla být jedině ponorka. „Tady je,“ vyštěkl Klokan. „Uvolnit k samonavádění!“

„Kontakt 600 metrů… přibližuje se…“

„SELHALO, PANE!… TORPÉDO SELHALO… ZTRATILI JSME KONTAKT.“

„ZKUSTE PASIVNÍ SONAR.“

„TAKÉ SELHAL, PANE… Po drátu už se nic nevrací… muselo se utrhnout, pane.“

„Připravit tři.“

„Kapitáne - zde sonar. Mám na směru podvodní telefon.“

„Ježíši, to snad musí telefonovat sám sobě!“

„Ne, pane. Mluví s někým jiným.“

„Máte tam dole tlumočníka?“

„Ano, pane. Říká, že je to mezi dvěma ponorkami… Právě teď hledáme volací znaky v knize kódů, pane… Zdá se, že volají třetí člun!“

„JEŽÍŠI KRISTE!“

„Kapitáne - zde sonar… třetí člun neodpovídá. Volací znaky jsou: jedna exportovaná ponorka… a nějaká ruská ponorka… se snaží dovolat druhé exportované ponorce.“

Ledová pěst sevřela Klokanu Dunningovi zvednutý žaludek. Existovalo jen jedno vysvětlení. Ponorka třídy Typhoon tam pořád byla. Neuvěřitelné. To je směšné, že je pořád tam. A on. Fregatní kapitán Cale Dunning mohl za 30 sekund začít omylem třetí světovou válku! „Ježíši, Maria, Josef!“ křižoval se velící důstojník Columbie. ZAVŘETE TORPÉDOMET TŘI… Nebudeme, opakuji NEBUDEME střílet.“

Teď už měl v hlavě absolutně jasný obraz. Předpokládal, že ve čtverci jsou dvě ponorky třídy Kilo a jednu z nich zasáhl, přičemž očividně navázal aktivní kontakt s druhou těsně předtím, než se druhé torpédo utrhlo. Teď zbývající Kilo hovořilo s Typhoonem, jenž tam celou dobu byl, a obě ponorky se snažily zjistit, co se stalo s K-9… s ponorkou, jež právě klesala na dno Tichého oceánu. Se všemi muži na palubě.

O tom nebylo pochyb, alespoň co se Klokana týkalo. Jestli tady dává pozor nějaká ruská ponorka, tak je to jasně Typhoon. Otázka teď zněla: „Mohu riskovat další střelbu?“ Odpověď zněla: „NE! Právě jsem měl zatracené štěstí, že jsem nezačal třetí světovou válku tím, kdybych vyhodil do vzduchu ruskou jadernou ponorku třídy Typhoon, jež byla zkonstruována speciálně pro vypouštění mezikontinentálních balistických raket. Nemohu na sebe prostě vědomě vzít takové riziko.

Právě teď jsem až po hlavu v průseru. Neměl jsem tu sejmutou ponorku POZITIVNĚ IDENTIFIKOVANOU. Ani akusticky, ani vizuálně. Jen si to přiznejme, vypálil jsem naslepo. Právě teď z toho musím vycouvat a dát se na milost ponorkovému velitelství.“

Klokan nařídil potopit se s Columbií do hloubky a co nejrychleji zmizet směrem na východ, pryč od chaosu, jejž způsobil. Předal řízení fregatnímu kapitánu Krausovi a uchýlil se do své kajuty, aby připravil hlášení pro operační tým přísně tajné mise. Věděl, že v Norfolku ve Virginii je asi 13:00 hodin.

Napsal hlášení pečlivě, neplýtval slovy. Když bylo skončené, přečetl si je: Zaútočil na skupinu ponorek Kilo severně od Onekotanu. Nedokázal vypracovat palebné řešení na žádnou ponorku. Vypálil dvě torpéda Mk 48 doprostřed čtverce o straně dvě míle, tvořeného zbývajícími čtyřmi doprovodnými plavidly. Torpéda nastavena na aktivní vyhledávání cílů. Uslyšel jednu explozi. Následoval telefonní provoz, podvodní volací znaky jasně naznačovaly, že jedna exportní ponorka byla potopena. Průzkum také jasně naznačil, že ve skupině je stále přítomna ponorka třídy Typhoon. NEZAMÝŠLÍM další útok. Mea culpa. Mea maxima culpa.“

Klokan nařídil vynoření Columbie na periskopovou hloubku a spojil se s družicí. Předal hlášení v 06:30 východního času. V 06:47 admirál Arnold Morgan, prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti, málem dostal infarkt. V tu chvíli si právě v Pentagonu dával s vrchním velitelem Joe Mulliganem kávu a rostbífový sendvič. Bezohledný bývalý řidič ponorky třídy Trident mu zprávu chladně předčítal.

„Co to ksakru znamená, mea maxima culpa? Co to je, doprdele, za kravinu?“

„Copak jsi nikdy nebyl ministrant?“ zeptal se náčelník válečného loďstva USA, horlivý irský katolík.

„Cože?“

„Pomocník u oltáře. Víš, ten kluk, co pomáhá knězi během mše, zvoní na zvonce, zapaluje svíčky… drží vodu při svěcení.“

„Sakra, nebyl. U nás v Texasu hrajeme v neděli dopoledne baseball. Mea zadák.“

„Arnie, já to beru, že se ve své vysoké funkci musím bratříčkovat s takovými přesvědčenými neznabohy, jako jsi ty. Ale předpokládám, že bys mohl znát praxi takových zbožných rodin, jako je moje. Každou neděli jsme si já a ještě jeden kluk dali před oltářem ruce na hruď a modlili jsme se: »Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. Má vina, má vina, má veliká vina«.“

„To chceš říct, že Klokan připouští, že překročil určité meze?“

„Zcela jistě. A to je známka dobrého důstojníka. Chlapa, který dorostl svojí hodnosti. A kterého neohrozí, když připustí, že chyboval.“

„NEOHROZÍ? Kurvafix, samozřejmě, že ho to ohrozí. Ten kluk není nic jiného než zatracenej zkurvysyn. Co kdyby trefil ten zkurvenej Typhoon?… Dobré ráno, pane prezidente, právě jsme měli v Tichomoří trochu smůlu… jeden z našich nejlepších ponorkových velitelů vyhodil do vzduchu a potopil omylem v ruských vodách velkou ruskou jadernou ponorku. Atomový hřib z jejích 20 mezikontinentálních balistických střel zrovna vymazává asi většinu Dálného východu… není tu někde cítit plyn?“

Joe Mulligan se zachechtal brutální, přehnané ironii Arnoldových slov. „Zklidni se, Arnie. V operacích tohoto druhu je na každém kroku hromada rizika. Proč to nevezmeš tak, že jsme měli kliku? Klokan právě sejmul jednu z těch zatracených ponorek, přičemž měl třiatřicetiprocentní šanci, že začne třetí světovou válku. A zdá se, že se s tím vyrovnal. To znamená, že je to velitel, který má štěstí. A v té hře, kterou jsme ho donutili hrát, štěstí potřebuješ.“

„Dobrá, Joe. My všichni potřebujeme štěstí. Pro Krista, já to vím. Ale ve všech svých zprávách pro Columbii jsme zdůrazňovali, že musí mít POZITIVNÍ IDENTIFIKACI cíle! Proto bylo jeho jednání v přímém rozporu s rozkazy. Nejenom, že neměl POZITIVNÍ IDENTIFIKACI, neměl vůbec žádnou identifikaci, ať už POZITIVNÍ nebo SKORO POZITIVNÍ či NA VŠECHNO SERU POZITIVNÍ.“

Admirál Mulligan vyprskl kávu nosem a snažil se zarazit záchvat smíchu nad rozzuřeným poradcem pro otázky národní bezpečnosti. „No tak, Arnie, když pošleme na palubu Columbie hromy a blesky, což se nakonec roznese, a ponížíme jejího velitele, tak nedosáhneme ničeho jiného, než že ublížíme morálce jeho posádky.

Jen si vzpomeň, co fregatní kapitán Dunning dokázal. Vždyť přece potopil tři z těch ponorek. Přeplul severní pól pod ledem a pořád ještě plní bojový úkol. A neodhalili ho!“

„Nechtěj mě rozbrečet jeho zkurveným životopisem, pro Kristovy rány, Joe! Nemluvím o tom, co udělal. Každý dobrý velitel jaderné ponorky by udělal to samé. Právě teď a tady mluvím o tom, co mohl udělat! Zatraceně, mohl začít světovou válku. Nechci nic nemožného. Jenomže on podle všeho nedokáže poslechnout jednoduchý rozkaz. Jako je POZITIVNÍ IDENTIFIKACE. Nic, co by bylo světoborného. Jenom rutinní zdravý rozum. Je to kurevskej parchant.“

„Co bys říkal, kdyby nám nahlásil, že identifikace té ruské ponorky byla POZITIVNÍ?“

Admirál Morgan zalapal po dechu, ale jednou v životě se mu nedostávalo slov.

„Fregatní kapitán Dunning to nahlásit mohl, A nebyli bychom o nic moudřejší. A i kdybychom ho teď, jak naznačuješ, přísně potrestali, tak by nám mohl připomenout, že to my jsme mu pořád tvrdili, že Typhoon tam není… No jo, já vím, mohli bychom se podívat na kopie a tvrdit, že tak doslova jsme mu to netvrdili. Ale tvrdili, a to nejednou. Tak se s tím vyrovnejme… nikdo z nás nevěděl, že Typhoon je tam pořád. Nikdo neměl ani stín podezření. Podle mého názoru se velitel choval příkladně, a abych řekl pravdu, já bych pravděpodobně udělal to samé.“

„Já taky, doprdele,“ klel poradce pro otázky národní bezpečnosti. „Ale kvůli tomu pořád ještě nemusím tyhle kecy poslouchat.“

Joe Mulligan se zasmál. „No tak, starý kamaráde. Poper se s tím, co tě čeká. S tímhle se musíme vyrovnat. Je to paráda, ne? Co uděláme teď? Co se týká té K-10, je pořád ještě nebezpečná, ne?“

„Oukej, souhlasím. Nemusíš Klokanovi kvůli tomu umýt hlavu. Ale trvám na tom, abys mu tvrdě objasnil moje stanovisko. A nechci, aby byl povýšen. Nemůžeš z takovýchhle důstojníků dělat kapitány nejvyššího stupně. Je to zkurvenej maniak.“

Admirál Mulligan se zašklebil a řekl: „Ano, samozřejmě, admirále. Je to stejný maniak, jako jsme byli my v jeho věku. Pro Krista, přál bych si, abychom měli víc takových, jako je on. Ale… zpátky do práce. Právě teď toho nemůžeme moc udělat. Nemá cenu potloukat se kolem a přilepit se na ně celou cestu do Šanghaje. Typhoon tam teď skoro jistě zůstane také.“

„Jasně. Ten parchant Rankov přechytračil sám sebe. Ty jeho idiotské lodě nadělaly moc kraválu. Klokan nemohl cíl identifikovat, ale ukázalo se, že Typhoon není žádný odstrašující prostředek, protože zapomněli dát najevo, že tam ten parchant je. Ale řeknu ti jednu věc - tady vidíš, jak jsou rozhodnuti dostat ty ponorky do Šanghaje.“

„Podle mého názoru se Kilo teď odpojí,“ odpověděl Joe Mulligan. „Já bych to alespoň tak udělal. Což znamená, že právě teď nemáme šanci tu ponorku vyslídit, stopa prostě vychladla. Žene se k domovu. Nedostaneme ji… takže si myslím, že bychom Columbii klidně mohli poslat do Pearl Harbor kvůli údržbě. Je to jenom 3000 mil z místa, kde je teď. Klokanovi to bude trvat šest dní a můžeme se zatím připravit na to, abychom člun uvedli do špičkové kondice. Vrchní velitel loďstva v Tichomoří by mohl Columbii v polovině října nasadit na hlídkování s novým operačním svazem letadlové lodi v Arabském moři. Ale právě teď si myslím, že by si velitel s posádkou mohli užít zasloužené dovolené.“

„Oukej, Joe. Tak do toho. Budeme jenom muset dávat pozor na K-10, jak jen to půjde. Stejně, ze sedmi, po kterých jsme šli, jsme jich dostali šest, ne? To není špatné.“

Zpráva z velitelství ponorkových sil fregatnímu kapitánu Dunningovi na palubě ponorky Columbia byla předána během hodiny. Columbia ji stáhla z družice v 09:00 místního času následujícího dne, 11. září. Zpráva oznamovala: Osobně fregatnímu kapitánovi Dunningovi. Přijali jsme vaše hlášení. Dobrá práce. Pokračujte do Pearl. Co se týče opomenutí identifikovat cíl jako POZITIVNÍ: hodnocení poradce pro otázky národní bezpečnosti zní – zkurvenej parchante. Mulligan.“

O tři hodiny později plula ponorka v hlubině do jižních prostor Tichého oceánu. Klokan si zprávu přečetl v soukromí s pocity smutku. Očekával něco horšího. Mohli jej dokonce zbavit velení. Měl rozkaz získat POZITIVNÍ IDENTIFIKACI. Ale nebyl první frontový velící důstojník, který si uvědomoval, jak zatraceně snadné to je sedět ve Washingtonu v křesle a jak daleko odlišněji věci vypadají, když je člověk opravdu v první linii, snaží se zaútočit, snaží se o bezpečnost svého člunu, snaží se dělat práci za svého vrchního velitele.

Jak typické, pomyslel si, pro válečné loďstvo smířit se tak bezstarostně s odstřelením ruské ponorky a dát na srozuměnou zdrženlivý souhlas s útokem. A přesto, jako vždy, nenechat velícího důstojníka na pochybách, že bude hnán k odpovědnosti, kdyby snad nahoře došli k závěru, že překročil své pravomoci.

„Vždyť víme, admirále Mulligane, že si svoje koláčky zbaštíte vždycky sám,“ mumlal si. A docela vážně uvažoval o tom, jestli bude vůbec kdy povýšen na kapitána nejvyššího stupně, což pro něj bylo tak důležité. Jak by mohl? S tak očividným nepřítelem, jako byl admirál Morgan, za zády, který bude sledovat každý jeho krok. A také dotčeně uvažoval, jak dlouho to je, kdy se vůbec někdo odvážil nazvat jej zkurveným parchantem bez ohledu na to, že zpráva byla kódovaná, bez ohledu na to, že byla poslána z druhého konce světa.

Kapitola čtrnáctá

Štábní automobil přirazil k zamčené bráně zahrad mandarína Ju a velký muž na zadním sedadle vystoupil a vykročil kupředu. Dva úředníci v blůzách střižených podle vzoru Mao Ce-tunga rychle odemkli zámky a hromotlucký uniformovaný důstojník armády vpochodoval k téměř opuštěnému výstavnímu kousku šanghajského mola. Bylo 11 hodin dopoledne a zahrady se pro veřejnost otvíraly až ve 2 hodiny odpoledne, ale čínští vojenští náčelníci měli tradičně zcela odlišná práva.

Okované špičky černých bot osamělé postavy klapaly na betonové cestě, jež se točila kolem Haly dozrávajícího půvabu. Návštěvník pokračoval živým plotem k dlouhému jezeru, kráčel směrem k Věži deseti tisíc květin. Tam ale zpomalil a v lehkém zářijovém mrholení přistoupil ke ginku, ozdobnému stromu, jenž dominoval této části zahrady… a tady se schoval pod velkými vějířovitými listy posledního druhu velké rodiny stromů, jež rostly v severní Číně před 200 milióny let.

Zastavil se zde v osamění pod větvemi, sžírán zuřivostí, zhluboka se nadechoval, jako by se snažil získat sám nad sebou kontrolu, jako by se snažil odvrátit sám sebe od spáchání vraždy. Zaťatou pěstí pravé ruky se udeřil do otevřené dlaně levé ruky a syčel. „Kdybych mohl, tak vyhodím Pentagon do vzduchu… jen kdybych tak mohl.“ V některých okamžicích byl admirál Žang Jušu orientální obdobou admirála Arnolda Morgana. A právě teď si nevěřil, že by se dokázal bratřit s jinou lidskou bytostí. Zvláště když očekával, že z Moskvy každou chvíli zatelefonuje admirál Vitalij Rankov, jehož teď pokládal za největšího pošetilce v celém Rusku.

Družicovou zprávu považoval za nějaký druh blábolu. Vysvětlovala, že u jižního cípu kurilského ostrova Paramušir došlo k nějaké nehodě a že jedna ze dvou exportovaných ponorek zmizela. V té chvíli se nalézala v hloubce 60 metrů a plula pod ochranou čtvercové formace tří ruských torpédoborců a fregaty Něpristupnyj, vybavené k protiponorkovému boji. Byla také pod hladinou doprovážena ponorkou třídy Typhoon o výtlaku 21 000 tun a po celou dobu byla obklopena akustickou bariérou, jež nepříteli znemožňovala její detekci.

Rusové byli záhadou naprosto vyvedeni z míry. Nikdo v sonarových sálech nezachytil zvuk blížícího se torpéda. A přestože tři lodě hlásily pravděpodobný výbuch uprostřed sledovaného čtverce, nikdo si nebyl jist tím, co jej způsobilo. Ponorka náhle přestala odpovídat na hydroakustický telefon. Nyní, pět hodin po incidentu, pročesávaly torpédoborce celou oblast a povolaly si na pomoc pátrací skupinu ze své základny v Petropavlovsku. Narazili na naftovou skvrnu a našli nějaké trosky, ale v tomto stadiu, vzhledem k ocelově neproniknutelné ruské eskortě, se domnívali, že šlo jenom o nešťastnou náhodu, pravděpodobně masivní výbuch uvnitř ponorky v akumulátorových kobkách.

Admirál Žang nikdy v životě nečetl nic samolibějšího, nic pitomějšího, ani nic pošetilejšího. Ani nic nepřesnějšího. Když zpráva poprvé dorazila, admirál si položil jen jednu otázku: Věděl potenciální nepřítel, že konvenční ponorka byla doprovázena ruskou jadernou ponorkou Typhoon? Odpověď byla: NE. Ponorka Typhoon byla přítomna proto, aby odradila nepřítele, a podle jeho názoru v téhle roli selhala. Dokonce i Rankov teď musel chápat, že selhala proto, že Američané nevěděli, že je tam.

Nevěřícně četl zprávu, vyveden z míry tím, co v záchvatu vzteku nazýval „tvrdohlavou svéhlavostí slovanského nevolnického mozku“. O samotě ve své kanceláři byl skutečně fyzicky ochromen hloubkou svého vzteku. Měl klaustrofobický pocit obklíčení, chtěl jenom mrštit něčím proti stěně. Místo toho zavolal štábní vůz, řekl řidiči, ať pro něj zařídí otevření dveří Ju Juanu, a aby ho tam okamžitě odvezl.

Žang miloval osamělá místa. Ani by ho nenapadlo navštívit zahrady v době od 8 do 10 hodin dopoledne, anebo od 2 do 5 odpoledne, kdy se to tu hemžilo davy. Teď se procházel kolem širokého kmene stromu ginko a znovu a znovu mumlal věty pod dojmem překotně se hrnoucích myšlenek: „Ta jejich posedlost utajováním… ta jejich nekonečná tupost… jediné, co by stačilo udělat, bylo říct Američanům, že Typhoon tam je, a tohle by se nikdy nestalo. Protože Američané by se nikdy neodvážili vypálit torpédo, kdyby existovalo jen jednoprocentní riziko, že zasáhnou ruskou ponorku vezoucí mezikontinentální balistické střely, jež Typhoon určitě měl na palubě… Protože na to je ta ponorka konstruovaná… a navíc, byla v ruských výsostných vodách!“

Admirál Žang Jušu nechoval žádné pochybnosti. Lidé v Pentagonu rozmetali devátou ponorku na kusy, pod vodou… stejně jako rozmetali Kilo 4 a Kilo 5… a stejně jako zničili Kilo 6, Kilo 7 a Kilo 8 v kanálu. Ať si Moskva říká, co chce, Žang by nevsadil na připlutí desáté ponorky do Šanghaje ani zlámanou grešli. Vztekle potřásl hlavou. Naštvaně si vybavil celou scénu, jak se asi odehrála v těch vzdálených širých vodách jižně od ostrova Paramušir. Dovedl si představit kravál kavitace, když hřídele a šrouby doprovodných plavidel hřměly kolem, jedna dopředu, druhá na zadní chod. Věděl, že k tomuto hluku přispíval i aktivní sonar, a bylo mu jasné, že takový kravál určitě znamenal pro pátrající americkou ponorku SSN vážný problém. Americký tým sonarových operátorů určitě stěží dokázal nějakou ruskou ponorku zachytit.

Ale mince měla ještě druhou stranu. Vlastně takových stran existovalo několik. A nejdůležitější byla skutečnost, že Američané dokázali neustále vylepšovat své podvodní zbraně. Již dlouho byli schopni naprogramovat torpéda tak, aby dokázala vypátrat a zničit cíle jen do 12 metrů pod hladinou, či 18, nebo dokonce 35 metrů, to už bylo jedno. Taková zbraň si doprovodného plavidla na hladině prostě nevšimla a zasáhla jen ponořenou ponorku.

Žang také věděl, že Rusové táhli za zádí všech eskortních lodí klamné cíle určené k odvedení jakéhokoliv přibližujícího se torpéda. Avšak slyšel také o dalším taktickém vývoji v USA - o možnosti přinutit podvodní střelu pomocí naváděcího kabelu proplout kolem návnady a teprve potom vyhledat a vyhodnotit cíl za ní, a to všechno přesně řízeno z centra útočné ponorky.

Zařízení dokonce umožňovalo torpédu, v případě nutnosti, proplout přímo napříč čtvercem a potom se obrátit zpátky a provést uvnitř čtverce druhé pátrání po cíli pomocí aktivního sonaru, jenž dokázal bezmocnou oběť zaměřit. Podle Žangova názoru, přesně tohle postihlo devátou ponorku. Byl ochoten se před pokročilou technologií sklonit. Před čím se nemohl sklonit, byl idiotský nápad spouštět řvoucí akustickou bariéru po 24 hodin denně za plného vědomí, že to pravděpodobně znemožní přesnou detekci připlouvajícího torpéda, naváděného na cíl.

Před čím se také nedokázal sklonit, bylo skutečně pošetilé ruské rozhodnutí nevarovat Američany, či přinejmenším nedat jim jasně najevo, že pokud zahájí palbu, tak mají vynikající příležitost napálit torpédo do plující ruské ponorky Typhoon a tak poskytnout casus belli pro třetí světovou válku.

Podle Žangova názoru byl právě toto klíč k celé strašlivé situaci. Zvedl zrak k malým chomáčkům čerstvě rašících ořechů ginko - v Číně považovaných za pochoutku - a vybavil si široké baltské tváře ruských námořníků, s nimiž musel jednat… a v duchu uslyšel halasnou triumfální vojenskou hudbu jejich ohromného bezvýrazného souseda na západě… zvuky tak hrubé a neladící čínským uším. A docela vážně se zamyslel nad tím, koho nenávidí víc, zdali hloupou, nepatřičnou, snadno předvídatelnou zavilost Rusů, anebo nadutou, technologicky vyspělou a zákony obcházející zručnost válečného loďstva Spojených států.

Vykročil k velkému stromu, odkud dohlédl na 200 metrů širokou řeku Huangpu a došel k závěru, že odpověď je nasnadě. K Rusům cítil z mnoha důvodů odpor, ale Američany nenáviděl.

Zatímco řidič na něj čekal u brány v ulici Fu Ju, vrchní velitel válečného loďstva se rozhodl, že si problémy promyslí během procházky po bulváru Bund. Chodník se stáčel kolem nábřežní hráze a opisoval velký pravotočivý zákrut řeky na její cestě do delty řeky Jang-c‘-ťiang. Chvílemi se zastavoval a naslouchal zvukům nejrušněji prosperujícího čínského přístavu, jehož doky se táhly podél šanghajského nábřeží v délce 55 kilometrů.

Žang slyšel po celý život tak důvěrně známé zvuky píšťal a sirén, nesoucí se nad vodou, a pozoroval nákladní přívozy, jak soupeří o volný prostor se starými parníky a nákladními čluny s tupými příděmi. A po celou dobu se proti přílivu prodíraly starobylé pla-chetní džunky krčící se mezi obrovskými uhelnými čluny a uprostřed toho všeho se rodiny místních obchodníků proplétaly se svými sampany, poháněnými jedním velkým veslem zvaným juloh.

Náčelník čínského válečného loďstva zavrtěl hlavou nad tím strašidelným nedostatkem disciplíny, nad jemným chaosem tohoto quasi obchodního karnevalu, jenž se odehrával na hnědých vodách Huangpu. Byl to životem kypící, avšak ne zcela typický výjev, protože Šanghaj také reprezentovala skutečné srdce čínského válečného loďstva. Zde, v ohromných docích Džiangnan, Hudong a Huangpu se stavěly některé z nejlepších čínských válečných lodí: torpédoborce třídy Luhu o výtlaku 4000 tun s řízenými střelami na palubě, 25 fregat třídy Džianghu, torpédoborce třídy Luda rovněž s řízenými střelami, z nichž jeden zvaný Nanžing o výtlaku 3670 tun byl po řadu let admirálu Žangovi domovem.

Když zavřel oči, stále si tu loď dokázal vybavit. Její tlusté šikmé komíny, její 133 metrů dlouhý štíhlý trup, nejmodernější vrhač protiponorkových min umístěný na přídi těsně před hlavním 130mm dělem. Kapitán Žang měl tuhle loď, staré číslo 131, pevně v rukou. Takové to byly dny. A vzpomněl si na 120mm miny, které míval na palubě. Byl by doslova dal svůj život za příležitost vypálit ty miny právě teď, do vod někde východně od Kurilských ostrovů, kde, jak věděl, plula tiše a hluboko americká jaderná ponorka, čekající na novou šanci zasáhnout přeživší ruskou ponorku.

Vrátil se v mysli zpět k tomu časnému ránu 5. září, kdy z Vladivostoku dorazila zpráva přenášená z lodi Admirál Čabaněnko přes Oljutorskij mys na sibiřské pevnině: „Při třech obězích radaru zachycen krátký prchavý kontakt. Šest mil od našeho levoboku. Pravděpodobně útočná ponorka Spojených států.“ A vzpomněl si také na samolibé uspokojení ruského kapitána: „Není důvodu pro další obranná opatření. Akustická bariéra stále aktivní. Američané jsou bezmocní.“

Jo, to určitě. Admirál Žang se zamračeně vrátil podél Bundu zpátky do zahrady k velkému stromu ginko, jenž pro něj ztělesňoval starobylou duši jeho země. Rád stál v jeho stínu a vracel se sem vždy, když přijel do Šanghaje… prostě tu tak jenom stál, pod stromem, který už žil 400 let a bude žít dalších 600 - strom, jehož přírodní dědictví v jeho milované zemi činilo z dinosaurů nafoukané nováčky.

Zlost z něj pozvolna vyprchávala, déšť ustával a admirál se vydal kolem malého jezírka k pavilonu Devíti lvů. Kráčel podél dlouhého východního břehu centrálního jezera, kolem Věže radostné nálady, jejíž název nijak nekorespondoval s jeho rozpoložením. A uvažoval, jak by měl jednat se svými pány. Mohl by, tím si byl jist, získat čas, kdyby se mu podařilo dosáhnout soukromého přijetí u Svrchovaného vládce. Starý pán by mu je jistě neodepřel. Ale jedna věc by změnila náladu v jeho prospěch… jen kdyby někdy v průběhu příštích dvou týdnů ponorka číslo 10 vklouzla nezraněná na kotviště v přístavu Šanghaj.

Unavené kráčel zpátky k bráně zahrad mandarína Ju a znovu usedl do štábního automobilu. Teď se musí připravit čelit nevyhnutelné inkvizici, jež byla zakořeněna v čínské vládě. Nevyhnutelně to skončí tím, že on, Žang, a jeho služebně nejstarší admirálové se budou snažit vysvětlit civilistům, proč se dodávka několika málo ponorek, prováděná v mírové době, převážně ve vodách jejich přátel a spojenců Rusů, ukázala být tak katastrofálně obtížná.

Admirál Vitalij Rankov, ve slavnostní uniformě, strávil většinu noci v Kremlu. Celou dobu od okamžiku, kdy ve 02:00 hodiny přišla od tichomořského loďstva zpráva, že jedna z ponorek směřujících do Číny byla ztracena severně od Kurilských ostrovů, se snažil zachovat klid. Poslouchal pečlivě hlášení kapitánů ruských eskortních plavidel a zaznamenal, že všichni tvrdí jediné: nedokážou najít žádný důkaz nečisté hry. Ale měli by, ne snad?

Hlásili, že nikdo neslyšel nic, co by svědčilo o útoku. Američané nemohli zjistit ponorky na sonaru a stejně jisté bylo, že je nemohli vidět. Na ponorky určitě nemohl zaútočil nikdo. Ledaže by americký velitel ponorky dospěl k nezodpovědnému rozhodnutí vypálit torpédo přímo skrze eskortu, nějak se vyhnout návnadám, proklouznout kolem největší ponorky na světě a nabourat se přímo do ponorky třídy Kilo. Ne, admirál Rankov tomu také nerozuměl.

Obrovitý bývalý ruský zpravodajský důstojník možná nebyl odborník na ponorkové zbraně a rozhodně nebyl takovým učencem ve věcech námořního válečného umění jako jeho čínský protějšek admirál Žang. Ale znal možnosti amerických zbraňových systémů velmi dobře.

Nicméně v rozporu se vší prostou logikou, kterou měl před sebou, věděl, čí ruce byly za tím vším. Byly to stejné ruce, kterým se nějak podařilo roztříštit tři ponorky, dva nákladní čluny Tolkač a podstatný kus Bělomořského kanálu jedním ďábelským úderem před třemi měsíci. Byly to ruce admirála Arnolda Morgana. A nebylo to poprvé tohoto roku, kdy by Vitalij Rankov byl schopen tohoto výbojného bývalého náčelníka zpravodajství amerického válečného loďstva s čistým svědomím uškrtit.

Právě teď by rád zavolal do Bílého domu a začal Morganovi vyčítat, vyhrožovat vším možným: odvetou, soudním dvorem Spojených národů pro lidská práva, ponížením před očima světové komunity. Ale nemohl se nějak odhodlat čelit nevyhnutelnému pokoření, jež by pro něj znamenal břitký, strašlivý, zločinecky uhlazený tón toho Texasana. Hej, Vitalij… musíte posílit bezpečnost… to víš, stávají se různé věci.

Ne. Prostě by to nesnesl. Místo toho musí uchlácholit Číňany. A především musí udělat všechno, co je v jeho silách, aby zajistil, že poslední ponorka dorazí do Šanghaje. Navzdory všem ďábelským snahám toho uprchlíka před spravedlností, který se honosí titulem poradce prezidenta Spojených států pro otázky národní bezpečnosti.

Columbia se nalézala 150 mil od místa činu, pohybovala se rychle na jihojihovýchod ve vodách hlubokých téměř 4000 metrů směrem k souostroví Midway. Ponorka pořád plula bez závad, ale Klokan už celý měsíc tvrdě proháněl muže i stroje a byl šťastný, že teď míří k vynikající americké ponorkové základně v Pearl Harbor. Čekalo je zde volno a odpočinek, plus zpožděná rutinní údržba. Jakmile dorazí na místo, vypnou reaktor, doplní munici, naloží zásoby a zkontrolují mechanické části. Avšak provedou to na kotvě, protože Columbia nepotřebuje oškrábání trupu v suchém doku. Mrazivé vody v Arktidě nepodporují výskyt korýšů a hub, jež se vždy přichytí na trup, když ponorka pluje v teplých mořích.

Columbia vykonala mírumilovnou sedmidenní plavbu Tichým oceánem, proplula kolem severního cípu Midway, na jihu minula Havajský hřeben. Klokan zanechal na pravoboku ostrov Kauai a potom zabočil doprava směrem k průlivu Kauai, minul mys Barbers a plul podél skalnatého jižního pobřeží Honolulu. Zabočili do Pearl Harbor 17. září, přesně jeden týden poté, co poslali K-9 do stoosmdesátimetrové hloubky oceánu u ostrova Paramušir.

Posádka ponorky, vrátivší se z přísně tajné operace, byly šťastná, že může užívat jasného slunečního svitu ostrova. Zůstanou zde čtyři týdny, zatímco Columbia doplní zásoby a prodělá malou generálku. Důstojníci budou mít čas dohnat papírování, mnoho členů posádky bude pracovat po boku údržbářů z Pearl Harbor, další budou dohlížet na nakládání a uskladnění zásob. Všichni budou mít dostatek volna, aby si mohli prohlédnout ostrov, a svobodní členové posádky se už nemohli dočkat legendárních nočních klubů v Honolulu.

Klokan zatelefonoval ihned po zakotvení Jo do Connecticutu navzdory nepříjemné ranní hodině na východním pobřeží Spojených států a sdělil jí stejně nepříjemnou zprávu, že Columbia bude patrně poslána na třítýdenní hlídkovou plavbu s novým operačním svazem letadlové lodi, jenž dorazí do Arabského moře začátkem prosince. Avšak dosud se nejedná o nic definitivního. Jo přijala zprávu o tom, že další společné Vánoce jsou v troskách, vyrovnaně. Hlavně se jí ulevilo, že její manžel je naživu.

Řekl jí, že je na nějaký čas v Pearl Harbor a Jo se odvážila zeptat, jak se tam k čertu dostal? „Myslela jsem si, že jsi někde v Atlantiku, ne v Tichomoří?“

„Promiň, miláčku, to ti nemohu říct,“ odpověděl žoviálně. „Nezapomínej, že tohle je přísně tajné řemeslo…“ Potom hlubokým hlasem dodal: „Jmenuji se Dunning… Cale Dunning… agent nula nula šest a tři čtvrtě.“

Dne 17. září, 16:30 hodin. Pozice 34,00 sever, 142,00 východ, 150 mil od východního pobřeží Japonska, hloubka vody 9800 metrů. Ruská ponorka třídy Kilo, nyní však pod čínským velením, plula rychlostí 9 uzlů 100 metrů pod hladinou. Poháněna bateriemi směřovala na jih.

Kapitán Kan Ju-fang, bývalý velící důstojník nové čínské ponorky třídy Xia (typ 093) o výtlaku 8000 tun byl nyní odborníkem, který ovládal ruskou dieselelektrickou ponorku, jež tolik znamenala pro jeho vrchního velitele. Kapitán Kan byl služebně nejstarším důstojníkem v čínském válečném loďstvu, který stále ještě sloužil na válečných ponorkách. Vybudoval si úctyhodnou pověst ve službě na notoricky problematické Xia, jež se pořád potýkala s nekonečnými problémy s ohromnými jadernými hlavicemi střel typu CSS-NX-4.

Kapitán nakonec program opustil, protože se zdálo nepravděpodobné, že Čína vůbec kdy bude mít dokonalou flotilu těchto tří ponorek vybavených balistickými raketami. A každopádně, admirál Žang považoval Kan Ju-fanga za ideálního člověka na velitelský můstek příští nové ponorky Kilo během její nejnebezpečnější plavby. Tento rodák ze Šanghaje byl pedantem staré školy. Když u Paramuširu zmizelo Kilo 9, byl to on, kdo řekl ruským důstojníkům stále na palubě, že se rozhodl zmizet, vykašlat se na eskortu a odplout pomalu rychlostí 5 uzlů směrem k Šanghaji ponořen. Požádal ruského fregatního kapitána na palubě, aby informoval velitele eskortního operačního svazu, co dělá, a od této chvíle kapitán Kan ignoroval všechny ostatní lodě a signály, nařídil na jeden den zvýšit rychlost a prostě se ztratil. Od této chvíle mohli ostatní plout plnou parou do Šanghaje. Řečeno západním stylem, kapitán Kan se do toho pustil na vlastní pěst.

Neměl ostatně čas na zbytečné hrdinství. A nestál také o to pátrat po případné americké ponorce a pustit se s ní do křížku. Protože věděl, že existuje pouze jediný výkon, za který mu bude vrchní velitel hluboce zavázán: bezpečná dodávka desáté ponorky do Šanghaje.

Takže teď cestoval podle svého, byl sedm dní dále na jihu od Paramuširu a plul nikým nerušen. Poprvé za dlouhou dobu mohl převzít odpovědnost za své vlastní činy. A byl rozhodnut s ponorkou doplout na místo určení. Měl nový člun rád, považoval ponorku za dobře ovladatelnou. A především miloval její celkovou charakteristiku - solidní spolehlivosti. Kapitán Kan předpokládal připlutí do šanghajských doků odpoledne 23. září. A když se poprvé vynořil první noc východně od centrálních Kurilských ostrovů, aby zavzdušňoval, vyslal přes družici vrchnímu veliteli hlášení o svých záměrech. O dvě hodiny později už byl opět ponořen a s nabitými torpédovými hlavněmi pospíchal na jih ke svému milovanému rodnému městu v milované Číně. Kapitán Kan byl velice nebezpečný muž.

Pentagon zdaleka netušil, jak moc je nebezpečný. Ale dvaapadesátiletý Kan byl na tento velitelský post vybrán osobně admirálem Žangem nejenom proto, že byl nejzkušenějším čínským frontovým ponorkovým velitelem, ale také kvůli své minulosti a svému „kádrovému profilu“. Kan Ju-fang byl v polovině 60. let rudým gardistou, jedním z Mao Ce-tungových nedospělých fanatiků. Tehdy velký předseda schválně a zlovolně rozpoutal mezi čínskými obyvateli krvavé nepokoje. Kan byl tehdy i nyní fanatikem pro věc rudé Číny. V roce 1966, když mu bylo 15 let, vedl první brigádu první armádní divize neslavně proslulé šanghajské 28. školy. Byla to skupina obávaných 20 mladých rudých gardistů, kteří se dostali do všečínských zpráv, když umučili tři své učitele, dva oslepili a dva další přinutili vyskočit z oken v šestém patře. Kan Ju-fang vedl skupinu, která se později rozrostla na ozbrojený pouliční gang. Změnil si jméno na „Kan, osobní strážce předsedy Maa“, nosil zbraň a karabáč a ve jménu kulturní revoluce organizoval noční řádění v chudých ulicích své čtvrti. Pátral po lidech, které považoval za nepřátele lidu - podle Maovy fráze za „kapitalistické přivandrovalce“ - což v širokém slova smyslu znamenalo každého, kdo byl úspěšný.

Za 12 měsíců, během nichž Mao přenechal moc nad dospělými těm nejnásilnějším elementům čínské mládeže, měl Kan na svědomí tolik mučení učitelů a intelektuálů, že zabral celé divadlo uprostřed Šanghaje, aby mohl se svými nohsledy pravidelně tlouct učitele, intelektuály a profesory tak, že málem vypustili duši. Počet sebevražd v jeho okrese dosáhl alarmující výše, neboť Kan vždycky přinutil manželské partnery a děti sledovat šokující mučení svých nebohých obětí. Říkalo se, že největší radost měl z takzvané „tryskové pozice“, kterou nutil ženám. Zkroutil jim ruce za zády nad lopatkami tak, že je zpravidla vykloubil. Někdy museli jeho pomocníci ukopat protestující manžele k smrti.

Kan nebral na ženy nikdy žádné ohledy. V moderním slova smyslu byl „slepý k pohlaví“, také se nikdy neoženil.

Když se zlovolný a nenáviděný režim nedospělých rudých gardistů skončil, mladý Kan se úlisně a výhodné vetřel mezi povstalecké rudé gardisty. Ti donekonečna vysílali v ulicích a vykřikovali Maovy myšlenky: „Divošské srocení jedné třídy svrhne druhou.“ Na konci šedesátých let si jeho brutality povšimla jedna z nejkrutějších žen celé čínské historie, bývalá herečka Džiang Qing, která se stala Maovou manželkou. Udělala Kana jedním z nejmladších vůdců své běsnící kabaly. Ta řádila po celé zemi, ničila školy, univerzity a knihovny, pálila knihy, rozbíjela okna a vnutila vládu teroru akademickým společenstvím ve velkých čínských městech.

Madame Mao zaměstnávala mladého Kana čtyři roky. Poté mu osobně slíbila splnit jeho přání, vstoupil do lidově osvobozenecké armády a loďstva. Jako kluk narozený pár kroků od šanghajského nábřeží využil naplno svou šanci a rychle dosáhl důstojnické hodnosti. Byl to vysoký, povýšený muž, uhlazený a bez přátel, ale schopný lodní velitel. Nikdy nebyl oblíben a jenom jednou se zapletl do skandálu. Byl podezřelý, že podřízl hrdlo jedné šanghajské prostitutce. Avšak podezření se nikdy neprokázalo.

Když byl Kan přeložen k ponorkám, jeho postavení se rychle zlepšilo. Stal se neohroženým ponorkovým velitelem a získal pověst nejlepšího zbraňového odborníka celého válečného loďstva. Nicméně několik vyšších velitelů vědělo o jeho strašlivé minulosti a většina jeho kolegů se mu i bez toho raději zdaleka vyhnula.

Admirál Žang věděl od začátku, že krví potřísněné ruce jeho podivného a bezcitného vraha jsou přesně ty, jaké chce mít u kormidelního kola posledních dvou ponorek třídy Kilo. Žang instinktivně chápal, že pokud čínské ponorky loví americké válečné loďstvo, tak tuto přísně tajnou operaci provádí jaderná ponorka. Věděl také, že americký velící důstojník na takové misi bude nemilosrdným protivníkem. Ať už je ten Američan kdokoliv, najde v Kanovi rovnocenného soupeře, který vystřelí smrtící torpédo při první provokaci. Rozkaz k tomu neváhal admirál Žang vydat bez nejmenšího hryzení svědomí - ne v tomto případě. Nová satelitní zpráva pro Kilo 10, když krátce šnorchlovalo na cestě k Šanghaji, tlumočila jeho záměry do písmene.

Dne 23. září, 17:30 hodin. V šanghajské námořní základě objal admirál Žang Jušu s neskrývaným potěšením velícího důstojníka poslední ruské ponorky, jež vykonala cestu ze severního Ruska kolem celé Sibiře. Nařídil svému štábu, aby styčný tým Rusů, kteří doprovázeli čínského kapitána přes půlku světa, byl přijat s projevy co největší úcty. Všech šest Rusů mělo s ním osobně a s nejvyššími čínskými veliteli dnes večer povečeřet.

Předtím si ovšem přál vyslechnout kapitána Kana osobně. V následujících hodinách se však nedozvěděl mnoho nového.

Ne, ponorky si nikdy nebyly vědomy přítomnosti stíhacího amerického jaderného člunu. Ano, podvodní akustická bariéra, o které věřili, že je udrží v bezpečí, odblokovala všechno. Ne, neslyšeli žádný jednoznačný důkaz útoku. Jestli bylo deváté Kilo zasaženo torpédem, tak muselo být brilantně naváděné. Ano, byli v tu chvíli nejméně míli vzdáleni. Ano, jejich obsluha sonaru hlásila v tu dobu výbuch, ale bylo naprosto nemožné dojít k nějakému pozitivnímu závěru, co bylo jeho příčinou, vzhledem k tomu strašlivému hluku všude kolem, jenž trval celou plavbu z Beringová průlivu.

Nakonec položil admirál Žang svému nejlepšímu ponorkovému veliteli jednu otázku, která jej strašila po všechny dny. „Myslíte si, že by bylo lepší dát Američanům najevo, že mezi oběma konvenčními ponorkami pluje jaderná ponorka Typhoon?“

„Ano, pane. Ano. Já bych to udělal. Po pravdě řečeno, domníval jsem se, že oni to vědí. Moc jste mě překvapil… Nechce se mi věřit, že nikdo nevěděl, že nás Typhoon doprovází.“

Dne 1. října vyslal admirál Žang novou ponorku na jižní základnu v Kantonu. Ze Šanghaje to bylo 1200 mil cesty, jež trvala šest dní. Celá posádka pod velením kapitána Kana teď byla čínská.

Dne 7. října člun zakotvil v novém ponorkovém přístavu na Perlové řece, a přešel tak oficiálně do péče viceadmirála Cu Dži-saje, náčelníka jižního loďstva. Tento transfer uvnitř loďstva měl sloužit dvojímu účelu. Admirál Žang prostě věřil, že ponorkové záležitosti bylo lépe vyřizovat z Kantonu, protože možná vyšle ponorku už brzy daleko na jih, aby vypátrala, kde přesně Tchaj-wanci provádějí své jaderné experimenty. Samotné obsazení ostrova Tchaj-wan bude muset počkat, dokud neprojedná s Rusy novou smlouvu na dodávku nových ponorek třídy Kilo.

Dopoledne 14. října v 10:30 hodin se ohlásil agent chodec čínské zpravodajské služby, pracující pod přísným krytím na Tchaj-wanu. Mluvil z očividně bezpečného domu - ale měl zoufale naspěch a chtěl mluvit jedině s generálem Fangem Weiem osobně.

Jeho zpráva byla nanejvýš záhadná. „Profesor Liao Lee z Tchajwanské státní univerzity najednou zmizel, přímo uprostřed svého nejdůležitějšího kurzu. Neukázal se po státním svátku, kdy bylo prodloužené volno. Studenti jsou záhadou zaskočeni. Fakulta mlčí.“

Generál Fang si živě připomněl červnovou konferenci, jež se konala každé dva roky, a tajnou linkou zavolal admirálu Žangovi v nedaleké kanceláři na velitelství válečného loďstva v Pekingu. Svůj rozhovor s agentem doslova zopakoval a žádal informace o příštím odplutí ponorky Hai Lung číslo 793.

Admirál Žang požádal generála, aby okamžitě přišel do jeho kanceláře. O hodinu později se oba nad veškerou pochybnost ujistili, že v Holandsku postavená ponorka odplula již přede dvěma dny, 12. října. Oba důstojníci si byli jisti, že proslulý jaderný fyzik je na její palubě. Byli si stejně tak nezvratně jisti, že se v záhadné jaderné laboratoři, ať již se nalézá kdekoliv na chladném jihu, děje něco důležitého.

Nicméně Žang si myslel, že ví kde, a okamžitě telegrafoval admirálovi Cu Džisajovi do Kantonu. „Nařiďte kapitánu Kan Ju-fangovi, aby do 24 hodin odplul s nedávno dodanou ponorkou do jižního Indického oceánu ke Kerguelenským ostrovům. Vzdálenost 8500 mil. Doplnění paliva jižně od průlivu Lombok. Podrobnější instrukce následují.“

V 11:00 hodin místního času - o dvanáct hodin později - pořád ještě 14. října, zachytil Frank Reidel, náčelník pro Dálný východ, na velitelství CIA v Langley ve Virginii kódovanou satelitní zprávu z Tchaj-pej. Jasně pocházela od jejich nedocenitelného přístavního předáka na základně ponorek v Suao Carla Chimeie.

Tvrdil ve zprávě, že téměř jistě poznal civilního pasažéra naloďujícího se za ranního rozbřesku 12. října, tedy před dvěma dny, na Hai Lung 793. Krátce předtím si přečetl dlouhý článek v brožuře Tchajwanské státní univerzity, kde byly dvě fotografie tohoto pána. Carl Chimei přísahal, že tímto cestujícím byl nejvýznamnější tchajwanský jaderný fyzik profesor Liao Lee.

Frank Reidel hodil všechny ohledy za hlavu a vytočil ultratajnou linku do Bílého domu, přímo k Arnoldu Morganovi.

„Morgan. Mluvte.“

„Zde Frank Reidel, pane.“

„Nazdar, Franku, co tak hoří?“

„Náš člověk v Tchaj-peji je si jist, že viděl nejdůležitějšího tchajwanského jaderného fyzika, jak nasedá na ponorku Hai Lung, člun číslo 793, a to před dvěma dny, za rozbřesku 12. října. Ponorka odplula téměř okamžitě. Jako obvykle nikdo vůbec neví kam.“

„Hej, Franku. To je dobrá informace. Opravdu dobrá. Drž jazyk za zuby.“ A s tím admirál praštil sluchátkem.

„Nevychovanej buran,“ ušklíbl se agent CIA. Pro sebe dodal: „Ale jinak je to machr, a nejhorší na tom je, že mi je ten nafoukanej zkurvysyn docela sympatickej.“

Admirál Morgan požádal sekretářku, aby Charlie okamžitě přijel ke vchodu, a potom aby zavolala admirálu Mulliganovi a řekla mu „seď na zadku, dokud nepřijedu.“

O hodinu později, v Pentagonu, trvalo oběma admirálům jenom pět minut, než se shodli na tom, že je zrovna tak na čase posvítit si vážně na aktivity Tchajwanců na tom proklatém ostrově. „Ježíši Kriste,“ rozčiloval se Arnold Morgan. „Ti čuráci bláznivý tam můžou připravovat nějakou bakteriologickou válku nebo tak něco. Jsou z té pevninské Číny tak zatraceně vynervovaní.“

„To spíš jadernou, zvláště když mají na palubě té proklaté ponorky toho slavného profesora,“ zavrčel vrchní velitel.

Ve 12:37 admirál Mulligan vyslal prostřednictvím družice tajnou zprávu veliteli ponorky Columbia v Pearl Harbor.

„Osobně pro fregatního kapitána Dunninga: Vyplujte co možná nejvyšší rychlostí ke Kerguelenám. Proveďte důkladný průzkum ostrova v trvání dvou týdnů.

Cíl: Najít místo úkrytu tajných tchajwanských operací. Zůstaňte nepozorováni, opakuji, nepozorováni.

Náčelník ponorkových operací v Tichomoří bude o vašich pokračujících operacích pod velením náčelníka ponorkových operací v Atlantiku informován. Máme podezření, že na určeném místě je továrna na bakteriologické nebo jaderné zbraně. A také možný vládní úkryt pro případ čínské okupace.

Tchajwanská ponorka Hai Lung člun číslo 793 vyplula ze Suao 12. října. Očekávaný čas připlutí na Kergueleny 18.-19. listopadu. S největší pravděpodobností veze na základnu zásoby. Vaším úkolem je najít KAM. Nic jiného. Bojový styk s nepřítelem jedině v případě sebeobrany - zakazujeme preventivní úder v sebeobraně.

Jakmile splníte úkol, okamžitě opusťte oblast a podejte hlášení. Další akce, v případě vašeho úspěchu, jsou zatím předmětem úvah.“

Dne 15. října, 12:00 hodin. Nová čínská ponorka třídy Kilo opustila Kanton a vyplula po proudu Perlové řeky. Během 50 mil plavby po řece minula města Kowloon a Macau, jež leží na protějších březích a chrání tuto ohromnou čínskou deltu. Za myriádou maličkých ostrůvků, jimiž je posetá ohromná rozloha jižního Čínského moře, se ponorka ponořila a zamířila rychlostí 9 uzlů na jih. Bude jí trvat tři a půl dne, než obepluje severní cíp Filipín, než znovu zatočí na jih a vydá se ke vzdálenému Lombockému průlivu a potom ke Kerguelenám. Velení na palubě měl kapitán Kan Ju-fang.

Dne 15. října, 19:36 hodin. Columbia vyplula, zamířila ven z historických vod přístavu Pearl Harbor. Na můstku stál ve svém tmavomodrém kabátu proti večernímu mrazu fregatní kapitán Klokan Dunning a spolu s ním navigátor poručík Wingate a zástupce velitele korvetní kapitán Krause. Měli před sebou dlouhou, předlouhou cestu: 11 700 mil.

Avšak jaderná ponorka mohla pod jejich velením urazit 550 mil za den a nejhorší rozmary Jižního oceánu se jich nedotknou. Vody, jimiž budou cestovat, budou hluboké, ale chladné, hladina bude nad nimi 100 metrů. Columbia byla ve vynikající kondici.

Lee O’Brien udržoval reaktor ve špičkovém stavu. A kdyby nebyl v tak špatném vztahu s prezidentovým poradcem pro otázky národní bezpečnosti, Klokan by byl se světem náramně spokojen.

To však bohužel nebyl. Věděl, že prezidentův poradce by nenařídil admirálu Mulliganovi poslat mu ten zničující kódovaný odsudek, kdyby nebyl absolutně rozzuřený. A Klokan se v celém případu cítil jaksi bezbranný. Byla to pravda. Je fakt, že tu zkurvenou ponorku Typhoon zasáhnout mohl. Bože, to by bylo strašlivé. Mohl si být jist, že Morgan jeho opomenutí pochopil s pronikavou jasnozřivostí. Všichni zúčastnění ostatně dávali ostentativně najevo, že na incident nezapomněli. Z atlantského velitelství dokonce obdržel ještě 15 minut před vyplutím zprávu přes družici, v níž ho vrchní velitel osobně upozornil, že K-10 opustila svou kóji v Kantonu a pluje po proudu Perlové řeky. Místo určení neznámé.

Klokan se zachvěl, navzdory teplému kabátu. Columbia proplouvala kolem Havajských ostrovů a mířila Tichým oceánem na jih. Ve 20:30 opustil velitel se svými dvěma důstojníky můstek a sešplhal do ponorky. Zde zůstane celou dobu plavby podél východního pobřeží Austrálie, kolem Tasmánie a vodami Jižního oceánu, k zamrzlé díře do pekla na ostrově, jejž už jednou navštívil za daleko příznivějších okolností.

„Bůh ví, co tam najdu,“ uvažoval. „Nejlepší bude, když udělám přesně to, co mi řekli, a nic navíc. Moje kariéra je patrně stejně v troskách. Kapitánem se už asi nestanu. Ale přece jenom se nechci do New London vrátit jako civilista.“

Čínská zpravodajská služba žádala po svých agentech v Tchaj-peji více a více informací. Pomalu a po kapkách se stékaly v kanceláři generála Fang Weie. Dne 24. října už nemohlo být nejmenších pochyb. Tchajwanci vyvíjeli jadernou zbraň a dělo se tak někde mezi 300 ostrovy, jež tvoří Kerguelenské souostroví.

Generál se sešel s admirálem Žangem na velitelství válečného loďstva v Pekingu ještě téhož dopoledne a poskytl mu nejnovější informace, z nichž některé se týkaly tajné dodávky přísně střežených kontejnerů ze dvou tchajwanských jaderných elektráren na ponorkovou základnu. Jasně šlo o uran.

Žang strávil další dvě hodiny o samotě a zkoumal podrobnou námořní mapu Kerguelenských ostrovů, sestavenou pod vedením viceadmirála sira Davida Haslama, hydrografa britského královského válečného loďstva. Potom v 16:30, napsal zprávu pro svého přítele a kolegu, admirála Cu Džisaje na jihu. Nařizoval mu odvysílat na ponorku směřující na jih následující rozkaz:

„Lokalizujte a zničte tchajwanskou laboratoř či továrnu na Kerguelenských ostrovech. Vyhněte se prostoru na jihovýchodě v okolí francouzské meteorologické stanice v Port-aux-Français (49,21 sever, 70,11 východ) na jižním pobřeží poloostrova Courbet. Západní pobřeží také prakticky nepřichází v úvahu, neboť je tam vysoký pobřežní terén, nechráněný před převládajícím antarktickým podnebím.

Nejpravděpodobnější oblastí jsou velké zátoky na severovýchodě - záliv Choiseul, Rhodes Bay a Baleiniers. Při odhalení místa by mohla pomoci bývalá francouzská jaderná ponorka, jejíž reaktor nyní slouží jako zásobárna energie. Použijte jakékoliv nezbytné prostředky k naprostému zničení tchajwanských zařízení.“

Columbia plula po celou cestu hluboko ponořená, rychlostí 20 uzlů, s výjimkou každodenního spojení s družicí, kdy se vynořovala na periskopovou hloubku. Dne 18. října měli Američané za sebou 1600 mil a téměř již přepluli centrální tichomořskou pánev. Dne 21. října minuli ostrovy Fidži a o tři dny později vpluli do australského Tasmánského moře. V poledne 26. října se nalézali nedaleko tasmánského přístavu Hobart na 45. stupni východní délky, jižně od velkého hotelu v Bouřkovém zálivu, kam Klokan a Bill Baldridge dopravili posledního únorového dne jachtu Yonder.

Před nimi bylo ještě 3500 mil Jižního oceánu, nad jehož vodami se koncem října překotně měnily povětrnostní podmínky. Často tu zuřily divoké bouře a na rozbouřeném moři se zdvíhaly obrovské vlny. To všechno samozřejmě posádka ponorky povýšeně ignorovala.

Ponorka, plnící přísně tajný bojový úkol, plula rychle na západ rovnoběžně s jedním z poledníků a směřovala ke Kerguelenským ostrovům. Na její palubě vládla bezstarostná nálada jako po celou dobu od okamžiku, kdy se vynořili zpoza arktického ledového příkrovu. Dokonce i šlamastyka u Kurilských ostrovů už připadala posádce jako hračka. Všechno to způsobila úleva, že se zbavili nejhorší noční můry všech ponorkářů - věčného strachu, že budou uvězněni pod vodou. Všechno bylo lepší než tohle, dokonce i když to nebylo nic příjemného.

Pro většinu z nich představovalo rutinní pátrání na opuštěných ostrovech na konci světa dětskou záležitost. Nebudou na nikoho střílet. Nikdo nebude střílet na Columbii a mohou vyklouznout na hladinu, kdykoliv se jim zachce. Počasí asi bude strašlivé, ale jakékoliv počasí nehraje roli ve srovnání s uvězněním pod ledem. Život na jaderné ponorce, jež sama byla lovcem-zabijákem ostatních ponorek, byl nejuvolněnější od doby, kdy opustila před 12 týdny New London.

V Pearl Harbor doplnili svou zásobu videokazet, každý byl opálený a ve skvělé kondici, a korvetní kapitán Curran ve dvojici s Davem Wingatem byli na nejlepší cestě vyhrát dlouhotrvající bridžový turnaj, v němž většina ostatních účastníků hrála roli beránků určených na porážku. „Jerry má kurevsky rentgenový voči,“ stěžoval si Lee O’Brien, matematik ze strojovny, který se nedovedl smířit s myšlenkou, že by někdo jiný dokázal počítat zahrané karty přesněji než on sám.

Jediným opravdu dobrým hráčem bridže v celé posádce byl poddůstojník Spike Chapman, vysoce kvalifikovaný odborník na lodní mechanismy, který trávil dlouhé hodiny prací u konzole, jež ovládala všechny mechanické a elektrické funkce ponorky s výjimkou pohonu. Dokázal počítat karty a dokázal hrát dobře, ale jeho pravidelný partner poručík Abe Dickson měl tendenci k ukvapeným sázkám. Takže poddůstojník Chapman se občas neudržel, a přestože byl v důstojnické jídelně hostem, nejednou si povzdechl: „Ježíši Kriste, Abe, pane… nemohli bychom to hrát trochu bezpečněji… alespoň jednou?“ Jeho stěží ovládaný vztek způsoboval, že se kdekdo válel smíchy, když palubní důstojník vyložil hromadu sedmi trumfů, aby příliš často zjistil, že tři by znamenaly daleko realističtější kontrakt.

Velící důstojník bridž nehrál. Bylo to vlastně především proto, že Klokan byl během plavby velice uzavřený do sebe, vůbec nebyl v té době ve své kůži. Jeho nejbližší kolegové důstojníci tím byli trochu vyvedeni z míry, ovšem nikdo z nich nečetl zašifrované hodnocení admirála Morgana.

Avšak fregatního kapitána Dunninga trápila ještě jedna věc. A to byl pocit všestranné nejistoty, co se týče Kerguelenských ostrovů. Byl jediným mužem na palubě, který se vážně zajímal o pokračující příběh lodi Cuttyhunk.

Klokan možná nedisponoval rtuťovitým, brilantním mozkem Arnolda Morgana či Joe Mulligana a určitě už ne admirála Dunsmora. Ale velící důstojník z Cape Cod byl více než schopen vykonávat velení na nejvyšší úrovni. Měl normálně naprosto jasný úsudek a nikdy nepřehlédl žádný skutečně důležitý fakt. Rád četl knihy pojednávající o velkých soudních případech a rád zdůrazňoval, že všechny soudy se točí kolem jediného prostého faktu, jenž je nepopiratelný, naprosto inkriminující a obvykle nezpochybnitelný s výjimkou falešných nářků všech obžalovaných, že „důkaz byl zfalšován“.

S ohledem na zmizení Cuttyhunk takový fakt také existoval a Klokan Dunning jej díky své selektivní paměti zaznamenal; slovo po slově, z článků toho Freddieho jaksejenomjmenuje: poslední zpráva Dicka Elkinse, radisty, vysílaná přes družici. MAYDAY… MAYDAY… MAYDAY!… Cuttyhunk 49 jih 69… PŘEPADENÍ… Japonci.“

Co se Klokana týkalo, znamenalo to, že Cuttyhunk se stala obětí útoku, jinak by radistu ani nenapadlo vyslat tak vážné obvinění do éteru. Skutečnost, že zpráva byla přerušena tak nezvratitelným způsobem a s konečnou platností, byla ještě umocněna stejně neoddiskutovatelným faktem, že celá posádka lodi plus všichni vědci plus dokonce loď samotná v tomto okamžiku zmizeli.

Klokanovi bylo jasné, že oni zmínění Japonci byli očividně Tchajwanci, skupina, po níž teď pátral. Určitě napadli Cuttyhunk s nějakou pěkně těžkou výzbrojí. Jejich motiv byl Klokanovi také zřejmý… musel to být prostě strach před odhalením, neboť loď z Woods Hole sama o sobě nepředstavovala žádnou vojenskou hrozbu.

Pokud Tchajwanci operovali pod záštitou ozbrojených námořních sil, jež neváhaly zahájit palbu na občany USA, a dokonce potopit či konfiskovat jejich loď, tak bylo mimo vši pochybnost, že také zahájí palbu na Columbii. Nyní už věděl, že v té oblasti mají ponorku. S Billem Baldridgem viděli jednu na vlastní oči.

Jaké další pobřežní obranné prvky by Tchajwanci mohli mít, Klokan nevěděl. Avšak zastával názor, že jeho průzkum musí být veden s bezchybnou opatrností. Měl jednoznačné rozkazy střílet jen v souladu s běžným mezinárodním právem na sebeobranu a zůstat neodhalen. A byl rozhodnut splnit tyto rutinní instrukce do písmene.

Jako velící důstojník Columbie nesdílel ovšem všeobecnou radostnou náladu, jež panovala mezi posádkou. Až se přiblíží ke Kerguelenám na 100 mil, tak jim náladu drasticky změní. Ale do té doby byl naprosto spokojen s tím, že se promítají nové filmy a že Abe Dickson vynáší hazardně bez ohledu na pravidla hry… stejný zlozvyk až příliš očividně přičítal admirál Arnold Morgan také Klokanovi samotnému.

Fort Meade, Maryland, 26. října. Kontradmirál George Morris podal telefonicky své ranní hlášení do úřadu prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti v Bílém domě. Jeho dnešní informace byly stejné jako včera a převčírem. Stejné zprávy podával již od 15. října, kde družicové snímky, zhotovené v 15:00 hodin místního času, ukázaly, že K-10 není ve svém kotvišti v Kantonu.

„Po tom zatraceném krámu není ani stopy, pane. Jestli pluje rychlostí 9 uzlů, tak teď může být nějakých 2500 mil od základny. A může plout kterýmkoliv směrem, zpátky na sever anebo kamkoliv jinam. To by mě z toho trefil šlak.“

„Mě taky, Georgi. Samozřejmě, může jen tak obeplouvat Tchaj-wan, anebo může hlídkovat u jižní Koreje… to je ten problém s tím malým parchantem, nemůžeš ji vidět a můžeš se vsadit, že ji při její nízké rychlosti nemůžeš ani slyšet. Kdo ví? No nic, dej mi vědět, kdyby se někde objevila. Vůbec se mi nelíbí, že se ten parchant někde jen tak volně potuluje.“

Columbia opustila australský antarktický hřeben ve 21:00 hodin a zamířila v 01:00 hodin 5. listopadu z východu plnou parou ke Kerguelenským ostrovům. O sedm hodin později, 100 mil od poloostrova Courbet, když jeho ponorka stále ještě plula v hloubce 200 metrů, promluvil velící důstojník k posádce člunu prostřednictvím lodního rozhlasu.

Řekl: „Mluví k vám kapitán. Jak dobře víte, brzy připlujeme ke Kerguelenským ostrovům. Nechtěl jsem až dosud dělat žádný poplach a vyvolávat nějaké deprese, a nechci to dělat ani teď. Ale chci každého z vás upozornit, že nepovažuji tuto pátrací akci za tak jednoznačně rutinní a bez vážného nebezpečí.

Dovolte mi, abych vám všem připomněl zmizení oceánografické lodi z Woods Hole s celou její posádkou, k němuž došlo před několika lety. Jak možná někteří z vás vědí, zmizela právě na místě, kam plujeme, u Kerguelenských ostrovů.

Někteří z vás možná četli zprávy o tragédii, při níž se zjevně ztratilo 29 lidí. Pokud jste je četli, tak jste jistě četli zprávu o posledním hlášení vyslaném z lodi Cuttyhunk… o tom hlášení, jež radista zahájil signálem Mayday! a potom oznámil, že loď byla přepadena Japonci.

Takže, podle mého názoru ta loď byla zcela jistě napadena. A mohla být napadena hlídkovým plavidlem nějakého cizího válečného loďstva, které tu je proto, aby chránilo ty chlapy, které máme najít. Stručně řečeno, tohle plavidlo se může klidně pokusit zaútočit na nás a my nevíme, jestli má nějakou protiponorkovou výzbroj, hlubinné nálože nebo miny. Ale já vám řeknu, že kdybych já měl něco chránit tady v těch úzkých vodních cestách, tak bych se tak určitě vyzbrojil!“

Po tomhle následoval očekávaný výbuch smíchu. Nicméně kapitán pokračoval. „Přiznejme si to, chlapi, nám se nikdo nemůže rovnat - jsme nejlepší a máme také nejlepší člun - ale moje rozkazy jsou jednoznačné: jsme tady proto, abychom hledali, lokalizovali a hlásili. Nejsme tu proto, abychom na cokoliv útočili.

Takže mějte jenom hlavy vzhůru. Opravdu není vyloučeno, že jsme v nebezpečných vodách, a tak zůstaneme ve špičkové formě a budeme mít oči otevřené a uši nastražené celou dobu. Pojďme toto pátrání provést jako profesionálové. Vím o vás, že jste všichni profíci. A pamatujte si, že tu nejsme proto, abychom útočili, jedině v případě jasné a očividné agresivní akce zamířené proti nám. Takové, o které jasně víme, že je to »buď oni, nebo my«. Protože na to je vždycky jen jedna odpověď: my ne!“

Tohle se každému líbilo. A velící důstojník uzavřel: „Tak takhle to je. Tak se do toho pustíme. Pátrání začíná přesně teď, v 08:00 hodin, za prvního rozbřesku. Mám v úmyslu vplout tam potichu a pustit se do práce. Neberte nic za hotovou věc. Nevíme, kdo může být náš nepřítel a kde se skrývá. Ale jsme stoprocentně rozhodnuti uvidět ho dřív než on nás. To je všechno.“

Columbia klouzala v chladných vodách pod hladinou, na níž zuřila antarktická vichřice, a vynořila se na periskopovou hloubku devět mil od vysokého žulového útesu mysu George, jihovýchodního cípu ostrova. Vítr vál ze severozápadu, takže o kus dál na pobřeží bylo jakési závětří, ale ne zde, a tak se americká ponorka převalovala ve velkém vlnobití - mezi sedly vln a jejich hřebeny přitom bylo až 10 metrů.

„V tomhle není nic vidět,“ vrčel Klokan. „Kdo je u kormidla?… Dobrá, zůstaňte na periskopové hloubce… nepřetržité vizuální infračervené pozorování a elektronické sledování. Já si prohlédnu jižní pobřeží. Asi budeme muset připlout blíž, abychom vůbec něco viděli. Dno je tady asi ve 100 metrech… Dávejte bacha na hloubkoměr… nejděte pod 60 metrů a nevěřte námořní mapě - je stará a pravděpodobně podezřelá.“

Proplouvali pod zamračenou šedivou oblohou, ještě jednou se vynořili na periskopovou hloubku. Klokan teď už dokázal rozeznat tyčící se hrozivé jihovýchodní pobřeží Kerguelen. Počasí se trochu zlepšilo a moře bylo v závětří klidnější, ale světlo bylo slabé a obloha zatažená. Žádné paprsky vycházejícího slunce dosud neosvětlily zvětralé žulové útesy velkého zakřiveného mysu George.

Klokan hleděl do periskopou o několik vteřin déle než obvykle, jenom aby si přivykl na pocit sklíčenosti, jenž ho přepadal při pohledu na pochmurnou, nepřátelskou nádheru tohoto strašlivého místa. Byl to pocit, s nímž se nesetkal od té doby, kdy naposledy hleděl na skály Kerguelen před devíti měsíci. A vzpomínal si na něj dobře. Otřásl se a předal periskop veliteli denní směny.

Podstata jeho plánu spočívala v tom, že se tiše přesune v periskopové hloubce na západ podél jižního pobřeží, dokud je přijatelné počasí. Popluje rychlostí asi 5 uzlů a použije pasivní sonar s neustálým infračerveným pozorováním a elektronickým sledováním. Na této zeměpisné šířce bude jenom osm hodin pochybného denního světla, mezi 08:00 a 16:00, ale Klokan bude pátrat celou noc za pomoci infračerveného dalekohledu, který reaguje ani ne tak na světlo jako na teplo. A teplo představuje patrné jeho nejlepší šanci.

Rozhodl se strávit 48 hodin na jižním pobřeží, jež bylo více než 70 mil dlouhé, a potom se hodlal otočit na sever, k nevábnému, 80 mil dlouhému návětrnému západnímu břehu, za mysem Bourbon.

Jih mu poskytl víceméně to, co očekával. Nic. Kromě francouzské meteorologické stanice. A po celé dva dny a dvě noci se Columbia kolébala a nakláněla ve vodě jako velryba uvízlá v tomto rozbouřeném moři na mělčině. V jídelně rozbili více šálků a talířů než za celý rok, neboť ponorka se prala s podmínkami, pro něž nebyla její konstrukce zrovna ideální. Dvakrát neudrželi vyrovnání a vyrazili k hladině, takže Klokan nařídil rychlost 7 uzlů, při níž se loď lépe držela na uzdě.

Mike Krause si všiml, že dokonce i místní názvy ladí s jejich bojovým úkolem: Mys vyzývatel; Divošská zátoka a podobně. Řada hlubokých fjordů byla u ústí chráněna těžkými, převalujícími se vlnami, jež byly natolik silné, že by, jak řekl poručík Wingate, převrátily naftový tanker.

Na konci druhé plavby podél jižního pobřeží usoudil Klokan, že tady úkol beze zbytku splnil. Nezpozorovali nic zajímavého a velící důstojník neviděl dokonce ani jeden fjord či zátoku, do níž by se mohl s klidným svědomím pustit. Záliv labutí, záliv Larose a 12 mil dlouhý fjord Tabulové zátoky mu připadaly smrtelně nebezpečné. „Jestli se Tchajwanci skrývají v jednom z těchto míst, tak si tu zkurvenou atomovou bombu, anebo co to je, zaslouží,“ pomyslel si Klokan. „Ti ubozí parchanti odsud nikdy nevyvážnou živí.“

Za svítání 7. listopadu Klokan otočil Columbii na sever od mysu Bourbon. Podle názoru Mika Krauseho mapa předpovídala jedno z nejstrašlivějších mořských pobřeží na světě, poseté rozeklanými ostrovy, na nichž přežití nepřicházelo v úvahu. Byla tu hrbolatá skaliska těsně pod hladinou, posetá bezpochyby kostrami lodí a jejich kapitánů, které tu po staletí za špatného počasí opouštělo štěstí - a počasí tu bylo většinu roku strašlivé.

Propluli kolem ostrova Ile de l’Ouest a v úžasu hleděli na sněhem pokrytý štít Philippa Orleánského, tyčící se nad západní stranou ostrova, šest mil od pevniny, do výšky 670 metrů. Poručík Wingate informoval velitele, že by následujících 20 mil plavby měli zůstat nejméně sedm mil od pobřeží kvůli zrádným skalnatým mělčinám, jež se nalézají tři míle od vjezdu do Baie de Bénodet a Baie de l’African. Nebezpečné dno plné ponořených skal se táhlo přes dvě míle.

Když Columbia proplouvala kolem v západním větru o síle šest stupňů, sledoval Klokan periskopem, jak vítr žene k pobřeží ohromné příbojové vlny s bílou pěnou a jak se burácivě lámou o hřeben pod hladinou tři míle od pobřeží. „Doprdele,“ zamumlal velitel. „To je ale místo. Na takové vodě by člověk hladinovou loď neudržel… prostě by ji to hodilo na skály.“

Takže uplynul další den a další noc během jejich pomalé, mučivé cesty při hledání místa, jež možná nikdy neexistovalo, místa obývaného lidskými bytostmi, a prostředí, kde byl přirozený život nemyslitelný, pokud člověk nebyl mořský racek anebo tučňák. Ale práce se musela vykonat. A Klokan ji zatvrzele a klopotně vykonával.

Za soumraku 8. listopadu propluli kolem severozápadního výběžku Ile Nuageuses, Oblačných ostrovů. Avšak nenašli tam žádné kotviště, a tak Klokan zabočil na pravobok, do hlubších vod blízko ohromné skály kapitána Cooka, k mysu pojmenovanému po Cookovu navigátorovi Blighovi. Družicový navigační systém jim jako vždy poskytl přesná zeměpisná data a Klokan Dunning věděl stejně jako všichni ostatní, aniž potřebovali navigaci přes družici, že tohle pátrání nebude nic jiného než zlý sen.

Potom za dalšího kalného rána, bičovaného vichřicí, zamířili jihovýchodním směrem k mysu Aubert, jen tak pro případ, že si snad Tchajwanci otevřeli dílnu v nějaké jeskyni nebo tunelu ústících přímo na sever, do pařátů zběsilého počasí.

V poledne se setmělo a Klokan Dunning přiměl poručíka Dicksona k zasténání, když u periskopu poznamenal, že je patrně prvním člověkem na světě, který hledá tunel na konci světla.

Zatímco počasí na severozápadě se zlověstně zhoršovalo, pluli dalších pět minut kolem mysu ďEstaing, širokým obloukem obepluli mělčinu a vpluli do 15 mil dlouhého fjordu Baie de Recques, kde byla voda přes třicet metrů hluboká, relativně klidná a chráněná před počasím.

Bouře nepolevila po zbytek dne a celou noc. Nad hladinou zuřily poryvy blizardu a bičovala ji plískanice vody se sněhem. Columbia, schovaná těsně v závětří severního pobřeží, si to sotva uvědomovala. Následujícího rána, 10. listopadu, se vynořili do jasnějšího dne a Klokan se rozhodl uskutečnit 70 mil dlouhou plavbu směrem na východojihovýchod, přímo kolem ložiska mořských chaluh, jež se táhlo až k mysu Sandwich na vzdáleném východním okraji ostrova. Odtud popluje pomalu zpátky a propracuje se kolem Golfe des Baleiniers a Baie de Rhodes až ke Coxově skále.

To byl milník, jenž mu uvízl v paměti, černá žulová hromada omývaná mořem, kterou spolu s Billem Baldridgem zahlédli u pobřeží ostrova Gramont, tam, kde Bill spatřil ten periskop. Byl to jediný orientační bod, jejž měl, a poslední instrukce z ponorkového velitelství naznačovaly, že by se přesně tam mohla ode dneška za týden ukázat tchajwanská ponorka Hai Lung 793.

To mu poskytovalo spoustu času provést důkladný průzkum souostroví v samém srdci Kerguelen a zaujmout takové postavení, aby mohl 18. listopadu pozorovat připlouvající Tchajwance. V tomhle případě nebude samozřejmě odkázán na to, jestli zahlédne periskop ponorky postavené v Holandsku. Sonarový systém Columbie zachytí trup čísla 793 při nejslabším tlukotu srdce. Nebo ještě dříve.

A tak Klokan Dunning se svou posádkou tápal severovýchodním směrem skoro celý týden. Většinou zůstávali na periskopové hloubce a strávili hodně času tím, že se vyhýbali chaluhovým polím a dávali pozor, aby nenarazili na nějakou skálu. David Wingate byl ke svým námořním mapám přilepen snad celých 24 hodin denně. Kradli se tam a zpátky zálivem Baie de Londres. Propluli oběma směry kolem ostrovů Howe a Gramont. Ale neslyšeli nic. Jedinou dobrou zprávou byl signál z ponorkového velitelství, jenž oznamoval velícímu důstojníkovi, aby zapomněl na Arabský záliv a vrátil se do New London, jakmile skončí hlídkování u Kerguelen, tj. 19. prosince. To znamenalo Vánoce doma, díky Bohu. A také jedinečnou plavbu kolem světa. Ačkoliv se s ní nebudou smět nikdy pochlubit.

Za soumraku jasného dne 16. listopadu nařídil Klokan přesun na pozici dvě míle severně od místa, kde spolu s Billem Baldridgem zahlédli v zálivu Choiseul z paluby jachty Yonder periskop. Pokud by se Hai Lung ukázala, měli ucházející šanci, že ji zachytí, ale z několika důvodů to nebyla ideální pozice pro pozorně číhající ponorku. Vnitřní vody této relativně úzké zátoky, obklopené zemí od severoseverozápadu až po jižní stranu a zpátky k severovýchodu, představovaly pro obsluhu sonaru opravdovou noční můru. To samé představovala hloubka nepřesahující 200 metrů, nemluvě už o neustálé hrozbě rozbouřeného moře.

Korvetní kapitán Krause byl s těmito podmínkami velmi nespokojen. A Klokan z toho měl nedobrý pocit. Dnešního večera strávili s Jerrym Curranem hodně času rozhovorem o problémech, až nakonec velitel bez obalu prohlásil: „Podívej, Jerry, jestli se sem ten holandský parchant vkrade v noci přes moře, tak ho možná nikdy neuvidíme a třeba ani neuslyšíme. Ta ponorka by mohla proplout rovnou kolem nás a nikdy se to nedozvíme… musí existovat nějaký lepší způsob.“

„Pane, já vím, že vám to jde na nervy, ale podle mě bychom měli odsud vypadnout a vrátit se nějakých 150 mil na severovýchod, za oblast těch velkých mělčin, kde jsou hlubší a klidnější vody. Tam bychom pravděpodobně mohli vyhmátnout připlouvající šnorchlující ponorku možná až na vzdálenost 30 mil. Přímo tady je to beznadějné, je tu moc hlučno, mělko a je to tu moc stísněné. Jestli se dostaneme na slušnou vzdálenost od pobřeží, na otevřené moře, tak má Hai Lung daleko menší šanci kolem nás proklouznout, jestli pluje přímým kursem z Bali, což samozřejmě musí. A jestli bude zavzdušňovat, což s největší pravděpodobností také musí.“

„Máš pravdu, Jerry. Přeložíme svoji operační oblast hned teď. Ještě před půlnocí to máme z krku a budeme sledovat ten tchajwanský člun až sem, jen co jej zachytíme.

Rychlost 8 uzlů… vyplujte kursem nula nula nula. Abe, chci plout tímhle kursem 12 mil, potom zatoč na nula šest nula a ponoř se do hloubky 200 metrů.“

„Provedu, pane.“

Columbia vyplula ze zátoky Choiseul v 21:06 hodin a vydala se severovýchodním směrem na trasu, podél níž musela Hai Lung připlout, pokud opravdu mířila k onomu místu, kde Klokan s Billem v únoru spatřili periskop.

Američané dopluli do hlídkové oblasti těsně pod 47. rovnoběžku na 72. stupni východní délky a trpělivě čekali dalších 24 hodin. Problém byl v tom, že Hai Lung se neukázala, a tak patrolovali zvolna ještě celý 17. listopad. Muži u sonaru mlčky sledovali obrazovky a poslouchali.

Ten večer měl být jejich předposlední v oblasti Kerguelen a Klokan věděl, že se bude muset brzy spojit přes družici s velitelstvím, ohlásit svůj plán a žádat o povolení 20. listopadu odplout.

Ale ve 22:24 hodin 17. listopadu se lodí přehnala vlna vzrušení. Klokan stál v navigační místnosti, když se od sonaru náhle ozval hlas, který jej přimrazil na místě. Byl to poručík Bobby Ramsden. „Něco tu máme, pane… pomalu to narůstá z prahové úrovně… je to těžké zařadit… ale nevěřím, že je to počasí.“

Uplynulo několik minut. Klokan teď byl v sonarové místnosti s korvetním kapitánem Curranem. Mladý sonarový důstojník znovu promluvil. „Je to slabý zvuk přibližujících se motorů. Relativní směr v kursu 92. Otočíme se na 135, abychom vyloučili pochybnosti.“

Columbia se pootočila. O deset minut později byl relativní kurs zachyceného zvuku potvrzen na 135. stupni. Svislá křivka znázorňující na monitoru sonaru zvuk jako „vodopád“, nyní jasně ukazovala, že jde o zvuky motorů. Počítač teď proháněl informace svou pamětí a srovnával linie v bance příkladů, jež tam byly uloženy. Jerry Curran sledoval najednou tři obrazovky, a když promluvil, ucítil Klokan Dunning, jak mu páteří projel elektrizující, osten emoce.

„K čertu, pane, to je Rus… počítač jasně tvrdí, že tu máme mototory nějakého zatraceného Kila.“

„Počítač tomu rozumí jako koza petrželi,“ poznamenal velící důstojník jemně. „Je to K-10.“

„Můžu se ve vší úctě zeptat, jak si tím můžete být tak jist, pane?“ ozval se korvetní kapitán Krause, který se tu v kritickém okamžiku zjevil, jak se od něj ostatně očekávalo.

„To samozřejmě můžeš,“ řekl Klokan. „Protože žádná jiná ponorka to být nemůže. Žádný stát, který vlastní ponorky třídy Kilo, s výjimkou Číny, nemá nejmenší důvod vyskytovat se kdekoliv poblíž Kerguelen. Kdyby měl, tak by o tom ve Fort Meade věděli.

Kromě nás je Čína jediný stát, jenž se zajímá o to, co tu Tchaj-wan provádí. Teď vlastní čtyři ponorky třídy Kilo. A ve Fort Meade vědí, kde jsou tři z nich: dvě jsou v Zhanjiangu a jedna je v Šanghaji. Čtvrtá, K-10, je nezvěstná, podle naší nejnovější družicové zprávy. Odplula z Kantonu 15. října, tři dny po Hai Lung. Ale byla sem o něco blíže a je o něco rychlejší. Věř mi, Miku, ty čáry na monitoru, to je záznam motorů K-10.“ A potom se zašklebil a dodal. „Té jediné, která upláchla.“

„Co teď, pane?“

„Budeme se držet stranou a pozorovat ji z bezpečné vzdálenosti. Mohli by vědět něco, co my nevíme. Ale Hai Lung je pořád náš první cíl.“

Byla to první známka života, s níž se Columbia setkala od té doby, kdy proplula před třemi týdny v Tasmánském moři kolem trampového parníku. Všechny zraky v místnosti se upíraly na obrazovky počítačů.

Fregatní kapitán Dunning, který byl na stráži a čekal trpělivě tolik dní, stál teď vedle periskopu a vyštěkával své první naléhavé rozkazy od doby, kdy odpluli od Kurilských ostrovů. „Zatočte vlevo… tři pět nula… chci, abyste zůstali 10 000 metrů od cíle.“

„Tři pět nula, provedu.“

Korvetní kapitán Curran promluvil jako další. „Pane, tohle vypadá jako snadný úkol pro náš nový sonarový vyhledávací systém.“

„Aha… ten, co maskujeme za delfína?“

Korvetní kapitán Curran se zasmál, jako se většina lidí smála občasnému vtipkování svého velitele. „Ano, pane, přesně ten… podívejte, já chápu vaši skepsi, ale bude to fungovat. Viděl jsem to při zkouškách. Může vyhledávat vetřelce aktivním sonarem, jak dlouho budeme chtít, a on nikdy nepochopí, že jsme tady.“

„Samozřejmě, pokud to bude fungovat,“ odpověděl Klokan. „Jenomže než zjistíme, jestli to funguje, tak už taky můžeme být trochu mrtví.“

„Pane, ten přístroj neselže. Je to prostě obyčejný aktivní sonar, ale jakmile to vyšle impuls, tak si v té ponorce budou myslet, že je to pískání delfína, nebo že to prdí nějaký garnát, anebo že šoustají velryby… Můžeme ten zvuk pořád měnit. Tahle věc je opravdu zázračná. Je zkonstruovaná pro aktivní vyhledávání cíle a právě teď se nám znamenitě hodí. Jenom ji nesmíme užívat moc pravidelně nebo moc často.“

Fregatní kapitán Dunning, který byl celý život zvyklý považovat aktivní sonar za prostředek, jak uvědomit o své přítomnosti nepřítele, zavrtěl hlavou. „Jak myslíš, Jerry. Ale nezvorej to, pro rány Boží. Něco mi říká, že ti Číňané v K-10 jsou celí žhaví začít střílet, a byl bych nerad, kdyby okamžitě zahájili palbu ve směru nějakýho zkurvenýho pískajícího delfína.“

„Ano, pane, souhlasím s vámi. Ale jsem si tím sonarem jist. Testovali jsme ho asi tři roky. Vyšleme jim tam prostě aktivní pulsy jen na tak dlouho, abychom určili jejich polohu. Vůbec nebudou vědět, že je někdo sleduje.“

„Kdo začne?“ zašprýmoval kapitán. „Delfín, anebo prdící garnát?“

„Pane, myslím, že bychom jim měli nejdřív naservírovat vorvaně, který mává přirozením,“ odpověděl korvetní kapitán s hranou vážností.

„Skvělé,“ odpověděl Klokan se stejně předstíranou vážností. „Tak račte pokračovat.“

Korvetní kapitán Krause, stejně jako všichni ostatní v doslechu, se pochechtával rychlé výměně lascivních žertů mezi kapitánem a sonarovým důstojníkem. Teď však Klokana Dunninga oslovil se vší vážností: „Pane, zamyslel se vůbec někdo nad tím, co přesně tady K-10 dělá?“

„To samé, co my, hádám,“ odpověděl Klokan. „Snaží se zjistit, co tu dělají Tchajwanci a kde… pokud to už nevědí.“

„Vy si opravdu myslíte, pane, že Číňané vědí, kde jsou?“

„Ne. Ne tak docela, Miku. Ale řeknu to takhle. Jen si představ, jak jsme zjistili to málo, co víme. Náhoda jedna k miliardě, že jsme tu v únoru zahlédli periskop… záhadné zmizení Cuttyhunk… To všechno byly náhody, žádné zpravodajské informace.

Potom dostaneme obskurní hlášení, že nějaký atomový fyzik, velké zvíře, byl spatřen v nějakém zapadlém ponorkovém doku v Tchaj-peji a Arnold Morgan si dá dvě a dvě dohromady a vyjde mu hromada miliónů. Až na to, že to možná spočítal docela dobře. Chci říct, že my jsme možná celou tuhle záležitost nebrali moc vážně, a přitom jsme přesto kápli na to pravé.

Umíš si představit, o kolik víc toho musí vědět Číňané? Tak za prvé, mají na Tchaj-wanu asi milión špiónů a sledují každý krok, jejž tenhle stát udělá. Kdyby nevěděli na základě profesionálního pátrání víc, než víme my na základě náhod, tak bych se moc divil. A najednou sem připluje jejich zbrusu nová ponorka… copak si myslíš, že je tady na nějaké vyhlídkové plavbě? Ne, panečku, ti tady mají nějakou vážnou práci. A vůbec bych se nedivil, kdyby se ukázalo, že tu špinavou práci udělají za nás. Což jim samozřejmě rádi dovolíme.“

„Jsme asi 10 000 metrů severozápadně od vypočítané trasy K-10. Je teď od nás vzdálená asi 8 mil“

„Oukej. Plujeme správně… nula pět pět. Mám v úmyslu pohybovat se na hlídkové linii severovýchod - jihozápad, 10 000 metrů od jejich trasy.“

Čínská ponorka se přibližovala neměnnou rychlostí sedm a půl uzle. Kapitán Kan Ju-fang ji řídil kupředu a udržoval kurs dva tři sedm.

O hodinu později proplula kolem vynořená na periskopovou hloubku. Její sací ventily, jimiž vyměňovala vzduch, byly vysunuty do jasného měsíčního svitu nad vzedmutou hladinu, avšak přesto nebyly vidět. Kan Ju-fang očividně nechoval žádné podezření.

Američané ponorku šest mil sledovali a drželi se stranou. Nakonec K-10 zastavila, stále s vysunutými vzduchovými trubicemi, a ustálila se poté při rychlosti 3 uzle na pohodlné obhlídkové trase, jako kdyby byla připravena vyrazit na závodní dráze.

„Zdá se, že jenom vyčkává, pane,“ konstatoval poručík Ramsden.

„Jestli ano, tak čeká na to samé, co my,“ řekl Klokan. „Musíme se smířit s tím, že odplutí Hai Luna z Tchaj-wanu je už prostě veřejným tajemstvím. Všichni o tom vědí. Jedenáctitýdenní cyklus, než se vrátí domů, už je také veřejně znám. Jestliže víme, aniž jsme se moc snažili to zjišťovat, že dorazí na Kergueleny někdy kolem 18. listopadu - což je zítra - tak Číňané nejspíš vědí to samé. A jejich hodnocení situace je daleko naléhavější než naše. Jestli Tchaj-wan hodlá na někoho hodit atomovou pumu, tak na ně, ne na nás.“

„Chcete říct, pane,“ zeptal se poručík Ramsden zamyšleně, „že K-10 hodlá sledovat Hai Lung na místo určení jako my?“

„Tak tomu rozumím,“ odpověděl velící důstojník. „Co ty, Jerry? Miku?“

„Máte můj hlas,“ odpověděl náčelník sonaru.

„A můj taky,“ dodal zástupce velitele.

„Jenom dohlédněte na to, ať přirození toho vorvaně neselže,“ připomenul Klokan. „Nechceme je ztratit. A taky nechceme, aby nás oni našli.“

Ponorka K-10 proplouvala po své trase tam a sem po celý den. Korvetní kapitán Curran k ní občas vyslal sonarový impuls napodobující různé oceánské zvuky, jež čínský sonarový operátor vyhodnocoval jenom jako ryby. A po celou tu dobu posádka Klokana Dunninga držela ponorku vyrobenou v Rusku v železném sevření na mušce. Charakter pomalého pátrání znamenal, že Columbia se musí vyhnout pasivní detekci čínskou ponorkou, ale musí si také zachovat co největší šanci chytit připlouvající tchajwanskou ponorku. Šalebný sonar, jejž Jerry Curran nasadil, byl jedním z trumfů, které k tomu měly přispět.

Právě když se na hladině začalo smrákat, ozval se od hlavní obrazovky naléhavý hlas Bobbyho Ramsdena. Bylo právě 21:48 hodin.

„Kapitáne… zde sonar. Mám něco na vlečném sonaru, pane. Je to jenom nepatrný náznak nového cíle…“

Columbia se již podruhé za necelých 24 hodin prudce otočila, aby umožnila vlečnému sonaru upřesnit, zdali se zvuk blíží z levoboku, nebo z pravoboku. Nikoho nepřekvapilo, když se poručík Ramsden ozval znovu.

„Přiděleno číslo cíle 27. Směr nula čtyři pět. Sonarové linie označují pravděpodobně motory… kontrolujeme profily strojních zařízení.“

Na bojovém stanovišti panovalo naprosté ticho, slova byla mezi těmito dokonalými profesionály naprosto zbytečná. Pouze prsty sonarového operátora teď kmitaly po klávesách počítače.

„Kapitáne - zde sonar… to, co jsme zachytili, vypadá jako holandský vzor. Další profily se tomu zdaleka tak nepodobají.“

Atmosféra na palubě Columbie se změnila z napjatého očekávání v ostražitou, všímavou rozhodnost. Neozvala se jediná věta. V dávném duchu ponorkového válečnictví nikdo neřekl vůbec nic, ledaže by to byl kritický rozkaz: PAL.

Avšak velitel Columbie neměl povolení střílet na nic, a tak posádka více než hodinu v tichosti pozorovala, jak se Hai Lung přibližuje, proplouvá vodami rychlostí 7 uzlů a v jižní temnotě šnorchluje. Proplula ve vzdálenosti 8000 metrů a korvetní kapitán Curran potvrdil, že právě znovu zachytil K-10 aktivním sonarem, jenž se nyní ozval jako garnát, a že jsou v pozici, kdy mohou stopovat a sledovat jak K-10, tak Hai Lung.

Ve 23:05 začal kapitán Kan přidávat rychlost. Zrychloval asi dvě míle Tchajwancům za zádí, aniž si byl vědom, že pět mil za jeho vlastní zádí se nalézá americký jaderný člun, jenž sleduje každý jeho pohyb. Jedině Klokan Dunning a jeho tým si byli vědomi přítomnosti všech tří ponorek. Tchajwanci věděli jenom o sobě. Číňané věděli o dvou člunech.

Avšak trojice teď tvořila jakýsi neurotický konvoj. Jeho čelní článek, ponorka Hai Lung, udržoval kurs dva dva pět, plul na jihozápad stále stejnou rychlostí 7 uzlů a zavzdušňoval. Směřovala přímo k zátoce Choiseul. Stejně tak její pronásledovatelé. Tak poplují nocí těmito temnými, neklidnými vodami a jenom korvetní kapitán Curran občas vyšle sonarový impuls, maskovaný jako zvuk mořské fauny. Jen aby dodržel správný odstup.

Za časného rána přepluli široké, rozbouřené vody v ústí zálivu Baleiniers a směřovali přímo na západ ve vodě 100 metrů hluboké směrem k Choiseul. Hai Lung se ubírala jižnější trasou směrem ke Coxově skále, ale tchajwanský kapitán znal toto území daleko lépe než kapitán Kan či Klokan Dunning. Trasa vedla přesně tím směrem, kde Bill Baldridge zahlédl v únoru z paluby jachty Yonder periskop.

Tchajwanská ponorka, plující nyní v periskopové hloubce ve studenějších vodách, přeplula zátoku Choiseul a konečně dosáhla ústí zátoky Blanche, s čínskou ponorkou třídy Kilo stále v patách.

Také Klokan se přiblížil na tři míle uvnitř křivky pobřeží, jež obepínalo Kerguelenské ostrovy. A velící důstojník se přistihl, že vzpomíná na okamžik, kdy sem připlul vůbec poprvé. A vzpomínal také na své kamarády z posádky Yonder a jak se všichni společně pobavili v květnu, když se ten zvláštní kansaský rančer oženil konečně se svou Laurou za přítomnosti prezidenta Spojených států.

Skoro bezdůvodně pocítil přání, aby tu Bill teď byl s ním, protože jej najednou zamrazilo. Připadal si opuštěný, potřeboval by tu přítele, ne jenom tucet kolegů. Ale měl na vzpomínky jenom pár prchavých vteřin. Hai Lung, proplouvající širokou zátokou rychlostí 5 uzlů, mizela v zářezu Baie Blanche pronásledována člunem plným lstivých Číňanů. Alespoň Klokan si myslel, že jsou lstiví.

Klokan nařídil, aby se Columbia držela těsně v závěsu za K-10, nyní už jen ve vzdálenosti asi dvou mil. Žádný z pasivních sonarů zde mezi břehy nefungoval moc dobře, ale pořád ještě bylo pronásledování snadné díky jejich skvělému aktivnímu sonaru. Přilepili se Číňanům na záda a Hai Lung pokračovala ve své bezstarostné plavbě v čele konvoje stále rychlostí 5 uzlů, vezouc profesora Liao Lee pravděpodobně až na konec zátoky Blanche. Urazila dalších 10 mil, očividně nevědomá o přítomnosti jak čínské ponorky, tak amerického jaderného člunu, jenž stopoval je obě. Klokan se ještě jednou rozhlédl periskopem po mírném levotočivém zákrutu u Saint Lanne, aniž jej spatřila tchajwanská hlídka na výšinách Pointe Bras, která vjezd do Baie du Repos střežila.

Hai Lung plula po pravé straně hlubokého kanálu, měřícího na šířku jednu míli, a Klokan nebyl překvapen, když K-10 odhodlaně směřovala za ní, dolů zálivem du Repos. Ještě jednou se rychle rozhlédl periskopem, když připluli pod Pointe Bras, a tchajwanští pozorovatelé jej opět nedokázali zahlédnout… tak jako zahlédli Cuttyhunk.

O osm mil dále ve stále se zužujícím slepém fjordu, v němž mrazivý jižní vítr srážel sníh z vrcholku Mount Richards a zvedal vlny před věží Columbie, Hai Lung náhle přestala šnorchlovat a ztichla. Klokan zaklel pod vousy a zdvihl periskop právě v okamžiku, když se tchajwanský Mořský tygr vynořil z vody, nyní jen tři míle před ním, a pokračoval v cestě na hladině.

Zdálo se, že čínská ponorka se zastavila, ale zůstala ponořena v ústí poslední třímílové úzké části fjordu. Klokan zůstal dvě míle na sever od ní, ale měl přehled po celé délce kanálu.

Rozhodl se, že riskne ještě jeden kradmý pohled, stále si vědom toho, že by mohl být zpozorován. A přímo před sebou také zahlédl Hai Lung, jak se otáčí doprava. Rozeznal také dvě staré rezivějící šedé bóje umístěné 120 metrů od skalnatého závětrného břehu na západě. A náčelník sonaru hlásil nezaměnitelný zvuk tlakového vodního reaktoru v práci… ozýval se z konce fjordu.

Klokan usoudil, že přichází z místa přímo mezi dvěma bójemi. Mezi nimi musela být pod vodou zakotvena jaderná ponorka. Určitě už nesloužila jako válečný člun, nicméně odváděla moc dobrou práci.

„To je ten jejich zdroj energie,“ zamumlal fregatní kapitán. „Kde je ta zatracená továrna, nebo co to vlastně je?“ A potom uviděl, jak Hai Lung v dálce zpomalila a téměř zastavila a přibližuje se k pobřeží. Z místa, odkud ji Klokan pozoroval, to vypadalo, že musí do útesu narazit. Ale ponorka velice zvolna, bez jediné známky paniky prostě zmizela, vklouzla za cosi, co muselo být, jak si Klokan uvědomil, nějaká forma závěsu či ocelové opony. Zíral na vysoké žulové útesy, jež lemovaly pobřeží, a nařídil kontrolu hloubky.

„Sto deset metrů, pane.“

„Tak kvůli tomuhle jsme sem přijeli, mládenci,“ řekl fregatní kapitán Dunning. „Přímo támhle, přímo na pravém břehu… jednu míli od konce Baie du Repos. Dobrá práce. Takže odtud vypadneme, opravdu opatrně, opravdu pomalu, a vrátíme se k Choiseul, odkud jsme přišli.“

Columbia znovu zamířila do velké zátoky na čele kerguelenských fjordů a zanechala čínskou ponorku, aby provedla svou špinavou práci. Bylo 19:15 hodin a pořád ještě docela jasné světlo, avšak když připlouvali k ústí Baie Blanche, vlál na hladině ostrý vítr. Klokan navrhl, aby se tu na hodinku zdrželi, a potom zamířili na volné moře, aby se mohl spojit s družicí a poslat okamžitě hlášení na velitelství, že na odlehlém konci Baie du Repos objevil na pozici 49,65 sever a 69,20 východ tchajwanskou továrnu. Nařídil také, aby velitelství bylo informováno o tom, že pozoroval Hai Lung, jak přímo tam zakotvila a že zařízení je poháněno jaderným reaktorem z ponorky zakotvené v zátoce. Kromě toho nahlásí, že tu je ponorka třídy Kilo, hlídkující pod hladinou 120 metrů hluboké zátoky nedaleko od továrny.

Klokan uvedl Columbii do režimu kruhového hlídkování a dospěl k závěru, že čínská ponorka, jakmile se dostane do patřičného postavení, uskuteční svůj očividný a jednoduchý plán v pěti minutách.

Co se týče informovaných odhadů, tenhle nebyl špatný. V 19:55 zachytily sonary Columbie sérii mocných výbuchů způsobených torpédy, jež vypálila čínská ponorka. Desetiminutová palba rozťala ve dví skálu, v níž byla vybudována tchajwanská továrna, a zničila veškeré zařízení, ponorku Hai Lung a stále fungující francouzskou jadernou ponorku třídy Rubis.

Američtí operátoři u sonaru už nemohli vědět, že čínská ponorka se okamžitě poté vynořila a vypálila další sérii šesti střel typu SA-N-8 z raketometu na věži. Z nejtěsnější blízkosti. Přímo ocelovou oponou, jež tak dlouho zakrývala továrnu. Všechny zbraně a raketomety byly dodány z Ruska.

Na palubě Columbie operátoři u sonaru nedokázali uvěřit, že čínský kapitán ničil útes tak dlouho. Američanům by stačila jedna minuta. Ale kapitán Kan byl nejenom umanutý člověk, byl to fanatik s mozkem psychopata. Měl rád zabíjení a musel tento instinkt už dlouho potlačovat.

Teď uštědřoval hromovými explozemi rány zrádným Tchajwancům a jejich americkým spojencům ve jménu své učitelky paní Mao a svého vrchního velitele. Každý zásah byl za jednu ponorku třídy Kilo, již Číňané ztratili. Každý výbuch byl ozvěnou řevu militantního draka čínské lidově osvobozenecké armády a válečného loďstva, jenž právě zvedal hlavu. Kanovi pohrával na tváři nepěkný úsměv, pominutý úsměv psychopata, když jeho rakety vymazávaly jakoukoliv známku života v tajné tchajwanské jaderné továrně.

„Doprdele,“ bručel Klokan Dunning. „Ti šílení parchanti to myslí opravdu vážně! Počítám, že tohle znamená pro tchajwanské plány sayonara… zpátky k rýsovacím prknům, co?“

„Co teď, pane?“ zeptal se korvetní kapitán Krause. „Chcete plout zpátky na otevřené moře, abychom vyslali na ponorkové velitelství čerstvé hlášení? Mám tady koncept. Našli jsme přece to, co jsme hledali?“

„Ano, Miku… právě teď chci vypadnout tady z těch uzavřených vod, protože, jestli se nemýlím, čínská ponorka bude odplouvat za pár hodin právě tudy. Nechci, aby nás nachytala na švestkách. Zvláště ne v tom rozpoložení, v jakém je ten zkurvenej Číňan právě teď!“

Columbia se pod hladinou klidných a nyní tmavých vod otočila. Dnes v noci opět svítil měsíc a v periskopu Klokan rozeznal tvar Pointe Pringle a mysu Féron, mezi nimiž byly ohromné černé žulové útesy. Ponorka zvýšila rychlost na 8 uzlů a Klokan nařídil veliteli denní směny, aby zaujal hlídkové postavení mezi Iles Leygues a mysem D’Estaing.

Posádka měla za sebou dlouhý den, zvláště důstojníci. Jen málokterý si užil trochu přestávky od okamžiku, kdy Hai Lung včerejšího večera poprvé vplula do jejich zorného pole.

Avšak Klokan nebyl naladěn společensky. Pozdržel vyslání hlášení a seděl sám ve své kajutě. Srkal kávu a přál si, aby tu byl jeho kansaský kamarád Bill. Prostě zase jednou cítil, že by si rád popovídal s přítelem. Ale takový přepych si nemohl dovolit. Místo toho vyndal zprávu poslanou vrchním velitelem a znovu hleděl na kódovaný dovětek od prezidentova poradce. „No, vždyť já dobře vím, co si o mně teď myslí,“ mumlal si.

Čas ubíhal. Ve 21:40 pořád přemýšlel nad konceptem hlášení pro velitelství ponorkových sil v Atlantiku. Columbia plula svým důvěrně známým pomalým tempem a očekávala rozhodnutí svého velitele.

Ve 22:00 byl Klokan zpátky v centrále, právě když sonarový operátor zachytil čínskou ponorku, směřující nyní přímo k severu rychlostí 8 uzlů. Vzdalovala se z místa svého zločinu v periskopové hloubce a měla namířeno k nejbližším otevřeným vodám a nakonec do Kantonu.

„Kapitáne - řídicí věž… ponorka má kurs jedna osm nula, pane. Musí teď směřovat k… vzdálenost šest mil. Teď zavzdušňuje, pane. Máme teď s tím přízrakem dobrý kontakt. Zaměřuji k severozápadu. Určena jako cíl 28.“

„Kapitán - rozumím.“

Klokan si prohrábl vlasy a na chvíli odešel do své kajuty. O čtyři minuty později se vrátil do centrály. Zaváhal jen na několik vteřin.

Potom vzal celou svou kariéru do vlastních rukou a vyštěkl: „Mám v úmyslu potopit čínskou ponorku okamžitě, jak opustí mělčiny. Předpokládám, že to bude za jednu hodinu. Připravte torpédomety jedna a dvě… torpéda 48ADCAP.“

Korvetní kapitán Curran, velitel zbraňových systémů, ani nemrkl a přišel k sonarům.

Hluboko v útrobách člunu nyní torpédometčíci připravovali dvě zbraně, jak dostali nařízeno.

Uplynulo 15 minut a ze sonarového sálu se ozvalo: „Cíl 28 ve směru jedna sedm osm, pane. Vzdálenost šest mil.“

Dole u torpédometů byly do hlavní jedna a dvě nabíjeny projektily zároveň, pro případ selhání jednoho z nich. Důstojník řídící palbu byl teď u obrazovky a mumlal si něco do tužkového mikrofonu. Jerry Curran sledoval sonar společně s Bobbym Ramsdenem a šéfem. Vypadalo to, že každý je najednou ve službě. Řízení ponorky ve věži se teď ujal korvetní kapitán Krause, neboť velící důstojník se soustředil na úkol, jenž jej mohl klidně přivést před válečný soud.

Minuty jedna po druhé ubíhaly a černý trup čínské ponorky třídy Kilo proplouval vodou směrem k americkému jadernému mstiteli. Její postup kontrolovala skupina u obrazovek sonaru. Operátoři Columbie teď potichu hlásili detaily a v místnosti vládla chladná napjatá atmosféra, jaká se posádky ponorky zmocňuje před útokem.

Klokan Dunning měl oči přilepené na obrazovce a potom nařídil: „HLAVEŇ JEDNA POZOR… připravte se vystřelit podle sonaru.“

„Směr jedna dvě nula… vzdálenost 5000 metrů… počítač nastaven.“

„PAL!“ rozkázal fregatní kapitán Dunning a všichni v místnosti slyšeli tlumené zahučení, když těžké torpédo Mk 48 vystřelilo ven. Ponorka se při tom lehce otřásla.

„Zbraň pod kontrolou, pane.“

Klokan Dunning nařídil zbraň odjistit a uplynula další minuta. Jenom občas se ozval tichý rozkaz či komentář a zdálo se, že celá Columbia zadržuje dech. Bylo slyšet jen syčení vzduchu ve ventilaci a zvuk slyšitelný mimo trup se přibližně rovnal jen zvuku ventilátoru v počítači.

O 1500 metrů dále torpédo Mk 48 letělo vodou rychlostí 30 uzlů a vyhledávalo cíl pasivním sonarem.

Nyní, osm minut po vystřelení, torpédo našlo čínskou ponorku a přepnulo na aktivní zaměřování podle instrukce z Columbie. Mk 48 zrychlilo a rozrazilo vodu přímo před trupem ponorky kapitána Kana. Kan byl zkušeným velícím důstojníkem, ale na jeho člunu vládla povznesená nálada, pozornost posádky byla momentálně snížena a on sám se stále nervózně chichotal tomu, co právě udělal. Někteří z jeho důstojníků byli jeho chováním zaujati a rozhodně nebyli v žádném případě připraveni na útok. K-10 plula v periskopové hloubce a Mk 48 bylo vzdáleno jen 300 metrů, když se od sonaru rozlehl křik: „TORPÉDO… TORPÉDO… TORPÉDO… SMĚR JEDNA SEDM PĚT… AKTIVNÍ PŘENOS… VZDÁLENOST 500 METRŮ… SMĚR BEZE ZMĚNY…“

Příliš blízko a příliš pozdě. Tlakový trup ponorky se rozlomil, když ji velké americké torpédo zasáhlo na levoboku. Bylo známo, že ponorka třídy Kilo dokáže vydržet dosti silný zásah, ale rozhodně ne zbraní, jako je tahle. Torpédo Mk 48, zlomyslně zaměřené Klokanem Dunningem, vyrvalo v trupu K-10 díru o průměru skoro dva metry přesně v 19:21 hodin večer 18. listopadu. Kapitán Kan zemřel se škodolibým úšklebkem nad svou vlastní brilantností na rtech. Nebyli žádní přeživší ani žádní přímí svědci. Nikdo na palubě nežil po zásahu déle než 30 vteřin.

Celá posádka se buďto utopila, anebo byla rozmačkána o stěny vodou, jež prudce vtrhla dovnitř a bořila jednu přepážku po druhé, zatímco člun šel ke dnu. Ponorka, do níž vzdálený admirál Žang Jušu vkládal tolik nadějí, se pomalu potopila na dno Indického oceánu, pod 610 metrů mrazivé vody. Nikdo se nikdy nedozví, kde přesně leží. Přestože jak v Moskvě tak v Pekingu bude několik lidí, kteří by mohli vyslovit kvalifikované odhady.

O půl hodiny později se fregatní kapitán Dunning posadil ke stolku, aby znovu sepsal hlášení. Byl stručný: „Ponorka třídy Kilo ruské konstrukce dorazila ke Kerguelenám 17. listopadu ve 22:24. Hai Lung připlula 18. listopadu ve 21:48. Domnívám se, že Kilo zničila tchajwanskou továrnu, jejíž pozici jsme určili na 49,65 sever, 69,20 východ, jednu míli od slepého ramene Baie du Repos. V souladu se svými původními rozkazy, vydanými 1. srpna 2004 ve 12:00 hodin, jsem 19. listopadu ve 22:21 hodin potopil K-10 severně od Kerguelenských ostrovů. - Fregatní kapitán Cale Dunning, USS Columbia.“

Na ponorkovém velitelství bylo 13:50, když Klokanovo hlášení dorazilo. Admirálové Mulligan a Dixon očekávali zprávy z Kerguelen společně. A okamžitě zavolali Arnoldu Morganovi a požádali jej o pomoc při sestavení odpovědi.

Velící důstojník ponorky Columbia četl odpověď ve 23:15 místního času: „To nebyla špatná trefa… na tak zkurvenýho parchanta. Morgan.“

Zpráva byla adresována jemu, přímo z kanceláře prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti v Bílém domě. Obsahovala ještě jednu větu, o níž si Klokan myslel, že už ji nikdy v životě neuvidí: „Osobně kapitánu Cale Dunningovi, velícímu důstojníkovi USS Columbia.“

Epilog

Článek na titulní stránce novin Cape Cod Times z 25. listopadu 2004:

Port-aux-Français, Kerguelenské ostrovy. Dne 24. listopadu. Záhada zmizelé výzkumné lodi Cuttyhunk z Woods Hole byla konečně včera večer objasněna, když šest z pohřešovaných vědců bylo zachráněno meteorology této odlehlé francouzské meteorologické stanice.

Skupina, jež se pokusila přejít 90 mil dlouhý antarktický ostrov, byla zachráněna vrtulníkem na pobřeží Baie de la Marné poté, co jedna ze 14 elektronických antén stanice zachytila jejich rádiové vysílání.

Byli pohřešováni 23 měsíce a jsou to podle všeho jediní přeživší z devětadvacetičlenné expedice, jež byla podle všeobecného domnění přepadena 17. prosince 2002 v ústí jednoho ze severozápadních fjordů ostrova.

Včera večer ještě nikdo ze skupiny nebyl schopen odpovídat na otázky, avšak potvrdili, že Cuttyhunk je stále schopná plavby. Byla sice poškozena palbou, ale je zakotvená v hlubokých vodách v chráněné jeskyni na konci Baie du Repos na severním cípu ostrova. Jeden ze zachráněných tvrdil, že výzkumná loď byla jejich vězením.

Osazenstvo meteorologické stanice včera potvrdilo jména šesti zachráněných vědců: profesor Henry Townsend, doktor Roger Deakins, Arnold Barry, William Coburg, Anně Dempsterová a doktorka Kate Goodwinová.

Dnes večer letí reportér našeho listu, Frederick J. Goodwin, bratranec jedné ze zachráněných vědeckých pracovnic, na americkou základnu v Diego Garcia v Indickém oceánu, aby nastoupil na palubu fregaty válečného loďstva Spojených států. Fregata pluje na jih, aby skupinu evakuovala z téměř nepřístupného ostrova. Pan Goodwin, který se po mnoho měsíců snažil, aby na Kerguelenských ostrovech bylo zorganizováno intenzivnější pátrání, obdržel exkluzivní práva vést s vědci rozhovory.

Jejich ohromující příběh bude vysílán z paluby fregaty do redakce Cape Cod Times a začne na těchto stránkách vycházet od příštího týdne.

Doslov

Kniha Lov na ponorky je druhým románem Patricka Robinsona a já jsem opět účinkoval jako autorův technický poradce v záležitostech válečných loďstev. Stejně jako v případě knihy Letadlová loď jsem se pohyboval uvnitř imaginativní zápletky, jež obsahovala cenné zrnko reality.

Události, jež se odvíjejí v této knize, mohou být na první pohled těžko pochopitelné. Chci tím říci, proč by se měly Spojené státy uchylovat k tak drastickým opatřením proti Rusům a Číňanům, jenom proto, aby zabránily dodání sedmi ponorek?

Na první pohled se to může zdát jako nezodpovědná, přehnaná reakce. Ale při bližším zkoumání už nám nepřipadá tak násilná, spíše daleko více logická. Čína si od Ruska skutečně objednala tuto malou flotilu zbrusu nových ponorek třídy Kilo. Je zcela očividné, k čemu ji potřebuje - především k zablokování Tchajwanského průlivu, aby znemožnila volnou plavbu tímto mezinárodním průlivem zaručenou zvykovým právem. Důvod je jednoduchý: Čína je přesvědčena, že průliv NENÍ mezinárodní, že Tchaj-wan není ničím jiným než pobřežní částí Číny. Proto vody, které jej oddělují od pevniny, jsou čistě čínské.

Pentagon si jasně uvědomuje, že deset ponorek třídy Kilo by umožnilo Číně udržovat zde nejméně čtyři z nich nepřetržitě v pohotovosti. A Spojené státy, které průlivem občas nechávají proplouvat operační svaz letadlové lodi, právě v situacích, kdy Čína provádí v této oblasti výhružné manévry, si s touto situací dělají vážné starosti. Podle mého názoru by se žádná americká operační skupina letadlové lodi nemohla odvážit do průlivu, pokud by zde existovala ponorková hrozba, jenom proto, aby učinila politické gesto. V takovém případě by totiž velkou letadlovou loď mohl klidně potkat podobný osud jako loď Thomas Jefferson v románu Letadlová loď.

Vůči Číně a jejím vůdcům panuje xenofobie. Čína vlastní ohromné, avšak špatně vyzbrojené válečné loďstvo. V podstatě jde o pobřežní loďstvo, jež operuje téměř výlučně ve vodách kolem vzdálených východních břehů, skoro od vnitrozemských hranic s Mongolském až k jižnímu Čínskému moři. Avšak čínské ambice nejsou žádným tajemstvím. Čínští představitelé usilují o bohatství a významné postavení, o moc a rovnost se Západem. A chtějí také ukončit současnou nezávislost Tchaj-wanu a vtělit jej zpátky k Velké Číně.

Nemělo by se zapomínat na skutečnost, že když Čankajšek opustil mateřskou pevninu a uchýlil se na Tchaj-wan, odvezl s sebou 14 nákladních vlaků nádherných artefaktů a historických dokumentů, obsahujících téměř veškeré dynastické dědictví Číny. Především z tohoto důvodu je velké muzeum v Tchaj-peji považováno za jedno z nejlepších na světě.

Čínské rozhodnutí vrátit Tchaj-wan zpátky do stáda by se nemělo podceňovat. Objednávka ponorek třídy Kilo byla, podle mého názoru, jedním z prvních opravdu významných kroků ke splnění jednoho z konečných čínských cílů.

Za prvé, ponorky by uzavřely průliv pro mezinárodní lodní dopravu. Potom, jakmile by se ponorkové síly rozrostly, získaly by zkušenosti, důvěru a reputaci, rozšířily by svou hlídkovou oblast dále od pobřeží a tím by ostrov Tchaj-wan okamžitě ohrozily.

Tyto hlídkové oblasti by nakonec sahaly až 500 mil od pobřeží, všude, kde mělčí vody vyhovují operačním vlastnostem ponorek Kilo. Taková jejich přítomnost by velice omezila možnosti námořní ochrany Tchaj-wanu ze strany USA, což by vedlo k nevyhnutelnému pocitu izolovanosti. Uvědomte si, že ponorky jsou nejlepším prostředkem pro potápění hladinových plavidel. Lekce, jakou představuje příběh letadlové lodi Thomas Jefferson, by neměla být ignorována. Ponorka, jež ji potopila, ji nestopovala. Prostě jenom vyčkávala, téměř bez pohybu, naprosto němá, jako nějaká výbušná díra ve vodě.

Čína by s pouhými čtyřmi těmito malými ruskými diesely, nasazenými v nepřetržité hlídkové službě, dokázala rychle předvést, že Tchajwanský průliv již nadále nepředstavuje bezpečnou plavbu mezinárodními vodami. Průliv by se vlastně stal neprůjezdnou oblastí. A jeho vyčištění by vyžadovalo dlouhou a velice nákladnou vojenskou operaci, dokonce i v případě, že by byla únosná politicky. Pokud by zde operovaly nějaké další ponorky třídy Kilo, dny Tchaj-wanu jako nezávislého státu by byly sečteny.

Spojené státy vážou k ostrovu, jenž se za posledních 30 let stal jedním z největších světových obchodních středisek, ohromné finanční zájmy. Jsem přesvědčen, že Spojené státy by se velice rozhodně postavily vůči jakémukoliv ohrožení tohoto obchodu. V případě ponorek třídy Kilo jsou Spojené státy právě k tomu připraveny. Pochybuji, že bychom s Patrickem Robinsonem byli tolik vedle.

Jakmile je ponorka třídy Kilo jednou na bojové plavbě, je to čertovská práce ji najít a zničit, dokonce i s úžasným leteckým, hladinovým a podhladinovým potenciálem válečného loďstva Spojených států. Prostá logika diktuje, že tyto ponorky se lépe zachytí a zničí, jsou-li daleko od domova, ještě předtím, než jsou schopny operačního nasazení, předtím, než jsou dodány na místo určení. Rusko v současné době odmítá dokonce i diskusi na téma zákazu prodeje hlavních válečných lodí Číně či kamkoliv jinam. V zimě roku 1997 byla pod ruskou vlajkou dodána do Íránu třetí ponorka Kilo, doprovázená ruskou válečnou lodí, přesně jak to Patrick Robinson předpověděl v knize Letadlová loď.

V knize Jane’s Fighting Ships, která je biblí světových válečných loďstev, jsem si ve vydání z roku 1997-1998 na straně 94 všiml, že Rusové tu mají dokonce dvoustránkový barevný inzerát nabízející jejich špičkový exportní válečný člun - pod titulkem „PONORKA TŘÍDY KILO - jediné neslyšné mořské stvoření“. Následuje adresa v St. Peterburgu, telefon, fax a e-mail ústřední konstrukční kanceláře RUBÍN pro námořní techniku.

Západ se musí vážně zamyslet nad touto novou agresivní obchodní nabídkou vylepšené staré sovětské dieselelektrické ponorky, a také nad novými vztahy mezi Čínou a Ruskem. Protože lidé z Pekingu jsou již nyní v případě nově stavěných ponorek největšími zákazníky Moskvy.

Jsem přesvědčen, že kniha Lov na ponorky je nebezpečně blízko realitě ve svém hodnocení záměrů všech tří velkých hráčů. Čína chce Tchaj-wan. Rusko zoufale potřebuje hotové peníze a za 300 miliónů dolarů prodá ponorku třídy Kilo komukoliv. Spojené státy nemohou tolerovat vážné ohrožení nezávislosti Tchaj-wanu. Spekulace, kdo udělá co, jsou námětem této knihy.

Patrick vtělil téma do další napínavé knihy. Jeho dílo je nabité napětím a plné barvitých dobrodružství, v nichž lidé admirála Morgana konají svou práci v několika hlubokých, osamělých mořích - daleko v severním Atlantiku, pod polárním ledovým příkrovem, u zamrzlého pobřeží Sibiře, dokonce na velkých jezerech centrálního Ruska, severně od řeky Volhy. A konečně kolem zamrzlého pustého ostrova Kerguelen, na místě tak vzdáleném, tak zřídka navštěvovaném, že se nabízí přirovnání o konci světa. Pokud se vám líbila kniha Letadlová loď, jsem přesvědčen, že si zamilujete i tuto knihu. Patrick Robinson, který mi pomohl udělat bestseller i z mého vlastního životopisu, opět jednou napsal o složitých záležitostech jednoduchým, přitažlivým stylem, jemuž porozumí každý… a jenž by měl každý číst.

Admirál Sir John Woodward, 1997

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai