Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2015

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2014 by James Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu The 6th Extinction

(First published by HarperCollins Publisher, New York)

přeložil © 2015 Zdík Dušek

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2015 Bohumil Fencl

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7507-287-0 (ePub)

ISBN 978-80-7507-288-7 (mobi)

Davidovi,

který mě drží nohama na zemi a zároveň mě nechává létat…
To není jednoduché!

PODĚKOVÁNÍ

K této knize přispělo mnoho lidí. Vážím si jejich pomoci, kritiky i povzbuzení. Nejdříve musím poděkovat prvním čtenářům, prvním editorům a některým z mých nejlepších přátel: Sally Anne Barnesové, Chrisi Croweovi, Lee Garrettovi, Jane O’Rivové, Dennymu Graysonovi, Leonardu Littleovi, Scottu Smithovi, Judy Preyové, Willu Murrayovi, Caroline Williamsové, Johnu Keesovi, Christianu Rileyovi, Todu Toddovi, Chrisi Smithovi a Amy Rogersové. Jako vždy patří zvláštní poděkování Steveu Preyovi za vynikající mapu… a Cherei McCarterové za všechny ty skvělé novinky, které se mi objevují v e-mailové schránce! Davidu Sylvianovi za to, že dokáže vše, oč je požádán, a dělá vše pro to, abych pořád držel krok s digitálním světem! Všem v nakladatelství HarperCollins za to, že mi neustále kryjí záda – zejména Michaelu Morrisonovi, Liate Stehlikové, Danielle Bartlettové, Kaitlyn Kennedyové, Joshi Marwellovi, Lynn Gradyové, Richardu Aquanovi, Tomu Egnerovi, Shawn Nichollsové a Aně Marii Allessiové. A nakonec samozřejmě děkuji lidem, kteří pomáhali ve všech fázích produkce: redaktorce Lysse Keuschové i její kolegyni Rebecce Lucashové a agentům Russu Galenovi a Dannymu Barorovi (i jeho dceři Heather Barorové). A jako vždy musím zdůraznit, že všechny případné chyby a omyly, kterých snad není příliš mnoho, padají plně na mou hlavu.

POZNÁMKY Z HISTORICKÝCH ZÁZNAMŮ

Po celé dějiny se vědomosti vzdouvají a klesají, ustupují a plynou. To, co bylo kdysi známo, se opět zapomíná a ztrácí v čase, někdy na celá staletí, jen aby to bylo opět objeveno.

Před několika tisíciletími staří Mayové studovali pohyby hvězd a vytvořili kalendář, který se nespletl o jediný den za 2500 let. Takový astronomický výkon se podařilo zopakovat až o mnoho století později. Ve vrcholném období Byzantské říše se dramaticky proměnilo vojenské umění s vynálezem řeckého ohně, zápalné zbraně, kterou nešlo uhasit ani ponořením do vody. Recept na výrobu této zvláštní hořlaviny se ztratil v desátém století a její nejbližší protějšek, napalm, byl objeven až ve 40. letech století dvacátého.

Jak se takové znalosti ztrácejí? Jeden příklad se datuje do prvního nebo druhého století, kdy shořela legendární Alexandrijská knihovna. Knihovna, založená kolem roku 300 př. n. l. v Egyptě, údajně obsahovala více než milion svitků a představovala jedinečnou studnici vědomostí. Lákala učence z celého známého světa. Příčina požáru zůstává záhadou. Někteří viní Julia Caesara, který zapálil alexandrijské doky, jiní připisují zkázu knihovny nájezdům arabských dobyvatelů. Jisté je jen to, že plameny zničily obrovskou pokladnici tajemství a znalostí z různých věků, jež se tak ztratily navždy.

Některá tajemství se ale nenechají pohřbít. Na těchto stránkách najdete příběh jednoho z nich, tak nebezpečného, že nikdy nemohlo úplně zmizet.

POZNÁMKY Z VĚDECKÝCH ZÁZNAMŮ

Život na této planetě od začátku balancoval na hraně – vytvářel složitou, navzájem propojenou a překvapivě křehkou síť. Stačí odstranit nebo třeba jen upravit dostatečný počet klíčových uzlů, a celá síť se začne třepit a párat.

Taková událost – hromadné vymírání – se v geologické historii planety odehrála pětkrát. Poprvé před čtyřmi sty miliony lety, kdy vyhynula většina mořského života. Třetí vymírání zasáhlo souš i oceány na konci permu a vyhladilo 90 % světových druhů – tím se přiblížilo totální zkáze veškerého pozemského života. Páté a zatím poslední vymírání se stalo osudné dinosaurům, zahájilo éru savců a navždy proměnilo svět.

Jak blízko jsme podobné události? Někteří vědci se domnívají, že šesté hromadné vymírání už nastalo a my jsme v něm až po uši. Každou hodinu vyhynou tři další druhy – víc než třicet tisíc za rok. Nejhorší je, že rychlost vymírání neustále stoupá. V tuto chvíli hrozí bezprostřední riziko vyhynutí téměř polovině obojživelníků, čtvrtině savců a třetině všech korálových útesů. Dokonce i třetina jehličnanů je na pokraji zániku.

Proč k tomu dochází? V minulosti hromadná vymírání odstartovaly náhlé změny globálního klimatu nebo přesuny v deskové tektonice, či – jako v případě dinosaurů – dost možná i dopad asteroidu. Většina vědců se nicméně domnívá, že současná krize má jednodušší vysvětlení: člověka. Ničením životního prostředí a vzrůstajícím znečišťováním se lidstvo stalo hnací silou zániku většiny druhů. Podle zprávy Duke University z května 2014 se rychlost vymírání druhů lidskou činností zvýšila tisíckrát oproti stavu před příchodem moderního člověka.

Méně známé však je nové nebezpečí pro veškerý život na Zemi, nebezpečí, které pramení z dávné minulosti a hrozí dalším urychlením současného vymírání, a to do takové míry, která nás dovede k hotové apokalypse.

A nejenže je toto nebezpečí velice reálné – vyrůstá nám přímo za humny.

Vymírání je pravidlo. Přežití je výjimka.

– CARL SAGAN,
PESTROST VĚDECKÝCH ZÁŽITKŮ (2007)

27. PROSINCE 1832

NA PALUBĚ HMS BEAGLE

Měli jsme dbát varování krve…

Charles Darwin zíral na slova načmáraná na bílé stránky svého deníku, ale viděl jen rudou šmouhu. Navzdory ohni, který hořel v kamnech, se v malé kajutě znovu zachvěl chladem, jenž mu pronikal do morku kostí – měl podezření, že se ho už nikdy zcela nezbaví. Odříkal tichou modlitbu. Vzpomněl si, jak poté, co odešel z lékařské školy, po něm otec chtěl, aby studoval teologii.

Možná jsem ho měl poslechnout.

Místo toho ho zlákaly vzdálené země a nové vědecké objevy. Před rokem, téměř přesně na den, přijal místo na palubě lodi Jejího Veličenstva Beagle jako přírodovědec. V mladém věku dvaadvaceti let chtěl vidět svět a prosadit se v něm. Tak skončil tady, s krví na rukách.

Rozhlédl se po kajutě. Po příchodu na palubu byl ubytován v místnosti s mapami, stísněném prostoru, kterému vévodil velký stůl, jehož středem procházel záďový stěžeň. Všechny zbývající plochy – skříněk, knihoven a dokonce i umyvadla – využil jako pracovní místo a dočasné muzeum pro nasbírané vzorky. Měl tu kosti a zkameněliny, zuby a ulity, dokonce i vycpané nebo konzervované druhy neobvyklých hadů, ještěrů a ptáků. Nedaleko lokte mu spočívala deska s připíchnutými obřími brouky s výraznými rohy připomínajícími africké nosorožce. Vedle zapuštěného kalamáře stála řada nádob se sušenými rostlinami a semeny.

Nešťastně přejel očima po sbírce, kterou kapitán FitzRoy bez špetky fantazie označoval za bezcennou veteš.

Možná jsem měl zařídit odeslání sbírky zpátky do Anglie, než jsme vypluli z Ohňové země…

Bohužel se však stejně jako zbytek posádky nechal zlákat historkami divochů na tomto souostroví: domorodců z kmene Yaghan. Domorodci jim vyprávěli báje o nestvůrách, bozích a zázračných divech, a právě tyto příběhy odvedly Beagle od plánované trasy – loď se vydala od špice Jižní Ameriky dál na jih, přes ledové moře k tomuto zmrzlému světu na dně Země.

„Terra Australis Incognita,“ zamumlal sám pro sebe.

Slavná „neznámá jižní země“.

Z hromady lejster na stole zvedl jeden dokument. Před devíti dny, krátce po připlutí k Ohňové zemi, mu kapitán FitzRoy ukázal tuto francouzskou mapu pocházející z roku 1583.

Zachycovala neprobádaný světadíl na jižním pólu Země. Mapa byla zjevně nepřesná a dokonce ani nezahrnovala skutečnost, že autorův současník, sir Francis Drake, objevil moře, které tuto neznámou zemi oddělovalo od Jižní Ameriky. Přestože ale od prvního zakreslení mapy uběhla dvě staletí, nehostinný kontinent zůstával obestřen tajemstvím. Ani jeho obrysy nebyly dosud řádně zmapovány.

Bylo tedy divu, že jejich představivosti učaroval dar, jejž posádce lodi Beagle věnoval jeden z domorodců, hubený stařec s kostnatými končetinami? Plavidlo kotvilo nedaleko od zátoky Woolya, kde reverend Richard Matthews založil misii, obrátil mnoho divochů na víru a naučil je základy angličtiny. A ačkoliv stařec nehovořil královým jazykem, jeho dar nepotřeboval komentář.

Jednalo se o hrubou mapu načrtnutou na kousku vybělené tulení kůže a zachycující pobřeží onoho jižního světadílu. Už to samo o sobě bylo dostatečně zajímavé, ale historky, které předání daru doprovázely, jejich zájem ještě znásobily.

Jeden z domorodců – pokřtěný anglickým jménem Jemmy Button – jim vyprávěl o dějinách kmene. Předkové prý žili na tomto souostroví více než sedm tisíc let – ohromující časové rozpětí, kterému se dalo těžko věřit. Jemmy velebil mořeplavecké dovednosti svého lidu, což bylo mnohem uvěřitelnější, protože Charles na vlastní oči viděl v zátoce řadu jejich větších plachetnic. Domorodá plavidla byla sice primitivní, ale rozhodně se v nich dalo plout po moři.

Jemmy jim vysvětlil, že mapa je shrnutím tisíců let yaghanských objevitelských cest k velkému kontinentu na jihu, které se předávalo z generace na generaci a během století bylo zpřesňováno s tím, jak záhadná země vydávala svá tajemství. Vyprávěl jim i báje o velkých zvířatech a podivných pokladech, o ohnivých horách a pláních nekonečného ledu.

Charles si v duchu vybavil nejpřekvapivější tvrzení. Zaznamenal si Jemmyho slova do deníku, ale v duchu pořád slyšel jeho hlas: Předkové říkali, že v dávných časech stínů nepokrýval údolí ani hory led. Vyrůstaly tam vysoké lesy, kde se dala lovit zvěř, ale v temných hlubinách obcházeli i démoni, připravení požírat srdce nerozvážných…

Z paluby se ozval pronikavý výkřik a Charles leknutím rozlil inkoust po zbytku stránky. Potlačil zaklení, ale v tom zvuku se nedala přeslechnout hrůza a bolest. Charles vyskočil na nohy.

Z děsivého břehu se jistě vrátili poslední členové posádky.

Nechal deník i pero na stole, vyběhl ze dveří kajuty a krátkou chodbou se dostal k chaosu, který panoval na palubě.

„Opatrně s ním!“ vykřikl FitzRoy. Kapitán stál u zábradlí na pravoboku, s rozepnutým kabátem a brunátnými lícemi nad tmavým, jinovatkou pokrytým plnovousem.

Charles přikročil blíž a přimhouřil oči před září slunce. Na jižní polokouli byl právě vrchol léta, ale i tak ho do nosu štípal ledový vzduch a mrazil ho v plicích. Nad černou hladinou kolem kotvící lodi se převalovala studená mlha a plachty i lanoví pokrývala námraza. Námořníkům stoupala od úst pára, zatímco se horečně snažili plnit kapitánovy rozkazy.

Charles přiskočil k zábradlí, aby pomohl ostatním vytáhnout z velrybářského člunu připoutaného k lodnímu trupu jednoho člena posádky. Zraněný muž byl zabalený od hlavy k patě do plachtoviny, převázaný provazy a zmučeně sténal. Charles ho pomohl zvednout přes zábradlí a položit na palubu.

Byl to loďmistr Robert Rensfry.

FitzRoy zavolal lodního lékaře, ale ten v podpalubí ošetřoval dva muže z první výpravy na břeh. Jejich zranění byla tak vážná, že se ani jeden z nich patrně nedožije večera.

Ale co je s tímhle?

Charles si klekl vedle zraněného. Z člunu šplhali na palubu další námořníci. Jako poslední Jemmy Button, sinalý a plný zlosti. Snažil se je varovat, aby sem nechodili, ale jeho obavy byly připsány pověrčivosti domorodců.

„Hotovo?“ zeptal se FitzRoy prvního důstojníka, který právě pomáhal Jemmymu zpátky na palubu.

„Ano, kapitáne. Všechny tři soudky se střelným prachem jsme nechali u ústí.“

„Výborně. Jakmile zvednete velrybářský člun, otočte Beagle a připravte děla na levoboku.“ FitzRoy se ustaraně podíval na zraněného loďmistra vedle klečícího Charlese. „Kde je ten zatracený Bynoe?“

Jako kdyby ji přivolala kapitánova kletba, vystoupala z podpalubí vyzáblá postava lodního lékaře Benjamina Bynoea. Lékař okamžitě přispěchal k novému pacientovi. Ruce měl až po lokty od krve, stejně jako zástěru.

Charles zachytil tichou komunikaci mezi kapitánem a lékařem. Bynoe dvakrát zavrtěl hlavou.

Oba zranění určitě zemřeli.

Charles vstal, aby udělal lékaři místo.

„Rozbalte ho!“ přikázal Bynoe. „Podívám se na jeho zranění!“

Charles ustoupil k zábradlí vedle FitzRoye. Kapitán mlčky stál a s dalekohledem u oka se díval k pevnině. Když sténání zraněného zesílilo, podal FitzRoy dalekohled Charlesovi.

Charles zaostřil na blízké pobřeží. Úzkou zátoku, ve které kotvili, ohraničovaly stěny modrého ledu. V nejširším místě břeh halila mlha, ale nešlo o stejný mrazivý opar jako na okolní hladině a nad krami. Jednalo se o sirnou páru, dech z Hádu, stoupající z útrob této úžasné a nestvůrné země.

Poryv větru na okamžik rozhrnul závoj mlhy a odhalil vodopád krve stékající po ledovém srázu. Probíjel si cestu v šarlatových pramíncích, jako kdyby prýštil z týraných hlubin pod ledovým povrchem.

Charles věděl, že nejde o krev, ale o výsledek chemických reakcí minerálů vydechovaných z podzemních chodeb.

I tak jsme měli dbát na toto neblahé znamení, pomyslel si znovu. Nikdy jsme neměli vstupovat do té chodby.

Namířil dalekohled k ústí jeskyně. Všiml si tří olejem nasáklých soudků umístěných těsně vedle otvoru. Přes nedávné hrůzy, které podrývaly lidskou příčetnost, zůstával mužem vědy, který hledá poznání, a ačkoliv měl možná protestovat proti tomu, co se chystalo, zůstával zticha.

Připojil se k němu Jemmy. Tiše si pro sebe něco mumlal v rodném jazyce – zjevně se uchýlil k pohanským modlitbám. Dosahoval Charlesovi jen po hruď, ale vyzařovala z něj síla vůle, jaká vůbec neodpovídala jeho drobné postavě. Jemmy se je opakovaně snažil varovat, nikdo ho však neposlouchal. Přesto věrný domorodec doprovodil Brity vstříc jejich pošetilé záhubě.

Charles se přistihl, jak svírá prsty snědší ruku položenou na zábradlí vedle jeho. Arogance a chamtivost posádky nezabily jen Brity, ale i jednoho Jemmyho domorodého přítele.

Nikdy jsme sem neměli chodit.

Jenže sem připluli – nechali se vylákat mimo plánovanou trasu neuvěřitelnými příběhy z tajemného světadílu. Nejvíc je ale přitahoval symbol na prastaré mapě domorodců. Tato jeskyně byla označena hájkem stromů, příslibem života. Vypluli sem, aby na ledovém pobřeží objevili tuto ztracenou zahradu a zabrali panenské území pro Korunu.

Až příliš pozdě pochopili skutečný význam značky na mapě. Celý podnik skončil hrůzou a krveprolitím a všichni se shodli, že bude vymazán ze všech záznamů.

Nikdo se sem nesmí vrátit.

A kdyby se toho snad někdo odvážil, kapitán hodlal zajistit, aby nic nenašel. To, co tu bylo ukryto, se nikdy nesmí dostat do světa.

Po zvednutí kotvy se loď pomalu otočila, s hlasitým praskáním ledu v ráhnoví a sprškou ledových krystalků z plachet. FitzRoy odešel zkontrolovat baterii lodních děl. Beagle byla šalupa třídy Cherokee z Královského námořnictva, původně vybavená deseti děly, a ačkoliv byla přestavěna na průzkumné plavidlo, zůstávalo jí na palubě šest děl.

Další výkřik obrátil Charlesovu pozornost zpátky k loďmistrovi, který se zmítal v plachtovině.

„Držte ho!“ rozkázal lékař.

Charles mu přiskočil na pomoc a spolu s dalšími přitiskl Rensfryova ramena k palubě. Udělal tu chybu, že se podíval do loďmistrových očí. Četl v nich nesmírnou bolest a němou prosbu.

Rensfry pohnul rty a vypravil ze sebe: „… dostaňte to ven…“

Lékař už rozhalil Rensfryův těžký svrchník a rozřízl mu košili nožem. Objevilo se břicho pokryté krví kolem rány o velikosti lidské pěsti. Charles viděl, jak se břicho zavlnilo, jako když se pod pískem plazí had.

Rensfry se pod jejich váhou zmítal a vzpínal se v agónii. Ze sevřeného hrdla se mu vydral jek, kterým zopakoval svůj požadavek.

„Dostaňte to ven!“

Bynoe nezaváhal. Vrazil ruku do rány, do hlubin Rensfryových útrob, ze kterých stoupala pára, nejprve po zápěstí a potom i předloktí. Navzdory mrazivé zimě se lékaři v obličeji perlil pot. S rukou po loket v loďmistrově břiše hledal svou kořist.

Lodí otřáslo hlasité zaburácení, po kterém je zasypala další sprška ledu.

Pak znovu a ještě jednou.

Od pobřeží se k nim donesla mnohem hlasitější odpověď.

Po obou stranách se ze břehu odlomily masivní kusy ledu a sesunuly se do moře. Ohnivá palba z lodních děl přesto neutichala a ledovec zasahovaly další horké koule.

Kapitán FitzRoy neponechával nic náhodě.

„Příliš pozdě,“ řekl Bynoe nakonec a vytáhl ruku z rány. „Přišli jsme moc pozdě.“

Až teď si Charles uvědomil, že loďmistrovo tělo ochablo a k modrému nebi hledí skelně mrtvé oči.

Charles si sedl na paty a vzpomněl si na Jemmyho slova o tomto proklatém světadílu: V temných hlubinách obcházeli i démoni, připravení požírat srdce nerozvážných…

„Co uděláme s tělem?“ zeptal se jeden z námořníků.

Bynoe se podíval přes zábradlí ke zvlněné hladině moře. „Pohřbíme ho tady, i s tím, co má v sobě.“

Charles viděl dost. Moře se dál vlnilo, děla pálila a ostatní zvedali Rensfryovo tělo, sám se však zbaběle vrátil do své kajuty, aniž by sledoval loďmistrův pohřeb do vodního hrobu.

Oheň v kamnech téměř uhasl, ale po pobytu na mrazivém vzduchu mu tady stejně připadalo téměř dusivé horko. Vzal do ruky deník, vytrhl stránky, na nichž zrovna pracoval, a vhodil je do skomírajících plamenů. Přihlížel, jak se papír kroutí, černá a mění v popel.

Až potom se obrátil ke stolu a k mapám, které na něm ležely – včetně té staré mapy domorodců z Ohňové země. Zvedl ji a zadíval se na prokletý hájek stromů zakreslený u jeskyně. Pak zabloudil pohledem k čerstvě přikrmeným plamenům.

Vykročil ke kamnům, ale zarazil se.

Studenými prsty stočil mapu a pevně ji sevřel v rukách.

Pořád jsem vědec.

S těžkým srdcem se odvrátil od ohně a ukryl mapu mezi svoje osobní věci – přitom mu hlavou probleskla poslední nevědecká myšlenka.

Bůh mi pomáhej…

1. DÍL

TEMNÉ ZROZENÍ

1. kapitola

27. DUBNA, 18.55 KALIFORNSKÉHO ČASU

JEZERO MONO, KALIFORNIE

„Vypadá to jako povrch Marsu.“

Jenna Becková se sama pro sebe usmála, když zaslechla tento nejběžnější komentář k jezeru Mono od dalšího turisty. Čekala vedle svého bílého pickupu Ford F-150 s hvězdou správců parku státu Kalifornie na obou předních dveřích, zatímco poslední skupina návštěvníků toho dne pořizovala snímky.

Stáhla si tvrdou krempu klobouku níž a zahleděla se ke slunci. Setmí se až za hodinu, ale šikmé paprsky už teď proměnily jezero v perleťově třpytivé zrcadlo modrých a zelených odstínů. Podél jižního břehu se táhl zkamenělý les rozeklaných vápencových stalagmitů, takzvaných tufů. Některé vyčnívaly i z vody.

Opravdu to tu vypadalo jako na nějaké jiné planetě – ale rozhodně ne na Marsu. Pleskla se přes paži, aby rozmáčkla moskyta, který dokazoval, že i v domnělé pustině bují život.

Při zvuku plesknutí se průvodkyně – zhruba pětasedmdesátiletá žena jménem Hattie – ohlédla jejím směrem a účastně se usmála, ale zároveň to očividně pochopila jako signál k zrychlení výkladu. Hattie patřila k severnímu pajutskému kmenu Kutzadiků a o jezeru i jeho historii věděla víc než kdokoliv jiný v okolí.

„Uvádí se,“ pokračovala Hattie, „že jezero je staré 760 000 let, ale podle některých vědců jeho stáří dosahuje až tří milionů let, což by z něj dělalo jedno z nejstarších jezer ve Spojených státech. A ačkoliv zabírá rozlohu sedmdesáti čtverečních mil, dosahuje hloubky nanejvýš třiceti metrů. Napájí ho několik pramenů a potoků, ale nemá žádný odtok – o vodu přichází pouze výparem za horkých letních dnů. Proto je třikrát slanější než oceán a má vysoce zásadité pH 10.“

Španělský turista se ušklíbl a zeptal se lámanou angličtinou: „Žije něco v tohle lago… v tohle jezero?“

„Ryby ne, jestli jste měl na mysli je, ale život tu najdete.“ Hattie kývla na Jennu, protože věděla, že jde o její obor.

Jenna si odkašlala a prošla hloučkem tuctu turistů – poloviny Američanů a poloviny Evropanů z různých zemí. Jezero, ležící mezi Josemitským národním parkem a sousedními městy duchů Státního historického parku Bodie, přitahovalo překvapivé množství zahraničních návštěvníků.

„Život si vždycky najde způsob, jak osídlit každé prostředí,“ začala Jenna. „A jezero Mono není výjimka. Přes toxickou směs chloridů, síranů a solí arzénu ve vodě funguje bohatý a složitý ekosystém, který se snažíme ochránit.“

Jenna si klekla na břeh. „Život v jezeře začíná zimním výkvětem jedinečné slanomilné řasy. Kdybyste sem přijeli v březnu, viděli byste, že je jezero zelené jako hrášková polévka.“

„A proč není zelené teď?“ zeptal se mladý otec s dlaní položenou na rameni dcerky.

„Díky malému korýši, který tu žije. Je sotva větší než zrnko rýže, ale zkonzumuje všechny řasy a sám pak slouží jako potrava nejběžnějšímu jezernímu dravci.“

Mávla rukou podél břehu, aby vyplašila hejno muchniček. Muchničky se zvedly do vzduchu s podrážděným bzukotem.

„Fuj,“ ulevil si zrzavý teenager, který se přiblížil, aby líp viděl.

„Neboj se. Tyhle nekoušou.“ Jenna kývla na osmi- nebo devítiletého chlapce, ať se k ní připojí. „Ale jsou to šikovní lovci. Pojď se podívat.“

Chlapec poslechl. Rodiče a další turisté ho následovali. Jenna kývla na zem vedle sebe, a když si k ní chlapec přidřepl, ukázala do mělké vody, kde se řada muchniček čile pohybovala pod hladinou v malých, stříbřitých bublinkách vzduchu.

„Vypadá to, jako by se potápěli s dýchacím přístrojem,“ zazubil se chlapec.

Jenna mu úsměv oplatila. Dětské nadšení z tohoto prostého zázraku přírody ji velmi těšilo. Tohle byla nejlepší součást její práce: šířit úžas a nadšení.

„Jak jsem říkala, jsou to šikovní lovci.“ Vstala a ustoupila, aby se mohli podívat i ostatní. „A korýši a muchničky zase slouží jako potrava stovkám tisíc vlaštovek, potápek, jeřábům a rackům, kteří tudy táhnou.“ Ukázala dál podél břehu. „Když se podíváte támhle, na tom vysokém tufu uvidíte dokonce hnízdo orlovce.“

Za cvakání fotoaparátů se vzdálila.

Kdyby Jenna chtěla, mohla jedinečný ekosystém slaného jezera popsat podrobněji. Zatím o něm řekla jen ty nejzákladnější informace. Daly se tu najít ty nejzvláštnější druhy a adaptace, zejména v bahně na dně jezera, kde prospívaly bakterie za nepochopitelných podmínek, v bahně tolik plném jedu a bez kyslíku, že v něm nemělo nic přežít.

Jenže přežívalo.

Život si vždycky najde cestu.

Jednalo se sice o citát z Jurského parku, ale tutéž poučku jí vštípil profesor biologie na Kalifornské polytechnice. Jenna si chtěla udělat doktorát z ekologie, ale nakonec ji víc přitahovala práce v terénu, kde se aktivně snažila chránit křehkou síť života, jež se s každým rokem trhala víc a víc.

Vrátila se ke svému pickupu, opřela se zase o dveře a čekala na konec prohlídky. Hattie odveze turisty autobusem do nedaleké vesnice Lee Vining a Jenna pojede za nimi. Už si představovala hromadu žebírek podávanou v místní restauraci u Bodieho Mikea.

Z otevřeného okénka za ní jí zátylek olízl mokrý jazyk. Aniž se ohlédla, sáhla za sebe a podrbala Nikka za ušima. Zjevně nebyla jediná, v kom se ozýval hlad.

„Už jsme tady skoro hotoví, kamaráde.“

Nikko v odpověď máchl ocasem. Čtyřletý sibiřský husky, cvičený pátrací a záchranářský pes, ji doprovázel všude. Teď vystrčil hlavu z otevřeného okna, položil jí čenich na rameno a ztěžka si povzdychl. Jeho oči – jedno bílomodré, druhé zádumčivě hnědé – toužebně hleděly k otevřeným kopcům. Hattie jí jednou řekla, že podle indiánských bájí psi s různobarevnýma očima vidí nebe i zemi.

Ať to byla pravda nebo ne, Nikko momentálně upíral pohled na pozemského tvora: po nedalekém svahu se suchými keři přeběhl králík a Nikko v autě vyskočil na všechny čtyři.

Králík rychle zmizel ve stínech houstnoucího šera a Jenna se usmála.

„Příště, Nikko. Dostaneš ho příště.“

Husky byl sice cvičený, ale pořád to byl pes.

Hattie nasměrovala turisty k autobusu a cestou nabírala opozdilce.

„A indiáni dřív jedli larvy těch much?“ zeptal se zrzavý chlapec.

„Říkáme jim kutsavi. Ženy a děti sbíraly z kamenů kukly do pletených košů a pražily je. Při zvláštních příležitostech se pořád připravují jako vzácný pamlsek.“

Hattie zamrkala na Jennu.

Jenna potlačila úsměv nad chlapcovým znechuceným výrazem. Tenhle detail ze zdejšího ekosystému přenechávala Hattii.

Turisté nastoupili do autobusu na zpáteční cestu, Jenna otevřela dveře svého pickupu a sedla si vedle Nikka. Vtom hlasitě zapraskala vysílačka.

Co zase?

Zvedla si ji k ústům. „Co se děje, Bille?“

Bill Howard byl dispečer parku a Jennin kamarád. Bylo mu kolem pětašedesáti, ale vzal ji pod ochranná křídla, když tu před třemi lety začínala. Jenně teď bylo dvacet čtyři a v té troše volného času, který měla, dokončila bakaláře v environmentálních vědách. Park trpěl nedostatkem pracovních sil a všichni byli přetížení, ale za posledních pár let se naučila milovat nálady jezera, zdejších zvířat a dokonce i ostatních rangerů.

„Nevím to jistě, Jen, ale doufal jsem, že se můžeš mrknout na sever. Záchranáři nám přeposlali volání na 911.“

„Pověz mi víc.“ Kromě péče o park správci rovněž skládali policejní přísahu a mezi jejich povinnosti patřilo všechno od vyšetřování zločinů po zdravotnickou asistenci v naléhavých případech.

„Volání přišlo z okolí Bodie,“ vysvětlil Bill.

Jenna se zamračila. V okolí Bodie nebylo nic až na několik měst duchů z éry zlaté horečky a starých opuštěných dolů. A ještě…

„Z té vojenské výzkumné stanice,“ potvrdil Bill.

Sakra.

„Kvůli čemu volali?“ zeptala se Jenna.

„Sám jsem si tu nahrávku poslechl. Bylo slyšet jenom křik, nedala se rozeznat žádná slova. A pak se spojení přerušilo.“

„Takže možná o něco jde a možná taky ne.“

„Přesně tak. Třeba zavolali omylem, ale někdo by se aspoň měl zastavit u brány a poptat se.“

„A ten někdo budu zřejmě já.“

„Tony i Kate jsou u Josemitského parku. Řeší tam nějakou opileckou výtržnost.“

„Dobře, Bille. Jedu tam. Zavolám ti, jakmile se dostanu k bráně. Ozvi se, jestli se dozvíš něco dalšího.“

Dispečer souhlasil a ukončil spojení.

Jenna se otočila k Nikkovi. „Zdá se, že ta žebírka budou muset počkat, kamaráde.“

19.24

„Rychle!“

Doktor Kendall Hess dusal nahoru po schodech ze čtvrtého podzemního podlaží. Těsně za ním pospíchala systémová analytička Irene McIntireová a sledovala postup ohrožení na ručním biomonitoru. Na všech podlažích blikala červená poplašná světla a zařízením znělo nepřetržité kvílení sirény.

„Přišli jsme o kontrolní úrovně čtyři a pět,“ oznámila za ním udýchaně.

Křik, který je pronásledoval, ale k vyhodnocení situace stačil.

„Už to musí být ve ventilaci,“ dodala Irene.

„Jak je to možné?“

Kendall to myslel jako řečnickou otázku, ale Irene stejně odpověděla.

„Není to možné. Ne bez fatálního selhání v laboratoři. Ale kontrolovala jsem…“

„Žádná chyba to nebyla,“ vyhrkl Kendall ostřeji, než zamýšlel.

Znal pravděpodobnější příčinu.

Sabotáž.

Selhalo příliš mnoho elektronických i biologických pojistek, než aby šlo o cokoliv jiného než cílevědomou akci. Někdo tenhle únik způsobil záměrně.

„Co můžeme dělat?“ zeptala se Irene prosebně.

Zbývala jediná možnost, poslední bezpečnostní prvek. Bojovat proti ohni ohněm. Ale nenapáchají tím víc škody než užitku? Kendall poslouchal přidušené výkřiky zdola. Znal odpověď.

Doběhli k vrchnímu podlaží. Jelikož netušili, proti čemu stojí – zejména pokud se nemýlil s tím sabotérem –, dotkl se Irene na paži a zastavil ji. Viděl, jak jí na hřbetě ruky naskakují puchýře, stejně jako na krku.

„Musíš běžet k vysílačce. Vyslat SOS. Pro případ, že neuspěju.“

Nebo, Bůh mi pomáhej, pokud ztratím nervy.

Irene přikývla. Pokoušela se maskovat bolest v očích. To, co po ní žádal, skončí jejich smrtí. „Pokusím se,“ vydechla ustrašeně.

Kendall s lítostí rozrazil dveře a postrčil ji k místnosti s vysílačkou. „Běž!“

19.43

Vůz při sjezdu ze zpevněné silnice na štěrkovou cestu tvrdě nadskočil.

Jenna tiskla pedál plynu až k podlaze, takže třítisícové převýšení od jezera Mono ke Státnímu historickému parku Bodie zdolala za dvacet minut. Nemířila ale do sousedního parku. Její cíl byl daleko výš, v ještě odlehlejší části krajiny.

Slunce se rychle sklánělo k západnímu obzoru. Pickup projížděl po setmělé cestě a od spodku karoserie se s rachotem odrážely poletující kousky štěrku. O této vojenské základně vědělo mimo armádu jen pár lidí. Byla zřízena narychlo a v přísném utajení. Dokonce i materiál a personál sem dopravily vojenské vrtulníky a o výstavbu se postarali dodavatelé ministerstva obrany.

To nicméně nezabránilo tomu, aby na veřejnost přece jen neprosákly nějaké informace.

Tohle místo patřilo k Velitelství vývoje a zkoušek a souviselo s testovacím vojenským prostorem Dugway u Salt Lake City. Jenna si je vyhledala na internetu a vůbec se jí nelíbilo, co zjistila. V Dugwayi se zkoušely jaderné, chemické a biologické zbraně. V šedesátých letech zemřely v okolí tisíce ovcí při úniku smrtícího nervového plynu a od té doby se zařízení dál rozrůstalo. Nyní pokrývalo téměř milion akrů, dvojnásobek rozlohy Los Angeles.

Tak proč potřebují tuhle pobočku tady nahoře, uprostřed nicoty?

Pochopitelně se objevily spekulace: že vojenští výzkumníci potřebují šachty zdejších opuštěných dolů a že jejich práce je příliš nebezpečná, než aby se odehrávala v blízkosti velkoměsta, jako je Salt Lake City. Vynořovaly se i divočejší teorie o tom, že tady probíhá tajný výzkum mimozemšťanů – snad proto, že z Oblasti 51 se stala příliš velká turistická atrakce.

Poslední domněnka bohužel získala na vážnosti, když se skupina vědců vypravila dolů k jezeru Mono, aby odebrala hlubinné vzorky ze dna. V týmu byli astrobiologové spolupracující s Národním vesmírným vědeckým a technologickým centrem NASA.

To, co hledali, však nebylo žádné UFO, právě naopak – jednalo se o něco velice pozemského. Jenna si u Bodieho Mikea krátce promluvila s jedním z výzkumníků, doktorem Kendallem Hessem, přátelským biologem se stříbrnými vlasy. Zdálo se, že každý, kdo přijede k jezeru, si dá aspoň jedno jídlo v téhle restauraci. Doktor Hess jí nad šálkem kávy vyprávěl o zájmu své skupiny o jezerní extremofily, bakteriální druhy prosperující v toxických, extrémních prostředích.

Takový výzkum nám umožňuje líp pochopit, jak by mohl existovat život v cizích světech, vysvětloval.

Už tehdy ale Jenna cítila, že si doktor Hess nechává něco pro sebe. Viděla mu to v obličeji – opatrnost a vzrušení.

Nešlo ovšem o první tajnou vojenskou základnu v blízkosti jezera Mono. Během studené války tu vláda zřídila několik odlehlých stanovišť k testování zbraňových systémů a realizaci různých výzkumných projektů. I nejslavnější pláž jezera – Navy Beach – nesla jméno bývalé základny vybudované u jižního břehu.

Tak co na tom, že je tu o jednu tajnou laboratoř víc?

Po několika dalších minutách drncání uviděla na kopci před sebou plot a o chvilku později její reflektory ozářily vybledlou značku vedle cesty, posetou důlky od kulek. Stálo na ní:

SLEPÁ SILNICE

VSTUP ZAKÁZÁN

VLÁDNÍ MAJETEK

Zde za normálních okolností cestu přehrazovala brána, ale ta teď byla otevřená. Jenna podezřívavě zpomalila a zastavila těsně před ní. Slunce už úplně zmizelo za kopci a na zvlněné louky rychle padala tma.

„Co myslíš, Nikko? Když nechávají otevřené dveře, není to nedovolené vniknutí, viď?“

Nikko naklonil hlavu ke straně a tázavě zvedl uši.

Jenna zavolala vysílačkou na dispečink. „Bille, jsem u brány.“

„Nějaké známky potíží?“

„Odtud nic nevidím. Až na to, že někdo nechal otevřeno. Co bych podle tebe měla udělat?“

„Zavolal jsem pár nadřízeným. Zatím se nikdo neozval.“

„Takže je to na mně.“

„Nemáme právo…“

„Promiň.“ Zatřepala vysílačkou. „Nerozumím, co říkáš, Bille.“

Ukončila hovor a vrátila vysílačku na místo.

„Když už jsme ujeli takovou štreku až sem… Nemám pravdu, Nikko?“

Podíváme se, kvůli čemu je ten povyk.

Přidala plyn a projela bránou k několika osvětleným budovám na stinném kopci. Základnu podle všeho tvořily vojenské plechové ubikace a narychlo postavené bunkry z betonových tvárnic. Jenna tušila, že vidí jen špičku pohřbené pyramidy – její tušení potvrzoval les satelitních talířů a antén na střechách.

Dolehlo k nim tiché tepání a Nikko zavrčel.

Jenna zabrzdila a instinktivně zhasla reflektory – věřila vlastní intuici, stejně jako intuici svého psa.

Zpoza jedné ubikace se vynořil malý černý vrtulník a vystoupal do takové výšky, že se zaleskl v posledních slunečních paprscích. Jenna zatajila dech. Doufala, že přes sluneční záři si jí ve stínu kopce posádka nevšimne. Po zádech jí přejížděl mráz zejména proto, že vrtulník nenesl žádné označení. Štíhlý, dravčí stroj rozhodně nevypadal vojensky.

Pomalu vydechla, když se vrtulník začal vzdalovat a za chvíli zmizel z dohledu za kopcem.

Při zapraskání vysílačky sebou trhla. Zvedla si ji k ústům.

„Jenno!“ Bill zněl rozrušeně. „Už jsi na zpáteční cestě?“

Jenna si povzdychla. „Ještě ne. Napadlo mě, že se zdržím u brány, jestli se na mě někdo nepřijde podívat.“

Jednalo se o lež, ale bylo to lepší než pravda.

„Tak tamodtud okamžitě zmiz!“

„Proč?“

„Z vojenského velitelství mi poslali další volání ze základny. Poslouchej.“ Po chvilkové odmlce se ozval ženský hlas. Zněl jako z velké dálky, ale nedala se v něm přeslechnout panika a naléhavost. „Tady je sierra, vítěz, whisky. Došlo k prolomení bezpečnosti. Aktivována pojistka. Bez ohledu na výsledek: Zabijte nás… všechny nás zabijte.“

Jenna upřeně hleděla k ubikacím, když celý vrchol kopce vybuchl v oblaku ohně a dýmu. Země pod vozem se zhoupla a otřásla.

Panebože…

Polkla, a jen co se dokázala znovu nadechnout, zařadila zpátečku a dupla na plyn. Pickup se vyřítil dozadu.

Hnala se k ní dýmová stěna.

I ve svém zoufalství si Jenna uvědomovala, že nesmí dopustit, aby ji ta stěna dohnala. Pamatovala si na zabité ovce kolem Dugwaye. Její opatrnost se ukázala být zcela namístě, když o chvilku později z dýmu vyběhl králík a po několika vrávoravých skocích se zhroutil v křečích na bok.

„Drž se, Nikko!“

Na zpátečku nemohla jet dostatečně rychle, a tak pickup smykem otočila, až jí od kol odletěly gejzíry štěrku, znovu dupla na plyn a prosvištěla otevřenou bránou. Ve zpětných zrcátkách viděla, že ji oblak pronásleduje.

Na kapotu se zřítilo něco černého a Jenna vyjekla.

Vrána.

Černá křídla se zachvěla a pták se skulil dolů.

Do keřů po obou stranách cesty dopadali z oblohy další mrtví ptáci.

Nikko zakňučel.

Jenna měla chuť udělat totéž, ale v duchu slyšela jen poslední slova té nebožačky.

Zabijte nás… všechny nás zabijte…

2. kapitola

27. DUBNA, 20.05 KALIFORNSKÉHO ČASU

SANTA BARBARA, KALIFORNIE

Jsem šťastný muž…

Painter Crowe se díval na siluetu své snoubenky na pozadí hasnoucí záře slunce zapadajícího do Tichého oceánu. Stála na kraji skály nad pásem písečné pláže a hleděla k Rincon Pointu, kde odolávalo vlnám posledních pár surfařů. Z pláže přímo pod nimi se ozývalo tlumené štěkání tuleňů, na jejichž hnízdiště neměli v období rozmnožování turisté přístup.

Painterova snoubenka Lisa Cummingsová se rozhlížela po okolí dalekohledem a Painter ze svého výhodného místa pozoroval naopak ji. Měla na sobě žluté bikiny a bavlněný přehoz s opaskem a tenká látka mu dovolovala hodnotit křivku jejích zad a boků i délku jejích nohou.

Na svém výhodném stanovišti tak dospěl k definitivnímu závěru.

Jsem nejšťastnější muž na celém světě.

Lisa ukázala dolů, a přerušila tak jeho zasnění. „Tady jsem prováděla výzkumy na dizertačku. Zkoumala jsem fyziologii zdejších tuleňů. Měl jsi vidět mláďata… byla tak roztomilá. Týdny jsem navlékala starším jedincům pulzní oxymetry, abych studovala jejich adaptaci na hlubokomořské potápění. Důsledky pro lidské dýchání, nasycení kyslíkem, vytrvalost a výdrž…“

Painter k ní přistoupil a objal ji paží kolem pasu. „Mohli bychom pokračovat ve vlastním studiu vytrvalosti a výdrže v hotelovém pokoji.“

Lisa spustila dalekohled, usmála se a malíčkem si odhrnula z očí několik větrem uvolněných pramenů plavých vlasů. Podívala se na něj s povytaženým obočím. „Myslím, že takových výzkumů jsme už provedli spoustu.“

„Přesto, člověk nemůže být nikdy dost důkladný.“

Otočila se a přitiskla se k němu. „Možná máš pravdu.“ Zlehka ho políbila na rty. Chvíli setrvala v jeho objetí, než opět ustoupila. „Ale je pozdě a za hodinu se musíme sejít s dodavatelem jídla, abychom domluvili konečné menu na zkušební hostinu.“

Painter si ztěžka povzdychl a díval se, jak se slunce noří do vln. Svatba bude za čtyři dny. Půjde o malý obřad na místní pláži, jehož se zúčastní jejich nejbližší přátelé a rodina, a následnou hostinu ve Four Seasons Biltmore v Montecitu. S tím, jak se osudový den blížil, však seznam detailů, jež bylo třeba zařídit, stále narůstal. Painter s Lisou si dali několik hodin pohov od všeho toho zmatku a prošli se podél Carpinterijských útesů nad Pacifikem, po širokých loukách posetých vysokými blahovičníky.

V takových chvílích se Painter dozvídal intimnější podrobnosti o Lisině dětství a jejích kořenech tady na západě. Už věděl, že vyrostla v jižní Kalifornii a vystudovala na Kalifornské univerzitě v L. A., ale když ji viděl v jejím živlu – jak vzpomíná, vypráví historky nebo se prostě vyhřívá na domácím slunci –, miloval ji snad ještě víc.

Jak by taky ne?

Od dlouhých blond vlasů po tu nejhebčí pleť, která s jemným dotykem slunce získávala bronzový nádech, byla ztělesněním Zlatého státu. Jen největší pošetilec by nicméně předpokládal, že vzhled je její hlavní předností. Kromě krásy se mohla pochlubit mozkem, který zastiňoval všechny okolo. Nejenže byla na lékařské fakultě nejlepší v ročníku, ale získala i doktorát z fyziologie člověka.

Vzhledem k jejím kořenům zvolili jako dějiště svatby Santa Barbaru. I když oba bydleli na opačném pobřeží – ve Washingtonu, D. C. –, většina Lisiných přátel a příbuzných zůstala tady, takže uspořádání oslavy právě zde dávalo smysl, zejména vzhledem k tomu, že Painter neměl vlastní rodinu. Jako dítě osiřel a příliš se nestýkal s indiánskými členy širší rodiny – jeho jedinou pokrevní příbuznou byla vzdálená neteř, která chodila do školy v utažském Brigham Youngu.

Zbývala tedy jen hrstka hostů, kteří museli přicestovat přes celou zemi, konkrétně Painterovi nejbližší spolupracovníci ze Sigma Force. Ne že by pro ně tato cesta byla úplně snadná. Otec velitele Graysona Pierce se propadal stále hlouběji do duševní mlhy Alzheimerovy choroby a…

„Říkala jsem ti, že se mi dnes ráno ozvala Kat?“ zeptala se Lisa, jako kdyby mu četla myšlenky.

Painter zavrtěl hlavou.

„Podařilo se jí najít někoho na hlídání děvčat. Měls slyšet úlevu v jejím hlase. Myslím, že se moc netěšila na tak dlouhý let se dvěma malými dětmi.“

Painter se usmál a oba zamířili po stmívajících se skalách zpátky. „Mám podezření, že Kat s Monkem taky nepohrdnou dovolenou od plínek a půlnočního krmení.“

Kathryn Bryantová byla vrchní zpravodajská expertka Sigmy, Painterova zástupkyně a příslovečná pravá ruka. Její manžel Monk Kokkalis byl zase terénní agent s vystudovaným soudním lékařstvím a biotechnologiemi.

„Když už mluvíme o plenách a půlnočních lahvích…“ Lisa se do něj zavěsila a propletla svoje prsty s jeho. „Možná si na ně budeme brzy stěžovat i my.“

„Možná.“

Podle jejího tichého povzdechu určitě slyšela Painterovo zaváhání. Samozřejmě už spolu mluvili o dětech a rodině, ale snění je něco jiného než hledět této realitě přímo do tváře.

Vymanila ruku z jeho sevření. „Paintere…“

Přerušilo ji ostré, naléhavé zatrylkování jeho mobilu, které ho ušetřilo nutnosti dál něco vysvětlovat – což bylo dobře, protože nedokázal vysvětlit svoji zdráhavost ani sám sobě. Při tom zvuku ztuhl. Lisa nic nenamítala, když přijal hovor; věděla, že tohle konkrétní vyzvánění je rezervováno pro případy nouze.

Painter si přiložil telefon k uchu. „Tady Crowe.“

„Řediteli.“ Volala Kat Bryantová. „Máme problém.“

Když mu jeho zástupkyně volala právě teď, muselo se jednat o velký malér. Na druhou stranu, kdy se Sigma zabývala drobnými potížemi? Jako tajné křídlo DARPY – Agentury pro výzkum pokročilých obranných projektů – Sigma řešila celosvětové hrozby vědecké nebo technologické povahy. Painter jakožto ředitel osobně vybral bývalé příslušníky Speciálních sil z různých odvětví a vyškolil je v rozmanitých vědeckých disciplínách, aby sloužili jako terénní agenti DARPY. Pokud Sigmě přistál na stole nějaký problém, zřídkakdy šlo o pouhou banalitu.

Za normálních okolností by ho takový hovor znervóznil, ale teď nemohl popřít, že mu vyrušení přineslo spíš úlevu. Kdybych měl ochutnávat další kus svatebního dortu nebo rozhodovat, která ozdoba se hodí ke kterému stolu na hostině…

„Co se děje?“ zeptal se Kat a v duchu se připravil na odpověď.

20.09

„Ne, ne, ne!“

Jenna dupla na brzdy, až se jí bezpečnostní pás zařízl do ramene a Nikko se skulil ze sedadla vedle ní. Zatímco se husky drápal zpátky nahoru, Jenna se zahleděla do zpětného zrcátka.

Svět za ní se proměnil v černou stěnu, která se vytrvale valila z úbočí kopce. Potřebovala se dostat z jejího dosahu, ale cesta klesala k jezernímu údolí sérií ostrých serpentin. Pokud projedou zatáčkou, začnou se vracet vstříc jedovatému oblaku. Jenna se na sedadle otočila a uviděla, že cesta skutečně vede zpátky k vzdouvajícímu se mračnu.

Navzdory časně rannímu chladu si otřela pot z čela.

Nikko se na ni klidně díval – věřil, že je dopraví do bezpečí.

Jenže kudy?

Rozsvítila dálková světla a prozkoumala serpentinu před sebou. Všimla si sotva viditelné dvojice kolejí mířících od štěrkové cesty do otevřené krajiny s křovinami pelyňků a borovic. Netušila, kam ta stezka vede. Turisté a místní mládež si často vytvářeli vlastní nelegální cesty a tábořili v sousedních kaňonech nebo zapalovali ohně vedle potoků. Bůh ví, že jich v roli správkyně parku sama vyhnala víc než dost.

Protože neměla jinou možnost, přidala plyn, rozjela se k zatáčce a navedla vůz přes krajnici na úzkou vedlejší stezku. S drncáním pokračovala po vyjetých kolejích, až každý šroubek ve fordu rachotil. Nikko s našpicovanýma ušima oddechoval vedle ní a rozhlížel se všemi směry.

„Drž se, kamaráde.“

Terén se zhoršoval, takže musela ubrat rychlost. Přes závažnost situace nemohla riskovat, že zlomí osu nebo prořízne pneumatiku o ostrý kámen. Neustále těkala pohledem do zpětného zrcátka. Oblak dýmu už pohltil měsíc.

Přistihla se, jak tají dech. Bála se toho, co na ni čeká.

Stezka začala stoupat k vrcholu sousedního kopce. Postup se zpomalil do zrádného plížení. Jenna proklela svoji smůlu a uvažovala, jestli nemá sjet ze stezky, ale okolí bylo čím dál skalnatější. Žádný směr nevypadal líp než ten, kterým jela.

Odhodlaně sešlápla pedál plynu a otestovala náhon na všechna čtyři kola. Svah se konečně opět vyrovnal a Jenna toho okamžitě využila: zrychlila a prudce projela zatáčkou kolem skalního výchozu, jen aby reflektory auta ozářily starý sesuv kamenů přímo přes cestu.

Tvrdě dupla na brzdu, ale pickup klouzal po písku a volných kamenech dál, až předkem narazil do nejbližšího balvanu. Do obličeje ji udeřil airbag jako pytel cementu a vyrazil jí dech. Zazvonilo jí v uších, ale ne tak hlasitě, aby přeslechla, jak motor zakašlal a ztichl.

Oči se jí zalily slzami bolesti a v ústech ucítila chuť krve z roztrženého rtu. „Nikko…“

Pes se udržel na sedadle a zdálo se, že náraz přečkal bez zranění.

„Jdeme.“

Otevřela dveře a napůl vypadla ven na zem. Rozechvěle se postavila. Ve vzduchu visel olejnatý pach spáleniny.

Není už příliš pozdě?

Ohlédla se k dýmu a vzpomněla si na toho králíka, který se zmítal ve smrtelných křečích. Udělala několik kroků – klepaly se jí nohy, ale ne kvůli jedu. Jenom jsem otřesená. Nebo se aspoň modlila, aby to byl ten důvod.

„Musíš jít dál,“ přikázala sama sobě.

Nikko poskakoval kolem ní a odhodlaně máchal vztyčeným ocasem.

Kouřová stěna se za nimi drolila a řídla, ale dál se valila k Jenně jako všepohlcující vlna tsunami. Jenna věděla, že jí nemůže utéct.

Podívala se k vrcholu kopce.

Jejich jediné naději.

Vzala si z pickupu baterku, hvízdla na Nikka, aby se držel blízko u ní, a rychle vyrazila vzhůru. Zvolila si cestu sesuvem, nad kterým našla zvlněnou louku s purshiemi a trnitými floxy. Na otevřeném prostranství mohla zrychlit. Svítila si pod nohy baterkou a sprintovala k hřebenu.

Je ten kopec dost vysoký?

Udýchaně se nutila k rychlejšímu běhu. Nikko tiše klusal vedle ní a nevšímal si vrabců vyletujících z hnízd v křoví ani králíků.

Konečně dospěli k vrcholu. Až tehdy si Jenny troufla ohlédnout se přes rameno. Sledovala, jak se vysoká vlna dýmu dělí do dvou proudů, obtéká kopec a plní níže položená údolí všude okolo. Vrchol kopce se proměnil v ostrůvek uprostřed jedovatého moře.

Ale jak dlouho jejich útočiště zůstane bezpečné?

Ustoupila dál od smrtícího břehu, k nejvyššímu místu hřebene. Na pozadí hvězd se rýsovaly ostré siluety zchátralých zbytků opuštěné osady. Jenna napočítala asi tucet stodol a domů. Takových vesniček z období zlaté horečky bylo po okolních kopcích plno – většina z nich zapomenutá a nezmapovaná, s výjimkou nedalekého Bodie, většího města duchů uprostřed stejnojmenného historického parku.

Jenna potěšeně vyběhla ke skrovnému úkrytu. Čerpala sílu z pevných stěn a střech, které tvrdošíjně odolávaly živlům. U nejbližší budovy vytáhla mobil – doufala, že je dost vysoko, aby měla signál. Vysílačka zůstala s pickupem pod hladinou toxického moře, takže mobil představoval jediný dostupný prostředek komunikace.

S úlevou uviděla jednu čárku označující sílu signálu.

Žádná sláva, ale lepší něco…

Vytočila číslo na dispečink. Takřka okamžitě se ozval udýchaný Bill Howard.

I přes nekvalitní spojení slyšela v kamarádově hlase ulehčení. „Jen, jsi v po…dku?“

„Trochu potlučená, ale jinak v pohodě.“

„Co… potlučená?“

Stiskla rty nad výpadky spojení a pokusila se promluvit hlasitěji. „Poslouchej, Bille. Ženou se k tobě problémy.“

Vysvětlovala, že došlo k výbuchu, ale slabý signál znesnadňoval oboustrannou komunikaci.

„Musíš evakuovat Lee Vining,“ vykřikla do telefonu. „A všechna tábořiště v oblasti.“

„Nes…šel jsem. Co říkáš o evakuaci?“

Jenna vyčerpaně zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla.

Když vylezu na střechu některé stodoly, třeba se signál zlepší.

Než si stačila rozmyslet další postup, ozvalo se tiché tepání. Nejdřív ji napadlo, že jí tak tepe krev v uších, ale Nikko zakňučel – slyšel to i on. Zvuk sílil. Jenna se rozhlédla po obloze a uviděla blikání navigačních světel.

Vrtulník.

Věděla, že je příliš brzy na to, aby sem Bill poslal pátrací a záchranářský tým. S nepříjemným mrazením v zádech zhasla baterku a vyběhla k opuštěné vesnici, aby se schovala. Ve chvíli, kdy se vrhla za zeď staré stodoly, se v zorném poli vynořil vrtulník.

Ten štíhlý černý trup poznala. Byl to stejný stroj, jaký viděla odlétat z vojenské základny těsně před explozí.

Zahlédli moje auto, jak ujíždí od místa výbuchu, a vrátili se? Ale proč?

Odpověď neznala, a tak se raději držela mimo dohled. Odplížila se k otevřeným dveřím stodoly a vběhla i s Nikkem dovnitř. V temné budově se zastavila jen na tak dlouho, aby se podívala na mobil.

Spojení s Billem se přerušilo a na displeji nebyla jediná čárka.

Byla bez signálu, sama.

Na protější straně místnosti opatrně vyhlédla rozbitým oknem. Vrtulník klesl k louce o kousek níž, a jakmile se dotkl ližinami země, z obou stran stroje vyskákali muži v černých uniformách. Okolní keře se kymácely ve vichru od vrtule.

Srdce jí vystoupalo až do krku, když si všimla, že muži mají pušky připravené k výstřelu.

Tohle není žádný záchranářský tým.

Dotkla se jediné zbraně, kterou měla u sebe. Paralyzér v pouzdru u boku. Kalifornští správci parku směli ze zákona nosit střelné zbraně, ale při doprovázení turistů to nebylo doporučováno.

Nikko při pohledu na shon venku zavrčel.

Jenna na něj mávla, ať je zticha, a přikrčila se. Věděla, že jejich jedinou nadějí na přežití je zůstat v úkrytu.

Z vrtulníku vyskočil poslední muž – skutečný obr – a o pár kroků poodešel. Držel zbraň s dlouhou hlavní, kterou Jenna v první chvíli nepoznala – dokud z ní nevyšlehly plameny.

Plamenomet.

Chvilku trvalo, než pochopila, k čemu ho mají. Křečovitě sevřela okenní parapet a rozhlédla se po stodole z vyschlého, zkrouceného dřeva. Schovávala se v hranici připravené na podpal.

Ozbrojenci se roztáhli do rojnice, aby obklíčili shluk budov.

Určitě vědí, že jsem v téhle opuštěné vesnici a někde se tu schovávám.

Jejich plán byl zřejmý. Hodlali ji vykouřit.

Za rojnicí mužů se kolem vrcholu kopce vzdouvalo toxické moře. Ostrůvek nenabízel žádný únik. Jenna klesla na paty a horečně probírala jednu možnost po druhé. Měla jedinou jistotu.

Tohle nemůžu přežít.

Ale to neznamenalo, že se vzdá. Když nic jiného, aspoň po sobě nechá vodítka ke svému osudu a k tomu, co se tu doopravdy přihodilo.

Nikko k ní přisedl.

Pevně ho objala s vědomím, že je to pravděpodobně naposledy. „Potřebuju, abys pro mě udělal ještě jednu věc, kamaráde,“ zašeptala mu do ucha.

Nikko pleskl ocasem.

„Hodný kluk.“

3. kapitola

27. DUBNA, 23.10 WASHINGTONSKÉHO ČASU

TAKOMA PARK, MARYLAND

Neštěstí nechodí samo…

Gray Pierce se hnal na motorce po mokré předměstské ulici k otcovu domu. Poslední týden v jednom kuse lilo a po prudkých deštích zůstávaly na okrajích silnice zrádné kaluže. Světlo z reflektoru ozařovalo široký kužel těžkých kapek.

Otcův bungalov stál uprostřed dalšího bloku. I odtud Gray viděl záři, která se linula ze všech oken a osvětlovala verandu kolem celého domu i nehybnou zavěšenou houpačku. Dům vypadal jako vždycky – přinejmenším zvenku. Uvnitř zuřila bouře.

U příjezdové cesty naklonil svou stoosmdesáticentimetrovou postavu do zatáčky a s burácením motoru dojel do samostatné garáže vzadu. Zpoza domu se ozýval pronikavý křik, který bylo slyšet i přes rachot motorky Yamaha V-Max.

Zdálo se, že se situace zhoršila.

Když Gray vypnul motor, na zadní dvorek do deště vyšel Grayův mladší bratr Kenny. Rodinná podoba na něm byla jasně patrná, od brunátné velšské pleti po tmavé, husté vlasy.

Tím však podobnost obou bratrů končila.

Gray si sejmul přilbu a seskočil z motorky, aby čelil bratrovu hněvu. Byli sice stejně vysocí, ale Kenny měl po deseti letech pohodlného života softwarového technika v Kalifornii pivní břicho, k němuž se přidružoval problém s pitím. Nedávno si vzal v zaměstnání studijní volno na dobu neurčitou a přijel sem, aby pomáhal s otcem. I tak skoro každý týden hrozil, že se vrátí do Kalifornie.

„Už to nevydržím,“ spustil Kenny s rukama sevřenýma v pěst a mrzutostí vepsanou do obličeje. „Musíš ho nějak přimět k rozumu.“

„Kde je?“

Kenny rázně kývl k zadnímu dvorku. Tvářil se podrážděně a zároveň trochu zahanbeně.

„Co dělá venku v tom dešti?“ Gray vykročil za dům.

„To mi řekni ty.“

Gray došel k zadnímu vchodu. Jediná lampa nad kuchyňskými dveřmi vydávala jen chabé světlo, ale Gray nemohl přehlédnout vysokého muže, který stál u řady oleandrů tvořících živý plot na hranici pozemku. Gray se na chvíli zarazil a snažil se pochopit, co vidí.

Jeho otec tu stál bosý a nahý až na dlouhé trenýrky, které se mu vlhce lepily k vychrtlým nohám. Kostnaté paže měl pozvednuté a obličej obrácený vzhůru, jako kdyby se modlil k nějakému bohu bouřek. Pak se jeho paže před keři rozevřely a sevřely jako nůžky.

„Myslí si, že stříhá plot,“ vysvětlil Kenny o něco klidněji. „Předtím jsem ho přistihl, jak chodí po kuchyni, tenhle týden podruhý, jenomže jsem ho nedokázal dostat zpátky do postele. Víš, jak uměl být tvrdohlavý ještě před… před tímhle vším.“

Před Alzheimerem.

Kenny otcovu diagnózu skoro nikdy nevyslovoval, jako kdyby se bál, že tu chorobu může chytit, když o ní bude mluvit.

„Proto jsem tě zavolal,“ dodal Kenny. „Na tebe dá.“

„Odkdy?“ zabručel Gray.

Během dospívání se Gray s otcem často střetával. Otec původně pracoval v Texasu na ropných vrtech a vyznával drsnou osobní filozofii pevné vůle a nezávislosti. Dokud mu nehoda na vrtné plošině neodřízla jednu nohu v koleni. Poté zahořkl a naplnila ho zlost, z níž značnou část směroval na nejstaršího syna. Nakonec Gray odešel z domova, nejdřív do armády a potom do Sigmy.

Teď se v té vetché postavě na zadním dvorku pokoušel najít někdejšího nesnesitelně tvrdého chlapa. S otevřenými ústy zíral na vyrýsovaná žebra, ochablou kůži i vystouplé obratle. Otec už nebyl ani stínem svého dřívějšího já. Zbývala z něj skořápka, kterou věk a nemoc obraly o všechno.

Gray k němu přistoupil a jemně se dotkl jeho ramene. „Tati, to stačí.“

Upřely se na něho překvapivě jasné oči, v nichž bohužel svítila stará zlost. „Ty keře je potřeba ostříhat. Sousedi už si stěžujou. Tvoje matka…“

Je mrtvá.

Gray potlačil výčitky svědomí a sevřel otcovo rameno pevněji. „Já to udělám, tati.“

„A co škola?“

Gray se na chvilku odmlčel, aby se přizpůsobil otcově představě o čase, a hladce odpověděl: „Udělám to po škole. To je v pohodě.“

Oheň v otcově kalně modrých očích pohasl. „Jenom aby, chlapče. Chlap musí držet slovo.“

„Udělám to, slibuju.“

Gray ho odvedl na zadní verandu a do kuchyně. Chůze, teplo a jasnější světlo podle všeho pomohly otci zaostřit na přítomnost.

„Gr… Grayi, co tady děláš?“ zeptal se chraptivě, jako kdyby si ho teprve všiml.

„Zaskočil jsem, abych se podíval, jak si vedeš.“

Otcova hubená ruka ho poplácala po paži. „Nedáme si pivo?“

„Někdy jindy. Musím se vrátit do Sigmy. Povinnost volá.“

To byla pravda. Kat ho zastihla, když Gray vycházel z bytu, a požádala ho, aby za ní přijel na velitelství Sigmy do D. C. Když jí vysvětlil situaci s otcem, poskytla mu trochu času, ale i tak Gray slyšel v jejím hlase naléhavost a nechtěl ji zklamat.

Podíval se na Kennyho.

„Odvedu ho nahoru do postele. Po takových příhodách většinou zbytek noci prospí.“

Prima.

„Ale Grayi, tímhle to neskončilo.“ Kenny ztišil hlas. „Nemůžu takhle pokračovat noc co noc. Dneska jsem o tom mluvil s Mary.“

Gray pocítil záchvěv podráždění, že ho z toho rozhovoru vynechali. Mary Benningová byla pečovatelka, která se starala o otce přes den. Noci z větší části obstarával Kenny nebo Gray – kdykoliv mohl.

„Co říká?“

„Potřebujeme celodenní péči a bezpečnostní prvky. Alarmy na dveře. Zábrany na schody. Nebo…“

„Nebo ho dát do nějakého domova.“

Kenny přikývl.

Jenže tohle je jeho domov.

Kennymu neušel Grayův zmučený výraz. „Nemusíme se rozhodnout hned. Mary mi prozatím dala čísla na sestry, které by mohly obstarávat noční směny. Myslím, že bychom si oba potřebovali oddechnout.“

„Dobře.“

„Všechno zařídím,“ dodal Kenny.

Gray se podezřívavě zadíval na bratra – tušil, že za jeho náhlou ochotou zařizovat stojí především touha umýt si nad otcem ruce a utéct zpátky do Kalifornie. Zároveň ale Gray uznával, že Kenny má patrně pravdu. Něco se muselo podniknout.

Zatímco Kenny odváděl otce nahoru, Gray vytáhl mobil a zavolal na velitelství Sigmy. Kat se ozvala skoro okamžitě.

„Vyrážím.“

„Radši si pospěš. Situace se zhoršuje.“

Gray se ohlédl ke schodům.

To rozhodně.

23.33

Gray se dostal na velitelství Sigmy za patnáct minut. Projížděl víceméně liduprázdnými ulicemi, jak nejrychleji mohl, poháněný stejně tak duchy za sebou jako naléhavou výzvou z D. C. Mohl se omluvit, ale v bytě ho nečekalo nic jiného než obavy. I postel měl momentálně studenou a prázdnou, protože Seichan zůstávala stále v Hongkongu, kde se svou matkou sháněla finance pro chudé dívky v jihovýchodní Asii.

Prozatím tedy potřeboval být pořád v pohybu.

Dveře výtahu se otevřely v podzemním podlaží velitelství Sigmy a Gray vykročil do chodby. Velitelství zabíralo dávno opuštěné bunkry a kryty z období druhé světové války pod Smithsonovským hradem. Tajná lokalita na okraji National Mallu umožňovala členům Sigmy snadný přístup k vládním úřadům i k četným laboratořím a výzkumným materiálům Smithsonovského institutu.

Gray mířil k nervovému centru a osobě, která řídila zpravodajskou a komunikační síť Sigmy.

Kat ho zřejmě slyšela přicházet, protože mu vyšla naproti. Přes pozdně noční hodinu a dlouhý den, který prožila, byla oblečená do elegantní uniformy námořnictva a krátké, kaštanově hnědé vlasy měla dokonale upravené do chlapeckého účesu – jinak na ní však nic chlapeckého nebylo. Kývla na něj a přejela ho bystrým, soustředěným pohledem.

„O co jde?“ zeptal se jí Gray, jen co se k ní připojil.

Kat se mlčky otočila a zamířila zpátky do komunikačního centra Sigmy. Následoval ji do kruhové místnosti, po jejímž obvodu stály řady monitorů a počítačů. Za normálních okolností tu pracovali dva nebo tři technici a během důležité akce až dvojnásobek. Takhle pozdě v noci na ně ale čekal jen Katin hlavní analytik Jason Carter.

Mladík seděl u počítače a soustředěně něco ťukal do klávesnice. Na sobě měl černé džíny a tričko bostonského týmu Red Sox. Plavé vlasy měl rozcuchané, jako kdyby se právě probudil, ale vyčerpání v jeho obličeji svědčilo spíš o tom, že vůbec nešel spát. Bylo mu teprve dvaadvacet, ale mohl se pochlubit mimořádnou inteligencí, zejména pokud šlo o cokoliv souvisejícího s plošnými spoji. Podle Paintera vyhodili Jasona z námořnictva, protože se naboural do serverů ministerstva obrany s obyčejným BlackBerry a vylepšeným iPadem. Po tomto incidentu ho Kat osobně přijala do Sigmy a vzala ho pod svá křídla.

„Zhruba před hodinou postihla vojenskou výzkumnou základnu v Kalifornii nějaká katastrofa,“ vysvětlila Kat Grayovi. „Tohle je jejich šílené SOS.“

Dotkla se Jasonova ramene.

Jason ťukl do klávesy a spustil přehrávání audio záznamu. Ozval se ženský hlas, strohý, ale s jasně patrným a jen těžko skrývaným rozrušením.

„Tady je sierra, vítěz, whisky. Došlo k prolomení bezpečnosti. Aktivována pojistka. Bez ohledu na výsledek: Zabijte nás… všechny nás zabijte.“

„Volající jsme identifikovali jako doktorku Irene McIntireovou,“ pokračovala Kat, „vrchní systémovou analytičku základny.“

Na monitoru se objevila fotografie ženy ve středním věku, která se usmívala do objektivu a oči jí jiskřily vzrušením. Gray se snažil spojit snímek se zoufalým voláním, které právě vyslechl.

„Na čem pracovali?“ zeptal se.

Jason si pevněji přitiskl k uchu sluchátko BlackBerry a přerušil je: „Už dorazili. Jedou dolů.“

„Doufám, že to brzy zjistím,“ odpověděla Kat Grayovi. „Vím jenom, že tam museli dělat s něčím nebezpečným, s něčím, co vyžadovalo drastická protiopatření. Satelitní snímky ukazují, že došlo k výbuchu, při kterém se uvolnilo velké množství kouře.“

Jason rozbalil další snímky a rychle jimi proklikal. I na šedivých, zrnitých záběrech Gray jasně rozeznal záblesk ohně a oblak olejnatě černého dýmu.

„Kouř se ještě nerozptýlil, takže neznáme současný stav základny,“ řekla Kat, „ale už se nepodařilo navázat spojení.“

„Zřejmě to celé srovnali se zemí.“

„Zatím to tak vypadá. Painter se tomu věnuje na západě ve spolupráci s místními zdroji. Pověřil mě zjištěním podrobností o tom, co se na základně dělalo.“ Kat se ustaraně otočila ke Grayovi. „Už jsem se dozvěděla, že základnu spravuje DARPA.“

Grayovi se nepodařilo skrýt překvapení. DARPA bylo oddělení ministerstva obrany, ke kterému patřila i Sigma – i když o Sigmě vědělo jen pár klíčových lidí s bezpečnostní prověrkou nejvyššího stupně. Toto odhalení však Graye nemělo tolik udivit. Agentura pro výzkum a vývoj měla po celé zemi stovky zařízení. Většina fungovala s minimálním dohledem, nezávisle na sobě a využívala nejlepší mozky a talenty, jaké byly k dispozici. Detaily o všech výzkumech byly drženy v nejpřísnější tajnosti – věděli o nich jen ti, kteří o nich vědět potřebovali.

A my jsme mezi ně evidentně nepatřili.

„V době neštěstí pracovalo na základně přes třicet mužů a žen,“ dodala Kat. Podle toho, jak ztuhle držela ramena a svírala rty, uvnitř zuřila.

Gray jí to nemohl vyčítat. Díval se na oblak kouře na monitoru. „Víš, jaké konkrétní oddělení DARPY mělo na povel tuhle základnu?“

„BTO. Úřad biologických technologií. Je to poměrně nová divize s úkolem zkoumat průnik biologie a fyzikálních věd.“

Gray se zamračil. On sám se v Sigmě zabýval něčím podobným. Jednalo se o nebezpečnou oblast, pod niž spadalo všechno od genového inženýrství po syntetickou biologii.

Od výtahu k nim chodbou dolehly hlasy. Gray se ohlédl přes rameno.

„Na základě Painterova svolení jsem požádala ředitele BTO – doktora Lucia Raffeeho –, aby se k nám připojil a pomohl nám situaci řešit,“ vysvětlovala Kat.

V blížících se hlasech bylo slyšet napětí způsobené pozdně nočním povoláním do akce.

Ve dveřích komunikačního centra se objevili dva muži. První z nich sem nepatřil – byl to elegantní černoch v obleku od Armaniho a dlouhém kabátu po kolena. Vypadal zhruba na pětapadesát let, měl prošedivělé vlasy a bradku.

„Doktore Raffee,“ pozdravila ho Kat a potřásla si s ním rukou. „Děkuji, že jste přišel.“

„Váš člověk mi nedal zrovna na výběr. Přepadl mě, právě když jsem odcházel z představení La Bohème v Kennedyho centru.“

Do místnosti vešel doktorův doprovod, Monk Kokkalis, s vyholenou hlavou a statnou postavou vysunutého obránce v americkém fotbale. Povytáhl na Graye obočí, jako kdyby říkal: ten chlápek přehání, přikročil ke své ženě a zlehka ji políbil.

„Jsem doma, zlato,“ zašeptal Kat do ucha.

Doktor Raffee mezi nimi zatěkal pohledem – očividně si je snažil přiřadit k sobě jako pár. Gray jeho zmatek chápal. Kat s Monkem vypadali dohromady opravdu trochu zvláštně.

„Předpokládám, že vám můj manžel popsal situaci v Kalifornii,“ řekla Kat.

„Ano.“ Doktor Raffee ztěžka vydechl. „Ale obávám se, že vám nemohu říct nic konkrétního o tom, co se přihodilo… ani přesnou povahu výzkumu, který mohl vyústit v tak drastická protiopatření. Telefonoval jsem několika svým klíčovým lidem a doufám, že se mi brzy ozvou. Momentálně vím jen tolik, že stanici řídil doktor Kendall Hess, specialista na astrobiologii s důrazem na zkoumání stínových biosfér.“

Kat se zamračila. „Stínových biosfér?“

Raffee mávl rukou. „Pátral po radikálně odlišných formách života, zejména po těch, které k životu využívají neobvyklé biochemické a molekulární procesy.“

O tom Gray něco věděl. „Jako třeba organizmy, které mají RNA místo DNA.“

„Přesně tak. Ale stínové biosféry mohou být ještě mnohem podivnější. Hess se domníval, že možná existuje skrytý život, který využívá úplně jinou sadu aminokyselin než my. Proto si zřídil výzkumnou stanici poblíž jezera Mono.“

„Proč právě tam?“ zeptal se Gray.

„V roce 2010 se týmu vědců z NASA podařilo přimět mikroorganizmus z tohoto vysoce alkalického jezera, aby nahradil v biochemických reakcích fosfor arzénem.“

„Proč je to tak významné?“ zabručel Monk.

„Hess jako astrobiolog o té práci věděl. Podle něj objev dokazuje, že pozemský život byl původně založený na arzénu. Navíc přišel s hypotézou o vzkvétající biosféře arzénových organizmů, která by mohla existovat někde na Zemi i dnes.“

Gray chápal Hessovo nadšení. Takový objev by obrátil biologii vzhůru nohama a otevřel úplně novou kapitolu života na Zemi.

Raffee potřásl hlavou. „Ale zkoumal i řadu dalších stínových biosfér. Například pouštní lak.“ Když si všiml jejich zmatených výrazů, rozvedl to podrobněji. „To je ta rezavě černá vrstva na obnaženém povrchu skal. Dávní lidé ji vyškrabovali, a vytvářeli tak petroglyfy.“

Gray si vybavil starobylé kresby lidí a zvířat, jaké se nacházejí po celém světě.

„Na pouštním laku je divná jedna věc,“ pokračoval Raffee. „Pořád se neví, jak vzniká. Chemickou reakcí? Nebo jde o vedlejší produkt nějakého neznámého mikrobiálního procesu? Nikdo netuší. O tom, jestli patří k živému nebo neživému světu, se vlastně diskutuje už od dob Darwina.“

Monk si podrážděně odfrkl. „Ale jak může výzkum nějaké špíny na kamenech vyústit ve volání o pomoc a následný výbuch?“

„Nevím. Přinejmenším zatím. Vím, že Hessova práce už přilákala zájem soukromého sektoru a že část jeho nejnovějších výzkumů spolufinancoval federální Program na přenos technologií.“ Pokrčil rameny. „To se stává, když se škrtá v rozpočtu na výzkum a vývoj.“

„Co konkrétně financovaly soukromé společnosti?“ zeptala se Kat.

„Hessovo studium stínových biosfér během let odhalilo řadu nových extremofilů, organizmů, kterým se daří dobře v drsných a neobvyklých podmínkách. Takové mikroby jsou skvělým zdrojem nových chemikálií a reakcí. Když to propojíte s rychle se rozvíjejícím oborem syntetické biologie, ve kterém laboratoře testují hranice genového inženýrství, získáte potenciálně velice lukrativní odvětví.“

Gray věděl, že do takových projektů už proudí miliardy dolarů ze soukromých korporací, od obrů typu Monsanta, Exxonu, DuPontu nebo British Petroleum. A pokud jde o riskantní investice, korporace často dávají přednost zisku před bezpečností.

„Jestli se nemýlíte v tom, že práci doktora Hesse financoval soukromý sektor, nemohl být incident něčím na způsob sabotáže?“ zeptal se Gray.

„Těžko říct, ale pochybuji o tom. Jeho výzkum byl dost dobročinný. Nazval ho projekt Neogenesis.“

„A jaké měl cíle?“ ozvala se Kat.

„Ty nejušlechtilejší. Doktor Hess se domnívá, že dokáže zpomalit nebo zastavit vymírání druhů na planetě, zejména vymírání způsobené činností člověka: znečištěním a důsledky změny klimatu. Slyšel jsem ho přednášet o tom, že na Zemi probíhá šesté hromadné vymírání, dost velké, aby sneslo srovnání s pádem asteroidu, který vyhubil dinosaury. Vzpomínám si, jak říkal, že nárůst celosvětové teploty o pouhé dva stupně okamžitě vyhladí miliony druhů.“

Katina obočí se stáhla k sobě. „A jak to doktor Hess hodlal zastavit?“

Raffee se po nich rozhlédl, jako kdyby odpověď byla zjevná. „Domnívá se, že objevil bioinženýrskou cestu, jak zkázu zvrátit.“

„S projektem Neogenesis?“ zeptala se Kat.

Gray pochopil význam názvu Hessova projektu.

Nové zrození.

Podíval se na snímek kouřového oblaku, který zůstával na monitoru. Rozhodně se jednalo o úctyhodný cíl, ale přílišné sebevědomí toho muže dost možná připravilo o život třicet lidí.

A Gray si s mrazením v zádech pomyslel, že nemusí být po všem.

Kolik lidí ještě zemře?

4. kapitola

27. DUBNA, 20.35 KALIFORNSKÉHO ČASU

JEZERO MONO, KALIFORNIE

Už tu dlouho nevydržím.

Jenna ležela na břiše pod zrezivělým trupem starého traktoru, odkud se jí nabízel ničím nerušený výhled na vrtulník, který stál na louce za opuštěnou vesnicí. Pořídila řadu snímků telefonem, i když si netroufala použít blesk, aby si jí nevšimlo nepřátelské komando. Vyžadovalo mimořádnou trpělivost potají se odplížit ze stodoly do tohoto chabého úkrytu.

Otočila hlavu, aby sledovala postup toho obra, který obcházel shluk budov na vrcholu kopce. Z plamenometu v jeho rukách s řevem šlehal třímetrový žhavý oheň a podpaloval trávu, keře i nejbližší stavení. Okolí se měnilo v pekelnou výheň. K nebi stoupal kouř, který Jenně až příliš připomínal jedovaté moře, jež ji tu uvěznilo.

Možná se jí nepodaří uniknout, ale to neznamenalo, že po sobě nemůže něco zanechat – nějaké vodítko k jejímu osudu a k tomu, co se zde odehrálo.

Hřbetem ruky si otřela pot z čela. Snažila se pořídit co nejvíc snímků vrtulníku i ozbrojenců. Snad někdo ten vrtulník identifikuje a pozná některé obličeje zachycené na digitální fotografii. Díky funkci přiblížení získala detail tváře toho obra s plamenometem. Měl snědou pleť – patrně byl hispánského původu –, tmavé vlasy pod vojenskou čapkou a výraznou načervenalou jizvu na bradě.

Takový ohava určitě bude v nějaké policejní databázi.

S vědomím, že udělala vše, co mohla, se překulila na bok. Sledovaly ji oči s planoucími odlesky nedalekého ohně. Nikko tiše oddechoval s vyplazeným jazykem. Jenna ho pohladila po hlavě a po boku. Nikkovy svaly se chvěly rozrušením – byl připravený utéct, ale Jenna od něj potřebovala ještě něco dalšího.

Připevnila mu ke koženému obojku popruh mobilu, vzala jeho hlavu do dlaní a oplatila mu upřený pohled.

„Zůstaň, Nikko. Vydrž.“

Na posílení pokynu k němu ještě zvedla dlaň a sevřela ji v pěst.

„Zůstaň a vydrž,“ zopakovala.

Nikko přestal oddechovat a tichounce kníkl.

„Já vím, ale musíš tu zůstat.“

Konejšivě ho pohladila po čenichu. Opřel se o její dlaň, jako kdyby ji žádal, ať neodchází.

Buď můj velký statečný kluk. Ještě jednou, ano?

Pustila ho. Pes zkormouceně svěsil hlavu a položil si ji mezi tlapy. Ani na vteřinu z ní však nespouštěl oči. Trávil s ní veškerý čas od chvíle, kdy nastoupila jako správkyně. Ona zrovna vyšla ze školy, on čerstvě absolvoval výcvik. Dospívali spolu, v profesionálním i osobním životě, a stali se z nich společníci i přátelé. Pomáhal jí, když její matka před dvěma a půl lety zemřela na rakovinu prsu.

Potlačila vzpomínky na tu dlouhou, krutou bitvu, která zničila jejího otce – zůstala z něj jen vybledlá skořápka tonoucí v zármutku a výčitkách, proč nezemřel dřív on. Matčina smrt se stala propastí, kterou ani jeden nedokázal překlenout. Jenna si potají nechala udělat analýzu genu BRCA, která potvrdila, že nese jednu ze dvou dědičných mutací zvyšujících riziko rakoviny prsu. Ona sama se s touto informací ještě plně nevyrovnala a otci o výsledcích neřekla vůbec.

Místo toho se vrhla do práce a nacházela útěchu v syrové kráse divočiny, ve střídání ročních období i v nekonečném koloběhu smrti a znovuzrození. Taky ale našla faktickou rodinu v ostatních správcích, v prostém kamarádství obdobně smýšlejících lidí. A především našla Nikka.

Znovu tiše zakňučel, jako kdyby věděl, co Jenna musí udělat.

Sklonila se k němu a dotkla se svým nosem jeho.

Taky tě mám ráda, kamaráde.

Zoufale si s ním přála zůstat, ale viděla, jak její matka statečně čelila nevyhnutelnému, a teď byla řada na ní.

Její svědectví bylo bezpečně schované u Nikka a ona věděla, jaká je její povinnost. Naposledy pohladila svého kamaráda a vykulila se zpod traktoru. Potřebovala odvést ozbrojence co nejdál od Nikkova úkrytu. Pochybovala, že někdo z jejích pronásledovatelů o něm ví, a i kdyby ano, zřejmě nebudou věnovat pozornost psovi. Jejich cílem bylo zneškodnit všechny svědky, kteří by mohli mluvit. Jakmile úkol splní, měli by odletět. Ti, kdo po ní pak budou pátrat, snad najdou Nikka i důkazy, které u něj nechala.

Víc udělat nemohla.

Ale nevzdá se zadarmo.

Přikrčeně vyběhla od plamenů k nejtemnějšímu místu na vrcholu kopce. Urazila padesát metrů, než se vlevo od ní ozvalo volání – vítězoslavný výkřik lovce, který zpozoroval kořist.

Jenna zrychlila a hlavou jí probleskla poslední myšlenka.

Sbohem, kamaráde.

20.35

Doktor Kendall Hess sebou při staccatovém štěkotu střelby trhl, napřímil se a pokoušel se vyhlédnout z postranního okna vrtulníku. Plastová pouta, která mu držela zápěstí za zády, se mu bolestně zařízla do kůže.

Co se děje?

Myšlenky mu halila drogová mlha. Ketamin a valium, odhadoval, ačkoliv si nemohl být jistý, jaké sedativum mu vpíchli do stehna hned poté, co ho chytili v laboratoři.

I tak viděl, co se dělo po odletu vrtulníku od základny. Celé tělo ho při vzpomínce na výbuch bolelo – jednalo se o poslední protiopatření, které uvedl do chodu. Modlil se, aby tato drastická akce zadržela hrozbu, která unikla z biologické laboratoře, ale s jistotou to vědět nemohl. On a jeho tým vytvořili raný prototyp, příliš nebezpečný na vypuštění do světa. Někdo ho však přece jen vypustil. Nějaký sabotér.

Ale proč?

Představil si obličeje svých kolegů.

Všichni jsou mrtví.

Nad hořícím vrcholem kopce se rozlehla další střelba.

Kendall zůstal ve vrtulníku s jedním strážným, ale ten se díval z druhého okna – očividně se toužil zúčastnit honu. Kéž by pilot přehlédl ten ujíždějící pickup – podle loga patřil správě parku. Pak by si Kendall mohl uchovat jakousi naději pro sebe i pro všechny v okruhu sto šedesáti kilometrů od bývalé laboratoře.

Znovu zadoufal, že protiopatření zabralo. Kouř obsahoval vražednou směs namíchanou Hessovou skupinou: kombinaci VX a saxitoxinu, paralyzující látky se smrtící organofosfátovou sloučeninou. Nic živého nepřežije jediné nadechnutí.

Až na můj výtvor.

Jeho tým ještě nepřišel na to, jak ten syntetický mikroorganizmus zabít. Nervový plyn měl pouze omezit jeho šíření – zabít všechny organizmy, které by ho mohly zavléct dál.

Za zvuků střelby si představil neznámého správce, který se tam venku snaží přežít – jenže proti němu stojí velká přesila i mnohem větší palebná síla. Přesto svůj boj nevzdával.

Měl bych snad kapitulovat já?

Kendall potřásl hlavou, aby si ji pročistil. Zazmítal se v utažených plastových poutech a bolest mu pomohla v soustředění. Jeho mysl zaměstnávala jedna záhada: ti sabotéři všechny zastřelili nebo je nechali zemřít při výbuchu.

Tak proč pořád žiju? Co ode mě potřebují?

Kendall byl rozhodnutý, že nebude spolupracovat, ale zároveň si realisticky uvědomoval, že ho mohou zlomit. Každého lze zlomit. Překazit plány jim mohl jediným způsobem.

Zatímco venku zněla další střelba, Kendall zkroutil paže dost na to, aby stiskl tlačítko bezpečnostního pásu. Jakmile byl volný, zatáhl za postranní dveře a vypadl z kabiny. Podařilo se mu pod sebe skrčit nohu, takže se mohl hned odrazit ke skoku a vyrazit pryč od vrtulníku.

Z kabiny zazněl překvapený výkřik osamělého strážného, následovaný hlasitým prásknutím.

Kendallovi se u levé nohy zvedl obláček prachu.

Nedbal na nebezpečí – spoléhal na to, že ho únosci chtějí živého. Sprintoval, jak nejrychleji to s rukama spoutanýma za zády šlo. Klopýtal přes zakrslou trávu a prodíral se trnitými keři k tmavému dýmu, který se převaloval po svazích kopce.

Vstříc jisté smrti.

Ještě zrychlil.

Tudy to bude lepší.

Hon na toho správce zaměstnával pozornost všech únosců a Kendall si věřil čím dál víc.

Dokážu to… Nic jiného si nezasloužím…

Najednou se za ním vynořil nemožně rychlý stín, osvětlovaný požárem na vrcholu kopce. Kendall ucítil tvrdý náraz do zad, který ho mrštil obličejem do houští. Překulil se a couval po všech čtyřech dál.

Na pozadí plamenů se tyčila mohutná postava.

Kendall nepotřeboval vidět klikatou jizvu, aby poznal velitele útočného komanda. Obr se k němu přiblížil, zvedl ruku a rozehnal se ocelovou pažbou pušky.

Kendall s rukama spoutanýma za zády nemohl úder nijak odrazit. V nose a čele mu vybuchla bolest. Bezvládně se zhroutil dozadu a zorné pole mu zaplavila černota, která sevřela svět v jediný bolestivý uzel.

Než se stačil pohnout, za kotník ho chytily železné prsty a táhly ho zpátky k vrtulníku. Záda mu rozdíraly trny a kameny. Sice ho potřebovali živého, ale zjevně se nestarali o to, v jakém stavu přežije.

Na několik nádechů omdlel, a když se vzbudil, právě ho zvedali do kabiny. Slyšel úsečné pokyny ve španělštině, v nichž rozeznal slova apúrate a peligro.

V duchu si je přeložil.

Rychle a nebezpečí.

Svět vyplnilo jednotvárné burácení a všechno se zhouplo, jako kdyby byl opilý. Kendall si uvědomil, že se vrtulník zvedá.

Překulil se dost na to, aby vyhlédl z okna. Pod ližinami kolem hořící vesnice duchů pobíhaly tmavé postavy. Zdálo se, že vrtulník opouští zbytek komanda.

Ale proč?

Pilot zděšeně ukazoval k zemi.

Kendall zaostřil pohled. Najednou pochopil, co jim hrozí. Jedovatý oblak nervového plynu se začal zvedat z okolních údolí. Nejdřív si pomyslel, že dým rozvířilo tepání vrtule, ale pak pochopil.

Vzestupný proud.

Požár vyháněl k obloze sloup horkého vzduchu, který za sebou strhával smrtící plyn a přetahoval ho přes hořící vrchol kopce jako závoj.

Není divu, že velitel přikázal okamžitou evakuaci. Kendall se podíval na mohutnou postavu, která seděla naproti němu se zbraní v klíně. Obr taky hleděl z okna, ale k obloze, jako kdyby už svoje podřízené odepsal.

Kendall odmítal být tak bezohledný.

Zapátral pohledem po obléhaném správci. Nedoufal, že by mu mohl pomoct, ale ten člověk si přinejmenším zasloužil nějakého svědka a poslední modlitbu. Zašeptal ji, zatímco vrtulník odlétal pryč. Nakonec se zadíval na černé, vzdouvající se moře jedu a zakončil modlitbu posledním vroucným přáním.

Ať se s tím plynem nepletu.

Nic nesmělo přežít.

5. kapitola

27. DUBNA, 20.49 KALIFORNSKÉHO ČASU

JEZERO MONO, KALIFORNIE

Jenna se krčila v rozpadlých troskách starého obchodu se smíšeným zbožím a zády se tiskla k pultu počmáranému graffiti v zadní části místnosti. Nad hlavou se jí táhly řady pavučinami pokrytých dřevěných polic s několika starožitnými lahvemi, jejichž nálepky se věkem zkroutily. Snažila se tajit dech, aby ze všeho toho prachu nekýchla, a ignorovat bolest v paži. Na bicepsu ji škrábla kulka a zranění pálilo jako čert.

Drž se, opakovala si.

Napínala uši, jestli nezaslechne nějakého blížícího se ozbrojence, ale přes bušení vlastního tepu neslyšela skoro nic. Měla štěstí, že vydržela tak dlouho – přebíhala mezi několika zbývajícími domy, které ještě nestály v plamenech.

Teď se dostala do bezpečí jen díky náhlému odletu vrtulníku, který zmátl pronásledovatele na tak dlouho, že Jenna stihla vběhnout do obchodu. I ji však změna okolností zmátla.

Proč vrtulník opouští část komanda? Nebo odlétá jen do doby, než ji najdou a vyřídí?

Před chvílí na okamžik zahlédla postavu v bílém plášti, kterou ten obr s plamenometem vlekl do kabiny vrtulníku. Dotyčný muž byl zjevně zajatec, patrně výzkumník z vojenské základny. Jenna byla příliš daleko, než aby mu viděla pořádně do obličeje a mohla ho poznat. Vzlétl snad vrtulník, aby odradil vězně od dalšího pokusu o útěk?

Tomu nevěřila.

Něco muselo posádku vrtulníku vyděsit.

Jenže co?

Zoufale chtěla vystrčit hlavu a rozhlédnout se po případném novém nebezpečí, ale nemohla vědět, jestli se ozbrojenci nerozhodnou dokončit úkol. Jenna viděla dost, aby poznala, že jde o tvrdé muže s vojenským výcvikem. Ti budou plnit rozkazy bez ohledu na rizika – a rozkaz zněl zbavit se Jenny.

Vlevo za ní se ozvalo křupnutí skla. Vybavila si otevřené okno v boční stěně domu. Někdo jím zřejmě vlezl dovnitř, místo aby vešel dveřmi. Jenna před chvílí využila řev startujícího vrtulníku jako krytí a rozbila po jedné starožitné lahvi z police u každého vstupu: u dveří a obou oken.

Otočila se po zvuku, vstala a namířila jedinou zbraň, kterou u sebe měla. Tři metry od ní se krčil stín, vyrýsovaný na pozadí ohnivé záře. Jenna stiskla spoušť. Ze zbraně vyšlehl modrý záblesk k přikrčené postavě. Ostrý bolestný výkřik potvrzoval, že ostny taseru zasáhly cíl.

Útočník se v křečích zhroutil na zem. Jenna přeskočila pult, namířila na něj paralyzér a umlčela ho druhým výstřelem. Nehodlala nic riskovat. Její zbraň měla ještě třetí náboj, ale Jenna věděla, že to nestačí. Proto připravila tuhle past.

Přistoupila k nehybnému muži – byl v bezvědomí, možná mrtvý –, sebrala mu pušku a zastrčila paralyzér do pouzdra. Přejela rukama po pušce. Sama sice střelné zbraně téměř nenosila, ale prošla povinným výcvikem. Jednalo se o pušku Heckler & Koch, podle všeho model 416 nebo 417. V každém případě byla dost podobná AR-15, s níž trénovala na střelnici.

Odspěchala ke dveřím, klekla si na koleno a přiložila pušku k ramenu. Rozhlédla se po okolí. Vojákův výkřik neunikl pozornosti ostatních lovců. V zakouřeném světle ohně se po troskách vesnice míhaly stíny mužů. Snažili se ji obklíčit. Namířila na nejbližšího z nich a vypálila krátkou dávku. Většina kulek se zaryla do země u jeho nohou, ale jedna ho zasáhla do levé holeně.

Muž padl na zem a jeho kolegové se vrhli do úkrytů. Jennina střelba je nezastaví, ale aspoň je zpomalila. Průčelí obchodu pokropila odvetná palba. Kulky procházely starým dřevem jako horké uhlíky papírem, ale to už Jenna prchala zpátky za pult ze silných fošen. Tady bude její poslední obranné stanoviště, ze kterého vyřídí tolik protivníků, kolik jenom dokáže.

Opřela si pušku o pult a rozhlédla se hledáčkem s nočním viděním po dalším cíli. Hlídala obě okna i dveře. Chvilku jí trvalo, než zaostřila, a na okamžik uviděla v dálce na louce muže. Ačkoliv nepředstavoval bezprostřední hrozbu, upoutaly ji jeho horečnaté pohyby.

Běžel k vesnici, ale najednou mu vypadla puška z rukou a on sám klesl na kolena. Záda se mu prohnula v křeči a muž se zhroutil na bok. Jenna si vybavila toho králíka. Pochopila, co zahnalo vrtulník na ústup.

Jedovaté moře určitě stoupá a zaplavuje vrchol kopce.

Prst na spoušti se jí roztřásl. Její boj je úplně zbytečný. Nezáleží na tom, kolik vojáků dostane – osud všech byl tak jako tak zpečetěn.

Vzpomněla si na Nikka, schovaného pod traktorem. Věděla, že je pořád na místě a věrně se řídí jejím posledním pokynem. Doufala, že ho svou obětí zachrání a že ho najdou záchranáři vyslaní Billem Howardem.

Nikko… je mi to líto.

V pravém okně se objevila postava. Jenna s palčivým vztekem v útrobách vypálila dlouhou dávku namířenou přímo na ozbrojencův trup a s ponurým uspokojením sledovala, jak se muž kácí mimo dohled. Odvetná palba zesílila. Znělo to, jako kdyby tisíc motorových pil kácelo les. Ze všech stran ji zasypávaly třísky suchého dřeva.

Přikrčila se, ale pušku nechávala opřenou o pult. Kdykoliv zahlédla pohyb, vyslala tím směrem několik kulek. V jednu chvíli se rozplakala. Uvědomila si to, až když se jí rozostřilo zorné pole a musela si osušit oči.

Na vteřinu klesla na kolena mimo dohled nepřátel a snažila se pochopit, proč pláče. Strachem, zoufalstvím, zlostí nebo zármutkem?

Nejspíš kombinací toho všeho.

Udělala jsi všechno, co jsi mohla, pomyslela si, aby se utěšila, ale žádnou útěchu v tom nenalézala.

20.52

Kendall omámeně seděl na svém místě, už zase zajištěný bezpečnostním pásem, a rozhlížel se po krajině pod sebou, aby zjistil, kam s ním letí. Oblak nervového plynu nechali konečně za sebou, stejně jako kopce, a podle všeho mířili na východ nad nevadskou poušť. Tmavá krajina pod vrtulníkem ale zůstávala jednotvárná, bez jakýchkoliv výrazných rysů.

Po většinu letu se obr naproti Kendallovi stroze o něčem bavil s pilotem. Kendall předstíral nezájem, ale pokoušel se poslouchat. Většina hovoru se nicméně odehrávala v nějakém podivném španělském nářečí. Některým větám rozuměl, jiné pro něj byly nerozluštitelnou hatmatilkou.

Kdyby měl hádat, odkud komando pochází, tipoval by na některou jihoamerickou zemi. Kolumbii, možná Paraguay, ačkoliv tento závěr byl možná předpojatý a založený především na jejich vzhledu. Zjevně se jednalo o členy nějaké polovojenské organizace a všichni pocházeli ze stejné země. Měli drobné postavy, kulaté obličeje, přimhouřené oči a pihovatou pleť odstínu moka poďobanou od neštovic. Výjimku představoval jen jejich velitel, který měřil skoro dvě stě deset centimetrů – obr podle měřítek libovolné národnosti.

Z odposlechnutých útržků si Kendall byl docela jistý, že se velitel jmenuje Mateo a pilot Jorge.

Zjizvený obr se k němu otočil, jako kdyby slyšel Kendallovy myšlenky, a zamával nožem. Kendall se polekaně stáhl – netušil, co má ten chlap za lubem. Velitel ho ale jenom drsně chytil za rameno a natočil ho dost na to, aby mu přeřízl plastová pouta na zápěstích.

Jakmile měl Kendall volné ruce, potěšeně si promnul odřenou, citlivou kůži. Napadlo ho, jestli se nemá vrhnout po pušce na vzdáleném sedadle, ale viděl, jak rychle se velitel dokáže pohybovat. Takovým pokusem by si pravděpodobně jenom vysloužil další ránu do hlavy a ta ho pořád bolela od úderu pažbou – tuhle lekci si vzal k srdci.

Pilot se natáhl dozadu a podal mobil Mateovi, který ho vzápětí předal Kendallovi.

Kendall pochopil, že už někomu zavolali, aby ho informovali o výsledku mise. Místo jména volaného na displeji svítil nápis Neznámé číslo.

Kendall si přiložil telefon k uchu. „Haló?“ řekl, i když si uvědomoval, jak hloupě to zní.

„Á, doktore Hessi, je nejvyšší čas, abychom si znovu promluvili.“

Kendallovi se na okamžik zastavilo srdce.

To není možné…

Ten hlas poznal. Sytý tenor a britský přízvuk se nedaly splést. Kendall v nejmenším nepochyboval, že útok zorganizoval muž na druhém konci linky.

Ztěžka polkl. Situace byla ještě tisíckrát horší, než tušil. Nemohl popírat pravdu, jakkoliv neuvěřitelnou.

Unesl mě mrtvý muž.

20.55

Jenna se uprostřed zuřícího požáru krčila za pultem v obchodě. Stěny byly proděravělé kulkami a vzduch ztěžkl dřevním prachem. Ze sílící palby jí zaléhaly uši. Před smrtí ji chránily jen silné fošny pultu – ani ty ale pod takovým náporem dlouho nevydrží.

Pak se ozval nový zvuk.

Těžké tepání.

Jenna si představila, jak se vrací vrtulník útočného komanda pro zbylé členy týmu. O chvilku později však z místa, odkud duněla nejsoustředěnější palba, zazněla hlasitá exploze. Rázová vlna zasáhla Jennu do hrudi jako úder pěstí.

Následoval další výbuch vpravo.

Omámeně se zvedla do sedu. Sprška kulek, které zasypávaly průčelí obchodu, ustala, ale střelba neztichla. Naopak ještě zesílila – jen už nebyla namířená na ni.

Zmateně vstala s pozvednutou puškou.

Co to…

Přímo před ní vyskočila tmavá postava, popadla hlaveň pušky a vytrhla jí zbraň z prstů. Byl to ten muž, kterého předtím omráčila. Zjevně byl jen v bezvědomí, nikoliv mrtvý. Ve svém zoufalství mu zapomněla zkontrolovat tep.

Vrhl se proti ní s dýkou.

V poslední vteřině uhnula, ale ostří jí rozťalo kůži nad klíční kostí. Setrvačnost výpadu donesla muže zpola přes pult, Jenna vytrhla z pouzdra paralyzér, přiložila ho muži k čelu a stiskla spoušť. Síla posledního náboje zvrátila mužovu hlavu dozadu.

Ochabl, natažený přes pult.

Jenna, plná adrenalinu, se bleskurychle překulila přes pult a popadla pušku. Udýchaně vyběhla ke dveřím. Přestřelka venku mezitím polevila do jednotlivých dávek, a než se Jenna dostala k východu, ztichly i ty.

Zůstalo jen pravidelné tepání vrtule.

Jenna se rozhlédla po zakouřené obloze.

Z noci se vynořovaly postavy.

Výsadkáři.

Spouštěli se k požáru. Jejich obličeje zakrývala výbava pro noční vidění a v rukách drželi útočné pušky. Jenna viděla, jak jeden výsadkář vypálil směrem k vesnici pod sebou. Zdola se ozval výkřik. O něco dál se na nebi objevil vojenský vrtulník a snesl se k louce.

Jenna dokázala odhadnout, odkud ten záchranný oddíl je. Námořní pěchota měla cvičiště pouhých padesát kilometrů od jezera Mono. Zřejmě vyhlásili poplach, jakmile základna vyslala nouzové volání. Ta mrazivá poslední slova jistě vyvolala okamžitou reakci.

Zabijte nás… všechny nás zabijte.

Ale jak ji mariňáci našli tak rychle? Podle toho požáru?

Pak ji napadla pravděpodobnější odpověď. Vzpomněla si na opuštěný pickup a nafouknutý airbag. Náraz spustil automatické tísňové volání se souřadnicemi GPS. Bill Howard ho zřejmě po přerušení telefonátu zachytil. Jak ho znala, jistě okamžitě vyslal SOS s poslední známou polohou.

Zaplavila ji úleva, ale zároveň si vzpomněla na ozbrojence, který se před chvílí zmítal na louce v křečích. Výsadkáři klesali přímo k stoupajícímu jedu. Musí je varovat.

Bez ohledu na to, jestli kolem zůstávají ještě nějací nepřátelé, vyběhla z úkrytu na otevřené prostranství a zamávala na nejbližšího vojáka. Trhla sebou, když se proti ní obrátila hlaveň pušky.

„Patřím ke správě parku!“ zavolala na něj.

Zbraň na ni nepřestávala mířit, dokud výsadkář nepřistál na zemi. Jednou rukou si odepnul padák a nechal ho odletět. Ostatní dosedali po celém vrcholu kopce, aby vyčistili vesnici.

„Jenna Becková?“ zeptal se mariňák, když k ní došel. S výbavou pro noční vidění vypadal velice hrozivě.

Zachvěla se, ale ne strachem z něj. „Není tady bezpečno.“

„My víme.“ Chytil ji za předloktí. „Máme vás dostat do vrtulníku a do bezpečí, ale musíme si pospíšit. Vítr od vrtule udrží plyn na uzdě jen chvíli.“

„Ale…“

Připojil se k nim další mariňák a vzal ji za druhou paži. Přitom jí bolestivě stiskl škrábnutí od kulky. Rychle s ní zamířili k čekajícímu vrtulníku. Z obou stran se blížili ostatní.

„Počkejte,“ řekla a pokusila se osvobodit.

Neposlouchali ji.

Vlevo se ozval výkřik. Z úkrytu se vynořil jeden z ozbrojenců s pistolí v ruce. Jenna v něm poznala muže, kterému předtím prostřelila nohu. Vojáci na něj namířili pušky, ale zatím nestříleli. Jeden z mariňáků se plížil k muži zezadu, aby ho zajal živého.

Ozbrojenec si ale přiložil pistoli k hlavě a stiskl spoušť.

Jenna se znechuceně odvrátila.

Útočné komando zjevně mělo rozkazy, že se nikdo nesmí nechat zajmout a vyslechnout. Znovu ji ohromilo, jak neochvějně byli odhodláni splnit povinnost. Ať už šlo o kohokoliv, brali ji smrtelně vážně.

Oba mariňáci Jennu mezi sebou táhli k louce a její chodidla se sotva dotýkala země. Vichr od vrtule ji zpola oslepoval prachem a hlínou.

Ne.

Pokusila se zarýt paty do země. Když se jí to nepodařilo, tvrdě kopla levého výsadkáře do kolena. Muž, kterého její útok překvapil, zakolísal a pustil ji.

Jenna se otočila k opuštěné vesnici, zvedla uvolněnou ruku a dala si dva prsty do úst. Ostře a pronikavě hvízdla.

„Nemáme čas,“ řekl mariňák, který ji nadále svíral z druhé strany.

Jeho kolega se vrátil a společně ji odtáhli k otevřené kabině. Rychle k nim přibíhalo dalších osm vojáků. Jenna se u dveří vzepřela.

„Ne! Počkejte! Už jenom pár vteřin.“

„Nemáme ani vteřiny.“

Zvedli ji a strčili dovnitř. Zbytek záchranného týmu nastoupil za ní. Uprostřed chaosu se jí podařilo udržet madla u otevřených dveří. Rozhlížela se po zakouřené louce a okrajích vesnice duchů.

No tak, Nikko.

Z vrtulníku neviděla pořádně na traktor, pod kterým nechala svého přítele. Je ještě naživu? Vzpomněla si na hlasité výbuchy, které ohlásily přílet mariňáků. Zřejmě vypálili na protivníky několik granátů s raketovým pohonem. Jedna stužka dýmu stoupala poblíž místa, kde stál ten traktor.

Nevyústil její pokus o Nikkovu záchranu naopak v jeho smrt?

Jakmile byli všichni na palubě, motor se rozeřval hlasitěji a kola se odlepila od země.

Vtom si všimla pohybu – něco se k nim řítilo křovisky na okraji opuštěné vesnice.

Nikko.

Znovu na něj hvízdla. Pes ještě zrychlil, ale startující vrtulník už byl dva metry nad zemí. Jenna nehodlala svého společníka opustit – vyskočila z otevřených dveří a tvrdě přistála do dřepu na písčité půdě.

Nad ní se ozvaly zlostné výkřiky.

V další chvíli u ní byl Nikko, skočil jí do náruče a srazil ji na záda. Oddechoval jí do obličeje a radostně vrtěl ocasem. Jenna ho pevně objala. Byla připravená čelit tomu, co je čeká – hlavně že jsou spolu.

Pak ji zezadu uchopily něčí ruce a vytáhly ji nahoru. Kola stroje se ani nedotkla země, ale vrtulník klesl dost na to, aby je mohli nabrat.

Nepouštěla Nikka, takže sama skončila v kabině na zádech a on na ní.

U nohou se jí přibouchly dveře.

Mariňák, který se k ní dostal jako první, se nad ni sklonil. Sejmul si výbavu s nočním viděním, pod kterou se objevil mladý, mužný obličej s tmavým strništěm. Jenna čekala, že ji za její pošetilý čin seřve.

On jí místo toho položil dlaň na rameno a zvedl ji do sedu. „Jsem Drake. O tom psovi nám neřekli,“ vysvětlil omluvně. „Mariňáci nikdy nenechávají kolegy ve štychu. Ani čtyřnohé.“

„Díky,“ odpověděla.

Pokrčil rameny, pomohl jí do sedadla a podrbal Nikka na krku. „Pěkný chlapák.“

Jenna se usmála. Ten mariňák jí byl sympatický. Kromě toho se o něm dalo říct totéž.

Pěkný chlapák.

Nikko nadšeně přešlapoval a rozhlížel se na všechny strany, ale jednu zadní nohu nechával přitisknutou k její holeni. Nechtěl se od ní znovu odloučit.

To platí i pro mě, kamaráde.

Vrtulník se naklonil ke straně a Jenna se podívala z okna. V dálce zahlédla stříbřitě lesklou hladinu jezera Mono. Jedovatý oblak se k ní zatím nedostal. Když o nervovém plynu věděli mariňáci, patrně se o něm dozvěděl i Bill Howard a už organizuje evakuaci nejbližšího okolí.

Vrtulník se zhoupl a zamířil od jezera.

Jenna se zamračeně obrátila k Drakeovi. „Kam letíme?“

„Zpátky na Horské tréninkové středisko.“

Otočila se zpátky k oknu. Takže ji vezou na svoje cvičiště. To nebylo překvapivé vzhledem k tomu, že i výzkumnou stanici provozovala armáda. Stejně se ale nedokázala zbavit podezření.

Drake její obavy ještě prohloubil, když pokračoval: „Je tu nějaký člověk z D. C., který si s vámi chce promluvit. Měl by dorazit zhruba ve stejnou dobu jako my.“

To se Jenně vůbec nelíbilo. Shýbla se, aby pohladila Nikka, potají mu uvolnila od obojku mobil a zády k ostatním si ho uložila do kapsy. Dokud nebude vědět, o co tady jde, nehodlala vynášet všechny karty. Zvlášť po tom, čím prošla a co riskovala.

„Jakmile si s vámi popovídá,“ dodal Drake, „nejspíš budete moct jít domů.“

Jenna neodpověděla, ale sevřela skrytý mobil ještě pevněji. Uvažovala o tom, co za washingtonského byrokrata na ni čeká.

Ať jste kdokoliv, pane, tak snadno se mě nezbavíte.

6. kapitola

27. DUBNA, 21.45 KALIFORNSKÉHO ČASU

NÁRODNÍ LES HUMBOLDT-TOIYABE, KALIFORNIE

„Blížíme se k cíli,“ oznámil pilot vysílačkou. „Za deset minut přistaneme.“

Painter se přes křídla vojenského letadla díval na louku vysoko v pohoří Sierra Nevada. U shluku budov a ubikací tvořících jednu z nejodlehlejších armádních základen zářilo několik světel. Horské tréninkové středisko zabíralo čtyřicet šest tisíc akrů Národního lesa Humboldt-Toiyabe. Rozkládalo se doslova uprostřed nicoty, v nadmořské výšce dva tisíce tři sta metrů – dokonalé místo pro výcvik vojáků k bojovým operacím v hornatém terénu a za chladného počasí. Říkalo se, že zdejší výcvik je náročnější a přísnější než kdekoliv jinde.

„Něco nového?“ zeptala se ho Lisa. Seděla na skládacím sedadle vedle něj s hromadou poznámek v klíně. Podívala se na něj přes brýle, které v poslední době začala nosit na čtení. Podle Paintera jí moc slušely.

„Gray a ostatní pořád pracují s doktorem Raffeem na velitelství Sigmy. Shromažďují informace o tom, jaký výzkum na té stanici probíhal. Zdá se, že projekt doktora Hesse znala do podrobností jen hrstka lidí.“

„Projekt Neogenesis,“ řekla Lisa.

Painter s povzdechem přikývl. „Jako vedoucí projektu omezil Hess informace o detailech na úzký okruh výzkumníků. A většina z nich byla na místě, když došlo k výbuchu. Pořád není jasné, co se s nimi stalo. Dokud se ten toxický mrak nerozptýlí nebo nezneutralizuje, nikdo se tam nemůže přiblížit.“

„Co je s mou žádostí o zaslání speciálních obleků pro práci s nebezpečnými materiály? Se správným vybavením bychom měli být schopni obhlédnout základnu přímo na místě.“

Painter věděl, že Lisa chce takovou expedici vést. Při představě, že by se měla vypravit do té toxické polévky v neprodyšném obleku jako hloubkový potápěč do nebezpečných vod, mu běhal mráz po zádech. „Prozatím, dokud se nedozvíme víc, tam nikdo nepůjde. Místní úřady a armáda organizují evakuaci. Vytváříme kordon kolem zóny o poloměru osmdesáti kilometrů.“

Lisa si povzdychla a podívala se k okénku vedle svého sedadla. „Pořád mi připadá neskutečné, že se mohlo stát něco takového. Zvlášť když nikdo neví, co se na čtvrté úrovni té základny vlastně odehrávalo.“

„Divila by ses, jak je to běžné. Od 11. září prudce narostly výdaje na obranu proti biologickým hrozbám a po celé zemi vznikla řada laboratoří čtvrté třídy. Financované soukromými korporacemi, zaštítěné vládou a provozované univerzitami. Vědci se v nich zabývají těmi nejhoršími organizmy, na které neexistuje očkování ani lék.“

„Jako je ebola, marburg nebo lhaská horečka.“

„Přesně tak, ale taky organizmy, které jsou upravovány do podoby zbraní ve jménu přípravy na nevyhnutelné a ve snaze udržet náskok před nepřítelem.“

„Jaký nad těmi laboratořemi funguje dohled?“

„Minimální. Většina pracuje nezávisle na samostatném výzkumu. Momentálně má povolení pracovat se smrtícími patogeny nějakých patnáct tisíc vědců, ale žádný federální úřad nehodnotí rizika všech těch laboratoří a dokonce ani nesleduje, kolik jich vůbec je. V důsledku toho se vyrojila spousta hlášení o nedbalém zacházení s nakažlivými patogeny, o ztracených ampulích, o nedostačujících záznamech. Pokud jde o zdejší nehodu, nebyla to ani tak otázka, jestli k ní vůbec dojde, ale kdy to bude.“

Zahleděl se z okna k jihu, k mraku jedovatého kouře. Už ho informovali o protiopatřeních, která byla na základně spuštěna: o vypuštění směsi paralyzujícího činidla a nervového plynu s cílem zastavit postup uniklého patogenu zahubením všech zvířat, která by ho mohla přenášet a šířit.

„Džin je z lahve venku,“ zamumlal v narážce nejen na současné události, ale i na rychlý rozvoj bioinženýrských projektů po celých Státech.

Obrátil se zpátky k Lise. „A tahle zařízení nejsou jediným problémem. Všude se objevují domácí genetické laboratoře – v garážích, podkrovích a místních komunitních centrech. Každý si docela levně může provádět vlastní genetické experimenty a dokonce i patentovat svoje výtvory.“

„Tomu říkám svoboda podnikání. Z bývalých kyberpunkerů se zřejmě stali biopunkeři.“

„Jenže teď se nabourávají do genetického kódu místo počítačového. A zase prakticky bez dohledu. Vláda se spoléhá na to, že se tyhle domácí laboratoře pohlídají samy.“

„Takový nárůst počtu laboratoří mě neudivuje.“

„Jak to?“ zeptal se Painter.

„Cena laboratorního vybavení a materiálů už roky prudce klesá. To, co dřív stálo desetitisíce dolarů, se dnes dá pořídit za pár drobných. A současně s tím vzrostla rychlost. Naše schopnost číst a syntetizovat DNA se každým rokem zlepšuje desetkrát.“

Painter v duchu provedl rychlý výpočet. To znamená, že za deset krátkých let by bioinženýrství mohlo být desetimiliardkrát rychlejší.

„Všechno se žene mílovými kroky kupředu,“ pokračovala Lisa. „Jedné laboratoři už se podařilo vytvořit první uměle sestrojenou buňku. A vloni biologové sestavili umělý chromozom a vyrobili funkční, živou kvasinku s mezerami v DNA, do kterých v blízké budoucnosti hodlají vložit speciální doplňky.“

„Projektované kvasinky. Skvělé.“

Lisa pokrčila rameny. „A vypuštění džina z lahve má ještě nebezpečnější důsledky. Nemusíme se bát jen toho, že někde něco unikne omylem. Četla jsem o jednom programu z Kickstarteru – za čtyřicet dolarů ti skupina podnikavých mladých biopunkerů pošle sto semínek marihuany s vloženým genem pro světélkování.“

„Světélkující marihuana? Proč?“

„Víceméně z rošťáctví. Chtějí, aby investoři šířili semínka po divočině. Už teď mají pět tisíc příznivců, což znamená, že co nevidět může být po Spojených státech rozházeno přes pět set tisíc uměle upravených semínek.“

Painter věděl, že takové podniky jsou jen špičkou ledovce. Generál Metcalf – velitel DARPY a jeho nadřízený – mluvil o tom, že mezi největší obavy na poli národní bezpečnosti patří skutečnost, jak dostupné jsou americké laboratoře cizím agentům. Nějaká teroristická organizace mohla snadno umístit doktoranda nebo čerstvého absolventa do jednoho ze zařízení na výrobu biologických zbraní, buď aby získal smrtící patogen, nebo aby se vyškolil a pak mohl založit jejich vlastní laboratoř.

Painter se díval na zamlžené hory v dálce.

Nestalo se něco takového i tady? Nešlo o teroristickou akci?

Generál Metcalf ho sem vyslal, aby Painter odpověděl právě na tuto otázku – a aby si osobně obhlédl místo výbuchu. Zdejší cvičiště se stalo oficiálním základním táborem pro vyšetřování příčin katastrofy a už teď sem mířily potřebné zdroje. Painter měl koordinovat postup se zdejším velícím plukovníkem.

Mohl letět bez Lisy, ale její znalosti a přehled byly nedocenitelné. Navíc trvala na tom, že poletí s ním, a v očích jí svítilo vzrušení z výzvy. Vzal ji za ruku a propletl svoje prsty s jejími, jako kdyby měli zůstat napořád spojení. Jak by mohl něco odmítnout své nastávající?

Tato Painterova slabost byla důvodem, proč s nimi letěl ještě třetí pasažér: Josh Cummings, Lisin mladší bratr, který seděl v kokpitu a živě si povídal s posádkou. Teď právě ukazoval k přistávací ploše pod nimi. Jednalo se o hlavní letiště základny, které mladík často navštěvoval – to byl druhý důvod, proč cestoval s nimi.

Podobně jako jeho sestra byl Josh štíhlý a plavovlasý. Vypadal trochu jako typický kalifornský surfař, ale Joshova vášeň se netýkala ani tak moře a slunce jako spíš výšek a příkrých skalních srázů. Byl uznávaným horolezcem, který ve svých pětadvaceti letech zdolal většinu nejvyšších světových vrcholů, získal si uznání za svoji obratnost a díky několika patentům na horolezecké vybavení založil menší firmu.

V důsledku toho začal spolupracovat s vojáky na této základně jako civilní konzultant a dokonce nosil červenou pletenou čapku zdejších instruktorů, známých pod označením Červené čapky. Právo nosit tuto pokrývku hlavy a učit vojáky pohybu po horách si vysloužilo jen málo civilistů. Šlo o jasný doklad Joshových schopností.

Jinak by si ovšem Joshe s mariňákem nikdo nespletl. Nosil vlasy po ramena a neuznával autority. Taky jeho oblečení nebylo ani v nejmenším vojenské. Pod bundou ze skopovice – kterou vyhrál na jednom šerpovi během celonočního pokeru ve stanu na svahu K2 za sněhové bouře – měl šedivé termotričko s logem své firmy tvořeným siluetou několika hor, uprostřed s nejvyšším vrcholem. Vzdáleně připomínalo ruku se vztyčeným prostředníčkem.

To by armáda rozhodně neschválila.

Po většinu roku Josh cestoval po světě s batohem na zádech, ale teď přijel do města na sestřinu svatbu a trval na tom, že ji doprovodí na základnu. Painter bez výhrad souhlasil. Josh tu znal většinu lidí, mohl se zaručit za Paintera a snad i obrousit hrany podezřívavosti a rozmrzelosti z vniknutí Sigmy na cizí území. Navíc z výcvikových expedic dobře znal i místní terén, což se jim mohlo hodit.

To ostatně prokázal i teď, když vykřikl, aby ho bylo slyšet přes hukot motoru: „Přistaňte na severním konci letiště, je tam míň písku. Tam probíhá většina KOSPŮ.“

Lisa na Paintera tázavě vyklenula obočí.

„Kolmé starty a přistání,“ přeložil. Jestli ozbrojené síly milovaly něco víc než zbraně, byly to právě akronymy.

Painter nedokázal úplně potlačit vzrušení, když se jejich letadlo připravovalo dosednout. S laskavou pomocí základny námořní pěchoty v Twentynine Palms u Los Angeles letěli na palubě neobvyklého stroje MV-22 Osprey, který se natočením motorových gondol na špičkách křídel dokázal proměnit z klasického letounu v cosi na způsob vrtulníku.

Painter se v sedadle naklonil a sledoval, jak se vrtule pomalu přemísťují ze svislé polohy do vodorovné. Letadlo výrazně zpomalilo, až se jen nehybně vznášelo nad přistávací plochou. Nakonec se masivní stroj snesl a dotkl se koly země.

Lisa hlasitě vydechla – zřejmě tajila dech dost dlouhou dobu. „To bylo úžasné.“

Painter si všiml dalších dvou strojů o něco dál. Kolem obou se pohybovaly posádky, což naznačovalo, že letouny v rámci probíhající mobilizace právě dorazily. Na louce stála řada dalších vrtulníků.

„Vypadá to, že naše pozvání přijali všichni,“ podotkla Lisa.

Před odletem z pobřeží Painter načrtl hrubé obrysy akce: pátrání a záchrana, evakuace, uzavření oblasti, vyšetřování a nakonec úklid. První tři body už probíhaly, takže Painterova skupina mohla rovnou přistoupit k vyšetřování.

Věděl, kde začne. První oddíl na místě – tým námořní pěchoty – zachránil život svědkyni, správkyni místního parku, která náhodou byla na místě v okamžiku výbuchu. Painter už slyšel o přestřelce na vrcholu vedlejšího kopce, která vyvolávala zásadní otázky: Kdo byli ti nepřátelé a co měli společného s událostmi na základně?

Odpovědi mohla znát jediná osoba.

A podle toho, co Painter slyšel cestou, dotyčná osoba mlčela.

22.19

Jenna se nenamáhala zkoušet kliku. Věděla, že je zamčená, a tak jen přecházela po místnosti sem a tam. Podle tabule před řadami židlí se jednalo o malou učebnu. Za okny ve třetím patře viděla v dálce tmavý lyžařský vlek a řadu stájí. Přímo pod ní od vchodu do budovy pomalu odjížděla sanitka.

Zdravotníci už ji ošetřili – obvázali jí paži, zašili malou řeznou ránu na klíční kosti a nakonec jí dali injekci antibiotik. Nabídli jí i analgetika, ale Jenna se spokojila s prostým ibuprofenem.

Potřebuju mít čistou hlavu.

Rostoucí zlost jí v tom ale rozhodně nepomáhala.

Nikko ležel natažený na podlaze a pozoroval ji, jak přechází od jedné stěny učebny k druhé. Vedle sebe měl misku s vodou a prázdnou misku na žrádlo. Na jednom ze stolů ležel podnos se šunkovým sendvičem zabaleným do celofánu a kartonem mléka. Jenna si ho nevšímala – na jídlo neměla ani pomyšlení.

Podívala se na hodinky.

Jak dlouho mě tady budou držet?

Mariňák, který ji zachránil – seržant dělostřelectva Samuel Drake –, jí řekl, že si s ní promluví někdo z Washingtonu, ale Jenna už tu čekala přes hodinu.

Kde ten chlápek sakra je?

Zastavil se za ní velitel základny, aby jí položil pár otázek, ale odmítla se s ním bavit. Vypoví svůj příběh jenom jednou, až sama dostane nějaké odpovědi.

Cvaknutí přilákalo její pozornost ke dveřím.

Konečně…

O pár kroků ustoupila a založila si ruce na prsou, připravená na střet. Dveře se otevřely, ale neobjevil se muž, na kterého čekala. Místo něj dovnitř vstoupil seržant Drake. Vypadal osvěženě, tmavě hnědé vlasy měl mokré a sčesané dozadu. Oblečený byl do volných khaki kalhot a trička, které mu obepínalo hrudník a stavělo na odiv jeho svalnaté paže.

Ačkoliv Jenna chtěla zůstat rozzlobená, přistihla se, že spouští ruce podél těla a snaží se tvářit nenuceně. Určitě se jí to vůbec nedařilo.

Drake se na ni usmál, což nijak nepomohlo.

„Jenom vám nesu dárek od přítele,“ řekl. Jeho hluboce posazený bas jí připadal přátelštější než dřív. Teď vůbec nemluvil stroze a úsečně jako během akce. „Napadlo mě, že třeba budete ochotná se podělit.“

Zvedl ruku s velkým sáčkem z hnědého papíru, na spodním okraji mírně mastným.

„Co je to?“ O krok se přiblížila a ucítila známou vůni.

To není možné…

„Telecí žebírka od Bodieho Mikea,“ potvrdil Drake. „Se salátem a hranolky.“

„Jak…?“ vykoktala zmateně.

Odhalil dokonalé zuby v širokém úsměvu. „Létáme odtud k jezeru Mono a zpátky – koordinujeme evakuaci. Vypadá to, že se nějaký váš přítel rozhodl poslat z Lee Viningu dárkový balíček, než to město vyklidili. Napadlo ho, že byste po všem tom vzrušení mohla mít hlad.“

O její přítomnosti tady na základně věděl jediný člověk.

Poprvé za dobu, která jí připadala jako věčnost, se usmála. „Hned bych ti dala pusu, Bille.“

V Drakeových tmavých očích se pobaveně zablýsklo. „Jestli chcete, určitě mu ji můžu předat.“

„Co kdybych se s vámi místo toho jenom rozdělila o hranolky?“ Přešla ke stolu.

„A co žebírka?“

„Ne. Ta jsou moje.“

Přisunul si druhý stolek o něco blíž a sedl si vedle ní. Když roztrhl papírový sáček, Jenna rychle našla ztracenou chuť k jídlu. Měla v sobě polovinu žebírek, s Nikkem vyčkávavě usazeným pod nohama, když se dveře otevřely znovu.

Vešla skupina cizích lidí. To museli být ti z Washingtonu. Po tak dlouhém čekání si přála, aby odešli a vrátili se později.

Otřela si prsty.

Drake si rychle stoupl do pozoru, protože mezi příchozími byl i velitel základny. „Plukovníku Bozemane.“

„Pohov, Drakeu.“ Veliteli mohlo být něco přes šedesát a jeho šedé vlasy pěkně ladily s orlem nad řadou barevných stuh na khaki košili. Zakotvil pohledem na jídle. „Omlouvám se za vyrušení, slečno Becková, ale tohle je ředitel Painter Crowe, člen DARPY. Má na vás pár otázek, než se vrátíte ke svým kolegům.“

Plukovník pak představil i zbylé dva příchozí. Zjevně se jednalo o příbuzné, patrně o sourozence, možná i dvojčata, ale Jenna zaměřila pozornost na muže v popředí. Měl černé vlasy s jediným sněhově bílým pruhem za uchem. Jeho pleť svědčila o indiánských genech, ale jasně modré oči vypovídaly i o evropské krvi. Chtěla se na něj zamračit, ale něco na jeho chování jí v tom zabránilo. Možná náznak vlídného úsměvu nebo inteligentní lesk v očích. Očividně se nejednalo o žádného byrokrata, který do všeho strká nos, ani o přezíravého agenta zpravodajské služby.

Přesto mimoděk položila ruku na kapsu s mobilem.

Chci odpovědi.

Crowe se rázně otočil k plukovníkovi. „Mohli bychom požádat o trochu soukromí?“

„Jistě.“ Bozeman mávl na Drakea. „Necháme vám tuhle místnost.“

Drake ho následoval ven, ale cestou se ještě pozdravil s blonďákem, který se opíral o dveře. „Rád tě vidím, Joshi.“

„Kéž by to bylo za lepších okolností.“

„To máš pravdu.“ Drake se široce zazubil. „Za to nás tak královsky platí, ne?“

Jen co oba vojáci odešli a zavřeli za sebou dveře, Crowe se obrátil k Jenně. „Slečno Becková, máte za sebou náročný večer, ale doufal jsem, že nám poskytnete nějaké další informace o posledních událostech. Povězte nám, prosím, všechno do nejmenších detailů. Nejvíc mě zajímá oddíl, který vás přepadl na vrcholu toho kopce.“

Jenna neustoupila ze svého předsevzetí. „Nejdřív mi řekněte, co se ve skutečnosti dělo na té výzkumné stanici. Ohrozilo to celé okolí. Nejen křehký ekosystém, který se vytvářel tisíce let, ale i mé přátele a kolegy.“

„To vám bohužel nemůžu říct,“ odpověděl.

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Abych byl upřímný, neznáme přesnou povahu tamějších výzkumů. Základnu řídil doktor Kendall Hess, mimořádně tajnůstkářský chlapík.“

Jenna se zamračila. Vzpomněla si na astrobiologa, který přijel k jezeru Mono, i na rozhovor, který s ním vedla nad šálkem kávy. Už tenkrát jí bylo nápadné, jak je Hess zdrženlivý a jak opatrně volí slova.

„Setkala jsem se s ním,“ přiznala. „Když odebíral vzorky bahna ze dna jezera.“

Crowe se otočil ke své společnici, Lise Cummingsové, a vyměnil si s ní pohled, jako kdyby mlčky zvažovali, jestli je tahle podrobnost důležitá nebo ne.

Jenna se podívala z jednoho na druhého. Vrásky na jejím čele se prohloubily. „Na čem doktor Hess pracoval?“

Crowe se otočil zpátky k ní. „S jistotou víme jenom to, že studoval exotické formy života a experimentoval s nimi.“

„Extremofily,“ přikývla Jenna vědoucně. Znovu si vybavila krátký rozhovor s Hessem. „Říkal, že hledá neobvyklé organizmy – bakterie, prvoky, cokoliv, co si mohlo vyvinout jedinečné metody, jak přežít v drsném prostředí.“

Lisa k ní přikročila blíž. „Konkrétněji studoval stínové biosféry, prostředí, ve kterých by mohl tajně existovat nestandardní život. Domníváme se, že se o tuto oblast začal zajímat poté, co vědci z NASA zjistili, že jedna bakterie z jezera Mono se dá upravit tak, aby zpracovávala arzén.“

Jenna pochopila. „Proto si doktor Hess vybral tohle místo.“

Crowe přikývl. „Možná chtěl pokračovat v téhle linii bádání, nebo ji snad dovést ještě o krok dál. Možná se snažil vytvořit něco nového, organizmus, jaký se na téhle planetě nikdy nevyskytoval.“

„A ten unikl.“

„Takový je náš předpoklad, ale nevíme, jestli šlo o nehodu, chybu nebo o něco zákeřnějšího.“

Jenna pohladila Nikka. Pes dál uvolněně seděl po jejím boku, bez sebemenších známek napětí. V přítomnosti těchto cizinců se zjevně cítil v bezpečí. Jenna se za těch několik let naučila důvěřovat Nikkovým instinktům, i pokud šlo o posuzování charakterů. V chování té trojice neviděla sebemenší náznak nějaké záludnosti a oceňovala jejich otevřenost.

Rozhodla se jim vyjít vstříc. „Podle mě nešlo o nehodu, řediteli.“

„Painter stačí, ale proč si to myslíte?“

„Mezi odvysíláním SOS a výbuchem jsem viděla, jak ze základny odlétá vrtulník. Stejný vrtulník, který pak vysadil ten oddíl žoldáků na vrcholu vedlejšího kopce. Určitě si mě všimli, jak ujíždím před tím jedovatým mrakem.“

„Šli po vás, aby se zbavili jediného svědka.“

Přikývla. „A nechybělo moc, aby se jim to podařilo.“

„Dokážete popsat ten vrtulník? Všimla jste si nějakého znaku nebo čísla?“

Jenna zavrtěla hlavou. „Ale vyfotila jsem ho.“

Jeho šokovaný výraz ji potěšil. Vytáhla mobil a vypověděla všechno, co se odehrálo v opuštěné vesnici, do těch nejmenších podrobností, na jaké si dokázala vzpomenout. Zároveň v mobilu otevřela složku se snímky a prošla je. Zastavila se u fotky obra s plamenometem.

„Tenhle chlápek vypadal jako jejich velitel.“

Painter si od ní vzal telefon a zvětšil mužův obličej. „Podařil se vám pěkný úlovek. Dobrá práce.“

Hrdě se nadechla. „Snad bude v nějaké databázi.“

„Taky v to doufám. Rozhodně ho proženeme softwarem na rozpoznávání obličejů, tady i v zahraničí. A snímek vrtulníku rozešleme policii po celém Jihozápadě. Nemohli odletět daleko.“

„Mají zajatce,“ upozornila Jenna. „Některého z vědců. Ten muž měl přinejmenším bílý laboratorní plášť. Pokusil se utéct, ale ten chlap s plamenometem ho chytil, odvlekl zpátky do vrtulníku a odstartoval.“

Painter vzhlédl od mobilu. „Vyfotila jste i toho vězně?“

„Bohužel ne. To už byl telefon schovaný u Nikka.“ Poplácala psa po boku.

Painter se na ni zadíval, jako kdyby jí četl myšlenky. „Nechte mě hádat. Doufala jste, že až vás zabijí, odletí a později někdo najde Nikka i váš telefon.“

Na Jennu to udělalo dojem. O ničem z toho se nezmínila, ale ten člověk na to stejně přišel.

Ozvala se Lisa. „Jestli někoho unesli, vsadila bych se, že to byl doktor Hess. To by byl nejcennější cíl na základně.“

Painter se otočil k Jenně.

Ta pokrčila rameny. „Nevím, jestli to byl on. Odehrálo se to hrozně rychle a já jsem mu pořádně neviděla do obličeje. Ať to byl kdokoliv, snažil se vběhnout do toho toxického mraku, jako kdyby raději zemřel, než aby se nechal odvézt.“

„Což naznačuje, že zná tajemství, jaká nechtěl prozradit nepřátelům.“ Painterův hlas zvážněl obavami.

„Jaká tajemství?“ zeptala se Jenna.

„To musíme zjistit.“

„Ráda bych pomohla.“

Painter si ji dlouze prohlédl. „Připouštím, že by se nám při prvotním šetření vaše oči hodily. Možná jste viděla nějakou drobnost, kterou jste zapomněla nebo jste ji v tu chvíli nepovažovala za důležitou. Ale musím vás varovat – bude to nebezpečné.“

„To je už teď.“

„Obávám se, že se situace výrazně zhorší. Ať už tady došlo k čemukoliv, jde patrně o začátek něčeho většího a mnohem smrtonosnějšího.“

„V tom případě je štěstí, že mám pomocníka.“ Jenna položila dlaň na Nikkovu hlavu. Pes zavrtěl ocasem – byl připravený na všechno. „Čím tedy začneme?“

Painter se podíval na doktorku Cummingsovou. „Za úsvitu se vypravíme do té toxické pustiny hledat stopy a zjišťovat, co se tam stalo.“

„A co možná uniklo,“ doplnila jeho společnice.

Jenně se sevřel žaludek, když si představila, jak znovu vstupuje do smrtící pasti, z níž právě unikla.

Do čeho jsem se to připletla?

7. kapitola

28. DUBNA, 3.39 NEWYORSKÉHO ČASU

ARLINGTON, VIRGINIE

„Proč vždycky zůstaneme trčet v nějakým sklepě?“ zabručel Monk.

Gray se ohlédl na svého nejlepšího přítele a kolegu. Nacházeli se v podzemí nového ústředí DARPY na arlingtonském Founders Square ve Virginii, kam doprovodili doktora Lucia Raffeeho. Oddělení biologických technologií, BTO, zabíralo velkou část sedmého patra budovy. Ředitel BTO seděl nahoře u telefonu a snažil se uprostřed noci vzbudit někoho, kdo by věděl víc o výzkumech na kalifornské základně.

Oni tady dole mezitím měli vlastní práci.

„Ty jsi odsouzený k tomu, abys byl pohřbený někde v podzemí, nebo aby ses houpal z nějaké zvonice,“ odpověděl Gray ze svého místa u počítače a protáhl si ztuhlý krk.

„To má být narážka na Quasimoda?“ zamračil se Monk od vedlejšího počítače.

„Musíš uznat, že začínáš mít trochu hrb.“

„Ten mám od toho, jak celý den tahám dvě rostoucí holky. Chtěl bych vidět, jak by to zvládali jiní.“

Třetí člen jejich týmu si podrážděně vzdychl a nahrbil se nad klávesnicí, do které cosi bleskurychle ťukal. Kat s nimi vyslala Jasona Cartera, aby provedl digitální forenzní analýzu složek a souborů základny a probral se horami dat, žádostmi o inventář i bezpočtem e-mailů ve snaze najít nějaké užitečné vodítko k tamějšímu výzkumu.

Usadili se v hlavním datovém centru DARPY, malé místnosti s oknem nad řadami černých sálových počítačů, každého o velikosti chladničky. Stěny sklepní prostory byly metr silné a izolované proti elektronickému rušení nebo útoku.

„Myslím, že jsem něco našel,“ řekl Jason a odtrhl zarudlé oči od monitoru. U lokte měl postavený prázdný kelímek ze Starbucks. „Zadal jsem vyhledávání podle jména doktora Hesse a jeho čísla sociálního pojištění v kombinaci se slovem neogenesis.“

„A co vyplavalo?“

„Vyhledávání našlo několik terabajtů dat. Trvalo by dny, než bychom se jimi probrali, a tak jsem přidal další klíčový výraz. Plyn VX.“

„Jeden z jedů, který použili na základně jako opatření proti úniku?“

Jason přikývl. „Napadlo mě, že by se ty složky mohly týkat organizmu, který měl ten jed zabít. Ale podívejte se na první složku, která se objevila.“

Gray s Monkem přešli k Jasonovu počítači a přečetli si název složky.

D. A. R. W. I. N.

„Co to má sakra znamenat?“ zamumlal Monk.

„Ta složka je obrovská,“ řekl Jason. „Zběžně jsem prolétl prvních pár souborů. Většinou se týkají Britského antarktického výzkumného programu. To je velká britská společnost, která se zabývá výzkumy Antarktidy. První článek byl zvýrazněný – podrobně popisoval úspěch vědeckého týmu při oživování patnáct set let starého antarktického lišejníku.“

Gray chápal, proč taková zpráva zaujala vědce Hessova typu, který se zabývá exotickým životem.

„Ale podívejte se na tenhle podadresář nazvaný Historie,“ pokračoval Jason. „Klikl jsem na něj, protože jsem doufal, že v něm budou nějaké informace o souvislosti té britské vědecké společnosti s kalifornským výzkumem doktora Hesse. Jenže se objevilo tohle.“

Jason ťukl na ikonu adresáře a na monitoru se otevřela série map. Jason zvětšil první z nich, označenou PIRI REIS 1513.

„O téhle jsem slyšel.“ Gray se naklonil k monitoru. „Má docela zajímavou minulost. Turecký objevitel, admirál Piri Reis, ji nakreslil na kus gazelí kůže v roce 1513. Mapa zachycuje pobřeží Afriky a Jižní Ameriky spolu s nejsevernějším okrajem Antarktidy.“

Gray přejel prstem po pobřeží ve spodní části monitoru.

„Co je na tom divného?“ zeptal se Monk.

„Antarktida byla objevena – přinejmenším oficiálně – až o tři sta let později. Ještě záhadnější je, že podle některých tahle mapa zobrazuje skutečné pobřeží kontinentu bez šelfových ledovců.“ Gray vzhlédl. „A taková situace pravděpodobně naposledy nastala před šesti tisíci lety.“

„O tom všem se ovšem vedou spory,“ dodal Jason. „Pevnina, která je tady zachycená, nejspíš ani není Antarktida.“

„Jak to?“ zeptal se Monk. „Ta mapa je padělek?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Gray. „Mapa je pravá, ale turecký admirál v sérii poznámek na okrajích přiznává, že ji sestavil podle starších předloh, takže vzhled antarktického pobřeží je patrně jenom kombinace kartografických zmatků a fantazie.“

Monk se podrbal na bradě. „Tak co ta mapa dělá mezi soubory doktora Hesse?“

Na to Gray neuměl odpovědět, ale Jason podle všeho ano.

Promluvil, aniž by přestal ťukat do klávesnice. „Tahle mapa a několik dalších pocházejí od nějakého profesora Alexe Harringtona.“

Gray se znovu naklonil blíž.

Jason rychle proklikal několika okny. „Našel jsem si ho na googlu. Je to paleobiolog, který spolupracuje s Britským antarktickým výzkumným programem.“

„Paleobiolog?“ zopakoval Monk.

„Paleobiologie kombinuje archeologii s evoluční biologií,“ odpověděl Jason. „A vypadá to, že si profesor vyměnil s doktorem Hessem moře e-mailů a telefonátů. Komunikují spolu skoro dvacet let. Sdíleli společný zájem o neobvyklé ekosystémy.“

Jason se podíval na Graye a povytáhl jedno obočí.

Gray pochopil. Jestli někdo zná podrobnosti o Hessově výzkumu, mohl by to být tenhle chlapík.

„Dobrá práce,“ přikývl Gray. „Ale měli bychom to probrat nahoře s Raffeem. Ředitel možná ví o spolupráci s Brity víc. Můžu dostat výtisk toho souboru?“

Jason se zamračil, sáhl dolů a vytáhl z portu flashdrive. „Už jsem všechno zkopíroval sem. Trvalo by hodiny, než by se všechno vytisklo. Až přijdete do ředitelovy kanceláře, stačí najít USB port na jeho počítači a…“

„Já vím, jak pracovat s flashkou. Nejsem dinosaurus.“

„Pardon. Jste o dvanáct let starší než já. To je v digitálním světě nejmíň pleistocén.“ Skryl široký úsměv za kelímkem, ze kterého se pokusil vypít poslední kapky kávy.

Monk ho poklepal po ramenou. „Už chápu, co na tomhle klukovi Kat vidí.“

Gray si dal flashdrive do kapsy a zamířil ke dveřím. „Pokračujte v prohledávání těch složek,“ pokynul. „Zkuste vydolovat ještě něco dalšího. Já si zatím promluvím s ředitelem Raffeem.“

Prošel krátkou chodbou a otevřel si výtah černou kartou se stříbrným řeckým písmenem , matematickým symbolem označujícím „sumu všeho“, což bylo krédo Sigmy Force pro spojení nejlepších těl a mozků při odvracení globálních hrozeb. Karta zároveň sloužila jako univerzální klíč k většině zamčených dveří v D. C.

Stiskl tlačítko sedmého patra, a jakmile se kabina plynule rozjela, vytáhl mobil, aby se podíval, jestli Kenny neposlal nějaký vzkaz o otci. V poslední hodině se podívat nemohl, protože v podzemním datovém středisku nebyl signál. Když nenašel žádné nové vzkazy, vydechl úlevou.

Snad to bude klidná noc.

Dveře se otevřely a Gray rychle vykročil po temných, liduprázdných chodbách, které vytvářely hotové bludiště, ještě znepřehledněné hromadami krabic. V cestě navíc stála lešení a nádoby s barvami. Pořád probíhalo stěhování ze starého velitelství DARPY o pár bloků dál na Founders Square. Některá oddělení dosud působila na staré adrese, jiná už se usazovala tady. Gray si představil, jaký tu asi za dne panuje chaos, ale v pozdně noční hodině tu bylo ticho a klid.

Zatočil za roh a uviděl pootevřené dveře, za kterými se svítilo. Zdálo se, že si Raffee vysloužil rohovou kancelář. Gray přidal do kroku, když ho náhle zarazil chraplavý výkřik.

Přitiskl se ke stěně.

Na dálku se to dalo těžko určit, ale nezdálo se, že by ten hlas patřil řediteli. Gray sáhl do náramenního pouzdra pod bundou pro služební zbraň, Sig Sauer P226. Když ji sevřel v prstech, dolehlo k němu několik jasně rozpoznatelných výstřelů.

Dveře Raffeeho kanceláře se rozletěly a pruh světla na chodbě se rozšířil. Gray se přikrčil za velkou kopírku a opatrně vyhlédl. Viděl čtyři muže v černých kombinézách a s pistolemi vybavenými tlumiči, kteří vyšli z kanceláře a vydali se jeho směrem. Gray se ohlédl. Nejbližší dveře byly několik metrů za ním.

To je moc daleko.

Rychle uvažoval. V pistoli měl dvanáct nábojů ráže .357. Nemohl si dovolit promrhat jediný výstřel, zvlášť pokud protivníky chránily neprůstřelné vesty. Na své straně momentálně měl jenom okamžik překvapení.

Připravil se a zatajil dech.

Poslední muž, který vyšel ze dveří, si přiložil k ústům vysílačku a vyštěkl: „Ostatní jsou dole. Třetí podzemní podlaží. Jděte po schodech, my pojedeme výtahem.“

Gray si představil Monka a Jasona, zavřené v malé místnosti bez sebemenší potuchy o blížícím se nebezpečí.

Počkal, až první dva muži minou jeho úkryt. Oba se soustředili před sebe a nevšimli si ho, jak se krčí za kopírkou.

Dvakrát vypálil – zasáhl oba ozbrojence přímo do hlavy. Pak se otočil, vrhl se při zemi na otevřené prostranství a namířil k Raffeeho kanceláři na zbývající dva muže. Bližšího střelil do kolene, ale padající muž navzdory překvapení a bolesti stihl vypálit.

Kulka hvízdla Grayovi těsně kolem ucha.

Sakra…

Zjevně se jednalo o zkušené profesionály, patrně bývalé vojáky. Ve chvíli, kdy muž dopadl ramenem na zem, ho Gray dorazil z bezprostřední blízkosti ranou mezi oči. Nehodlal nic riskovat.

Poslední protivník uskočil za lešení a zahájil palbu. Gray zůstal přitisknutý k zemi, aby využil mrtvolu třetího ozbrojence jako štít. Část kulek se zarývala do protivníkova kolegy, část se odrážela od lina.

Gray musel jednat, než protivník uteče zpátky do Raffeeho kanceláře. Podle toho, jak se muž tím směrem ohlédl, bylo jasné, že právě to má v úmyslu. Stáhnout se do bezpečí a přivolat posily.

To nesměl Gray připustit.

Vyskočil a několikrát vypálil k protivníkovu úkrytu. Kulky se odrážely od lešení nebo se zarývaly do stěny za ním. Muž zůstával schovaný, zatímco Gray dál tiskl spoušť a s předpaženou rukou překročil mrtvé tělo na zemi.

Dostal se ke dvanáctému náboji – a ozvalo se prázdné cvaknutí.

Došly náboje.

Protivník se vynořil zpoza lešení a namířil na Graye kouřící pistoli. Po obličeji se mu rozlil vítězoslavný úsměv.

Gray upustil sig sauer. Ozbrojenec na zlomek vteřiny sklopil oči, aby sledoval pád zbraně, ale to už Gray zvedl druhou ruku s pistolí, kterou schovával za stehnem. Sebral ji mrtvému muži na podlaze. Dvakrát stiskl spoušť, ale stačilo by jednou.

Po zásahu do oka se poslední protivník zhroutil k zemi.

Gray vyběhl k ředitelově kanceláři. Nedoufal, že by Raffee mohl být naživu, ale musel se přesvědčit. Našel ho, jak sedí v křesle, bez saka a s vyhrnutými rukávy. Uprostřed bílé košile mu vykvetla rudá skvrna a v čele měl úhlednou dírku.

Gray potlačil vztek nad touto krutou popravou a přiskočil k telefonu na stole, okamžitě si však všiml přestřiženého kabelu. Nadechl se. Má hledat jiný aparát? I kdyby nějaký našel, neznal zdejší systém natolik, aby včas zjistil linku do sklepení. A vzhledem k tomu, že dole nefungovaly mobily, byl i jeho telefon k ničemu.

Neměl jak Monka s Jasonem varovat.

4.04

„Možná se skeptici ohledně map Piriho Reise mýlí,“ řekl Jason a protáhl si ztuhlá ramena. Zhluboka se nadechl, aby zakryl nervozitu z toho, že přichází s takovým závěrem. Věděl o minulých akcích velitele Pierce a jeho kolegy a připadalo mu, že se jim nemůže rovnat.

Jsem jenom fanda do počítačů.

Instinkt mu ale napovídal, že jeho zjištění může být významné.

„Jak to?“ zeptal se Monk, který seděl s nohama na sousedním stole a široce zíval.

„Radši se na to podívejte.“

Monk zabručel něco o tom, že ho v jednom kuse budí děti, spustil nohy na zem a přesunul se s židlí vedle Jasona. „Co jsi našel?“

„Díval jsem se na ostatní historické mapy ve složce od Britského antarktického výzkumného programu a četl jsem si poznámky profesora Harringtona.“

„Toho paleobiologa.“

„Ano.“ Jason si odkašlal a slyšitelně polkl. „Tady jsou další dvě mapy Antarktidy, obě zhruba o dvacet let mladší než ty Piriho Reise z roku 1513. Jednu nakreslil Oronteus Finaeus a druhou Gerardus Mercator.“

„Všimněte si, že obě zachycují Antarktidu bez ledu,“ pokračoval Jason. „Harrington k tomu dodává, že mapy zobrazují několik pohoří, jejichž vrcholky jsou v současnosti pohřbené pod ledovci a v šestnáctém století neměly být viditelné. Mapy navíc obsahují některé správné detaily, jako je Alexanderův ostrov nebo Weddellovo moře.“

Monk svraštil čelo. „A obě mapy byly nakreslené několik století před tím, než byl ten světadíl vůbec oficiálně objevený.“

Jason přikývl. „A mnoho tisíciletí poté, co bylo antarktické pobřeží naposledy bez ledu. Pak je tu ještě tahle mapa z roku 1739. Tu sestavil francouzský kartograf Buache. Vidíte, že je na ní Antarktida zakreslená jako dva kontinenty, oddělené mořským průlivem. Antarktida sice vypadá jako jediný světadíl, ale kdybyste ji zbavil ledu, stalo by se z ní hornaté souostroví rozdělené na dvě hlavní části: Malou Antarktidu a Velkou Antarktidu. Tahle skutečnost vešla ve známost až po seizmickém mapování americkým letectvem v roce 1968.“

„A ta mapa je z osmnáctého století?“

„Přesně tak.“ Jason nedokázal potlačit v hlase vzrušení.

„Jenže co to má společného s výzkumy doktora Hesse v Kalifornii?“

Otázka zchladila Jasonovo nadšení. „Nevím, ale v té složce jsou další informace od profesora Harringtona, některé až z druhé světové války. Část z nich silně upravena. Budu potřebovat víc času, abych si to všechno prošel.“

„To budeš potřebovat i kýbl kafe, až se vrátíme na velitelství Sigmy.“

Jason už se s tím smířil. „Pokud jde o antarktické záhady, asi jsem povolanější než kdokoliv jiný.“

Monk si ho změřil pohledem. „Co tím myslíš?“

„Kat… totiž kapitánka Bryantová… vám to neřekla?“

„Moje žena mi neříká fůru věcí. Většinu pro moje vlastní dobro.“ Monk na něj namířil ukazováček. „Tak to vyklop, chlapče.“

Jason zůstal civět na Monkovu zdviženou ruku. Všiml si lehce nepřirozeného lesku jejího povrchu. Jednalo se o protézu, ale až strašidelně podobnou živé ruce včetně jemných chloupků na hřbetě i prstech. Jason slyšel, jak Monk přišel o vlastní ruku, a vážil si ho pro to ještě víc. DARPA mu ji pak nahradila tímhle zázrakem techniky, do kterého zahrnula pokročilé doplňky i poháněcí zařízení umožňující zpětnou vazbu vjemů a chirurgicky přesné pohyby. Jason taky slyšel, že ji Monk dokáže oddělit od těla a ovládat ji na dálku kontaktními tlačítky v titanové manžetě chirurgicky připojené k pahýlu zápěstí.

To by Jason někdy moc rád viděl.

„Jestli už ses dost vynadíval…,“ zavrčel Monk.

„Pardon.“

„Mluvil jsi o tom, že máš něco společného s Antarktidou.“

„Kdysi jsem tam žil, ale už je to dost dlouho. Moje mamka, nevlastní táta a sestra tam jsou pořád… u stanice McMurdo.“

Monk se na něj podíval přimhouřenýma očima. Tušil, že se za tím příběhem skrývá něco víc, nějaká netušená dobrodružství, ale nechal to být. „V tom případě by sis možná měl promluvit s tím Harringtonem ty a zjistit, co ví.“

Jason se rozzářil. Vždycky chtěl působit v terénu a tohle by mohla být první příležitost, na kterou čekal. Cokoliv, aby se dostal od počítačů, logických obvodů a šifrovacích algoritmů.

Na chodbě s hlasitou ozvěnou zaklaply dveře.

Monk vstal.

Jason se ohlédl přes rameno. „Zdá se, že se vrací velitel Pierce.“

Snad s něčím zajímavějším, než je prohlížení map.

„Máš pistoli, chlapče?“

Teprve tehdy si Jason všiml, jak jeho společník ztuhl. Veškerá dobráckost rázem zmizela.

„Ne…,“ hlesl Jason.

„Já taky ne, ale tohle byly dveře na schodiště. Ne výtah. Nemyslím, že by si Gray v tuhle hodinu naordinoval tělocvik.“

Dolehlo k nim těžké dusání několikerých bot na betonu.

Monk se se smrtelně vážným výrazem obrátil k Jasonovi. „Nepohrdnu žádným dobrým nápadem, chlapče.“

4.06

Gray postupoval co nejrychleji. Věděl, že záleží na každé vteřině.

Cestou po chodbě sedmého patra posbíral od mrtvých ozbrojenců náboje a ujistil se, že se hodí do zabavené zbraně. Netušil, kolik dalších protivníků je dole, ale nehodlal se spoléhat na štěstí. Při přestřelce často rozhoduje o životě a smrti jediný náboj.

„Jedu dolů,“ řekl do mobilu, který si přidržoval ramenem u ucha. Poté, co našel Raffeeho mrtvého, zavolal do Sigmy pro pomoc.

„Přesunu k vám dva oddíly, jen co to půjde.“ Katin hlas zněl napjatě, ale zůstávala soustředěná, i když bezprostředně ohrožený byl i její manžel. „Buď opatrný.“

„Jenom v nezbytné míře.“

Dospěl ke konci chodby a ukončil spojení. Zastavil se, aby vzal z bedny s nářadím kladivo. Navzdory Katině snaze odhadoval, že se sem nikdo nedostane dřív než za několik minut.

Příliš pozdě na pomoc Monkovi a Jasonovi.

Přistoupil k požárnímu alarmu na stěně a trhl za rudou páčku směrem dolů. Okamžitě se rozezněl poplach. Snažil se znejistit protivníky a snad je i polekat natolik, aby utekli. Nebo je přinejmenším pobídnout ke spěchu, při kterém se dopustí zbytečných chyb.

Houkání sirény navíc zamaskuje jeho příchod.

Věděl, že schodiště bude pod dohledem, a tak přistoupil k výtahu a vešel do kabiny, kterou přijel sem nahoru. Stiskl jedno z nižších tlačítek, ale jakmile výtah sjel o půl patra níž, zmáčkl knoflík s nápisem STOP. Kabina s trhnutím znehybněla a ozvalo se zapípání alarmu, které ale přehlušil požární poplach.

Gray zvedl kladivo a vidlicí na vytahování hřebíků otevřel vnitřní dveře výtahu. Jak doufal, kabina zastavila kousek nad šestým patrem. Před sebou měl horní polovinu vnějších dveří. Gray zatáhl za závoru a ručně je otevřel, bez váhání se vyhoupl z kabiny, zase se otočil zpátky a vlezl pod stojící výtah.

Pod ním zela prázdná šachta.

S kabinou nad hlavou začal sjíždět po nouzovém žebříku u pravé stěny – příček si nevšímal. Rukama a nohama občas trochu přibrzdil, aby se nerozjel příliš rychle, a odpočítával míjená podlaží. Za dvacet vteřin dospěl k podzemním dveřím označeným S3.

Jednou rukou se přidržoval žebříku, druhou odjistil dveře a vyskočil ven. Dopadl na kolena a sklouzl se po zemi, s tělem natočeným k sousedním dveřím na schodiště. Jak očekával, hlídkoval tu osamělý ozbrojenec, který jednou nohou držel otevřené dveře a nespouštěl oči ze schodů.

Gray už měl vytaženou pistoli, pořád vybavenou tlumičem, a střelil muže do hlavy. Zdušený výstřel nezněl hlasitěji než suché zakašlání. Gray se rychle otočil k datovému centru dál na chodbě.

Míhaly se v něm stíny a ke Grayovi doléhaly zlostné hlasy.

„Třeba tu ani nikdo nebyl,“ zavolal jeden z útočníků ostře. „Ten mrtvej chlápek možná lhal.“

Gray vydechl. Takže Monka a Jasona nenašli. Třeba už vyšli nahoru. Ale musel se ujistit, zvlášť poté, co se ozval velitelský hlas: „Už nemáme čas, sakra!“

Někdo jiný mu odpověděl: „Hotovo! Červ je v serverech. Smaže všechny složky i zálohy, které mají jinde.“

„Tak nastavte poslední nálože a rychle pryč!“

Gray se za neustálého houkání požárního poplachu přesunul chodbou k otevřeným dveřím do datového centra a na zlomek vteřiny se podíval dovnitř, ale hned se zase stáhl mimo dohled.

Čtyři muži.

Všichni se dívali oknem na řady počítačů ve vedlejší místnosti.

Tam určitě další z nich rozmísťují nálože.

Jejich cílem zjevně bylo zničit zdejší servery. Gray si představil Lucia Raffeeho a tu hrstku strážných v budově, kteří patrně dopadli stejně. Ocitl se ředitel ve špatnou dobu na špatném místě, nebo představoval další cíl útočného komanda? Před hodinou slyšel od Paintera o pokusu zlikvidovat jediného svědka událostí v Kalifornii. Patřil tenhle útok ke stejné operaci? Pokouší se někdo zahladit všechny stopy vedoucí k té základně?

To nemohl vědět – až na to, že velitel komanda mluvil s britským přízvukem. Vybavil si Jasonův objev o souvislosti mezi výzkumem doktora Hesse a anglickou vědeckou skupinou.

Možná to je jenom shoda okolností, ale možná taky ne.

„Nálože jsou připravené!“ ozvalo se z místnosti s počítači.

„Všichni pryč,“ rozkázal velitel. „Pohyb, než nás tu někdo překvapí.“

Gray se držel u stěny, napůl schovaný za odpadkovým košem. Byl sice pořád vidět, ale doufal, že si ho při ústupu nevšimnou a proběhnou kolem něj.

Jak očekával, muži vyběhli z datové místnosti a oddusali chodbou ke schodišti – kde ve stínu pořád leželo tělo jejich kolegy.

Grayovi nezbývalo příliš mnoho času.

Jakmile se z místnosti vyřítil poslední protivník, Gray se kotoulem vrhl naopak dovnitř. Kopnutím za sebou zavřel dveře a černou kartou Sigmy je zevnitř zamkl.

Z chodby k němu dolehl výkřik.

Gray vstal a podíval se neprůstřelným oknem ve dveřích ven.

Na chodbě se rozsvítila baterka a ozářila hlouček mužů kolem jejich padlého kolegy. Nejvyšší z nich – statný, s aristokraticky řezanými rysy – se otočil a zahleděl se na Graye.

Chvíli se na sebe dívali. Vysokému muži plál v očích vztek.

Jiný z protivníků mu položil dlaň na rameno a ukázal na hodinky. Zjevně neměli čas zabývat se Grayem, když k budově přijížděla policie a co nevidět měly vybuchnout nálože.

Velitel s úšklebkem mávl rukou ke schodům a vyběhl za ostatními.

Gray se otočil a otevřel dveře do klimatizované serverové místnosti, k níž vedlo několik kovových schůdků. Gray se ze svého vyvýšeného místa rozhlédl po vysokých černých počítačích. Na nejbližších si všiml balíčků C-4 se zářícími displeji. Na všech se odčítávalo posledních 90 vteřin.

Vykřikl do rozlehlé místnosti: „Monku! Jasone!“

V zadní řadě se otevřela dvířka jednoho vysokého počítače o velikosti chladničky a ven se vysoukali Monk s Jasonem.

Díky bohu…

Gray na ně mávl: „Pohněte zadky!“

Přiběhli k němu a vyřítili se po kovových schůdcích do datového centra.

Gray odemkl dveře na chodbu.

Monk poplácal Jasona po zádech. „Zapaluje ti to rychle, chlapče.“

Jason se pod silou úderu zapotácel, ale vzpamatoval se. „Pro takové serverové místnosti je typické, že mají prázdné regály jako rezervy pro budoucí rozšiřování,“ vysvětlil. „Napadlo mě, že si DARPA bude počínat stejně.“

Gray je vyvedl ven a vyrazil sprintem ke schodům. „Tudy.“

U schodiště nenašli žádné tělo, jen kaluž krve.

„Vidím, žes cestou překonával potíže,“ poznamenal Monk při pohledu na červenou skvrnu.

„Další jsou nahoře. Zastřelili doktora Raffeeho.“

Monk za běhu od jednoho odpočívadla k druhému zaklel. „Máš tušení, kdo to byl?“

„Tělo ze sklepa vzali s sebou, ale v sedmém patře jsou čtyři další. Třeba se nám je podaří identifikovat.“

Pokud tedy budova přečká výbuch.

Vpadli do přízemí a vyběhli přes vstupní halu. Gray si za stolem všiml bezvládného těla jednoho ze strážných. Vybavil si obličej velitele britského komanda a v duchu přísahal, že vyrovná skóre.

Ale to bude muset počkat.

Proběhli hlavními dveřmi a přes nádvoří s parkovacími místy. Když dospěli k chodníku na North Randolph Street, země se zachvěla a nocí se rozlehlo hluboké zadunění. Několik oken v přízemí budovy se vysypalo. O chvíli později se z nich do tmy vyvalil černý dým.

Z dálky k nim zazníval sbor blížících se sirén.

Monk si ztěžka povzdychl. „A je po velkém stěhování DARPY.“

Gray oba odvedl pryč – zajištění místa přenechal přijíždějícím policistům. Hodlal se vrátit na velitelství Sigmy, ale hlavně chtěl odpovědi.

Kdo sakra poslal to komando… a proč?

8. kapitola

28. DUBNA, 6.02 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Doufám, že to dělám správně…

Jenna stála v neprodyšném stanu v základovém táboře u smrtící zóny. Za průsvitnou stěnou byl na východě vidět jas nadcházejícího úsvitu. Vzduch uvnitř stanu páchl směsí kyselých chemikálií a těl.

Zřejmě na ní byla vidět nervozita, protože k ní přišla doktorka Cummingsová – Lisa, jak si Jenna připomněla. Obě už měly na sobě jednorázové kombinézy Tyvek, údajně neprostupné pro většinu chemických látek.

Nebo v to rozhodně doufám…

V rámci zvýšené opatrnosti si ještě přilepily konce rukavic páskami k rukávům.

„Vypadá to dobře,“ řekla Lisa, když zkontrolovala Jennyinu výbavu. „Pomůžu vám do další vrstvy.“

„Díky.“

Přešly k řadě jasně červených vnějších oděvů zavěšených na pojízdném regále. Tahle vrstva je zakryje od hlavy k patě a dokonale je odřízne od vnější atmosféry. Dýchat budou kyslík z nádrží na zádech.

Obě ženy si navzájem pomohly do obleků. Jenna prožila okamžik klaustrofobní paniky, když dolehlo poslední těsnění, a zalapala v masce po dechu. Aby zakryla nervozitu, vstala a udělala pár kroků, jako kdyby zkoušela váhu nádrží.

„Vidím, že se procházíte jako po přehlídkovém mole,“ ozvalo se z vysílačky zabudované do dýchací masky.

Otočila se k seržantu Drakeovi oblečenému do stejné výbavy jako ona. Seržant jí přátelsky zasalutoval.

„Nedokázala jsem odolat,“ odpověděla. „Když mám na sobě takový poslední výkřik módy.“

Snažila se, aby to vypadalo zcela bezstarostně, ale i jí to znělo spíš zkormouceně.

„Budete v pohodě,“ řekl Drake, přistoupil k ní a poklepal ji po rameni.

Ustoupila – bála se, aby se něco neroztrhlo.

„Ty obleky jsou pevnější, než vypadají,“ uklidňovala ji Lisa.

Lisin bratr Josh, už taky v obleku, stál za ní. Na expedici se k nim připojí ještě další dva mariňáci, ale Jenna ve svém rozrušení zapomněla jejich jména.

Z vysílačky se ozvalo zapraskání a hned po něm nový hlas. „Transport je připravený.“

To byl ředitel Crowe. Zůstal o patnáct kilometrů dál na základně, aby dohlížel nad operací a koordinoval záchranářské týmy v oblasti.

Jeho druhým úkolem – neméně důležitým – bylo pohlídat Nikka.

Jenně už se po Nikkovi stýskalo. Bez něj si připadala nesvá, ale nikdo nevyráběl podobné obleky pro psy.

„Jak vypadají videozáběry?“ zeptala se Lisa a zamávala si rukou před obličejem.

„Dokonale,“ odpověděl Painter. „Měl bych být schopný sledovat přes satelitní spojení váš postup. Buďte opatrní. Dodržujte protokol a zbytečně neriskujte.“

„Jasně, tati,“ zahučel Josh potichu, ale citlivá vysílačka jeho slova přesto zachytila.

Painter si ho nevšímal a pokračoval: „Zatím se zdá, že okraje smrtící zóny zůstávají stabilní, ale nevíme, jaká další nebezpečí tam číhají.“

Jenna se podívala přes průsvitné stěny stanu a představila si, kam mají namířeno. Hranice uzavřené oblasti byly kilometr a půl od nich. Toxický plyn konečně v posledních hodinách dosáhl maximálního rozšíření a klesl k zemi. Kolem stály chemické monitorovací stanice a sledovaly situaci pro případ, že by se změnilo počasí a vítr začal vířit prach a písek.

Jejich cíl – dějiště exploze – se nacházel třicet kilometrů odtud.

Zatím nikdo nevěděl, jestli se podařilo zastavit to, co prolomilo zabezpečení laboratoře. Jenna si zkusila představit organizmus, který by dokázal přežít horko i následný pobyt v jedovatém mračnu.

Při tom pomyšlení se zachvěla.

Měli docela jednoduchý úkol: odebrat vzorky, obhlédnout poškození stanice a pokusit se zjistit, co se tam odehrálo.

Painter ji přemlouval, aby zůstala na základně a sledovala expedici na dálku jako on, ale Jenna byla odjaživa ráda v centru dění. Proto se stala správkyní parku – nechtěla sedět někde za stolem.

Na své účasti trvala ještě z jednoho důvodu. V noci se pořádně nevyspala, protože v ní neustále hlodala neodbytná otázka: Kdybych se dostala na základnu dřív, mohla jsem to celé nějak zastavit?

Možná to byla pošetilá a ješitná myšlenka, pramenící spíš z pýchy než reálného hodnocení situace, ale nedokázala se jí zbavit. Zvlášť poté, co se dozvěděla, že na stanici přišlo o život třicet lidí. Jako správkyně parku, která odpřisáhla, že bude prosazovat zákony, odmítla být při tomto vyšetřování na vedlejší koleji.

Vždyť je to můj rajón.

„Dobrá, kluci a děvčata,“ řekl Drake a vykročil. „Nasedat.“

Jenna ho spolu s ostatními následovala. Cestou si ještě upravila ramenní popruh, aby měla líp vyvážené kyslíkové nádrže. V obleku už jí začínalo být teplo. Vyšli ze stanu jako oddíl astronautů vstupujících na cizí planetu. Vzpomněla si na toho turistu, který včera poznamenal, že jezero Mono vypadá jako krajina na Marsu.

A já tady teď tu podobu ještě podtrhuju.

U cesty do smrtící zóny parkoval zelený vojenský hummer vybavený jako transportér kabinou pro řidiče a otevřenou korbou s lavicemi. Jeden z doprovázejících mariňáků – svobodník Schmitt, vzpomněla si najednou – si sedl za volant a ostatní vystoupili na korbu.

Jakmile se usadili, Drake poklepal rukou v rukavici na kabinu. „Jsme připravení, Schmitty.“

Motor zakašlal a s burácením se probudil k životu. Vyjeli nahoru k oblasti karantény. Jenna polkla a znovu zkontrolovala zipy na obleku.

Lisa si přesedla vedle ní. „Není důvod se bát. Většina jedu klesla k zemi a rychle ztrácí účinnost.“

To Jennu příliš neuklidnilo, zvlášť když viděla oblaka prachu zvířená širokými koly na štěrkové cestě. Snažila se zklidnit dýchání a šetřit zásobu kyslíku. Na korbě měli další nádrže, ale nechtěli je měnit ve smrtící zóně, pokud to nebude nezbytné.

Po několika minutách svobodník Schmitt zatroubil a ukázal z otevřeného okna.

U cesty stál válec dosahující do výšky pasu – jeden z chemických monitorů. Na horní straně měl anténu a anemometr se třemi miskami na měření rychlosti větru. Větrník naštěstí zůstával nehybný.

Když projeli kolem monitoru, Drake se za ním ohlédl. „Rozlučte se s čistým vzduchem, lidi.“

Vstupovali do smrtící zóny.

Cesta stoupala po svazích porostlých keři s občasnými hájky borovic Jeffreyových. Na první pohled všechno vypadalo klidně, jako při obyčejném denním výletu do hor. Pak se u krajnice objevil první jelen. Ležel na boku, s krkem vyvráceným poslední křečí a s tlustým růžovým jazykem visícím z měkkých pysků.

Jenna se prudce nadechla a odvrátila pohled, ale po dalším kilometru nenacházela úlevu v žádném směru. Divoká zvířata tu byla plachá a zejména během dne se nedala snadno pozorovat, ale výbuch, kouř a jed zřejmě všechna vyhnal z jejich děr, pelechů a hnízd.

Pneumatiky brzy s křupáním drtily těla racků, střízlíků a syslů. Na okolních svazích ležely mrtvoly králíků. Větší stíny označovaly padlé stádo jelenů. O kus dál ležela na polámaných předních nohách vzácná ovce tlustorohá, se zakroucenými rohy zapletenými do trnitého keře.

Jenny stekla po tváři slza, kterou si nemohla otřít. Ani jako správkyně parku netušila, že je v okolních kopcích tolik života.

A teď jsou všechna zvířata mrtvá.

Vůz každý kilometr a půl zastavoval, Drake odebíral vzorky půdy a Lisa zase chlupy a tkáně mrtvých zvířat. Jenna jí pomohla odebrat vzorek krve z medvěda černého. Když odvalily jeho tělo, aby se dostaly ke krční tepně, Jenna objevila malé mládě, rozdrcené matčinou vahou.

Lisa ztuhla a zvedla se. „To stačí,“ zachraptěla a vykročila pryč. „To stačí.“

Tiché hovory s každým dalším kilometrem skomíraly čím dál víc, až nakonec bylo slyšet jen jejich dech, bručení motoru a křupání štěrku pod koly.

Pět kilometrů před stanicí Drake znovu promluvil. „Podívejte se na ten svah před námi.“

Jenna vstala, aby měla lepší výhled.

Kopce zatím vypadaly víceméně normálně, porůstaly je pelyňkové keře, kejklířky, floxy a tu a tam borovice mexické. Před nimi se ale tohle všechno měnilo. Po obou stranách cesty vegetace zčernala. Nikde nebylo vidět jediný zelený výhonek.

„Nemohl výbuch způsobit požár?“ zeptala se Lisa.

Jenna zavrtěla hlavou. S takovými požáry měla mnoho zkušeností – některé způsobí blesky, jiné neopatrní táborníci. Oheň se suchou trávou a hořlavými keři šíří obrovskou rychlostí a během několika minut dokáže strávit akry vegetace. Jenže v takovém případě po něm zůstane jenom popel a ohořelé kmeny větších borovic.

„Tohle neudělal oheň,“ řekla Jenna.

„Podíváme se zblízka.“ Lisa se dotkla seržantovy paže.

„Zastav,“ přikázal Drake.

Řidič zabrzdil u okraje zčernalé plochy.

Drake se otočil k Lise a Jenně. „Možná byste vy dvě měly zůstat tady, dokud se neujistíme, že je to bezpečné.“

Jenna obrátila oči v sloup.

Tady nebylo nic bezpečné.

Došla až na konec korby a seskočila na zem. Lisa a ostatní ji následovali.

„Vezmi sadu na odběr vzorků,“ pokynula Lisa svému bratrovi.

„Mám je,“ odpověděl Josh a lehce seskočil na zem.

Všichni kromě řidiče, který zůstal za volantem, vyrazili na louku. Jenna našlapovala opatrně. Značná část rostlin, které žily v tomto drsném, zásaditém prostředí, si vyvinula různé obranné mechanizmy: dlouhé trny, zahnuté ostny, ostré větve. Bála se, aby si nenatrhla nebo jinak nepoškodila izolační oblek.

Postupovali zelenou, nachovou a červenou krajinou k moři černi. Vypadalo to, jako kdyby na horní polovinu kopce padl stín. Hranice mezi oběma oblastmi vypadala z dálky jasně vymezená, ale když se k ní přiblížili, viděli, že ji ve skutečnosti tvoří směs zdravých a mrtvých rostlin.

Lisa se obrátila na bratra. „Joshi, ty odeber rostlinu, která vypadá zdravě, v téhle zóně. Já odeberu jednu z těch spálených.“ Kývla na Drakea. „A vezmeme i vzorky půdy.“

Jenna se držela u Lisy. Společně vstoupily na černou pláň a sklonily se k trsu vysokých, tenkých rostlin zakončených zčernalými květními lístky.

„Castilleja,“ řekla Jenna. „Někdy se jí přezdívá prérijní oheň díky jasně červeným květům. V tuhle dobu začínají kvést.“

Ukázala na zdravé jedince v nižší části svahu, některé s poupaty, jiné s rozvinutými šarlatovými květy

Lisa uchopila jednu mrtvou rostlinu a vytrhla ji i s kořeny ze země. Když se ji ale pokusila složit do velkého plastového sáčku, stonek i listy se rozpadly jako socha z písku.

Jenna jí pomohla podržet otevřený sáček, aby zachytily padající drť, a obě se narovnaly. Lisa se podívala k vrcholu kopce.

„Pojďme se rozhlédnout,“ řekla Jenna. Chtěla znát rozsah poškození.

Opatrně vystoupaly k hřebenu, dokud se před nimi neotevřel pohled na krajinu před nimi. Jenna zalapala po dechu. Kam až dohlédla, všude se táhly černé zvlněné kopce a panoval mrtvý klid.

V dálce se po černém svahu táhl drátěný plot ohraničující oficiální pozemky výzkumné stanice.

„Mohl to vymírání způsobit toxin v plynu?“ zeptala se Jenna. „Byl snad ten plyn takhle blízko u stanice účinnější?“

„Možná, ale pochybuji o tom.“

Jenna slyšela v Lisině hlase obavy a věděla, co její společnici trápí.

Není to známka toho, že ze stanice něco uniklo? Jenna se rozhlédla po okolí. A, což bylo nejhorší, nemohlo to být pořád aktivní?

Lisa se obrátila k odchodu. „Zajedeme přímo k epicentru. Porozhlédneme se po stopách a vrátíme se se vzorky. Pak snad dostaneme nějaké odpovědi.“

Na okraji zčernalé vegetace našly Drakea a jeho kolegu, jak zatloukají podél hranice řadu dřevěných kolíků. Josh stál vedle nich se všemi vzorky – půdy i rostlin – uloženými do krabice.

Společně se vrátili k vozidlu, nastoupili na korbu a pokračovali v cestě k sežehnutému centru smrtící zóny.

Jenna zírala na zkázu kolem sebe. V příkopě vedle cesty si všimla těla kojota, téměř bez srsti a zčernalého jako okolní rostliny.

Zadívala se ke stanici.

Jakou hrůzu jste tu stvořil, doktore Hessi?

6.43 PACIFICKÉHO ČASU

BAJA CALIFORNIA, MEXIKO

Kendall Hess stál u malého letounu, do kterého právě doplňovali palivo. Dovolili mu, aby si protáhl nohy. Jeho obrovský strážce Mateo podal místnímu zaměstnanci balíček stodolarových bankovek přetažených gumičkou. Muž je přijal s podezřívavým pohledem pod krempou kovbojského klobouku.

Nejspíš pašerák drog, pomyslel si Kendall. Neoznačené letiště a osamělá cisterna jeho odhad potvrzovaly.

Po událostech v horách se Kendall ze všech sil snažil sledovat cestu na jih. Mateo nechal vrtulník v nevadské poušti a vyměnil ho na malém letišti za soukromé letadlo. V Arizoně pak přesedli do této cessny a těsně před úsvitem s ní přeletěli hranice. Od té doby pokračovali podél poloostrova Baja. Podle Kendallova odhadu byli někde jižně od San Felipe.

V dálce se jasně třpytilo Cortezovo moře – azurová modř za zvlněnými dunami okolní pouště. Letěli nad drsnou, liduprázdnou krajinou, kde rostlo jen pár kaktusů.

Kendall je poznal. Pachycereus pringlei, vzhledem k jejich velikosti přezdívané sloní kaktusy. Tento konkrétní druh si vysloužil jeho pozornost díky schopnosti přežívat v tak nehostinném prostředí. Dorůstal výšky přes deset metrů a dožíval se více než tisíce let, často víceméně na holé skále. Dokázal to díky symbióze s jedinečnou bakterií, která rostlině pomáhala rozkládat skálu a vázat dusík. Jejich vzájemné soužití bylo tak úspěšné, že kaktus přibaloval bakterie do vlastních semínek.

Kendall tento mikroorganizmus nějakou dobu studoval v rámci výzkumu extremofilů, ale nakonec se jednalo o slepou uličku.

Doufejme, že totéž neplatí pro mě.

„Dovnitř,“ rozkázal Mateo drsným hlasem.

Kendall věděl, že nemá na výběr, a tak sklonil hlavu pod křídlo a pod dohledem strážného vystoupal do kabiny. Pilotoval stejný muž, který s nimi letěl z Kalifornie. Jakmile se Kendall usadil, cessna se rozjela po ranveji, zvedla se do vzduchu a zamířila dál k jihu.

Kam mě vezou?

Neznal odpověď, ale věděl, kdo na něj čeká na konci cesty. Byl to stejný člověk, který zorganizoval útok na stanici a který pravděpodobně v posledních deseti letech zpovzdálí sledoval Kendallův výzkum.

Ten parchant – kdysi kolega – byl před jedenácti lety prohlášen za mrtvého. Jeho letadlo se zřítilo v Kongu a o týden později záchranáři našli vrak s ohořelými ostatky posádky a cestujících. Kendall teď věděl, že šlo o trik, ale tehdy zprávu o jeho smrti v skrytu duše uvítal, protože se obával temné cesty, na niž se dotyčný vydal.

Jestli pořád postupuje ve výzkumech stejným směrem…

Kendall se zachvěl hrůzou. Vzhledem k tomu, co sám vytvořil ve své laboratoři a co se dostalo do volného prostředí v Kalifornii, dokázal uhodnout, proč ho unesli.

Bůh nám všem pomáhej.

6.46 PACIFICKÉHO ČASU

Painter se sklonil k monitoru. Vedle něj stál velitel základny plukovník Bozeman. Monitor byl rozčleněn do pěti oddílů se záběry jednotlivých členů průzkumného týmu. Painter si prohlížel sežehnutou krajinu, zatímco se hummer blížil k bezpečnostnímu plotu kolem bývalé stanice.

„Nejezděte moc blízko,“ varoval expedici vysílačkou. „Většina stanice je pod zemí. Kdo ví, nakolik po té explozi drží stropy. Hmotnost vozu – i vaše vlastní – by mohla způsobit zával. Nechceme, abyste všichni omylem spadli do toxické díry.“

„Nám by se to taky nelíbilo, pane,“ odpověděl Drake.

Plukovník Bozeman se natáhl přes Painterovo rameno a promluvil do mikrofonu. „Poslouchejte ředitele, Drakeu. Žádné odmlouvání. Velí téhle misi.“

„Ano, pane.“

Plukovník se zase narovnal a Painter pokračoval: „Podle nákresů základny byste se měli držet nejmíň dvě stě metrů zpátky. Kdekoliv blíž byste stáli přímo nad ní.“

„To nebude problém,“ řekl Drake.

Na obrazovce projel hummer otevřenou bránou a po několika metrech se na příjezdové cestě zastavil.

„Vidíte to?“ zeptal se Drake.

Painter si zvětšil jeden oddíl monitoru, aby měl lepší přehled. Tyhle záběry pocházely z kamery v Lisině obleku. Stála na korbě a poskytovala mu dobrý výhled na to, co bylo před vozidlem.

O padesát metrů dál zel ve svahu velký kráter, nad kterým visel oblak kouře. Rozsah zkázy byl mnohem větší, než Painter očekával. Zdálo se, že když doktor Hess navrhoval tuhle poslední pojistku, rozhodl se nic neriskovat.

„Myslím, že se nepropadla jenom základna,“ řekla Jenna.

Nikko u Painterových nohou se pohnul, zvedl se do sedu a naklonil jedno ucho k reproduktoru, z něhož se ozval hlas jeho paní.

„Jak to?“ zeptal se Painter.

„Armáda prý postavila stanici v už existujícím dole z časů zlaté horečky. Vypadá to, že když stanice vyletěla do povětří, zhroutila se i část okolních chodeb.“

To určitě nemůže znamenat nic dobrého.

Painter se otočil k Bozemanovi. „Máme nějakou mapu nebo náčrtek toho starého dolu?“

„Půjdu to zjistit.“ Plukovník vyběhl z místnosti a cestou už křičel povely.

Painter se zhluboka nadechl. „Dokud nebudeme znát rozsah těch starých štol, měli byste se stáhnout.“

„A co průzkum centra výbuchu?“ zeptala se Lisa.

„Podle toho, jak to tam vypadá, stejně nenajdete nic užitečného. Bude bezpečnější, když…“

Obraz na monitoru se zachvěl.

Ozvaly se výkřiky.

Painter sledoval, jak se Lisa chytá rukou střešní výztuže za kabinou. Předek hummeru se naklonil dolů – země pod koly se mu drolila čím dál víc. K okraji kráteru se rozběhly tenké pukliny.

Drake na monitoru několikrát bouchl dlaní do kabiny. „Jeď, jeď, jeď!“

Řidič zařadil zpátečku. Motor zaburácel hlasitěji a pneumatiky se zakously do štěrku.

Nikko vyskočil na nohy a rachot vozu doplnilo jeho vrčení.

Hummer pomalu couval z rozšiřující se díry a řidič točil volantem střídavě na jednu a druhou stranu, aby našel oporu na chvějící se zemi. O několik napínavých vteřin později projel bránou zpátky na příjezdovou cestu.

Otvor před nimi se ještě trochu rozšířil s tím, jak se povrch země propadl do opuštěného dolu, ale dál už je nepronásledoval.

Ozval se Drakeův hlas: „Navrhuju, abychom poslechli ředitele, pohnuli zadky a zmizeli odtud.“

Nikdo nic nenamítal.

Painter se opřel a pohladil Nikka po boku. „Jsou v pořádku.“

Nesnažil se uklidnit jenom psa, ale i vlastní bušící srdce. Přepnul monitor na záběry z jiné kamery, tentokrát Joshovy. Zatímco mladík pomáhal své sestře posadit se na lavici, Painter si prohlížel její obličej, částečně zakrytý maskou. Všiml si, jak se jí ke zpoceným tvářím lepí pramínky vlasů, ale jinak se zdála být nezlomená a hlavně…

Je v bezpečí.

To pro něj představovalo dostatečné vítězství.

Výprava sice na základně nezjistila nic významného, ale odebrané vzorky je snad pomohou navést správným směrem.

Hummer už se začal před bránou otáčet, když se znovu ozvala Jenna: „Počkejte!“

Drake zavolal na řidiče, aby zastavil.

Painter se znovu napřímil.

„Právě mi něco došlo. Nevím, jestli je to důležité, ale předtím jsem se o tom zapomněla zmínit.“ Ukázala k bráně. „Když jsem včera večer přijela, byla otevřená. Jako teď. Tehdy jsem tomu nevěnovala velkou pozornost, ale teď mi to připadá divné.“

Painter sledoval proud jejích myšlenek. Nepřátelé odletěli vrtulníkem. Pravděpodobně se jím dopravili i sem.

„Kdo ji nechal otevřenou?“ pokračovala Jenna. „Co když ji neotevřel někdo cestou dovnitř, ale naopak na útěku?“

Painter se zamyslel nad průběhem událostí. „Když systémová analytička základny odvysílala SOS, zmínila se o prolomení bezpečnosti, ale neříkala nic o útoku.“

„Což znamená, že někdo uvnitř patrně provedl sabotáž, aby vypukl chaos. A jelikož věděl, k čemu se schyluje, utekl ještě dřív, než nastalo peklo.“

Painter se zamyslel nad pravděpodobností takového scénáře. „Dává to smysl. Chaos by pomohl zamaskovat přílet útočného komanda, které pak mohlo přistát a unést Hesse.“

Jenna ukázala ke kráteru. „A při takovém rozsahu destrukce by trvalo týdny, ne-li měsíce, než by se podařilo najít a identifikovat všechna těla. Nikdo by dlouho nevěděl, že mezi nimi Hess chybí.“

„Tím by se vysvětlilo, proč se vás protivníci tak usilovně snažili umlčet. Nevěděli, kolik jste toho viděla, a nemohli riskovat, že se zpráva o únosu rozšíří.“

„Jenže se jim to nepovedlo,“ dodala Jenna. „A teď víme, že tamodtud patrně utekl ještě někdo další. Jediná cesta z hor vede buď přes Mono City, nebo Lee Vining. V obou městech je řada dopravních kamer. Pokud se nám podaří vystopovat sabotéra…“

Možná se dozvíme, co se tady doopravdy stalo – a proč.

Painter se už dřív podrobně seznámil s událostmi v D. C., s útokem na velitelství DARPY a popravou doktora Lucia Raffeeho. Někdo se evidentně snažil zahladit všechny stopy vedoucí k této základně.

Teď ale měli naději, že získají náskok.

Poškrábal Nikka za ušima.

Máš pěkně chytrou paničku.

Naklonil se k mikrofonu. „Dobrá práce, všichni. Teď se hlavně bezpečně vraťte domů.“

6.55

Lisa seděla v zasmušilém tichu, zatímco hummer sjížděl zpátky do údolí. V duchu si procházela postup po návratu do základního stanu.

Na hranici zóny už skupina mariňáků ve spolupráci s epidemiology z Úřadu na kontrolu nemocí postavila provizorní karanténní stanici. Až v ní vystoupí z vozu, všichni se svléknou a projdou několika dekontaminačními kroky. Navíc zůstanou dvanáct hodin v izolaci, jestli se neobjeví nějaké známky nákazy nebo kontaminace.

Lisa se dívala na zvlněné černé kopce – chápala závažnost zdejší hrozby. Odhadovala, že mrtvá zóna pokrývá nejméně sto třicet čtverečních kilometrů.

Ale co to znamenalo? Rozmetala snad exploze nějaký produkt z laboratoře ve formě aerosolu široko daleko? A pokud ano, podařilo se toxinům z protiopatření doktora Hesse ten neznámý organizmus zastavit?

Odpovědi čekaly na základně námořní pěchoty, kde právě v hangáru stavěli biologickou laboratoř 4. stupně. Lisa se nemohla dočkat, až se ponoří do studia odebraných vzorků.

Konečně se před nimi objevily zelené kopce, změkčené ranním světlem. Jako kdyby vjížděli z černobílého filmu do filmu natočeného Technicolorem. Lisa čerpala naději z té krásy a z odolnosti přírody.

Pak si všimla všech těch těl – ptáků, jelenů a dokonce i ještěrek a hadů – a padlo na ni tíživé zoufalství. Nebo to byly jenom ty zatracené nádrže s kyslíkem? Posunula si popruh, aby seděla pohodlněji.

„Podívejte.“ Jenna ukázala k okraji zčernalé oblasti.

Pak to uviděla i Lisa. „Zastavte,“ řekla Drakeovi.

Drake předal její pokyn řidiči a vůz zabrzdil.

U cesty pořád stála řada dřevěných kůlů, kterými vojáci označili hranice mrtvé zóny. Jenže teď se temný stín rozšířil dál, níž po zeleném svahu.

„Pořád to postupuje,“ vydechla Jenna tlumeně.

Drake zaklel.

Lise vyschlo v ústech. Polkla. „Měli bychom změřit, o kolik se to rozšířilo.“ Sklonila se, aby se podívala na palubní hodiny hummeru. „Můžeme zhruba spočítat, jak rychle to postupuje.“

„Jdu na to,“ přikývl Drake.

Vzal si z bedny na nářadí v zadní části korby měřicí pásmo a seskočil na cestu.

Josh ho následoval. „Pomůžu ti.“

Lisa už se chystala vyrazit za nimi, ale z vysílačky se ozval Painter. „Liso, jsme na soukromém kanálu.“

Zastavila se s rukou na postranici a mávla na ostatní, ať pokračují. „O co jde?“

„Jestli ten organizmus pořád žije, jestli ho nezahubily toxiny v tom plynu, možná budeme muset celou oblast spálit.“

„Ale zabije ho oheň?“

„Myslím, že by mohl.“

„Proč?“

„Útočné komando s sebou mělo plamenomet. To je nezvyklá zbraň.“

Lisa pochopila. „Pokud nečekali, že ho budou potřebovat.“

„Přesně tak. Komando mělo za úkol vpadnout do laboratoře, kde došlo k úniku nebezpečného organizmu. Někdo je mohl vybavit prostředkem k pročištění bezpečné cesty k doktoru Hessovi.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Rozhlédla se po mrtvolách roztroušených po krajině. „Druhotným cílem nervového plynu možná bylo zabít všechna zvířata, která by mohla rozšířit ten organizmus, pokud ho nezabije jed, mimo oblast.“

„A udržet nákazu na malém prostoru.“

Lisa si pro sebe přikývla. Rozhovor ještě zesiloval její touhu dostat se co nejdřív do laboratoře a otestovat svoje teorie.

Vtom se za ní ozval pronikavý výkřik. Josh klečel na jednom kolenu a Drake mu pomáhal zpátky do stoje.

„Musíš si dávat pozor na zarostlé balvany,“ řekl.

Josh se mu vysmekl a o krok ustoupil. Díval se na svou levou nohu. „O něco jsem se píchl. Asi o trn.“

„Ukaž.“

Drake se sklonil, aby si prohlédl Joshovu nohu, ale Lisa na něj zavolala: „Zpátky!“ Seskočila z korby a přiběhla k nim. „Nehýbej se, Joshi.“

Všimla si, že bratr zbělal v obličeji jako křída.

Sklonila se k protrženému obleku a zbytku větve zabodnuté trnem do Joshovy nohy.

Větev byla celá černá.

„Dojdi pro lepicí pásku!“ vykřikl Drake na druhého mariňáka a směrem k Lise dodal: „Můžeme to opravit. Není to tak velká díra.“

Lisa ale místo toho chytila okraje trhliny prsty v rukavici a roztáhla je od sebe. Podívala se na Joshovu holeň. Kůže kolem zabodnutého černého trnu už získala nafialověle rudý odstín.

„Dost to štípe,“ procedil Josh přes stisknuté zuby.

Lisa se otočila k Drakeovi. „Potřebujeme provaz. Opasek. Nějaké škrtidlo,“ vyhrkla.

Drake odběhl.

„Budeš v pohodě,“ řekla Lisa, ale i jí samotné ta slova zněla mechanicky a nepřesvědčivě. Stoupla si vedle svého mladšího bratra, chytila ho za ruku a lehce stiskla.

Josh pod maskou ztěžka oddechoval, oči přimhouřené bolestí. Vypadal o deset let mladší – strach ho změnil v chlapce, který hledá pomoc u starší sestry.

Lise v duchu zněla poslední slova ze základny.

Zabijte nás… všechny nás zabijte.

Drake přidusal zpátky a s ním všichni kromě řidiče. V rukách držel horolezecké lano. Lisa mu ho pomohla omotat kolem Joshovy nohy.

„Utáhněte to co nejpevněji,“ pokynula.

Jenna stála opodál s ustaraně založenýma rukama. Zjevně chápala, jaké nebezpečí hrozí. „Zabrání škrtidlo šíření?“

Lisa neodpověděla. Nechtěla lhát.

Po utažení lana, které se zarylo do Joshových svalů, odvlekli mariňáci Joshe zpátky k hummeru. Když ho zvedli na korbu, Lisa přistoupila k bedně s nářadím a vytáhla z ní, co potřebovala.

Na soukromém kanálu promluvil Painter: „Liso…“

„Je to nutné,“ zašeptala v odpověď.

„Aspoň počkej, než se vrátíte.“

„Ztratili bychom příliš mnoho času.“

Drake zalapal po dechu, když se k němu otočila a on uviděl, co drží v rukách. Podala mu požárnickou sekeru.

„V koleně,“ řekla. „Usekněte ji v koleně.“

9. kapitola

28. DUBNA, 10.17 WASHINGTONSKÉHO ČASU

WASHINGTON, D. C.

„To je on,“ řekl Gray.

Opíral se pěstmi o počítač v nervovém centru Sigmy. Byl tu sám s Kat, zatímco Jason pracoval v sousední místnosti na souborech, které zachránili ze serverů DARPY.

Díkybohu, že jsem měl tu flashku pořád u sebe.

Gray si na monitoru soustředěně prohlížel fotku muže s ostře řezanými rysy, úzkým nosem a nakrátko ostříhanými plavými vlasy. Pamatoval si, jak na něj ten člověk nasupeně hleděl z konce chodby na novém velitelství DARPY.

„Víš to jistě?“ zeptala se Kat.

„Naprosto. Kdo to je?“

Před několika hodinami, když se vrátili z Arlingtonu, ho Kat seznámila se situací a přivedla mu kreslíře, zatímco jiný tým odvážel těla z chodby v sedmém patře. Mrtvolám chyběly jakékoliv identifikační průkazy, ale po odebrání otisků prstů Kat netrvalo dlouho, než zjistila, že šlo o samé bývalé příslušníky britských Speciálních sil, konkrétně SAS – 22. speciální letecké skupiny. Patrně se z nich stali žoldáci, elitní oddíl, který se nechává najímat za vysoké honoráře.

Kat ukázala na monitor. „Jejich velitelem je tady major Dylan Wright.“

„Nech mě hádat. Taky ze SAS.“

„Skoro. Je z britských Speciálních sil, ale sloužil u SBS.“

Speciální lodní služba.

Gray tenhle britský oddíl znal. Vznikl během druhé světové války s cílem podnikat nájezdy na německé cíle, především v oblasti Středomoří, v Egejském a Jaderském moři. Nyní byl nasazován po celém světě jako protiteroristická skupina.

„Kdybych musela hádat,“ pokračovala Kat, „řekla bych, že komando bylo složené z bývalých členů britského Oddílu X. Tahle specializovaná skupina vznikla v roce 2004 a tvoří ji dobrovolníci ze SAS a SBS.“

Stejně jako komando, které přepadlo DARPU.

„Oddíl X je považován za nejlepší z nejlepších,“ dokončila Kat.

„A kdo si tyhle bývalé vojáky najal?“ zeptal se Gray.

„To nevíme, ale rozhlásila jsem po různých zpravodajských agenturách i mezi kontakty ve světě nájemných zabijáků, že nás to zajímá. Doufám, že se během pár hodin něco dozvím.“ Kat se na něj podívala a v očích se jí soucitně zablýsklo. „Jestli si mezitím chceš vyřídit nějaké osobní záležitosti, teď je vhodná doba.“

Gray si povzdychl. Už si zdříml a zastavil se v otcově domě. Byla tam denní sestra a dlouze si promluvili o instalaci dveřních alarmů a dalších bezpečnostních prvků, které pomohou udržet otce za nocí v bezpečí. I ona ale přiznávala, že se jedná přinejlepším o prozatímní opatření a že si Gray s Kennym musejí rozmyslet, jestli nepodniknou další krok, což znamenalo přestěhovat otce z domu – když ne přímo do léčebny, pak alespoň do nějakého zařízení s asistenční službou.

„Asi si spíš zajdu do tělocvičny,“ řekl Gray. Potřeboval si pročistit hlavu. „Upustit trochu páry.“

Kat se na něj ještě chvíli dívala a pak pomalu přikývla. „Myslím, že je tam i Monk.“

Ozvalo se zaklepání na skleněné okno ve dveřích do sousední místnosti. Jason zamával na Kat, aby se k němu připojila. Gray ji zvědavě následoval do vedlejší kanceláře.

Kat přistoupila k Jasonovu stolu. „Nějaký pokrok s těmi soubory?“

„Nějaký ano. Ale je škoda, že se mi nepodařilo stáhnout víc než tenhle jediný adresář s informacemi o základně. Jako kdybych se snažil udělat si obrázek o místnosti nahlížením do klíčové dírky. Kdybych měl víc času a stáhl si další soubory…“

Kat mu položila dlaň na rameno. „První věc, kterou musíš ve světě zpravodajských služeb přijmout, je skutečnost, že nikdy nebudeš mít kompletní obrázek. Učíš se jednat podle dostupných informací a co nejlíp si z nich domýšlet zbytek.“

Jason se zamračil. Zjevně ho to neuspokojilo. Podle kruhů pod očima a energetického nápoje u lokte zřejmě vůbec nespal.

„Zavolal jsem do Britského antarktického výzkumného programu,“ dodal, „abych se pokusil spojit s profesorem Harringtonem, tím paleobiologem, který byl v pravidelném kontaktu s doktorem Hessem. Třeba by mohl vyplnit nějaké mezery v našem vyšetřování.“

„Doufejme,“ přikývla Kat. „Ale proč jsi nás sem zavolal? Našel jsi něco?“

„Možná, ale chtěl jsem to probrat s vámi. Po tolika hodinách, co se hrabu v těch souborech, mi možná chybí odstup. Potřebuju čerstvý pohled.“

„Chápu. Sama jsem na tom byla mockrát stejně. Jen do toho, udělej si z nás pokusné králíky.“

Graye udivovalo, jak jemně se Kat k tomu mladíkovi chová. Šlo o příkrý kontrast k její obvyklé ocelové rozhodnosti. Když se s ní seznámil, měl dojem, že se před ní musí neustále rovnat a napřimovat do pozoru. Takový vliv měla na většinu lidí. Možná to byl důsledek výchovy dvou děvčat, ale teď viděl její druhou stránku. A i když ani zdaleka nebyla hodná a roztomilá, očividně byla dobrou učitelkou.

Jason se na židli narovnal a pokračoval s větším sebevědomím: „Dobře, ale musíte se mnou mít trpělivost, protože jsem se ponořil až po uši do toho, co v Antarktidě dělaly různé britské armádní oddíly a výzkumné skupiny.“

Kat se významně ohlédla na Graye. Zase britská armáda. Stejně jako komando, které napadlo DARPU. Může to mít nějakou souvislost?

„Pokračuj,“ pobídla Jasona.

„Než se dostanu k historii, začnu s nedávnějšími událostmi. V roce 1961 vstoupila v platnost mezinárodní Smlouva o Antarktidě, která v podstatě vyhlásila, že si nikdo nesmí na Antarktidu dělat územní nároky a že ji všichni musejí využívat jen pro mírové účely. Od té doby v Antarktidě vznikla řada základen – část z nich jsou čistě výzkumné stanice, ale většina – navzdory smlouvě – je společným podnikem armád a vědců.“

Podobně jako ta stanice v Kalifornii, uvědomil si Gray.

„Před touhle smlouvou se nicméně o Antarktidu vedly v mezinárodním společenství územní spory. Všichni si chtěli pro sebe zabrat kousek toho zmrzlého koláče. Boje dostoupily vrcholu během druhé světové války, kdy nacistické ponorky používaly Jižní oceán jako útočiště. Ještě před válkou se ovšem Německo velice agresivně pokoušelo získat kus toho kontinentu pro sebe. V roce 1938 vyslali průzkumnou německou antarktickou výpravu, aby na kontinentu založila stanici.“

Jason ťukl do klávesnice a otevřel emblém německé výpravy.

„Oficiálním cílem bylo vyhledat vhodné stanoviště pro velrybářskou stanici, ale většina historiků se domnívá, že ve skutečnosti připravovali půdu pro zřízení německé námořní základny. Kupodivu si pozvali slavného amerického polárníka Richarda E. Byrda, aby výpravě před odplutím z Hamburku přednášel o svých zkušenostech. To je důležité.“

„Proč?“ zeptal se Gray.

„Nacisté si dělali územní nároky na část Antarktidy, která se nazývá Země královny Maud a tehdy byla považována za norské území. Němci ji přejmenovali na Nové Švábsko, což podle všeho vyburcovalo Američany k vyslání vlastní expedice vedené tím samým Richardem Byrdem. Jeho výpravu obklopuje řada tajemství. Byrd zadal výrobu obrovského sněžného vozidla dlouhého skoro dvacet metrů, které dokázalo zdolávat polární hory a překonávat hluboké trhliny. Vozidlo dokonce mohlo převážet malý průzkumný letoun. Tady je obrázek z jeho vylodění v Antarktidě.“

Kliknutím na ikonu otevřel na monitoru další fotografii.

„Pěkná mašina,“ připustil Gray.

„Byla postavená tak, aby uvezla dost vybavení a zásob pro průzkumníky na celý rok. Ti by tak mohli pracovat zcela nezávisle. V podstatě se jednalo o mobilní základnu.“

„Jaký měli cíl?“

„To teprve začíná být zajímavé. Ačkoliv se psalo o sestrojování a přepravě toho vozidla, jakmile ho převezli do Antarktidy, všechno utichlo. Nejenže byly Byrdovy pokyny k expedici tajné, i samotná existence těch pokynů byla utajovaná. Až o několik let později Byrd připustil, že vozidlo prozkoumalo patnáct set kilometrů neznámého pobřeží, kterému přezdíval Fantomové pobřeží. A že průzkum provádělo celkem padesát devět mužů.“

„Co hledali?“ zeptala se Kat.

Jason pokrčil rameny. „O tom existuje řada teorií, některé normální, jiné hodně ujeté. Ale profesor Harrington z té doby nasbíral četné poznámky a historické dokumenty. Domnívá se, že Němci objevili pod ledem něco neuvěřitelného.“

„A co?“ ušklíbl se Gray. „UFO?“

„Ne, ale nejste tak daleko od pravdy, jak si možná myslíte. Některé staré zprávy podporují domněnku, že Němci našli rozlehlý jeskynní systém s teplými jezery, širokými trhlinami a chodbami.“

Na Grayovi musela být vidět jeho nedůvěra.

Jason se ohlédl na Kat, která přikývla, jako kdyby mu dovolovala mluvit zcela otevřeně. „Existuje obdobný případ…,“ vykoktal, jako kdyby o tom něco věděl on osobně.

Gray by si rád poslechl víc, ale Kat mávla na Jasona, ať pokračuje v hlavním tématu.

Jason si odkašlal. „Ve světle nedávných geologických studií nevypadá tvrzení Němců tak divoce. Za posledních pár let bylo nalezeno překvapivé množství anomálií skrytých hluboko pod ledem. Od starých jezer a tekoucích řek – které mohou být plné života – až po příkop, vedle něhož by Velký kaňon vypadal jako trpaslík. Byly objeveny dokonce i pohřbené sopky – u některých z nich si pod ledem pomalu proráží cestu tekoucí láva.“

Gray se snažil představit si tak podivnou krajinu.

„V každém případě,“ pokračoval Jason, „se domněnce o existenci nacistické základny dostalo veřejné pozornosti. Tady je článek, který vyšel v roce 1945 v New York Times.“

Gray se mu naklonil přes rameno a přečetl si titulek. „Ohlášen nález antarktického útočiště.“

Kat netrpělivě vydechla. „Ano, ale co to má společného s doktorem Hessem a Britským antarktickým výzkumným programem?“

„Všechno. Profesor Harrington přikládá těmhle dřívějším výpravám velkou důležitost. Britové patří mezi nejaktivnější antarktické badatele. Jako první tam zřídili základnu, pojmenovali většinu nejvýznačnějších krajinných prvků a během deseti let po válce uspořádali tucet výprav napříč světadílem, většinu z nich organizovaných společností s názvem Průzkum závislého území Falklandských ostrovů.“ Jason se na ně podíval. „Která se roku 1962 přejmenovala na Britský antarktický výzkumný program.“

„Takže ta samá skupina tam dole operuje už desítky let,“ řekla Kat zamyšleně. Zvažovala tuto informaci z různých úhlů. „Ale proč organizovali tolik expedic, zvlášť po druhé světové válce?“

„Musíte si uvědomit, že na konci války většina z hlavních postav nacistického Německa skončila v britských rukách. Rudolf Hess, Heinrich Himmler a především velitel německého námořnictva velkoadmirál Karl Dönitz. Britové mohli tyto velitele a jejich spoluviníky nerušeně vyslýchat dlouho před námi i před Sověty.“

Gray pochopil význam této okolnosti pro jejich rozhovor. „A Dönitz by jako velitel námořnictva určitě znal podrobné informace o aktivitě ponorek kolem nejjižnějšího světadílu.“

„Přesně tak. Včetně umístění základny v Novém Švábsku a toho, co Němci v Antarktidě objevili. Zdá se, že šlo o něco neuvěřitelného. Tady je citát admirála Dönitze z norimberského procesu, kterým se chlubí nacistickými objevy v Antarktidě. Tvrdí, že našli nepřekonatelnou pevnost, rajskou oázu uprostřed věčného ledu.“

Jason se na chvíli odmlčel, aby jeho společníkům došel plný význam těch slov. „A ještě zvláštnější je, že admirál, ačkoliv se jednalo o vysoce postaveného nacistu, byl nakonec odsouzen jen k deseti letům v berlínské věznici Spandau. Zatímco ostatní čekala poprava, velitel nacistického námořnictva dostal tak mírný trest. Proč asi?“

„Nech mě hádat,“ řekl Gray. „Uzavřel dohodu. Lehčí trest výměnou za informace.“

Jason přikývl. „Právě to profesor Harrington tvrdí ve svých e-mailech doktoru Hessovi.“

„A tahle britská skupina už desítky let hledá ztracený jeskynní systém?“ zeptala se Kat. „Proč je tak významný?“

Jason se ostře nadechl. „V historických souborech nic dalšího není, ale soukromé poznámky profesora Harringtona naznačují existenci nějakých tajných dokumentů – možná mapy –, které kdysi patřily Darwinovi.“

Gray nedokázal skrýt údiv. „Charlesi Darwinovi?“

„Přesně tak.“

Gray ukázal na název adresáře na počítačovém monitoru.

D. A. R. W. I. N.

„Proto se ten adresář zkopírovaný ze serverů DARPY jmenuje takhle?“ zeptal se.

„Možná, ale taky jde o anglický akronym hlavní filozofie sdílené Harringtonem a Hessem. Debatují o ní v řadě e-mailů. Vývoj a revoluce bez poškození přírody (Develop and Revolutionize Without Injuring Nature). Oba se snažili najít způsob, jak zastavit současnou vlnu vymírání, které probíhá po celém světě.“

Šesté vymírání, šestou zkázu světa.

Gray si vybavil, co říkal doktor Raffee o Hessově cíli: zastavit tenhle hromadný zánik druhů.

„Ale co má minulost společného se současným projektem doktora Hesse v oboru syntetické biologie?“ zeptala se Kat.

„Nevím, ale myslím, že všechno vyvrcholilo v roce 1999.“

„Proč tehdy?“

„Oba vědci se opakovaně zmiňují o objevu z října toho roku a popisují ho jako průlom v jejich výzkumech. Harrington ho honosněji nazval klíčem k otevření pekelné brány.“

To se Grayovi nechtělo líbit.

„Oba o něm psali hodně vyhýbavě, ale uvedli, co tím klíčem je.“ Jason se k nim obrátil. „Proto jsem vás sem zavolal. Myslel jsem, že by to mohlo být důležité vzhledem k tomu, co se děje v Kalifornii.“

„A co je to tedy za klíč?“ pobídl ho Gray.

„Ověřil jsem si to z nezávislých zdrojů. Tenhle konkrétní detail je rozhodně pravdivý. V roce 1999 skupina vědců objevila v Antarktidě virus, proti kterému není imunní žádný živočich včetně člověka. Ještě zvláštnější je, že ho našli v pustých ledových pláních, kde nežije nic jiného. Tehdy vědci spekulovali, že virus může představovat nějakou formu pravěkého života, která rozmrzla a dostala se z ledu… nebo možná součást nějakého starého programu na výrobu biologických zbraní. Jeho objev v každém případě Harringtona i Hesse upoutal.“

Gray chápal, proč tato okolnost zaujala Jasona. Vzhledem k tomu, co se odehrávalo v Kalifornii, to opravdu mohlo být důležité.

Než mohli pokračovat v debatě, zazvonil na Katině stole telefon. Kat zvedla sluchátko. Gray doufal, že půjde o další novinky z Kalifornie. Podíval se na hodinky – průzkumný tým by měl být na zpáteční cestě ze smrtící zóny, snad i s nějakými odpověďmi.

Kat se na něj podívala. „Spojují mě s profesorem Harringtonem.“

Gray se napřímil. Tohle je možná ještě lepší.

Kat přepnula telefon na hlasitý odposlech.

„Haló, haló.“ Spojení bylo slabé a často se přerušovalo. „Tady je Alex Harrington, slyšíme se?“

„Slyšíme, pane profesore. Mluvíte s…“

„Já vím,“ skočil jí do řeči. „Děláte u Sigmy.“

Kat probodla Jasona pohledem.

Mladík naznačil rty: „Neřekl jsem mu ani slovo.“

„Byl jsem dobrý přítel Seana McKnighta,“ vysvětlil Harrington.

Gray a Kat si vyměnili překvapené pohledy. Sean McKnight založil Sigmu a před deseti lety do ní přijal Paintera. Nakonec taky ve službě zemřel – přímo v tomto podzemním velitelství.

„Pane,“ řekla Kat, „snažíme se s vámi spojit. Nevím, jestli jste slyšel o té nehodě v kalifornské laboratoři doktora Hesse.“

Rozhostilo se dlouhé ticho – tak dlouhé, až se Gray obával, že vypadlo spojení.

Když Harrington znovu promluvil, jeho hlas zněl polekaně a zlostně. „Ten hlupák. Varoval jsem ho.“

„Potřebujeme vaši pomoc,“ naléhala Kat. „Abychom líp porozuměli výzkumům doktora Hesse.“

„Po telefonu ne. Jestli chcete odpovědi, musíte přijet za mnou.“

„Kde jste?“

„V Antarktidě… v Zemi královny Maud.“

„Můžete být konkrétnější?“

„Ne. Přijeďte do Halleyovy výzkumné stanice na Bruntově šelfovém ledovci. Pošlu někoho, aby se s vámi setkal – někoho, komu důvěřuji –, a ten vás zavede ke mně.“

„Profesore,“ nevzdávala se Kat, „tahle záležitost nesnese odkladu.“

„V tom případě si radši pospěšte. Ale nejdřív mi povězte – je doktor Hess mrtvý, nebo se pohřešuje?“

Kat stiskla rty. Očividně zvažovala, kolik toho má prozradit, nakonec se ale rozhodla říct pravdu. „Domníváme se, že ho možná unesli.“

Opět se rozhostilo ticho. Zlost v profesorově hlase nahradil strach. „V tom případě sem radši přijeďte okamžitě.“

V telefonu cvaklo a linka ztichla.

„Zdá se, že je načase udělat si výlet,“ ozval se za nimi nový hlas.

Gray se ohlédl. Na prahu stál Monk v teplákách, propoceném tričku a s basketbalovým míčem pod paží.

„Přišel jsem se zeptat, jestli by sis nezahrál,“ dodal Monk, „ale vypadá to, že zápas musí počkat.“

„To je pravda,“ přikývla Kat. „Někdo se musí okamžitě vypravit na jih a vyslechnout Harringtona.“

Gray kývl na Monka. „To zvládneme. Dva z nás úplně stačí.“

„Možná,“ připustil Monk, „ale tohle není výlet pro mě, kamaráde. Tentokrát ne. Potřebuješ mít s sebou někoho, kdo zná Antarktidu.“

„A to je kdo?“

Monk ukázal. „Co on?“

Gray se ohlédl na Jasona. Ten mladík?

Jason se tvářil stejně překvapeně.

„Monk má pravdu,“ přikývla Kat. „Jason četl všechny soubory a nějakou dobu tam žil. Bude cenným pomocníkem přímo v terénu.“

Gray se neobtěžoval dohadováním. Důvěřoval Katinu hodnocení tolik jako Painterovu. „Dobrá. Kdy vyrazíme?“

„Hned. Než si profesor rozmyslí spolupráci. Podle jeho chování to vypadá, že Harrington trpí paranoiou a něčeho… nebo někoho se bojí.“

Gray s ní souhlasil.

Ale koho?

10. kapitola

28. DUBNA, 21.33 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Odjakživa miloval noční džungli, když se setmělo a se světlem zmizela i iluze bezpečí. Zůstala jen tma, pohyblivé stíny a šustot nočních tvorů. Bez slunce se prosvětlený les proměnil v pravěkou temnou džungli, kde nebylo místo pro člověka.

Cutter Elwes stál na balkonu s výhledem na jezero a deštný les. Vybavilo se mu několik veršů z Knihy džunglí Rudyarda Kiplinga. Často z ní předčítal svému malému synovi – oceňoval, že Kipling opěvoval krásu přírody bez jakékoliv sentimentality.

Číl příchod noci zvěstoval,

Mang se už prohání.

Spí stáda v chlévech. Pány jsme,

než přijde svítání.

Slyš kel a spár a dráp a zub,

jako když zvoní kov.

Kdo zákon džungle ctí, těm zní

náš pozdrav: Dobrý lov!

(PŘEKLAD ALOYS A HANA SKOUMALOVI)

Zavřel oči a zaposlouchal se do bzukotu komárů a mušek, do střemhlavého letu netopýrů, do varovného kašle chápana. Slyšel, jak ve větvích vysokých kapoků ševelí vítr a křídla papoušků. Vzadu na jazyku cítil vůni těžkého jílu, rozkládajících se listů a sladkost nočních květů jasmínu.

Z otevřených dveří za ním se ozvala slova. „Viens ici, mon mari.“

Usmál se. Věděl, jak moc se kvůli němu Ashuu snaží mluvit francouzsky. Otočil se, opřel se o zábradlí balkonu a podíval se na nahou tmavou kůži, na plnost jejích ňader i dlouhé vlny ebenových vlasů, které jí splývaly až k bedrům. Patřila ke kmenu Macuxi a její jméno znamenalo malá, ale také se používalo k označení něčeho nádherného.

Přešel k ní a položil jí dlaň na břicho, jehož mírné vyboulení zvěstovalo, že je v polovině těhotenství.

Je skutečně nádherná.

Přejela mu prsty od ramene po zádech, přes klikaté jizvy – věděla, jak ho to vzrušuje. Byl na své rány hrdý a často vzpomínal na drápy afrického lva, které se mu zaryly do těla a navždy ho označily. Občas v noci ještě cítil jeho smrdutý dech plný pachu krve, masa a hladu.

Odtáhla ho za ruku do ložnice.

Otočil se zády k lesu i svým výtvorům, které se pod temnými korunami dosud učily Kiplingovu zákonu džungle. Brzy ho nic nezastaví a on uskuteční svůj cíl: zařídit nový začátek pro celou planetu, novou genesis, kterou nebude řídit ruka boží, ale lidská.

Stiskl Ashuuiny prsty.

Moje vlastní ruka.

Následoval svou ženu dovnitř, ale temný les ho vábil a staré jizvy na ramenou a na zádech ho pálily. Navždy mu budou připomínat platnost zákona džungle.

Vzpomněl si na jiné verše, tentokrát od lorda Tennysona, vzdáleného příbuzného z matčiny strany, z básně In Memoriam A. H. H. Hovořily o zásadě přežití nejzdatnějšího, o velkoleposti i nemilosrdnosti evoluce a popisovaly srdce přírody jako…

… rudé se zuby a drápy.

Nejpravdivější slova, jaká kdy byla napsána.

A já z nich vytvořím svůj Zákon.

2. DÍL

FANTOMOVÉ POBŘEŽÍ

11. kapitola

29. DUBNA, 7.05 KALIFORNSKÉHO ČASU

LEE VINING, KALIFORNIE

Vadí, když bude o jedno opuštěné město tady v horách víc?

Jenna seděla s Nikkem vzadu ve vojenském autě. Pes vedle ní zrychleně oddechoval – byl rád, že je doma. Jejich doprovod jel vepředu: Drake na místě vedle řidiče, svobodník Schmitt za volantem. Všichni se přesunuli vrtulníkem na malé letiště v Lee Viningu a teď mířili evakuovaným městem ke stanici správy parku.

Takhle časně ráno se v malém městě na břehu jezera obvykle hemžili turisté, kteří si sem udělali výlet z nedalekého Josemitského parku nebo z motelů podél silnice 395. Dnes se na hlavní třídě nic nehýbalo, až na kutálejícího se stepního běžce, hnaného podél střední žluté čáry sílícím větrem.

Na východě svítilo slunce, ale na západní části oblohy se nad pohořím Sierra Nevada kupila tmavá mračna, která hrozila, že se každou chvíli převalí do nížiny. Předpověď počasí hlásila déšť a silný vítr. Jenna si představila smrtící pustinu v kopcích a přívaly vody stékající z hor k jezeru a dál.

Za obavy, s nimiž všichni sledovali nebe, však nemohl jedovatý plyn. Poslední toxikologická zpráva dokládala, že účinnost nervového jedu po kontaktu se zemí rychle poklesla.

Jenna si místo toho představila černou poušť – a to, co se v ní zřejmě inkubovalo.

Díkybohu, že tady nikdo není.

Evakuace Lee Viningu, kde kromě turistů žilo jen asi dvě stě obyvatel, netrvala dlouho. Dívala se na žluté cedule Nicelyho restaurace inzerující speciální snídani, která nikdy nebude podána. O něco dál na Informačním centru a knihkupectví Výboru jezera Mono pořád visela americká vlajka, ale okna byla zakrytá okenicemi.

Bude se sem někdy někdo smět vrátit?

Konečně vůz zatočil z hlavní silnice na Visitor Center Drive. Cesta se klikatila nahoru ke stanici správy parku, odkud byl výhled na jezero Mono. Nezastavovali na parkovišti a dojeli rovnou k vysokému prosklennému vchodu. Budova zároveň sloužila jako návštěvnické centrum s výkladovými tabulemi, dvěma uměleckými galeriemi a malým kinem.

Když zastavili, dveře otevřela známá postava. Bill Howard zvedl ruku na pozdrav. Měl na sobě modré džíny a hnědou správcovskou košili s bundou. I v pětašedesáti se mohl chlubit vypracovaným, zpevněným tělem. Jedinou známku věku u něj představovaly řídnoucí vlasy a vrásky v koutcích očí.

Jenna ho moc ráda viděla, ale nebyla jediná. Nikko se vyřítil z auta, přiběhl k Billovi a skočil mu rovnou do náruče. Nebylo to zrovna ukázněné, ale Nikko se tak choval jenom k Billovi, který ho za to nikdy nepokáral. Měl koneckonců tři vlastní psy.

Jenna ho objala se stejnou radostí. „Ráda tě vidím.“

„Já tebe taky, holka. Vypadá to, že máš za sebou dva vzrušující dny.“

To bylo nejzdrženlivější vyjádření roku.

Drake vystoupil z auta a připojil se k nim. „Dostal jste informace od ředitele Crowea, pane?“

Bill se napřímil a nasadil profesionální výraz. „Dostal a stáhl jsem záběry všech dopravních a webových kamer. Pojďte za mnou.“

Prošli návštěvnickým centrem do stanice správy parku. Zadní kancelář byla malá – vešlo se do ní jen pár stolů, počítače a velká bílá tabule. Jenna na ní viděla dlouhý seznam vozidel spolu s poznávacími značkami. Celkem dvaatřicet.

Během uplynulých šestnácti hodin se Painteru Croweovi podařilo sehnat úplný seznam zaměstnanců horské výzkumné stanice doplněný o jejich auta a případné pronájmy vozidel. Vzhledem k utajení a množství vládních úřadů, které byly do záležitosti zapojeny, to trvalo zoufale dlouho, ale za většinu zdržení mohla prostá skutečnost, že včera byla neděle.

Kdo by tušil, že národní bezpečnost může tolik ovlivnit konkrétní den v týdnu?

Bill Howard mávl ke třem počítačům. „Mám tu záběry kamer odtud i z Mono City, a pro případ, že by dotyčný proklouzl, stáhl jsem ještě záběry kolem průsmyku Tioga směrem k Josemitskému parku po silnici 395.“

„To by mělo pokrýt vše na jih od jezera,“ vysvětlila Jenna Drakeovi.

Seržant spokojeně přikývl. „Prohledávání severních tras Crowe zadal šerifovu úřadu nahoře v Bridgeportu. Jestli na té stanici byl sabotér a práskl do bot, měli bychom ho najít podle poznávací značky auta zachyceného na některé z těch kamer.“

Jenna si vybavila otevřenou bránu k výzkumné stanici. Bude hodně náročné kontrolovat všechna auta a porovnávat je se seznamem, ale jinak to nešlo. Jednalo se o jejich nejlepší stopu. Pokud tedy byla její teorie o prchajícím sabotérovi správná.

Někdo možná jednoduše zapomněl zavřít.

To se nicméně dalo zjistit jediným způsobem.

„Pustíme se do práce,“ řekla nahlas.

Ačkoliv je čekala otravná dřina, Jenna si nestěžovala. Jiní na tom byli mnohem hůř.

7.32

„Jak se mu daří?“ zeptal se Painter zdravotní sestry.

Mladá příslušnice zdravotnických oddílů námořní pěchoty vyšla z přestupní komory karanténního oddělení a svlékla si chirurgické rukavice. Po noční službě a hodinové dekontaminaci vypadala ztrhaně.

Ohlédla se ke skleněnému oknu do provizorního pooperačního pokoje. Soběstačné karanténní oddělení zabíralo roh velkého hangáru. Narychlo ho sem přivezli ze Zdravotního institutu Americké armády pro infekční choroby ve Fort Detricku.

Bylo v něm jediné lůžko a jediný pacient.

Joshovi vedla z těla řada hadiček a drátů napojených na různé lékařské přístroje. Byl bledý a dýchal mělce. Levou nohu – to, co z ní zbývalo – měl pozvednutou a konec pahýlu byl přehozený lehkou přikrývkou.

Kolem něj se pohybovaly dvě postavy – lékař a sestra – v neprodyšných oblecích připojených kyslíkovými hadicemi ke stěnám.

„Je na tom nejlíp, jak za daných okolností být může,“ odpověděla zdravotnice a svlékla si chirurgický čepec, pod kterým se objevily kaštanově hnědé vlasy ostříhané na krátké mikádo. Byla hezká, ale tvářila se ustaraně. „Podle lékaře možná bude potřebovat další operaci.“

Painter na chvilku zavřel oči. Vybavil si máchnutí sekerou, zběsilou jízdu z kopců i nervy drásající dobu, než přesunuli Joshe ze základního tábora sem. Operace musela probíhat za přísných bezpečnostních opatření, s chirurgy v neforemných izolačních oděvech a rozměrných rukavicích. Lisa měla stejnou krevní skupinu jako její bratr a darovala mu téměř litr – víc, než bylo rozumné. Skoro po celou dobu plakala.

Painter věděl, jak těžké rozhodnutí Lisa v terénu učinila. Ze začátku se ovládala, protože věděla, že Josh potřebuje lékaře víc než sestru. Ale po příjezdu sem, když Joshe převzali chirurgové, se málem zhroutila zoufalstvím a obavami.

Painter se ji pokusil přemluvit, aby si vzala sedativum a zkusila se vyspat, ale odmítla.

V chodu ji udržovala jediná věc.

Painter se podíval přes hangár k další konstrukci z bílých stěn – biologické laboratoři čtvrté třídy, kterou nainstaloval tým z Centra pro kontrolu chorob. Lisa v ní byla zavřená celou noc. Hrozilo horší nebezpečí než amputace nohy.

„Objevily se nějaké známky nákazy?“ zeptal se Painter zdravotní sestry.

Ta nepatrně zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „Provádíme pravidelné krevní testy, sledujeme jeho teplotu a hlídáme, jestli se neobjeví imunitní reakce. Každou půlhodinu kontrolujeme, jestli se mu na těle neobjevují léze. Víc dělat nemůžeme. Pořád nevíme, co máme očekávat ani proti čemu stojíme.“

Ohlédla se k biologické laboratoři na protějším konci hangáru.

Všichni čekali na další informace.

Před dvaceti minutami se Painterovi ozval tým u mrtvé zóny. Nákaza – ať ji způsobovalo cokoliv – se nadále šířila a každou hodinou pohlcovala další akry půdy.

Ale co je příčinou?

Poděkoval sestře a vzápětí zamířil k nejlepšímu místu, kde se dala očekávat odpověď.

Během posledních dvaceti čtyř hodin sem z Washingtonu přilétali další a další lidé – specialisté v řadě oborů: epidemiologové, virologové, bakteriologové, genetici, bioinženýři, všichni, kdo mohli pomoci. Byla vyhlášena karanténní zóna o poloměru osmdesáti kilometrů od bývalé stanice. Na jejím okraji si zřizovali tábory novináři, kteří se snažili získat přesnější informace.

Zkrátka zmatek nad zmatek.

Nad horami zaznělo vzdálené hromobití, které rozechvělo ocelovou střechu hangáru.

I matka příroda se zdála být rozhodnutá, že všechno ještě zhorší.

Painter rychle vykročil k biologické laboratoři.

Potřebujeme nějaký pokrok… aspoň malý.

7.56

„Podívejte se na tohle,“ zavolala Jenna od svého počítače.

Drake k ní dojel na kolečkové židli. Kolem něj se linula pižmová, mužná vůně. Bill se protáhl a připojil se k nim. I Nikko zvedl hlavu z podlahy, kde si hrál s kostí, kterou tu Jenna měla, aby ho zabavila, když potřebovala pracovat.

Na monitoru stál záběr bílé Toyoty Camry z povětrnostní kamery u silnice 395 jižně od města. Obraz měl bohužel nízké rozlišení.

Jenna ukázala na bílou tabuli, kde v seznamu vozidel byla i bílá camry. „Nedokážu přečíst poznávací značku, ale řidič jel hodně rychle.“

Stiskla tlačítko přehrávání a vůz se mihl po sledovaném úseku silnice.

„Jel stodvacítkou až stotřicítkou,“ odhadl Bill.

„To auto je běžný typ i model,“ poznamenal Drake skepticky. „Někdo třeba prostě pospíchal domů.“

„Jo, ale podívejte, jak se míjí s druhým autem v protisměru.“

Vrátila záběr o něco zpátky a proklikala ho pomaleji, políčko po políčku. Na jednom obrázku se s toyotou míjela dodávka jedoucí v opačném směru a světlo reflektorů dopadlo na přední okno toyoty ve správném úhlu, aby ozářilo řidiče. Ani teď rozlišení neumožňovalo pořádnou identifikaci.

Drake přimhouřil oči. „Nejspíš tmavě blond vlasy, středně dlouhé až dlouhé. Zbytek nejde rozeznat.“

„Ale podívejte se na to, co má na sobě.“

Bill hvízdl. „Buď má ráda bílé oblečení, nebo to je laboratorní plášť.“

Jenna se otočila k tabuli. „Kdo podle seznamu jezdí bílou Toyotou Camry?“

Drake se vrátil k vlastnímu stolu a zvedl z něj tablet, aby v něm otevřel příslušnou složku vládního zaměstnance. „Amy Serpryová, bioložka z Bostonu, přijatá před pěti měsíci.“

„Co takhle fotka?“

Drake ťukl na displej, chvíli se na něj díval a pak ho otočil k ostatním. „Blondýna, vlasy stažené do ohonu. Ale připadají mi docela dlouhé.“ Jeho úsměv zahřál Jennu u srdce – možná až moc. „Myslím, že tomuhle se říká zásah.“

Jenna si chtěla být jistější. „Co o ní víme?“

Painter jim sehnal co nejvíc informací o každém výzkumníkovi: záznamy, hodnocení, prověrky, dokonce i všechny publikované články.

Drake prolétl hlavní body jejího životopisu. „Pochází z Francie, před sedmi lety získala americké občanství, po dosažení doktorského titulu absolvovala studijní pobyty na Oxfordu a Severozápadní univerzitě.“

Nebylo divu, že ji doktor Hess zaměstnal. Navíc byla podle fotografie hezká, což nikdy nezaškodí, když chcete být přijata do pánského klubu, jakým je svět vědy.

Drake četl potichu dál – zjevně hledal nějaké zajímavosti. „Poslechněte si tohle,“ řekl nakonec. „Byla hlavní postavou hnutí za otevřený přístup k vědeckým informacím. Usilovali o větší transparentnost. Dokonce napsala článek na podporu holandského virologa, který publikoval na internetu návod, jak zvýšit nakažlivost a smrtelnost H5N1 – viru ptačí chřipky.“

„Ona byla pro, aby se zveřejňovaly takové věci?“ zeptal se Bill.

Drake ještě chvíli četl. „Rozhodně nebyla proti.“

Jenna se zhluboka nadechla. „Měli bychom to poslat úřadu šerifa a řediteli Croweovi. Ta toyota je z roku 2009. Nejspíš je vybavená jednotkou GPS.“

„A s číslem VIN bychom měli zjistit její polohu,“ doplnil Bill.

„Stojí to za pokus,“ souhlasila Jenna.

Drake vstal a mávl na ni, ať ho následuje. „Měli bychom se vrátit k vrtulníku, abychom byli připravení vyrazit, jakmile se dozvíme konkrétní místo.“

Jenna pocítila nemalou hrdost, že ji zahrnují do vyšetřování. Ne že by se nechala odsunout.

„Jděte.“ Bill sáhl po telefonu. „Zahájím šetření a dám vám vědět, jakmile se něco doslechnu.“

Jenna a Drake vyšli s Nikkem v závěsu z kanceláře a přes návštěvnické centrum prosklenným východem ven. Venku jí na obličej dopadly první chladné kapky deště.

Rozhlédla se po obloze – ten pohled se jí vůbec nelíbil.

Podbřišky černých mračen ozařovaly blesky.

Drake se zamračil. „Dochází nám čas.“

Měl pravdu.

Jenna vyběhla k čekajícímu vozu.

Někdo by měl na něco přijít – a rychle.

8.04

Lisa sledovala potkana v kleci. Hlodavec se přehraboval v pilinách a rejdil v nich červeným čenichem. Soucítila s ním – sama si připadala stejně uvězněná a ohrožená.

Klec byla rozdělená do dvou částí, přehrazených hustým filtrem. V sousední polovině ležela hromádka černého prachu – zbytků jedné mrtvé rostliny.

Lisa naťukala poznámku do počítače – vzhledem k tlustým rukavicím izolačního obleku nešlo o jednoduchý úkol.

PĚT HODIN A ŽÁDNÉ ZNÁMKY NÁKAZY.

Provedli sérii testů s různými tloušťkami filtrů a velikostmi pórů, aby se pokusili zjistit velikost infekčního činitele. Tohle byl jediný potkan, který zatím nevykazoval známky nákazy. Ostatní byli nemocní nebo umírali na celkové selhání orgánů.

Lisa se snažila nemyslet na svého bratra v karanténním oddělení na opačném konci hangáru.

Před pár hodinami provedla s histopatologem pitvu jednoho potkana v raných fázích infekce. Nejhůř zasaženy byly plíce a srdce, s krvavými tečkami v plicních sklípcích a rhabdomyolýzou srdečních svalových vláken. Jeho srdce se doslova rozpouštělo. Vzhledem k tomu, že se nejdramatičtější poškození soustředilo do hrudníku, Lisa odhadovala, že se nákaza šíří vzduchem.

Proto zahájili testy s různými filtry.

Pokračovala v zápisu.

HODNOCENÍ: INFEKČNÍ ČÁSTICE MUSÍ
BÝT MENŠÍ NEŽ 15 NANOMETRŮ.

Takže rozhodně nejde o bakterii.

Jednou z nejmenších bakterií byla Mycoplasma genitalium o velikosti 200 až 300 nanometrů.

„Musí to být virus,“ zamumlala.

Ale i nejmenší známý virus – prasečí circovirus – měl rozměry 17 nanometrů. Tahle infekční částice byla ještě menší. Nebylo divu, že se jim zatím nepodařilo získat její snímek a prozkoumat strukturu.

Před dvěma hodinami jeden technik v sousední laboratoři konečně sestrojil a zkalibroval skenující elektronový mikroskop. Brzy si snad budou moct svého protivníka prohlédnout.

Lisa si povzdychla. Chtěla si promnout spánky, aby si ulevila od bolesti hlavy, ale v neprodyšném obleku si nemohla ani odhrnout těch několik vlasů, které ji šimraly na nose. Chvíli se je pokoušela odfouknout stranou, ale nakonec to vzdala. Věděla, že ji přemáhá vyčerpání, ale odmítala opustit laboratoře, ve kterých probíhala různá stadia výzkumů.

V uchu jí zapraskala vysílačka a ozval se hlas vrchního epidemiologa doktora Granta Parsona. „Všichni výzkumníci se mají hlásit v hlavní konferenční místnosti na pravidelnou informativní schůzi.“

Lisa položila ruku na plastovou klec. „Drž se, kamaráde.“

Vstala, odpojila kyslíkovou hadici od stěny a pronesla ji s sebou přetlakovou komorou z laboratoře pro testy na živých zvířatech do zbytku komplexu. Všechny laboratoře byly odděleny od ostatních, jednak kvůli dělbě práce a taky kvůli minimalizaci rizika nákazy, která by se rozšířila celým zařízením.

Vykročila do centrální místnosti. Každou druhou hodinu se tu shromažďovali, aby si sdělovali dosavadní poznatky a debatovali o nich. Byl tu dlouhý stůl s monitory, které umožňovaly videokonference s výzkumníky po celých Spojených státech. Z okna za stolem byl výhled do temného hangáru.

Lisa si za ním všimla známého obličeje.

Zvedla ruku a ukázala si na ucho. Painter už měl nasazené sluchátko s mikrofonem a zavolal jí soukromým kanálem.

„Jak se daří?“ zeptal se a položil ruku na okno.

„Pomalu postupujeme,“ odpověděla, i když věděla, že se ptá na její stav, ne na výzkum. O sobě se ale Lise nechtělo mluvit. Raději položila důležitější otázku: „Jak je Joshovi?“

Dostávala pravidelné zprávy od zdravotníků, ale chtěla to slyšet od Paintera, od někoho, kdo osobně znal jejího bratra.

„Pořád je pod sedativy, ale drží se. Je silný… je to bojovník.“

V tom se Painter rozhodně nemýlil. Její bratr zdolával nejvyšší hory, ale ani on nemohl bojovat proti něčemu, co není vidět.

„Dobrou zprávou je, že se chirurgům zřejmě podařilo zachránit kolenní kloub,“ dodal Painter. „To by mělo napomoct uzdravování a fyzické rekonvalescenci.“

Lisa se modlila, aby Joshovi zbýval dostatek času na uzdravení. „A co… objevily se nějaké známky infekce?“

„Ne. Všechno vypadá dobře.“

Lisu to příliš neutěšilo. Josh se s infekčním činidlem setkal přes narušený oblek. Nevdechl ho. Nepřítomnost symptomů mohla jen znamenat, že se touto cestou nákaza inkubuje v těle déle.

Neopouštěly ji obavy.

Amputovala jsem mu nohu včas?

Za ní promluvil doktor Parson. „Začneme poradu.“

Lisa položila ruku v rukavici na okno proti Painterově. „Dohlížej na něj za mě.“

Painter přikývl.

Lisa se obrátila k ostatním výzkumníkům. Někteří seděli, jiní stáli, ale všichni měli neprodyšné obleky. Během dalších patnácti minut vedoucí všech laboratoří seznámili ostatní s nejnovějšími pokroky.

Edafolog – vědec, který studuje mikroorganizmy, houby a další život v půdě – si vzal slovo jako první. V jeho hlase zněla neskrývaná úzkost.

„Dokončil jsem kompletní analýzu půdy z mrtvé zóny. Nákaza nezabíjí jenom rostliny a vyšší živočichy. Do hloubky šedesáti centimetrů ve vzorcích chyběl jakýkoliv život. Bakterie, spory, hmyz i červi. Všechny organizmy byly mrtvé. Půda je v podstatě sterilizovaná.“

Parson sebou udiveně trhl. „Taková patogenita… je neslýchaná.“

Lisa si vybavila tmavé svahy a představila si, jak stejný stín proniká pomalu krajinou hluboko do podzemí a vyhlazuje vše živé. Věděla o bouřce, která se blížila k údolí jezera Mono. Takové počasí představovalo recept na ekologickou katastrofu obrovských rozměrů.

Jako další promluvil bakteriolog. „Když mluvíme o patogenitě, naše skupina provedla řadu testů s tekutými dezinfekčními činidly, abychom se pokusili vysterilizovat vzorky z terénu. Zkoušeli jsme extrémně zásadité i kyselé prostředí. Louh, různá bělidla a tak dále. Vzorky ale zůstávají infekční.“

„A co extrémní horko?“ zeptala se Lisa – vzpomněla si na Painterův nápad, že možná budou muset kopce spálit, aby zastavili další postup nákazy.

Bakteriolog pokrčil rameny. „Nejdřív jsme si mysleli, že se nám to podařilo. Spálili jsme infikovanou rostlinu na popílek a v první chvíli se zdálo, že to zabralo, ale po zchladnutí zůstal vzorek stejně nakažlivý jako předtím. Domníváme se, že horko toho mikroba jen převede do stavu podobného spoře nebo cystě.“

„Třeba je nutná ještě vyšší teplota,“ řekla Lisa.

„Možná, ale jak vysoká? Uvažovali jsme také o žáru jaderného výbuchu, ale pokud by ho takový žár nezabil, výbuch rozpráší nákazu po stovkách kilometrů.“

To v žádném případě nesměli dopustit.

„Pokračujte v hledání,“ vyzval je Parson.

„Pomohlo by, kdybychom věděli, proti čemu bojujeme,“ uzavřel bakteriolog. Několik kolegů souhlasně přikývlo.

Lisa je seznámila s vlastními nálezy – s tím, že pravděpodobně stojí proti nějakému viru.

„Ale je nesmírně malý,“ pokračovala. „Menší než jakýkoliv dosud známý virus. Víme, že doktor Hess experimentoval s extremofily z celého světa, s organizmy, kterým se dobře daří v kyselém nebo zásaditém prostředí, a dokonce s těmi, které přežijí v horkých sopečných komínech.“

Významně se podívala na bakteriologa. „Ještě horší je, že doktor Hess pracoval i v oboru syntetické biologie. Jeho projekt Neogenesis měl za cíl upravit DNA extremofilů v pokusu pomoci ohroženým druhům – zvýšit jejich odolnost vůči změnám prostředí. Kdo ví, jaké monstrum vyrobil?“

Zvedl se doktor Edmund Dent, virolog z Centra pro kontrolu nemocí. „Myslím, že jsme to monstrum zahlédli. Nově instalovaným elektronovým mikroskopem.“

Všichni se k němu obrátili.

„Nejdřív jsme si mysleli, že je to nějaká technická závada. Bylo to příliš malé – nepředstavitelně malé –, ale pokud je odhad doktorky Cummingsové ohledně velikosti infekční částice přesný, pak to možná nebyl omyl.“ Dent se na ni zahleděl. „Jestli se k nám chcete připojit…“

„Jistě. Asi bychom s sebou měli vzít i genetika a bioinženýra pro případ, že…“

Ozvalo se hlasité zahoukání, které přitáhlo pohledy všech k oknu. Do tmy blikalo modré světlo ve stejném rytmu se sirénou. Poplach se spustil v karanténním oddělení v protějším koutě hangáru.

Lisa zděšeně vyskočila na nohy.

12. kapitola

29. DUBNA, 15.05 GREENWICHSKÉHO ČASU

BRUNTŮV ŠELFOVÝ LEDOVEC

„Držte se!“ zavolal pilot.

Malý letoun Twin Otter se při letu nad Weddellovým mořem plným ledovců zmítal jako nezkrocený hřebec. Vítr v blízkosti pobřeží zesílil.

„Házejí s námi mizerný sestupný větry,“ vysvětlil pilot. „Jestli je vám zle od žaludku, vzadu mám pytlíky na zvracení. Neznečistěte moji krásku.“

Gray se pevně držel popruhů svého skládacího sedadla na jedné straně kabiny. Vzadu chrastily a vrzaly bedny s výbavou a zásobami. Normálně se mu nedělalo zle z pohybu, ale tahle horská dráha napínala jeho odolnost do krajnosti.

Naproti přes kabinu klimbal Jason, na kterého divoké turbulence neměly sebemenší vliv. Očividně měl s tímhle větrným světadílem spoustu zkušeností. Vypadalo to, že ho mnohem víc zmohlo dvacet čtyři hodin dálkových letů k jižnímu konci světa.

Aspoň už se ale blížili k cíli.

Těsně po úsvitu – který na téhle straně světa, kde právě začínala temná zima, nastává kolem poledne – přeletěli velkým, zářivě červeným letadlem Dash 7 s logem Britského antarktického výzkumného programu z Falklandských ostrovů na Antarktický poloostrov, kde přistáli na skalnatém výběžku Adelaidina ostrova u britské stanice Rothera. V Rotheře přestoupili na tenhle menší letoun v podobných barvách a vydali se přes Weddellovo moře k Bruntovu šelfovému ledovci: sto metrů silné ledové vrstvě, která obepínala vzdálené pobřeží východoantarktické oblasti zvané Coatsova země.

S tím, jak se blížili k pobřeží, se dvojité vrtule stroje zakusovaly do polárního vzdušného proudění – takzvaných katabatických větrů, které sestupovaly z větších nadmořských výšek kontinentálních pohoří k úrovni moře.

Pilot byl starší anglický letec jménem Barstow, který měl s Antarktidou zjevně bohaté zkušenosti a pokračoval v průvodcovských poznámkách. „Věděli jste, že katabatické větry dostaly jméno podle řeckého výrazu katabaino, klesat nebo padat?“

„Doufejme, že se to nestane nám,“ zabručel zezadu nevrlý hlas.

V zadní části kabiny se choulil Joe Kowalski. Musel se skoro zlomit v pase, aby poskládal svoji medvědí postavu do těsného prostoru. Vypadal jako gorila s vyholenou hlavou, namáčknutá do kanalizačního potrubí. Navíc skláněl hlavu, aby s ní netloukl do nízkého stropu – i když se už několikrát během kodrcavého letu přes Weddellovo moře udeřil.

Kat ho s nimi vyslala jako další podpůrnou sílu, ale svěřila Grayovi i další důvod. Provětrej ho. Po rozchodu s Elizabeth Polkovou se jenom plouží po chodbách.

Gray uvažoval, jak asi Kat poznala rozdíl. Kowalski ani za nejlepších dnů nepřekypoval dobrou náladou.

Přesto si Gray nestěžoval. Kowalski na to sice nevypadal, ale jako bývalý příslušník amerického námořnictva měl osobitou sadu schopností, které se většinou týkaly výbušnin nejrůznějšího druhu. Jako expert Sigmy na demolice už v minulosti prokázal svoji cenu. Jeho bručounská povaha navíc člověku časem přirostla k srdci, podobně jako plíseň ke chlebu. Jakmile si na něj člověk zvykl, byl ten chlap v pohodě.

Ne že to někdy přiznám nahlas.

„Támhle vidíte Halleyovu stanici,“ zavolal na ně Barstow. „Ta velká modrá stonožka na ledu.“

Letoun se před přistáním naklonil a Gray vyhlédl z okna.

Přímo pod nimi narážely černé vlny na stěny z modrého ledu, které se tyčily do výšky čtyřicetipodlažních mrakodrapů. Jakkoliv Bruntův šelfový ledovec připomínal rozeklané pobřežní útesy, ve skutečnosti se jednalo o téměř sto kilometrů široký ledovcový splaz vyčnívající do moře a stékající z výše položených ledovců Země královny Maud na východě. Posouval se rychlostí deseti fotbalových hřišť za rok a rozpadal se do ker, odlamovaných teplejšími vodami Weddellova moře a oceánským dmutím.

Grayovu pozornost ale zaujala stavba na vrcholu těch útesů. Opravdu připomínala stonožku. Výzkumná stanice Halley VI byla zřízena roku 2012 a šlo o stanici jedinečného designu spočívajícího v jednotlivých ocelových modulech modré barvy, propojených uzavřenými chodbami. Každý modul stál na chůdovitých ližinách s hydraulicky ovládanou výškou.

„Tohle je šestá verze stanice,“ pokračoval Barstow, zatímco vyrovnával letoun ve větru. „Ostatních pět pohřbil sníh, rozdrtil je led a skončily v moři. Proto je teď všechno na ližinách. Můžeme odtáhnout stanici ze závějí i z dosahu odlamujících se ker.“

Kowalski přitiskl nos k oknu. „Tak jak to, že je tak blízko moře?“

Měl pravdu. Osm propojených modulů v řadě za sebou spočívalo pouhých sto metrů od okraje útesu.

„Moc dlouho tam nezůstane. Za několik týdnů se přesune do vnitrozemí. Pár klimatologických intošů tu dělá roční studii tání ledovců a měří rychlost, s jakou led sklouzává z tohohle zpropadenýho kontinentu. Tady už jsou skoro hotoví a všichni se přesunou na druhou stranu Antarktidy.“ Pilot se na ně ohlédl – což se uprostřed přistávacího manévru Grayovi moc nelíbilo. „Pojedou na Rossův šelfový ledovec. Na stanici McMurdo. To je jedna z vašich.“

„Koukejte se na cestu,“ zabručel Kowalski zezadu a pro zdůraznění ještě ukázal dopředu.

Pilot se vrátil k řízení a Gray se obrátil k Jasonovi, kterého náklon letadla a hluk probraly ze spánku. „McMurdo? Tam máš příbuzné, ne?“

„Kousek tamodtud,“ odpověděl Jason.

„Kdo by chtěl bydlet tady?“ zeptal se Kowalski. „Stačí, aby se člověk pokusil vymočit, a zmrznou mu koule.“

Barstow vyprskl smíchem. „Zvlášť uprostřed zimy, kamaráde. To byste nejspíš přišel o celý nádobíčko. V zimě je tady pěkná ledárna.“

Jason ukázal pod sebe. „Proč je jedna část stanice červená, když všechny ostatní jsou modré?“

„To je naše zdejší čtvrť červených luceren,“ odpověděl Barstow a vyrovnával letoun, zatímco se proti nim zvedala ledová stěna. „V tomhle modulu se odehrává veškerá zábava. Tam jíme, při vzácných příležitostech si připíjíme, hrajeme kulečník a máme tam telky ke sledování filmů.“

Letoun dosedl a sklouzl po pruhu s odklizeným sněhem, který sloužil jako přistávací dráha. Celý stroj se třásl a chvěl, dokud konečně nezastavili nedaleko stanice.

Všichni vystoupili. I když byli zachumlaní do teplých polárních bund, vichr okamžitě odhalil všechny skuliny a záhyby. Každé nadechnutí pálilo, jako kdyby vdechovali kapalný dusík, a paprsky nízko visícího slunce, které se odrážely od sněhu, je oslepovaly. Za půl hodiny slunce zapadne a za dalších pár dnů přestane vycházet úplně.

Pilot za nimi vyšel ven, ale kabát si nechal rozepnutý a nenasazoval si ani kapuci. Zvedl ošlehanou tvář k modrému nebi, jako kdyby se vyhříval v posledních slunečních paprscích. „Takhle teplo už dlouho nebude.“

Teplo?

Graye z té zimy bolely i zuby.

„Člověk se musí opalovat, dokud to jde,“ řekl Barstow a odvedl je ke schodům jednoho z obřích modrých modulů.

Rozměry stanice byly takhle ze země opravdu impozantní. Každý modul připomínal dvoupatrový dům a čtyři hydraulické ližiny ho zvedaly do výšky patnácti metrů nad povrch ledu s navátým sněhem. Klidně by pod ním projel traktor, což se podle opodál zaparkovaného stroje občas taky dělo.

„Tím zřejmě odtahují moduly,“ podotkl Jason s pohledem na americký traktor John Deere. Nakonec zakotvil očima na ledem pokryté stanici. „Vypadá to tady jako kulisy Hvězdných válek.“

„Jo,“ přikývl Kowalski. „Jako na ledový planetě Hoth.“

Gray s Jasonem se na něj podívali.

Obrovo věčné mračení se prohloubilo. „Co je? Dívám se na filmy.“

„Tudy, lidičky,“ řekl Barstow a ukázal ke schodům.

Zatímco stoupali nahoru a oklepávali si sníh z bot, nad schody se otevřely dveře a na plošinu je vyšla přivítat žena v rozepnuté červené parce. Dlouhé černé vlasy měla sčesané z obličeje a stažené před větrem do praktického, ale zároveň i ženského ohonu. Měla štíhlou, pevnou postavu, větrem ošlehané a opálené tváře. Rozhodně netrávila čas zavřená uvnitř.

„Vítejte v nejvzdálenějším koutě světa,“ oslovila je. „Jsem Karen Von Der Brueggeová.“

Gray vystoupal až k ní a potřásl jí rukou. „Děkujeme za přijetí, doktorko.“

„Říkejte mi Karen. Nepotrpíme si tu na formality.“

Gray znal základní údaje o této ženě, která pracovala jako vědkyně a velitelka stanice. Ve dvaačtyřiceti letech už byla uznávanou arktickou bioložkou, absolventkou Cambridge. Gray ve složce viděl fotografie ledních medvědů, které pořídila na dalekém severu. Teď působila na opačné straně zeměkoule a studovala kolonie tučňáků císařských, kteří tu hnízdili.

„Pojďte dál. Hned vás ubytujeme.“ Otočila se a provedla je dveřmi dovnitř. „Tohle je velitelský modul se skladem bot, komunikační stanicí, ordinací a mou kanceláří. Ale myslím, že se budete cítit pohodlněji v rekreační části.“

Gray se cestou rozhlédl – všiml si malé ordinace s jediným operačním stolem a zastavil se u dveří do komunikačního centra.

„Doktorko Von Der Brueggeová… Karen, už od Rothery na Adelaidině ostrově se pokouším spojit se Spojenými státy, ale nepodařilo se mi najít dostatečný signál.“

Nakrabatila čelo. „Váš satelitní telefon určitě využívá geosynchronní spojení.“

„Správně.“

„Ty nad sedmdesáti stupni jižní šířky pracují špatně. To se týká prakticky celé Antarktidy. Tady používáme systém satelitů s nízkou dráhou.“ Ukázala ke komunikační místnosti. „Klidně si zavolejte. Můžeme vám poskytnout trochu soukromí, ale musím vás varovat – právě probíhá sluneční bouře, která ovlivňuje i naše systémy. Je to nepříjemné, ale o to hezčí je zase polární záře.“

Gray vešel dovnitř. „Děkuji.“

Karen se obrátila k ostatním. „Zavedu vás do společenské místnosti. Hádám, že nepohrdnete horkou kávou a jídlem.“

„Jídlo zadara nikdy neodmítnu,“ řekl Kowalski o poznání méně zasmušile.

Zatímco ostatní odcházeli do jednoho z uzavřených mostů mezi moduly, Gray za sebou zavřel dveře komunikační místnosti a přistoupil k satelitnímu telefonu, aby vytočil bezpečné číslo velitelství Sigmy. Za chvilku už poslouchal pípání, které ohlašovalo, že je právě navazováno šifrované spojení.

Kat se ozvala okamžitě a neztrácela čas dlouhými úvody. „Jste na Halleyově stanici?“ zeptala se.

„Během letu mi nejspíš vypadaly plomby ze stoliček, ale jsme tady, živí a zdraví. Ještě musíme počkat, až se dostaví ten člověk, kterého pro nás profesor Harrington pošle. Pak snad získáme nějaké odpovědi.“

„Doufejme, že to bude brzy. Zprávy z Kalifornie jsou čím dál pochmurnější. Nad oblast postupuje bouřková fronta a hrozí přílivové deště s bleskovými záplavami.“

Gray chápal hrozící nebezpečí. Nákazu za takových okolností nebude možné omezit na karanténní zónu.

Kat pokračovala, ale některá slova se ztrácela v praskání statické elektřiny a digitálních poruchách. „Taky byste měli vědět, že Lisin bratr vykazuje… známky infekce. Před dvaceti minutami měl křeče. Pořád se snažíme zjistit, jestli šlo o důsledek nákazy nebo pooperační komplikaci. V každém případě potřebujeme… tuhle situaci co nejdřív vyřešit, než vypukne peklo.“

„Jak se drží Lisa?“

„Pořád pracuje, aby našla způsob, jak pomoct bratrovi. Painter si ale o ni dělá starosti. Jedinou dobrou zprávou je, že možná máme stopu k tomu sabotérovi na základně. Právě ji sledujeme.“

„Dobře. Já to tu vyřídím, jak to půjde nejrychleji, ale kontakt profesora Harringtona má dorazit až za hodinu.“

Ten nás za ním zavede, ať už to je sakra kamkoliv.

V Katině hlase i na tu vzdálenost zněla jasná netrpělivost. „Kéž by nebyl tak paranoidní…“

Gray sdílel její podráždění, ale hlodala v něm další obava: Co když má Harrington k paranoie dobrý důvod?

15.32

Zase doma…

Slunce už skoro zapadlo, ale Jason si ještě užíval rozhled po okolí. Seděl u stolu před řadou oken s trojitými skly, ze kterých bylo vidět přes ledovou pláň na Weddellovo moře. Po tmavě modré hladině pluly masivní kry, vymodelované větrem a vlnami do pohádkových tvarů: do vysokých hřebenů, oblouků a zubatých modrobílých plachet.

Připojil se k Sigmě, aby konal dobro a udržoval zemi v bezpečí, ale taky doufal, že uvidí svět. Místo toho trávil většinu času pohřbený v podzemním velitelství a teď v rámci prvního terénního úkolu…

Poslali mě domů.

Část dětství prožil v Antarktidě s matkou a nevlastním otcem, kteří pořád pracovali nedaleko od stanice McMurdo na opačné straně kontinentu.

Vrátil jsem se zpátky na začátek.

Mrzutě upíjel horký čaj a poslouchal hovor hrstky zdejších zaměstnanců v rekreačním modulu. Červený modul byl rozdělen na dvě patra. Spodní zahrnovalo jídelnu, z níž vedlo točité schodiště do horní části s knihovnou, počítači a konferenční místností. Mezi oběma podlažími byla dokonce nainstalovaná horolezecká stěna.

Hned za Jasonem hrála trojice mužů kulečník a bavila se jazykem, který mu připomínal norštinu. Stanice sice patřila Spojenému království, ale jezdili sem výzkumníci z celého světa. Podle doktorky Von Der Brueggeové tu normálně pobývalo padesát až šedesát vědců, s příchodem temných zimních měsíců se však tento počet snížil ke dvaceti a během polární noci jich tu zůstane jen asi tucet.

V této přechodné době probíhala uvnitř stanice i v okolí rušná aktivita. Dva sněžné skútry za oknem odtahovaly palety beden. Nejúžasnější pohled však představoval zelený traktor John Deere, který zrovna vlekl pryč jeden z odpojených modrých modulů. Vzápětí zmizel jako duch v mlze, která před západem slunce navzdory větru zahalila šelfový ledovec.

Velitelka říkala, že během následujícího týdne bude bez přestávky probíhat demontáž stanice a její stěhování část po části do vnitrozemí, kde bude na zimní měsíce opět sestavena.

Na obloze proplachtil nízko nad okrajem ledovce další letoun typu Twin Otter. Odrážely se od něj poslední sluneční paprsky toho dne – vypadalo to, že se chystá přistát. Místo červených barev Britského antarktického výzkumného programu nicméně byl celý bílý – nezvyklá barva pro polární oblast, kde se většinou používaly jasné barvy, lépe viditelné na pozadí sněhu a ledu.

Třeba je to kontakt profesora Harringtona.

Jason zpola vstal, aby na letadlo upozornil Graye. Kowalski si na opačné straně místnosti zrovna nabíral druhý talíř – vypadalo to na kusy koláče.

Najednou letoun zvedl nos a odvrátil se od vyklizené přistávací plochy. Zdálo se, že zase odlétá. Zřejmě to nebyl Harringtonův člověk, ale jen nějaký turista. V každém případě šlo o falešný poplach.

Jason si sedl zpátky na židli.

Díval se, jak se letadlo naklání ke straně. Na boku se otevřely dveře a Jason uvnitř postřehl pohyb. Z letounu se vynořila podezřelá dvojice černých trubic.

Vzápětí z nich vyšlehl oheň s kouřovou stopou.

Raketomety.

První výbuchy zničily letadlo na konci přistávací dráhy. Pak se letoun otočil ke stanici.

Jason ucítil, jak mu paži svírá něčí ruka.

Kowalski ho zvedl ze židle. „Je načase vypadnout, chlapče.“

15.49

Gray přikrčeně běžel přes most, který spojoval velitelský modul s rekreačním. V hlavě mu pořád zněly ozvěny explozí. Právě po hovoru s Kat vešel do uzavřeného průchodu mezi moduly, když vybuchly první rakety. Za okny viděl hořící trosky Twin Otteru.

Na chodbě se ze dřepu zvedla další postava.

Gray k ní doběhl. „Jste v pořádku, Karen?“

Velitelka stanice vypadala omámeně, ale pak se její modré oči zaostřily a vyšlehla z nich spíš zlost než strach.

„Co to sakra je?“ vyhrkla.

„Útočí na nás.“

Pokusila se protáhnout kolem něj. „Musíme vyslat SOS.“

Gray ji chytil za pas a zastavil ji. Slyšel sílící hukot motorů. Odtáhl Karen k rekreačnímu modulu.

„Není čas,“ varoval ji.

„Ale…“

„Věřte mi.“

Gray neměl čas na vysvětlování, a tak ji zpola postrčil, zpola donesl ke konci chodby. Než stačil natáhnout ruku ke dveřím, už se před ním otevřely a v nich se objevil Kowalski. Vypadalo to, že nese Jasona.

„Zpátky!“ vykřikl na něj Gray.

Kowalski uhnul, Gray vpadl dovnitř a předal Karen svým společníkům. Ve chvíli, kdy za sebou zabouchl dveře, celým modulem otřásly další dva výbuchy. Z polic v jídelně popadaly skleničky a tlaková vlna vysklila řadu okenních tabulek.

Gray vyhlédl z okénka ve dveřích. Opačný konec spojovacího mostu zmizel a v boku velitelského modulu se objevil kouřící otvor.

Přesně v místě komunikačního centra.

Karen se k němu připojila a nahlédla mu přes rameno.

„Izolují nás,“ vysvětlil Gray. „Nejdřív vyřídili letadlo a s ním jedinou únikovou cestu z ledu. Když jsem pak slyšel, jak se letadlo zase blíží, věděl jsem, že se zaměří na komunikační centrum, aby nás odřízli od zbytku světa.“

„Kdo to je?“

Gray si vybavil oddíl, který napadl velitelství DARPY. Twin Otter na obloze byl bílý – typická barva pro polární bojové operace. Předpokládal, že co nevidět bude následovat pozemní útok.

„Máte tady nějaké zbraně?“ zeptal se.

Karen se otočila. „Ve skladu. V posledním modulu stanice. Ale nemáme jich moc.“

Lepší málo než žádné.

To už se kolem nich shlukli ostatní včetně Barstowa a hrstky vyděšených výzkumníků.

„Kolik lidí je ve stanici?“ zeptal se Gray a vykročil v čele skupiny přes jídelnu.

Karen se rozhlédla – očividně počítala přítomné. „V tuhle roční dobu jenom pět nebo šest dalších, pokud nepočítáme dělníky, kteří už jsou venku.“

Gray otevřel dveře k další průchodové chodbě. „Pohyb! Modul po modulu! Až dozadu!“ Počkal, až všichni proběhnou kolem, a vydal se vedle Karen za nimi. „Má stanice interkom nebo jiný systém k vyhlášení všeobecného poplachu?“

Karen přikývla. „Jistě. Odvysílám poplach i všem venku.“

„Dobře. Jakmile budeme v posledním modulu, spusťte evakuaci.“

Ustaraně se na něj podívala. „Po západu slunce venkovní teploty spadnou mnohem níž.“

„Nemáme jinou možnost.“

Venku se rozhostilo ticho. Žádné další výbuchy. Gray si představil, jak se Twin Otter připravuje na přistání. Nepochyboval o tom, že se brzy dostaví útočný výsadek. Po vyřazení komunikačního centra nemohl zavolat o pomoc, zatímco útočníci budou mít celou noc na to, aby prohledali stanici, nebo rozmístili nálože a vyhodili všechny moduly do povětří.

Zatímco Gray promýšlel postup, všichni vběhli do dalšího modulu – obytné části stanice s několika malými ložnicemi vymalovanými zářivými barvami. Tady nabrali ještě jednoho zaměstnance, drobného, vyděšeného mladíka s brýlemi, a pokračovali přes dva výzkumné moduly, oba zazimované a uzavřené.

Konečně dospěli k poslednímu vagonu tohoto ledového vlaku. Na první pohled se jednalo o skladiště.

„Kde jsou zbraně?“ zeptal se Gray.

„U zadních dveří,“ odpověděla Karen a hodila klíče Barstowovi. „Ukaž jim je.“

Sama přistoupila k interkomu na stěně, rychle do něj naťukala kód a vyhlásila všeobecný poplach spolu s evakuací. Lidem, kteří už byli venku, přikázala, ať se drží co nejdál od stanice.

Barstow odvedl Graye a jeho společníky ke skříňce u zadní stěny a Kareninými klíči odemkl dvoukřídlové dveře. Gray přejel pohledem řady pušek a pistolí. Snažil se nedávat najevo zklamání z chabého arzenálu, ale jakému ohrožení by stanice za normálních okolností mohla čelit? Nebyli tu žádní suchozemští predátoři, jen samí tučňáci a pár tuleňů. Těch několik pušek a pistolí zřejmě mělo sloužit proti případným neukázněným hostům – ne k odražení soustředěné ofenzívy.

Gray rozdal šest pistolí Glock 17 a hodil si přes rameno jednu ze tří útočných pušek, lehkou zbraň L86A2. Druhou dal Kowalskému a poslední Barstowovi. Jason zkušeně nabil pistoli.

Gray přistoupil k okénku v posledních dveřích. Krátký den skončil a venku se setmělo. Z malé plošiny za dveřmi vedl žebřík dolů na led.

„Kowalski, Barstowe, až budeme dole, pokusíme se zabránit letadlu v přistání. Pokud se nám to nepodaří, stáhneme se na udržitelnou pozici.“ Otočil se k Jasonovi. „Ty odvedeš ostatní pryč. Co nejdál od stanice.“

Mladík přikývl. Vypadal ostražitě – v očích mu svítil zdravý strach, ale byl připravený vyrazit.

Karen se vrátila s náručí ručních vysílaček. „Vzala jsem i tohle.“

Gray kývnutím pochválil její duchapřítomnost a jednu vysílačku si zasunul do kapsy u bundy. „Rozdejte je ostatním.“

Jakmile byli připravení, Gray opět zaujal místo v čele. Otevřel dveře do temné, mrazivé noci. Když na obličeji ucítil první poryv studeného vzduchu, zapochyboval o rozumnosti svého plánu. Venku na ledu je čekala stejně jistá smrt jako na stanici. Budou muset najít nějaké útočiště, a to rychle – někde jinde než tady.

Ale kde?

Stanicí otřásl další výbuch. Světla zablikala a zhasla.

„Vyřídili generátory,“ promluvila za ním Karen.

Gray se zamračil. Odposlouchávali snad útočníci Karenin poplach? Proto se rozhodli k tomuto novému útoku? Nebo šlo o poslední salvu, aby před přistáním vynervovali a zdeptali obránce stanice?

Bručení letadla mu připomnělo, že další otálení nebo váhání jejich šance jen zhorší. Vyběhl do mrazu, natáhl si rukavice a sklouzl po žebříku dolů. Mávl na ostatní, ať ho následují.

Přiložil si pažbu pušky k rameni a hledáčkem zaměřil světla Twin Otteru na večerní obloze. Letoun právě zatáčel na opačné straně stanice. Od trupu vyšlehl oheň, nad ledem zarachotila další exploze a opodál pohasl ostrůvek světla.

„To byla jedna z našich roleb,“ řekla Karen provinile. „Měla jsem je varovat, ať zhasnou.“

Gray si všiml další rolby zaparkované napravo od stanice spolu se třemi sněžnými skútry. „Dokážete ty stroje dost rychle nastartovat? Když necháte zhasnutá světla, budete v nich pohyblivější, než kdybyste měli jít pěšky.“

Karen přikývla.

Připojil se k nim Jason. „Co když mají útočníci noční vidění?“ zeptal se.

„Pokud ano, všimnou si nás stejně snadno, i když půjdeme pěšky.“ Gray ukázal k husté mlze, která padala na šelfový ledovec všude kolem. „Jakmile vyrazíte, ukryjte se co nejrychleji v mlze. Je to vaše nejlepší šance.“

Jason se pochybovačně ohlédl po možném útočišti.

Gray se obrátil ke Kowalskému a Barstowovi. „Získáme ostatním co nejvíc času.“ Ukázal k protější straně stanice. „Když budeme pálit tamodtud, protivníci se zaměří na nás.“

Kowalski pokrčil rameny. „Asi je to lepší, než aby nám umrzly zadky.“

Barstow přikývl.

Po ujasnění plánu Gray nařídil, aby se skupina rozdělila.

Jason se na odchodu ještě ohlédl. „Jeden ze skútrů je trojmístný.“ Podíval se na Grayův tým. „Necháme ho tady s nastartovaným motorem. Pro všechny případy.“

Gray pokývl na znamení, že rozumí. Pohotovost toho mladíka na něj udělala dojem.

Bez dalšího otálení odvedl Kowalského a Barstowa pod skladištěm na druhou stranu. Slyšel, jak se za nimi probouzejí k životu motory sněžných strojů – chvíli studeně kašlaly, ale vzápětí se spolehlivě rozburácely.

Gray přihlížel, jak pomalu odjíždějí a jeden po druhém mizí v mlze.

Sám uspokojeně vykročil z úkrytu pod stanicí, s puškou přiloženou k rameni. V hledáčku bedlivě sledoval, jak se letadlo otáčí jeho směrem. Zdálo se, že stoupá výš, jako kdyby vycítilo přítomnost schovaných odstřelovačů.

Zvláštní chování nepřátel dělalo Grayovi starosti. Podezřívavě se zamračil a po zádech mu přeběhl mráz.

Proč se ještě nepokusili přistát?

Letoun dál pomalu kroužil jako sokol nad polem. Zatím se útočné komando snažilo základnu jenom odříznout a udržet její obyvatele na místě.

Ale proč? Na co čekají?

Odpověď přišla o vteřinu později.

Světem otřásla hromová exploze, stokrát silnější než předchozí výbuchy raket. Na opačném konci stanice vytryskl vysoko do noci gejzír ledu a ohně. Následovala další detonace, podstatně blíž, a hned poté třetí.

Graye i jeho kolegy srazily výbuchy na kolena. Gray si představil řadu náloží zavrtaných hluboko v ledu. Musely tu být umístěny hodně dávno.

Série explozí pokračovala z jedné strany stanice na druhou.

Gray se podíval za linii výbuchů, k těžkému závoji mlhy.

Aspoň že ostatní odjeli včas…

Viděl, jak se od kráterů rozbíhají pukliny, spojují se a pokračují dál. Představil si, jak se led láme i směrem dolů, do hlubin plovoucího šelfového ledovce.

Najednou pochopil úmysl nepřátel.

Žaludek mu sevřela ledová pěst.

Jako na potvrzení jeho nejhorších obav zaznělo hlasité prasknutí, jako kdyby se pod nimi tříštila samotná zemská kůra.

Pod koleny se mu pohnul led a naklonil se k temnému moři. Zavrtané bomby úspěšně odlomily kus Bruntova šelfového ledovce a vytvořily novou kru – kru, na níž spočívala stanice Halley VI.

Celá stanice se zachvěla a začala pomalu klouzat přes nakloněnou ledovou plochu.

Gray nevěřícně vzhlédl.

Kowalski všechno sledoval vedle něj. „Vypadá to, že se s bejvalkou nakonec přece jenom neusmířím.“

13. kapitola

29. DUBNA, 8.45 KALIFORNSKÉHO ČASU

JOSEMITSKÉ ÚDOLÍ, KALIFORNIE

„Když se chcete schovat, tohle není špatné místo,“ řekl Drake.

„Doufejme, že je pořád tady.“ Jenna vystoupila z SUV do ranního mrholení, nasadila si kapuci a rozhlédla se po majestátním hotelu Ahwahnee, perly Josemitského národního parku.

Tato rustikální horská chata byla otevřena v roce 1927 v nádherné kombinaci stylu Arts and Crafts a architektury indiánských příbytků. Byla proslulá obrovskými pískovcovými krby, ručně malovanými dřevěnými trámy a okny z barevných skel. Ačkoliv na přenocování zde Jennin plat nestačil, občas si dopřála oběd v impozantní jídelně se stropem ve výšce třípatrového domu, podepřeným masivními borovicovými sloupy.

Dnes ráno ale neměla namířeno k hlavní chatě.

Čtyřčlenný oddíl mariňáků zanechal nenápadné auto na zadním parkovišti a Drake je odváděl k lesu za hotelem. Jenna a Nikko šli s nimi. Měli na sobě civilní šaty, pod které si navlékli kevlarové neprůstřelné vesty, a zbraně nesli řádně skryté.

Jenna měla pod bundou za opaskem Smith & Wesson M&P ráže .40 a na druhé straně připravená pouta.

Před deseti minutami je navzdory špatnému počasí vrtulník dopravil přes pohoří Sierra Nevada do Josemitského údolí. Široká louka vedle hotelu představovala běžnou přistávací plochu pro záchranářské vrtulníky, ale Drake se obával, že by mohli vyplašit kořist, a tak zvolil přistání o něco dál – na nedaleké louce Stoneman Meadow.

„Auto,“ řekl svobodník Schmitt.

Ukázal na bílou Toyotu Camry s massachusettskou poznávací značkou. Číslo odpovídalo. Vůz patřil Amy Serpryové.

Painter před hodinou zahájil pátrání po GPS souřadnicích vozu s odpovídajícím identifikačním číslem a objevili ho tady, v Josemitském údolí, nedaleko od evakuované horské oblasti.

Nejdřív se domnívali, že ta žena tu jenom nechala auto a vyměnila ho za jiné. V hotelu nebyla ubytovaná žádná Amy Serpryová. Ale když poslali na recepci fotografii, ukázalo se, že podobná žena si zaplatila pokoj pod falešným jménem, s padělanými průkazy a kreditkami.

To byla nevyvratitelná známka viny.

Ale proč se podezřelá ubytovala tady, tak blízko uzavřené zóny? Zůstala tu, aby sledovala svoje vlastnoruční dílo?

V Jenně žhnula zlost – vybavila si pustinu s mrtvolami zvířat. Raději nevzpomínala na úder sekerou a křik. Když Drake udělal, co bylo nutné, držela Joshe za ramena. Po celou zpáteční cestu seržant nepromluvil a jen nepřítomně hleděl po okolních kopcích.

„Musí být pořád tady,“ řekl Schmitt, když minuli její vůz. „Jedině že by odjela jiným autem.“

Doufejme, že ne. Potřebujeme odpovědi.

Drake rázně kráčel jako první, s kamenným, nepřístupným výrazem. Zjevně nechtěl jenom odpovědi, ale taky odplatu.

Toyota stála u cestičky, která vedla mezi kmeny borovic. K hotelu Ahwahnee patřilo čtyřiadvacet venkovských chatek k pronajmutí, všechny v lesích. Amy si zarezervovala jednu z nich, aby nebyla tak nápadná.

Vykročili po cestě. Pod korunami stromů visela vůně borovicové pryskyřice. Když se stezka rozdvojila, dva Drakeovi muži se vydali doprava a o pár kroků později Drake s dalším vojákem zatočili doleva mezi stromy. Hodlali chatku obejít a utáhnout kolem ní smyčku.

Jenna s Nikkem zamířila přímo k chatce. Podle plánu se měla pokusit navázat kontakt s podezřelou. V civilním oblečení a se psem u nohy vypadala jako kterákoliv jiná turistka. Cílem bylo uchlácholit Amy a snad ji i přimět, aby otevřela výletnici, která zabloudila.

Za zatáčkou cesty se mezi borovicemi objevila malebná chatka z cedrového dřeva, natřená nazeleno, aby lépe splývala s lesem. Dveře se dvěma postranními světly rámovala kamenná veranda. Za všemi okny byly zatažené závěsy, stejně jako za skleněnými tabulkami ve dveřích.

Zdá se, že někdo chce mít soukromí.

Jenna necítila žádné obavy, když pokračovala v cestě sama. Věděla, že ji kryjí mariňáci. Ale i tak se nenápadně zatahala za neprůstřelnou vestu. Nikko se držel těsně u ní, jako kdyby vnímal její napětí.

U dveří si Jenna navzdory dešti stáhla kapuci a nasadila zmatený výraz. Rozhodně zaklepala a ustoupila.

„Haló,“ zavolala. „Ukážete mi, kudy se jde k hotelové recepci?“

Dolehl k ní tlumený zvuk.

Někdo tam je.

Naklonila se blíž a přiložila ucho ke dveřím. „Haló!“ zavolala podruhé, tentokrát hlasitěji.

Zaposlouchala se. Uvědomila si, že zvuk, který slyší, je vyzvánění telefonu. Podle tónu se jednalo o mobil.

Nadechla se, aby zkusila zavolat potřetí, ale vtom kdosi odpověděl, sípavě a sotva slyšitelně.

„… pomozte mi…“

Jenna instinktivně zareagovala, vytáhla pistoli a pažbou rozbila skleněnou tabulku vedle kliky. Stáhla si rukáv bundy níž, smetla největší střepy stranou, vsunula ruku dovnitř a odemkla si.

Za sebou uslyšela dusot bot.

Ohlédla se. Blížil se k ní Drake. „Počkejte!“

Odjištěné dveře se samy otevřely.

Jenna zůstala schovaná za dveřním sloupkem a pozvedla pistoli sevřenou v obou rukách. Drake zaujal pozici u druhé strany dveří.

V zešeřelé místnosti svítila jen lampička u postele. V jejím světle bylo vidět ležící postavu, zpola zakrytou dekou. Podle blond vlasů se jednalo o Amy Serpryovou, ale její obličej byl napuchlý a skvrnitý, kůže plná puchýřů a okraje rtů zčernalé. Vršek deky pošpinily zvratky a přikrývka byla zmuchlaná, jako kdyby se pod ní Amy zmítala.

Jenna slyšela o křečích, které postihly Joshe.

Předpokládala, že Amy trpěla podobně.

Není divu, že neutekla daleko. Zřejmě se jí udělalo zle a schovala se, kde mohla.

Necítila k ní soucit – věděla, kolik lidí kvůli té sabotérce zahynulo.

Amyina hlava se na polštáři otočila a padla směrem ke dveřím. Oči měla potažené matně bílou vrstvou; patrně oslepla. Otevřela ústa, jako kdyby chtěla zopakovat svoji prosbu.

Místo toho se jí z pusy vyřinula krev, zalila polštář a vsákla se do matrace. Tělo na lůžku ochablo a znehybnělo.

Jenna jí vykročila na pomoc, ale Drake ji zastavil na prahu.

„Podívejte se na koberec,“ varoval ji.

Jenně v první chvíli nedošlo, co jsou ty malé hrudky na podlaze. Pak si ale uvědomila, na co se dívá.

Myši… mrtvé myši.

Slyšela o tom, že tihle nevítaní hosté často sdílejí ubytování s návštěvníky hotelu. Její kamarádka z univerzity vloni nějakou dobu bydlela v jedné z těchto chatek. Později dokázala mluvit jen o tom, jak myši v noci skákaly po posteli, prohledávaly jí zavazadla a dokonce jí nadělily pár bobků do bot.

Hotel s nimi vedl nelítostný boj, zejména poté, co se v údolí objevila nákaza myším hantavirem.

V téhle konkrétní chatce nicméně válka už skončila.

Nebo aspoň skoro.

Jedna z myší ochable poskočila. Její tělíčko se divoce chvělo.

Jenna zareagovala pomalu. Příliš se soustředila na hrůzy uvnitř.

Nikko se prosmýkl kolem ní – pohyb myši v něm probudil instinkt lovce.

„Nikko, ne!“

Pes se po jejím povelu zastavil, ale to už držel myš v zubech. Otočil se a svěsil ocas. Věděl, že provedl něco špatného.

„Nikko…“

Pes položil myš na zem a zaraženě, se svěšenou hlavou k ní vykročil.

Drake jednou rukou strhl Jennu dozadu a druhou zavřel dveře. Uvnitř číhalo něco mnohem horšího než hantavirus.

Nikko za dveřmi zakňučel – prosil, aby ho pustili ven.

9.01

Lisa čekala, až se vyrovnají tlaky a ona bude moci otevřít vnitřní dveře do komplexu laboratoří. Přes zeď slyšela bubnování deště do kovové střechy velkého hangáru.

Připomínalo jí, že dochází čas.

Podle místních meteorologů se nad oblast dál přesouvalo široké bouřkové pásmo. Mrtvé akry kolem bývalé stanice zůstávaly suché, ale bylo jen otázkou času, než se temná mračna nad nimi protrhnou. Logistická skupina dostala za úkol s pomocí počítačových modelovacích programů odhadnout, jak daleko se zkáza může rozšířit – podle místní topografie a geologického uspořádání se snažili spočítat, kudy bude z kopců stékat voda.

První zprávy byly krajně nepříznivé.

Painter pořádal telekonference s různými státními i federálními úřady a pokoušel se odvrátit hrozící katastrofu, ale nová posila, která dorazila uprostřed noci, se bohužel ukázala být spíš přítěží. Z Dugwayského testovacího prostoru v Utahu sem přiletěl technický ředitel DTC – armádního Vývojového a testovacího velitelství, které se zabývalo obranou před jadernými, chemickými a biologickými hrozbami. Za těch pár krátkých hodin už se stačil stát bolavým trnem v Painterově patě.

Nad vnitřními dveřmi se rozzářilo zelené světlo a magnetické zámky se se slyšitelným zasyčením vzduchu uvolnily. Lisa prošla dovnitř – byla ráda, že může přenechat politické spory Painterovi. Ona sama se musela plně věnovat náročnější výzvě.

Ohlédla se ke karanténnímu oddělení na opačné straně hangáru. Josh po infuzi diazepamu zase odpočíval. Příčina krátkého záchvatu zůstávala neznámá, ale Lisa se obávala, že může jít o symptom nákazy, která se šíří centrální nervovou soustavou.

Vybavila si trn, který se mu zabodl do nohy.

Kéž bych se mýlila.

Dokud si ale nebude jistá, hodlala pokračovat v práci.

„Jste zpátky, doktorko Cummingsová. Výborně.“

Hlas se jí ozval z vysílačky v uchu. Otočila se a uviděla virologa Edmunda Denta, jak stojí u vzdáleného okna ve své laboratoři. Zvedl ruku na pozdrav a mávl na ni, ať se k němu připojí.

„Díky vaší práci jsme výrazně pokročili v izolaci infekčních částic,“ oznámil. „Jakmile jsme se dozvěděli, že máme hledat něco tak malého, postoupili jsme rychle kupředu. Ale zajímal by mě váš názor na to, co jsme zatím zjistili.“

„Samozřejmě,“ přikývla Lisa.

Byla ráda aspoň za nějaký pokrok a rychle prošla menší přetlakovou komorou do virologické laboratoře. Kolem se leskly ocelové přístroje: vysokorychlostní centrifugy, hmotnostní spektrometr, ultramikrotom od Leiky pro získávání ultratenkých řezů, kryokomora a dva elektronové mikroskopy.

U jednoho počítače seděla druhá postava v neprodyšném obleku a skláněla se k monitoru. Lisa toho člověka nepoznala, dokud se neotočil. Snažila se co nejlíp potlačit svoje překvapení.

Byl to doktor Raymond Lindahl, technický ředitel Vývojového a testovacího velitelství americké armády. Za obličejovým krytem vypadal zhruba na padesát let, měl obarvené černé vlasy a stejně černou bradku. Od svého příjezdu strkal svůj dlouhý nos úplně všude, zbrkle rozhodoval a měnil Painterovy pokyny, kdykoliv k tomu měl právo – což k Painterovu podráždění bylo až příliš často.

Teď se zdálo, že Lisa musí sdílet Painterův úděl.

Jeho přítomnost samozřejmě nebyla nijak nepatřičná vzhledem k jeho odbornosti na poli genetiky a bioinženýrství. Rozhodně se jednalo o brilantního vědce a nerozpakoval se to dávat arogantně najevo.

„Doktore Dente,“ pronesl Lindahl upjatě, „nejsem si jistý, jestli tady potřebujeme lékařku a fyzioložku. Doktorka Cummingsová by měla raději trávit čas klinickou prací a soustředit se na testy na zvířatech, ne na tuhle linii výzkumu.“

Edmund se nedal – Lise tím byl ještě sympatičtější. Byl o deset let mladší než Lindahl a měl bohémský přístup k životu, pravděpodobně vypilovaný časem stráveným v Berkeley a Stanfordu. Lisa ho sice nikdy neviděla jinak než v izolačním oděvu, ale vždycky si ho představovala v sandálech a batikovaném tričku.

„Náš pokrok umožnila právě Lisina práce,“ připomněl Lindahlovi. „A nikdy nezaškodí, když se na problém podívají další oči. Med taky v úlu nevyrábí jenom jedna včela.“

Lindahl si podrážděně povzdychl, ale nechal to plavat.

Edmund si vedle něj přisunul židli. „Uvedu vás do obrazu, Liso. Na předchozí schůzce jsem se zmínil, že jsem možná zahlédl to monstrum, se kterým máme co do činění. Tady je řez plicními sklípky nakaženého potkana, jak vypadá v transmisním elektronovém mikroskopu.“

Lisa se sklonila těsně k monitoru a prohlédla si drobné částečky hustě vyplňující malé plicní buňky.

„Rozhodně vypadají jako virové částice,“ připustila. „Ale nikdy jsem neviděla tak malé viriony.“

Edmund přikývl. „Změřil jsem pár z nich, které zrovna pučely z infikovaných vláken srdeční svaloviny. Tohle je snímek ze skenovacího elektronového mikroskopu, který poskytuje lepší trojrozměrný obraz.“

Tento obrázek zachycoval jednotlivé viry připojené k rozvětveným svalovým vláknům a nervům. V rohu bylo přidáno měřítko, aby si pozorovatel mohl udělat lepší představu o rozměrech.

„Vypadá to, že jsou menší než deset nanometrů,“ poznamenala Lisa. „To je poloviční velikost oproti nejmenšímu známému viru.“

„Právě proto tu jsem.“ Lindahl odstrčil Edmunda loktem. „Pro získání jasnějšího obrázku jsem zkompletoval data o proteinech od zdejšího molekulárního biologa a s použitím mnou patentovaného programu jsem vypracoval trojrozměrný model virové kapsidy, vnějšího obalu viru.“

Lisa si prostudovala kulovitý tvar infekční částice. Lindahlova šikovnost na ni udělala dojem – skoro byla ochotná smířit se s jeho arogancí.

„Takhle vypadá to monstrum zvenčí,“ řekl Edmund. „Henry provádí genetickou analýzu toho, co se ukrývá uvnitř.“

Doktor Henry Jenkins byl genetik z Harvardu.

„Některé rysy nicméně můžeme odhadnout už z podoby kapsidy,“ řekl Lindahl. „Dost na to, abychom poznali, že jde o umělý výtvor. Pod proteinovým pláštěm jsme našli vlákna z uhlíkového grafenu, každé o tloušťce pouhých dvou atomů, spletená do tvaru šestiúhelníku.“

Vedle posledního obrázku otevřel další, na kterém byl bílkovinný obal odstraněn. Lisa viděla propletenou síťovitou strukturu.

Struktura rozhodně působila uměle. Lisa se zamyslela nad přítomností těchto umělých vláken. Grafen je pozoruhodně tuhý materiál, silnější než pavoučí vlákno.

„Skoro to vypadá,“ poznamenala, „že se Hess snažil pod ten obal vytvořit něco na způsob kevlarové vrstvy.“

Lindahl se k ní otočil. „Přesně tak. Dobrý postřeh. Tento prvek navíc může zodpovídat za stabilitu virionu i za jeho prokázanou odolnost vůči bělidlům, kyselinám a dokonce i ohni.“

Nic z toho však nedávalo odpověď na zásadnější otázku: Co tahle tuhá vrstva chrání?

„Zdá se, že doktor Hess vytvořil dokonalou schránku,“ pokračoval Lindahl, „dost malou, aby pronikla do libovolné tkáně. Živočišné, rostlinné i houbové. Její nezvyklá velikost a povaha mohou vysvětlit, proč je tak univerzálně patogenní.“

Lisa přikývla. Vzpomněla si, že tento virus vysterilizoval půdu do hloubky šedesáti centimetrů.

„Ale proč ji Hess vytvořil?“ zeptala se. „K čemu má sloužit?“

„Víte, co jsou PVPČ?“ obrátil se k ní Lindahl.

Lisa zavrtěla hlavou.

„Bavili jsme se o nich, než jste přišla,“ řekl Edmund. „Ta zkratka označuje prázdné, virům podobné částice. Jde o novou oblast experimentálních studií, ve které zbavíte viry DNA, až zůstane jenom vnější schránka. Má to svoje výhody například při výrobě vakcín.“

Lisa pochopila. Takové prázdné částice nabudí u organizmu silnou imunitní odpověď, aniž by hrozilo riziko, že očkovací látka vyvolá onemocnění.

„To je jenom začátek,“ navázal Lindahl. „Jakmile máte prázdnou schránku, můžete na ní začít stavět. Přidávat organické nebo i anorganické složky, jako ta grafenová vlákna.“

„A až bude hotová,“ dodal Edmund, „můžete ji naplnit, čímkoliv chcete, ať už požehnáním nebo hrůzami. Dokonalá schránka se stane dokonalým doručovacím systémem.“

Lisa se znovu zahleděla na vnější tvář tohoto monstra.

Co se v něm ukrývá?

„Myslíte, že se doktoru Hessovi podařilo něco takového?“ zeptala se. „Že postavil v laboratoři tenhle virion a něco do něj vložil?“

Lindahl se opřel. „Potřebnou technologii máme k dispozici. Už v roce 2002 skupina vědců ve Stony Brooku nasyntetizovala živý virus obrny z chemikálií a podle známého genetického plánu.“

Edmund si odfrkl. „Projekt sponzoroval Pentagon.“

Lisa v jeho hlase slyšela nepříliš skrývanou výčitku. I práci doktora Hesse financovala armáda.

Lindahl si toho nevšímal. „A v roce 2005 v jiné laboratoři vytvořili větší virus chřipky. O rok později se totéž podařilo s virem Epstein-Barrové, který má stejný počet párů bází jako virus neštovic. Ale tohle všechno jsou jen dětské hrátky ve srovnání s dneškem. Dneska dokážeme vyrobit organizmus stokrát větší a za zlomek ceny.“ Pokrčil rameny. „Syntetizátor DNA si můžete koupit na eBayi.“

„A co přesně tedy doktor Hess vložil dovnitř?“ zeptala se Lisa.

Než si kdokoliv mohl tipnout, zabzučela Lise vysílačka. Podle reakcí jejích společníků zabzučely vysílačky i jim.

Volal Painter. Z napětí v tónu jeho hlasu se jí rozbušilo srdce. „Právě se nám ozvali z Josemitského údolí,“ oznámil. „Podezřelá sabotérka je mrtvá.“

Mrtvá…

Lisa zavřela oči. Pomyslela na Joshe. Amy Serpryová byla jejich jedinou stopou, jedinou šancí, jak zjistit podrobnosti o výzkumech doktora Hesse.

„Podle předběžného hlášení se zdá,“ pokračoval Painter, „že zemřela na stejnou chorobu, se kterou se tady potýkáme. Národní garda s oddílem pro boj proti infekčním nemocem je na cestě, aby uzavřela oblast kolem Ahwahnee. Taky máme další potenciální nakažené. Správkyni Beckovou a seržanta Drakea spolu se správčiným psem.“

Ale ne…

Painter pokračoval dalšími pokyny a informacemi. V hangáru se stavělo nové karanténní oddělení, aby mohlo přijmout přivážené oběti.

Jakmile domluvil, Lisa přepnula na soukromý kanál.

„Jak byli vystaveni nákaze?“ zeptala se.

„Jenna a Drake ani nevešli do té chatky a podle Drakea pršelo a měli vítr v zádech, takže by mohli být v pořádku.“

„A ten pes?“

„Ten vběhl do chatky a chytil myš, která patrně byla nemocná.“

Takže husky pravděpodobně přišel do kontaktu s virem přes sliznici.

Lisa se ohlédla na obrázek toho monstra na monitoru.

Chudák pes.

14. kapitola

29. DUBNA, 16.04 GREENWICHSKÉHO ČASU

BRUNTŮV ŠELFOVÝ LEDOVEC, ANTARKTIDA

Gray ze sténajícího a praskajícího ledu zíral na gigantickou konstrukci Halleyovy stanice, která mu projížděla nad hlavou. Obří ližiny ryly do nakloněné ledové plochy brázdy a unášely moduly k propadu do ledového Weddellova moře.

Na opačné straně stanice pořád z pukliny, v níž byly schované nálože, stoupaly kouř a pára. Ledový masiv pod stanicí se dál odkláněl od větší plochy šelfového ledovce.

Gray se vyhrabal na nohy a trhnutím zvedl britského pilota. „Pohyb! Oba!“

Kowalski se nejistě postavil a rozhlédl se. „Kam?“

„Za mnou!“

Gray zaryl boty do navátého sněhu na čím dál strmějším ledovém svahu a vyrazil. Povrch byl dostatečně hrubý, aby nesjeli za stanicí, ale Gray několikrát uklouzl a spadl na koleno nebo na ruku. Opřel se o ocelovou pažbu útočné pušky jako o berlu a snažil se zrychlit. Měli jen vteřiny. Vběhl přímo do oblaku vodní páry a dýmu z míst výbuchů. Viditelnost klesla na délku natažené paže.

Modlil se, aby správně odhadl směr.

Po pár krocích vydechl – ale úleva to byla nepatrná.

Před ním se vynořil obrys sněžného skútru. Hučení motoru s každým Grayovým krokem sílilo.

Ještě že Jasona napadlo motor skútru zahřát předem.

Gray se dopotácel k trojmístnému vozidlu a přehodil levou nohu přes sedadlo, ale než se stačil usadit, Barstow na něj mávl, ať se odsune.

„Kdo z nás se tady vyzná? Budu řídit. Vy a váš kamarád se povezete.“

Gray se nehádal – věřil, že pilot má víc zkušeností s těmito sněžnými stroji než on. Jakmile se usadili, Gray ukázal k rozšiřující se prasklině před nimi.

„Musíme…“

„Chápu,“ přerušil ho Barstow a přidal plyn.

Od zadních pásů vytryskl sníh a ledová drť a skútr poskočil dopředu. Jejich jedinou nadějí bylo dostat se na pevný led za puklinou. Vyhlídky na úspěch nebyly nijak růžové, zvlášť na přetíženém stroji, ale zůstat tu se rovnalo jisté smrti.

Gray se přikrčil.

Kowalski hlasitě zaklel.

Vtom Barstow prudce zatočil. Graye náhlý manévr překvapil, div nevyletěl ze sedadla. Zadek skútru smykem sklouzl tak, že najednou mířili pryč od pukliny. Motor zaburácel hlasitěji a Barstow vyrazil se skútrem dolů ze strmého svahu. Vzápětí se vynořili z husté mlhy na otevřené prostranství. Vypadalo to, jako kdyby se hnali za klouzající stanicí.

„Co to…?“ zaječel Gray.

„Nechte mě řídit!“

Barstow se sklonil nad řídítky, aby vyždímal z vozidla vyšší rychlost. Gray neměl jinou možnost než následovat jeho příkladu.

Ale nebyli tu sami.

Jediné varování představoval záblesk navigačních světel na tmavém nebi. Nepřátelský letoun prosvištěl kolem – a kousek před nimi vybuchl led po zásahu raketou.

„Zatracená práce!“ zařval Barstow. „Držte si klobouky, pánové!“

Pilot se vyhnul kouřícímu kráteru a zamířil k jedinému úkrytu. Znovu prudce zatočil, až se za nimi do vzduchu vymrštila další sprška ledu a sněhu, a bokem doklouzal pod ujíždějící stanici, přímo mezi dvěma ze čtyř obřích hydraulických ližin, které stavbu držely.

Kowalski zasténal. „Řekněte mi, až bude po všem.“

To ale ještě zdaleka nebylo.

Posledním manévrem zpomalili, ale teď se Barstow hnal pod moduly a zkušeně se držel mimo dohled z letadla. Vzhledem k tomu, že stanice sama klouzala z nakloněné ledové plochy, skútr brzy znovu získal něco z původní rychlosti.

Teď už Gray chápal Barstowův záměr, to, proč se otočil čelem vzad. Skútr nemohl při jízdě do kopce v žádném případě zrychlit natolik, aby přeskočil rozšiřující se propast, zejména při takovém zatížení. Jízdou dolů Barstow získá hybnost a promění skútr v raketu.

Jeho plán měl jediný háček…

Docházel jim led.

Čelní modul stonožky se dostal k okraji srázu, odlomil se od zbytku stanice a zřítil se k temné hladině.

„Proskočíme se, chlapci!“

Barstow zatočil ke straně a proletěl mezi dvěma vysokými ližinami zpátky na volné prostranství. Teď jeli do mírného svahu, pryč od stanice, která modul po modulu padala do Weddellova moře.

Jejich malá kra se pod ostrým úhlem odkláněla od vodorovné plochy Bruntova šelfového ledovce. Barstow ujížděl vzhůru do svahu k místu, kde byla puklina nejužší.

Ještě přidal plyn.

Jistý tvrdohlavý sokol se ale nechtěl vzdát své kořisti. Z kouře a páry před nimi se vynořil Twin Otter. Letěl nízko a jeho vrtule rozháněly mlhu. Najednou se stočil a naklonil ke straně – tím odhalil boční dveře s ozbrojencem, který držel u ramene raketomet.

Útočníci nehodlali nic riskovat.

Příští raketu vypálí z bezprostřední blízkosti.

Gray se na sedadle pootočil a odstrčil Kowalského loktem, aby mohl vytrhnout pušku. Zvedl ji v natažené ruce a tvrdě stiskl spoušť v plně automatickém režimu, který vypálí za tři vteřiny třicet střel. První dávku soustředil na temný dveřní otvor. Ozbrojenec s výkřikem vypadl ven a zbytek zásobníku Gray vyprázdnil do spodní vrtule přelétajícího stroje.

„Držte se!“ vykřikl Barstow.

Kowalski přitiskl Graye k sedadlu a zalehl ho.

Skútr dojel na konec ledu – a vznesl se do vzduchu.

Vyletěl vysoko nad popraskaný led a uprostřed letu se roztočil. Gray pod sebou na trýznivý okamžik uviděl hlubokou propast. Vzápětí se zřítili dolů a dopadli na protější stranu ledové plochy.

Přistáli na hraně jednoho pásu a skútr se s trhnutím překotil, takže vyletěli ze sedadel.

Gray se kutálel po ledu a pevně si objímal kolena přitažená k bradě. Zbraň mu vypadla z ruky. Konečně se zastavil. Skútr ještě několikrát poskočil a znehybněl. Barstow s Kowalským se pomalu zvedli na nohy.

Kowalski se prohmatal, jako kdyby si potřeboval ověřit, že žije. „To nebylo zrovna hladký přistání.“

Barstow si držel jednu ruku a v obličeji byl od krve. Ohlédl se k rozbitému skútru. „Jak se říká, každý přistání, ze kterýho odejdete po svých…“

„To se říká o letadlech,“ namítl Kowalski, „ne o mizernejch sněžnejch skútrech.“

Pilot pokrčil zdravým ramenem. „Chvíli jsme letěli, takže to platí i pro nás.“

Gray si jich nevšímal a rozhlédl se po nebi. Ve tmě za okrajem ledového srázu mizel malý shluk světélek. Odlomený konec Bruntova šelfového ledovce dál klouzal do moře. Gray si nebyl jistý, jestli poškodil letoun natolik, aby se zřítil, nebo jestli dokáže odletět. V každém případě mohli protivníci přivolat vysílačkou posily.

Gray se tu nehodlal zdržovat, aby si to ověřil.

Otočil se ke skútru.

Barstowovi neušel jeho výraz. „Promiň, kamaráde, je nadranc. Vypadá to, že musíme pěšky.“

Gray si natáhl kapuci bundy přes hlavu. Už teď mu byla zima.

Kowalski položil nahlas otázku, která Grayovi taky vrtala hlavou. „Kam odtud sakra půjdeme?“

16.18

„Všechno je pryč… všechno.“

Jason slyšel v hlase vedoucí stanice – nebo spíš bývalé vedoucí – zoufalství. Stál s Karen na ledovém pahorku, dost vysokém, aby viděli přes závoj studené mlhy až k pobřeží. Okraj šelfového ledovce nadále halil kouř, ale nedalo se přehlédnout, že na něm chybí výrazný prvek.

Výzkumná stanice Halley VI zmizela.

Jasonovi pořád zněly v uších předchozí výbuchy. Cestou na jednom ze skútrů sledoval, jak se v záblescích ohně a ohlušujícím dunění odlamuje kus pobřeží. Nárazová vlna výbuchů se donesla ledem až k jeho pozici o kilometr dál. Trvalo několik dalších trýznivých minut, než našli vyvýšené místo s dostatečným rozhledem.

Teď znali pravdu.

… všechno bylo pryč.

Karen se zhluboka nadechla a potřásla hlavou, aby se vzpamatovala z prvotního šoku. „Měli bychom pokračovat dál,“ řekla s pohledem k polární mlze.

Zdálo se, že teplota klesá každou minutou o desítky stupňů.

Nebo už se u mě projevuje podchlazení, pomyslel si Jason.

O třicet metrů dál mezi skútry naprázdno běžela jejich rolba. Zachránili dvanáct obyvatel stanice, ale jak dlouho vydrží tady venku? Evakuace je zastihla nepřipravené a většina z nich nebyla ani zdaleka dostatečně oblečená. Sněžné stroje je na jednu nádrž taky nedovezou příliš daleko. V jejich rolbě ani nefungovalo topení – proto stála v čase útoku nečinně stranou.

„Musíme si najít úkryt,“ řekla Karen, „ale k nejbližší základně nebo táboru pořád zbývají stovky kilometrů. Nejlepší bude, když zůstaneme tady a budeme doufat, že někdo slyšel výbuchy a přijede se podívat. Jenže to může trvat dny.“

„Jak dlouho tu sami vydržíme?“

Karen odfrkla. „Budeme mít štěstí, jestli přežijeme noc. Slunce vyjde až za osmnáct hodin. A den potrvá jenom dvě hodiny.“

Jason se zamyslel. „I jestli nás někdo přijde hledat, ve tmě nás těžko uvidí.“

„Můžeme dát nějaký signál. Například vypustit trochu benzínu z jednoho stroje a zapálit ho, když uslyšíme letadlo.“

Jason v jejím plánu okamžitě našel zádrhel. „Co když nás jako první nepřiletí hledat zachránci?“

Karen se objala pažemi. „Máš pravdu,“ zahučela. „Tak co budeme dělat?“

„Myslím, že vím, kam můžeme jít.“

Karen povytáhla obočí, ale než se stačila na něco zeptat, z bundy se jí ozvalo zapraskání. Viditelně sebou trhla, rozepnula zip a vylovila přenosnou vysílačku, jednu z těch, které rozdala před opuštěním stanice.

„… slyšíte nás? Slyší nás někdo?“

„To je Gray!“ vydechl Jason nevěřícně. Jak mohl přežít?

Karen mu podala vysílačku.

Jason stiskl tlačítko. „Veliteli Pierci?“

„Jasone, kde jste? Jste v bezpečí?“

Jason mu co nejlíp vysvětlil situaci a vyslechl Grayovo stručné shrnutí, jak unikli z odlamující se kry. Pak ale uvízli na místě a podobně jako Jason se Gray bál brzkého návratu nepřátel.

„Můžu pro ně poslat skútry,“ nabídla Karen.

Jason přikývl.

Karen se k němu pochybovačně otočila. „Ale, Jasone, opravdu víš, kde se můžeme schovat?“

Jason se ohlédl na temnou, jednotvárnou ledovou plochu.

Doufám.

17.22

Gray se v bundě zachvěl a ještě víc se nahrbil nad řídítky skútru. Ke spodní polovině obličeje mu přimrzla silná vlněná šála a ruce v rukavicích mu ztuhly chladem.

Mhouřil bolavé oči proti větru a upíral je do kuželu světla, který ozařoval vířící mlhu. Nespouštěl zrak ze stroje před sebou, který řídila Karen Van Der Brueggeová. Dorazila před hodinou a táhla za sebou druhý, prázdný skútr. Sama teď vezla zraněného Barstowa, zatímco za Grayem se choulil Kowalski.

Gray musel věřit, že Karen ví, kam jede. Podle všeho sledovala stopy skupiny, kterou vedl Jason. Mladík odváděl ostatní hlouběji do Bruntova šelfového ledovce, pryč od Weddellova moře – snad dost daleko, aby je nepřátelé nemohli najít.

Jestli budeme mít štěstí, uvěří, že jsme všichni mrtví.

Přední skútr najednou zpomalil. Gray do něj v zamyšlení málem zezadu narazil, ale včas zabrzdil. O dalších deset metrů dál se ze tmy vynořil důvod náhlého zastavení.

Svět před nimi vyplňovala masivní tmavá silueta. Podobala se hoře s plochým vrcholem, která se zvedala z ledové pláně. Když přijeli blíž, objevily se další detaily: vysoké ližiny, hranatý modrý modul a osamělý sněžný traktor John Deere.

Odpojená část zničené stanice.

Jason těsně před útokem viděl, jak traktor odtahuje tento modul do mlhy, a doufal, že protivníci, soustředění na hlavní stanici, si toho nevšimli.

Vypadá to, že se ten kluk nespletl.

Modul se zdál být nepoškozený. Gray vedle něj uviděl rolbu a několik zaparkovaných skútrů. Karen zastavila vedle nich a Gray ji napodobil.

Dveře v zadní stěně vysokého modulu se otevřely, na malou plošinu vykročil Jason a mávl na ně, ať k němu vystoupají. Gray žádné pobízení nepotřeboval. Mlhavý dech teplého vzduchu, který se vyvalil z otevřených dveří, byl dostatečně lákavý.

Všichni odspěchali k modulu a příslibu tepla. Venkovní teplota klesla na 35 stupňů pod nulou a sílící vichr chladil ještě víc.

Gray pomohl Barstowovi vyšplhat po žebříku. Pilot si při dopadu skútru vykloubil paži, a i když mu vrátili hlavici kosti zpátky do kloubní jamky, paže zůstávala bolavá a slabá. Za chvíli se nicméně všichni dostali dovnitř.

Gray zabouchl dveře před polárním mrazem a několik vteřin si jenom vychutnával teplo. Rozmrzající obličej ho bolestivě pálil. Rozhodně mu hrozily omrzliny, ale aspoň pořád cítil špičku nosu.

Všichni vešli do centrální části modulu – zdálo se, že jde o jeden z obytných modulů rozdělených do jednotlivých ložnic, se společnou koupelnou a tělocvičnou. Všechny pokoje byly vymalovány zářivými barvami, aby vyrovnávaly nekonečnou monotónnost okolního ledového světa. Když Grayovi rozmrzly nosní dutiny, ucítil z obložení stěn vůni cedrového dřeva – další psychologický trik proti nedostatku rostlin a zeleně.

Shromáždili se v malé společenské místnosti se stolem a židlemi. Několik zachráněných výzkumníků už se odebralo do ložnic – byli v šoku a vyčerpaní. Jiní se opírali o stěny, se zachmuřenými a ustaranými výrazy.

Mají na ně plné právo.

Ozval se Jason: „Podařilo se nám dohonit traktor. Myslím, že jsme řidiče trochu vyděsili, když jsme se za ním všichni vyrojili, ale aspoň se dal snadno sledovat. Jakmile jsme sem dorazili, nastartovali jsme generátor modulu.“ Mávl k několika světlům. „Bohužel nemáme možnost zavolat někomu vysílačkou.“

Kowalski ho poklepal po zádech. „Našel jsi tohle zatracený místo. To je víc než dost na to, abys dostal doutník.“ A jako muž, který drží slovo, vytáhl z vnitřní kapsy bundy doutník zabalený do celofánu a podal ho Jasonovi. Pak se ohlédl. „Smí se tady kouřit, ne?“

„Normálně ne,“ odpověděla Karen, „ale za daných okolností udělám výjimku.“

„Tak to si tady dokážu zvyknout.“ Kowalski se vzdálil, aby si našel klidné místo, kde by si mohl zapálit.

Gray obrátil pozornost k praktičtějším otázkám. „Jak jsme na tom s jídlem a vodou?“

„Jídlo v modulu není,“ řekl Jason. „Jenom to, co si s sebou vzal řidič traktoru. Měl potraviny na několik dnů, pro případ, že by někde uvízl, ale tolika lidem zásoby v žádném případě nestačí. S vodou by problém být neměl. Vždycky si můžeme roztavit sníh nebo led.“

„V tom případě musíme rozdávat to jídlo, které máme, na příděl.“ Gray se otočil ke Karen, která unaveně seděla na židli. „K tomu, co se stalo… Ty nálože, které odlomily kru se stanicí, tam musely být zavrtané nějakou dobu. Jak by se to mohlo stát?“

„Můžu se jenom dohadovat. Mohli je tam zavrtat dlouho před tím, než se na místo přesunula stanice.“

„Je to možné?“

„Nebylo by to tak těžké.“ Pokrčila rameny. „Zhruba před třemi měsíci jsme přestěhovali stanici blíž k moři, aby klimatologové mohli dokončit studie zrychleného tání ledového pokryvu. Přesun byl naplánovaný před celým rokem, včetně výběru nových souřadnic.“

Gray se nad tím zamyslel. „Takže někdo, kdo o tom věděl, mohl snadno připravit past a získat možnost zničit stanici podle uvážení.“

„Ano, ale tím se pořád nevysvětluje proč.“

„Třeba to nějak souvisí s výzkumem profesora Harringtona. Vaše stanice funguje jako vstupní brána do Země královny Maud, kde působí profesorova skupina. Kdyby chtěl někdo izolovat jejich tajnou lokalitu, zkáza stanice Halley VI by představovala důležitý první krok.“

Karen zpopelavěla v obličeji ještě víc.

Gray se zeptal: „Tušíte, na čem Harrington pracuje?“

Karen zavrtěla hlavou. „Ne, ale to neznamená, že se tady leccos neproslýchá. Historky sahají od objevu ztracené nacistické základny po tajné testování jaderných zbraní – které jen tak mimochodem v téhle oblasti prováděla vaše země v roce 1958. To všechno jsou ovšem jenom divoké spekulace.“

Ať už ale byla pravda jakákoliv, zjevně stálo za to kvůli ní zabíjet.

A patrně pořád stojí.

Gray se ohlédl k oknu. „Musíme postavit hlídky. Na všech stranách modulu. A přinejmenším jeden člověk bude muset obcházet venku a sledovat oblohu.“

Karen vstala od stolu. „Zorganizuji směny.“

„Ještě jedna věc,“ řekl Jason, než odešla, a ukázal na postavu v ušpiněné kombinéze. „Carl říká, že může zůstat v traktoru.“

Dotyčný muž přikývl. To musel být ten řidič.

„Kabina je vytápěná,“ dodal Jason. „Carl může měnit naši polohu tak, aby modul zůstal schovaný v mlze, která sem táhne od pobřeží. Tak budeme ve větším bezpečí.“

Gray připustil, že je to dobrý plán. Ale jak dlouho tady vydrží?

A hlavně: Kdo je najde první?

23.43

S blížící se půlnocí si Jason oblékl bundu, rukavice, šálu a nasadil brýle. Měl mít první službu nového dne. Hlídky se měnily každou hodinu, aby nikdo nemusel stát na mrazu příliš dlouho.

Zvečera si sice trochu zdříml, ale ani zdaleka si nepřipadal odpočatý. Trápily ho starosti.

A rozhodně se netěším na těch šedesát studených minut.

Vykročil ke dveřím, u nichž našel opřeného Joea Kowalského s doutnajícím nedopalkem doutníku mezi zadními stoličkami, jako kdyby ho už nějakou dobu žvýkal.

„Neměl byste se trochu vyspat?“ zeptal se Jason. Demoliční expert Sigmy ho vystřídá v jednu hodinu.

„Nemohl jsem usnout.“ Kowalski vyndal doutník z pusy a namířil žhnoucí špičku na Jasona. „Buď opatrný. Z toho, co jsem slyšel, v tebe Crowe vkládá velký naděje. Nenech se tam zabít.“

„Nemám to v úmyslu.“

„To je právě ono, úmysly s tím nemají nic společnýho. Pokaždý tě kopne do zadku něco nečekanýho. Nebo ti dá rovnou pěknou podpásovku.“

Jason přikývl – chápal, že se v těch strohých slovech skrývá praktická rada. Chystal se projít ven, ale vtom si všiml, že obr drží v tlustých prstech malou fotku. Stačil jenom zahlédnout, že je na ní nějaká žena, ale to už Kowalski fotografii schoval.

Když Jason otevřel dveře, napadlo ho, jestli ho Kowalski varoval před nebezpečím mise nebo spíš nástrahami romantického života.

Takové myšlenky se však vmžiku rozplynuly, když ho do obličeje udeřil mráz. Vichr ho málem smetl z plošiny. Jason zpola slezl a zpola sklouzl ze žebříku. Na závětrné straně jedné z ližin našel výzkumníka, který měl službu před ním.

Výzkumník k němu vykročil, poklepal Jasona po rameni a hlasem rozechvělým z třeskutého mrazu zachraptěl: „Všude je klid. Jestli budeš moc zmrzlý, skoč se ohřát do kabiny ke Carlovi.“

Po těch slovech vyšplhal po žebříku k příslibu teplé postele.

Jason se podíval na hodinky.

Zbývá už jenom padesát devět minut.

Pomalu přecházel kolem stanice a co nejvíc se snažil zůstávat za větrem. Rozhlížel se po nebi, jestli nezahlédne světla blížícího se letadla. Všude panovala tma – přes mlhu, která se valila po ledovci od vzdáleného břehu, nebylo vidět ani hvězdy. Jediné chabé, žluté světlo zářilo na jihu – traktor John Deere. Jason ho při obchůzkách využíval jako kompas.

Za chvíli mu svět vyplnilo kvílení větru, jako kdyby mu vichr pronikl přímo do hlavy, začaly se mu dělat mžitky před očima a občas zahlédl ve tmě nějaká světélka. Stačilo ale, aby zamrkal nebo si promnul oči, a světla zmizela.

Znovu obešel stanici a napadlo ho, jestli by neměl na chvíli zajít do kabiny traktoru – ne kvůli teplu, ale aby unikl jednotvárné tmě a nekonečnému hučení sestupných větrů. Vyrazil zpod modulu ke skvrnce žlutého světla, ale vtom zahlédl matnou záři daleko vlevo, na západě.

Zkusil zamrkat, tentokrát však záře nezmizela – naopak se rozdělila ve dvě světla. A přes kvílení větru zaslechl hlubší bručení, které o chvíli později doprovodilo křupání ledu.

Trvalo další vteřinu, než mu došlo, že nejde o šálení smyslů, ale o nějaké obrovské vozidlo, které se prodírá vichrem k osamělému modulu.

Vytáhl vysílačku a zvedl si ji k ústům. „Vidím pohyb. Na ledu. Od západu se k nám blíží velké vozidlo.“

„Rozumím,“ odpověděl strážný uvnitř modulu, zavolal na ostatní a znovu promluvil do vysílačky: „Už to vidím taky!“

Jason se schoval za ližinu. „Řekněte Carlovi, ať zhasne světla!“

Po dvou vteřinách ostrůvek teplé záře zhasl. Jediným zdrojem světla zůstaly ty dva reflektory, které rychle nabývaly na velikosti a jasu. Jason odhadoval, že vozidlo, které se blíží, je veliké přibližně jako tank. Tenhle konkrétní dojem ještě zvýrazňovalo křupání pásů na ledu.

Slyšel, jak nad ním bouchly dveře, a vzápětí po žebříku sklouzl Gray s Kowalským, s pistolemi v rukách. Teprve tehdy Jasona napadlo, aby zpod bundy taky vylovil zbraň.

„Tady!“ zavolal na ně.

Oba se k němu připojili.

Gray ukázal k ostatním hydraulickým ližinám. „Rozdělíme se. Zůstaňte v úkrytu. Ať se přiblíží, třeba i vystoupí. Pokud to bude vypadat na nepřátele, zahájíme proti nim partyzánskou válku ve tmě. Barstow a Karen jsou na střeše s posledními dvěma puškami, aby nás kryli shora.“

Jakmile Jason kývl, že plánu rozumí, Gray zamířil k jednomu sloupu a Kowalski k druhému. Oba běželi přikrčeně, aby je nebylo vidět.

Vozidlo zpomalilo a bručení motoru zesláblo.

Čtyřicet metrů od modulu se zastavilo.

Vítr rozehnal mlhu dost na to, aby se Jasonovi naskytl podivný pohled. Polární vůz byl velký jako masivní tank a taky tak vypadal. Po obou stranách měl obří pásy, vyšší než sloní hřbet, na nichž spočíval stroj připomínající obrněný autobus s kormidelní kabinou remorkéru.

Nahoře svítilo světlo, ve kterém se míhaly stíny.

V kormidelně se otevřely dveře a na otevřenou okružní plošinu vystoupila tmavá postava. Kvílení větru prořízl výkřik, ne dost hlasitý, aby bylo rozumět slovům, ale znělo to jako nějaký dotaz nebo výzva.

Druhá postava podala té venku jakýsi předmět.

Podle toho, že se okamžitě prudce zvýšila hlasitost volání, se jednalo o megafon. „HALÓ! ZACHYTILI JSME VAŠI RÁDIOVOU KOMUNIKACI! VÍME O VAŠICH POTÍŽÍCH!“

Mluvčím byla zjevně žena, podle přízvuku Britka. Zřejmě odposlechla Grayovo dřívější spojení s Karen.

„PŘIJELI JSME PO VAŠICH STOPÁCH, ABYCHOM VÁM POMOHLI!“

Gray nepotřeboval megafon, aby ho bylo slyšet. „Kdo jste?“ zavolal ze svého úkrytu.

„ZASTUPUJEME PROFESORA ALEXE HARRINGTONA. KDYŽ JSME SE DOZVĚDĚLI O ÚTOKU NA STANICI, ZROVNA JSME LETĚLI VYZVEDNOUT SKUPINU AMERIČANŮ.“

Jason potlačil překvapení a zamyslel se nad touto možností. Painter jim řekl, že profesorův kontakt ke stanici přiletí. Že by se dozvěděli o útoku proti stanici, otočili se a vyrazili místo toho po zemi?

„MUSÍME SI POSPÍŠIT! JESTLI JSOU TI AMERIČANÉ TADY, AŤ S NÁMI HNED ODJEDOU.“

„Kdo přesně jste?“ vykřikl Gray – vzhledem k situaci chtěl další důkaz. „Jak se jmenujete?“

„JSEM STELLA… STELLA HARRINGTONOVÁ.“

Jason se prudce nadechl – to jméno znal ze složek k misi. Mluvčí to dalšími slovy potvrdila.

„PROFESOR JE MŮJ OTEC – A JE VE VÁŽNÝCH NESNÁZÍCH!“

15. kapitola

29. DUBNA, 19.55 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Jestli do mě zapíchnou ještě jednu zatracenou jehlu…

Jenna přecházela po svém pokoji v nově rozšířeném oddělení karantény, kde strávila posledních dvanáct hodin.

Tým epidemiologů připojil k původní nemocnici další místnosti. Postranním okénkem viděla Joshe, jak leží v bezvědomí na posteli. Odpoledne prodělal další dva záchvaty a většinu času zůstával v deliriu.

Sledovala, jak mu provádějí další sérii testů. Zdravotní sestra ho překulila na bok, zatímco lékař odebíral mozkomíšní mok. Už se nedalo příliš pochybovat, že se Josh nakazil tím mikrobem, který tu unikl do životního prostředí, ale podle toho, co Jenna slyšela, se jim zatím nepodařilo izolovat infekční virus z žádné Joshovy tkáně ani krve.

Vzorky odebírali i jí, za stejným účelem.

Okénkem v protější stěně pokoje – mé cely, pomyslela si zlostně – viděla Sama Drakea, jak sedí na posteli v sousední místnosti. I on měl na sobě nemocniční košili a nevypadal o nic spokojeněji než ona. Oba je po příjezdu důkladně vydrhli – jednalo se o ponižující proceduru, ke které patřil tlakový rozprašovač se silným širokospektrým antimikrobiálním přípravkem jako prevence pro případ, že v té josemitské chatce vdechli nějaké infekční částice. Ne že by bylo prokázáno, že je tento přípravek proti danému viru účinný.

Ale asi je to lepší než nic.

Od té doby ji i Drakea bodali, píchali, otírali a nabírali jim všechny myslitelné tělní tekutiny. Zatím neměl ani jeden jediný klinický příznak, jaké během prvních dvanácti hodin postihly Joshe, konkrétně vysokou horečku a svalový třes. Proto lékaři věřili, že Jenna a Drake v té chatce možná nákaze unikli. V karanténě nicméně museli zůstat další den. Pokud se u nich nadále neobjeví žádné příznaky, mohli by být propuštěni.

Mohli by vystihovalo současnou situaci nejlíp.

Momentálně nebylo skoro nic jisté.

S jedinou výjimkou…

Znovu přešla ve své cele tam a zpátky. Starosti jí nedovolovaly odpočívat, nedokázala si nadlouho sednout ani lehnout. Josemitský tým měl ještě třetího člena, jehož osud nebyl tak nejistý.

Nikka.

Jejího společníka odvezli do laboratoří na opačné straně temného hangáru. Lisa ji ujistila, že se o psa dobře postarají a že si Nikka nechá ve vlastní laboratoři. Nikko už bohužel měl horečku doprovázenou zvracením a průjmem.

Chudáček…

Jenna toužila nějak se odtud dostat a jít za ním, byť třeba jenom aby ho utěšila a dala mu vědět, že ho má ráda. Zlost se v ní svářila se smutkem, až ji bolela na hrudi. Nesnášela pomyšlení, že Nikko trpí o samotě, diví se, kde je Jenna, a věří, že ho opustila. Hlavně si ale vůbec nedokázala představit, že o něj přijde.

„Vyšlapete do podlahy pěšinku.“

Otočila se. Drake stál u okna a držel prst na tlačítku interkomu. Mírně, smutně se na ni usmál – zjevně si uvědomoval, jak Jenna trpí.

Přistoupila k interkomu a zmáčkla tlačítko. „Kéž bych za ním mohla jít.“

„Já vím, ale Lisa udělá všechno, co je v jejích silách.“ Drake zabloudil pohledem přes Jennino rameno k oknu v protější stěně. „Zvlášť když na tom má osobní zájem.“

Jennu bodnuly výčitky svědomí. Co je smrt psa v porovnání se ztrátou bratra? Možná by potřebovala větší nadhled. Zůstat profesionálkou. Nikko je koneckonců jenom pes.

Ale odmítala se s tím smířit.

Pro ni byl Nikko taky takový bratr.

„Jednu věc můžeme dělat i během čekání,“ pokračoval Drake tišším hlasem. „Zjistit, proti čemu vlastně všichni bojujeme. Kdybychom věděli, co ukuchtili v té zatracené laboratoři, Josh i Nikko by měli lepší šance na přežití.“

Nad hlavami jim zaburácel hrom, až se celý hangár otřásl. Jenně to připomnělo, že ohroženi nejsou jenom Josh s Nikkem. Bouře už dorazila nad jezerní údolí a v kopcích za ním se spustil liják. Podle ředitele Crowea týmy záchranářů shazují z vrtulníků do všech dolních toků a vyschlých koryt pytle s pískem ve snaze omezit šíření nákazy.

Nikdo si nedělal iluze, že se ji podaří úplně zastavit.

I kdyby pytle s pískem splnily svoji úlohu, jak dlouho provizorní přehrady vydrží? A co když se ten organizmus dostane do podzemních vodonosných vrstev, které procházely pod celou oblastí, a kontaminuje je?

Drake měl pravdu.

Nechala palec položený na tlačítku interkomu. „Ale jak můžeme pomoct při zjišťování něčeho dalšího o tom zatraceném mikrobu? Zvlášť když jsme zavření tady. Ta sabotérka byla naše jediná stopa, a teď je mrtvá.“

„A co nepřímé stopy?“ nadhodil Drake.

Jenna se zhluboka nadechla, aby potlačila podráždění i úzkost. Po explozi základny a únosu doktora Hesse se všechny stopy zdály být vychladlé. Pokud bylo známo, Hessovi nejbližší spolupracovníci byli v čase zkázy všichni na stanici. Amy Serpryová představovala jejich jedinou naději.

Časem možná najdou další vodítko.

Jenže ho potřebují teď.

„Nepřehlédli jsme něco?“ zeptal se Drake. Očividně usilovně přemýšlel.

Jenna si znovu vybavila všechno, co viděla a slyšela: od původního volání SOS, které jí přehrál Bill Howard, až po tělo Amy Serpryové, uzavřené v neprodyšném obalu a vynášené do vrtulníku. Teď bylo středem zájmu v laboratořích naproti přes hangár.

Jenna zavřela oči a v duchu procházela hrůzy posledních čtyřiceti osmi hodin. Dalo se těžko uvěřit, že od hovoru s Billem Howardem uplynuly teprve dva dny.

Ten hovor…

Otevřela oči a ani se nepokoušela maskovat svůj šok.

„Jenno?“ oslovil ji Drake.

„Musím mluvit s Painterem Crowem! Hned!“

20.12

Painter měl momentálně kancelář plukovníka Bozemana sám pro sebe. Prožíval na velitelství záchranných operací v oblasti vzácnou chvilku soukromí. Za poslední dva dny se sem přihnal uragán politických, armádních a policejních úřadů, který z větší části zavalil přímo Paintera. Byly tu snad všechny úřady s nějakým akronymem, které bylo třeba usměrňovat, chlácholit nebo konzultovat.

Jak to v takových záležitostech chodí, hrozilo, že se operace změní v neúčinné přetahování o pravomoce. Díky minulým úspěchům Sigmy naštěstí osobně zasáhl prezident a zařídil Painterovi nejvyšší autoritu. Painter tady tudíž byl nejdůležitější hlavoun.

Ale člověk si musí dávat pozor na to, co si přeje…

Pořád měl co dělat, aby držel různé úřady na uzdě a přinutil všechny pracovat jako jeden tým. Neměl skoro čas přemýšlet, musel jen reagovat a hasit požáry, kdekoliv se objevily.

Proto uvítal tuhle chvilku klidu, i když věděl, že jde jen o příslovečný klid před bouří.

Měl bych se zajít podívat na Lisu.

Od poslední návštěvy uběhly hodiny. Ne že by rozhovor přes okno byl totéž jako objetí. Už tenkrát vypadala naprosto ztrhaně. Painter věděl, co ji přivedlo do takového stavu. Joshův stav se zhoršoval a na obzoru se nerýsoval žádný účinný lék.

Vstal od stolu, aby se za ní vydal a utěšil ji, jak jen to půjde, když se otevřely dveře a objevila se příslušnice námořní pěchoty, kterou mu přidělili jako pobočnici: rázná mladá žena v dokonale nažehlené uniformě a čapce jménem Jessupová.

„Pane řediteli,“ oslovila ho, „na lince mám správkyni Beckovou. Říkala, že je to naléhavé.“

„Přepojte ji sem.“

Po Jennině a Drakeově návratu z Josemitského údolí s nimi mluvil jen krátce. Oba zatím zůstávali zdraví a pravděpodobně se vyhnuli nákaze. Aspoň jedna dobrá zpráva jinak skrznaskrz špatného dne. Grayova skupina  se z Antarktidy pořád neozývala – poslední hovor se uskutečnil těsně poté, co dorazili na tu britskou stanici. Kat si zatím nedělala přehnané starosti, protože sluneční erupce narušovaly komunikaci na většině jižní polokoule.

Snad se jim Gray brzy ozve.

Mezitím…

Zvedl telefon. „Tady ředitel Crowe.“

„Pane!“ Jenna zněla rozrušeně. „Právě jsem si na něco vzpomněla. Mohlo by to být důležité.“

Painter se narovnal. „O co jde?“

„V té chatce, než jsem ji otevřela, ještě před poslední Amyinou prosbou o pomoc, zvonil mobil. Po tom všem, co následovalo, jsem se o tom zapomněla zmínit.“

„Víte jistě, že to byl mobil a ne pevná linka?“

„Naprosto jistě. Třeba si někdo ověřoval, jak na tom Amy je. Komplic, nadřízený. Já nevím.“

„Ale to je divné. Vzali jsme její mobil i osobní věci, ještě než byla chatka zapečetěná. Všechno jsme důkladně prozkoumali. Osobně jsem se díval na poslední hovory z jejího telefonu, protože jsem doufal, že tam najdu něco takového, o čem jste právě mluvila.“

„A?“

„A nic významného tam nebylo. Pár hovorů s příbuznými a přáteli. Ale žádný příchozí ani odchozí hovor za posledních dvacet čtyři hodin. I kdyby to nezvedla, hovor by se ukázal aspoň jako nepřijatý.“

Na druhém konci linky se rozhostilo dlouhé ticho. „Vím jistě, že to byl její mobil,“ řekla nakonec Jenna pevně. „Někdo se jí pokoušel dovolat.“

Painter se naučil nebrat její slova na lehkou váhu. „Nechám ten telefon ještě jednou prověřit.“

Jestli měla Jenna pravdu a někdo ty záznamy nějak vymazal nebo upravil, muselo to být významné. Rozhodně by to naznačovalo, že se s ní pokoušel spojit někdo z její skupiny, snad i vrchní šéf.

„Možná jste nám poskytla novou stopu,“ připustil Painter.

„To bych byla moc ráda. Jestli z toho něco bude, chci se zúčastnit dalšího vyšetřování.“

Painter v pozadí uslyšel důrazný hlas seržanta Drakea, který vyjádřil stejné přání. „Já taky!“

Painter věděl, jak silně oba touží pomoci, zvlášť po tom, co se stalo se správkyniným psem.

„Nejdřív uvidíme, kam ta stopa povede,“ odpověděl vyhýbavě.

„My nejsme nemocní!“ vykřikl Drake. „Pojedeme! I kdybych musel sebrat skalpel a prořezat se odtud.“

Painter jejich odhodlání chápal. Stejné viděl při každé návštěvě i v Lisiných očích. Někdy ale ani veškeré odhodlání na světě nestačí a zbývá jediná možnost.

Učinit tvrdá a těžká rozhodnutí.

20.22

„Doktorko Cummingsová, myslím, že bychom měli toho psa utratit.“

Lisa se otočila k doktoru Raymondu Lindahlovi, který se v neprodyšném obleku skláněl nad klecí z nerezové oceli, v níž byl uzavřený správkynin husky.

Nikko ležel na boku a mělce dýchal. V žíle měl zavedenou kanylu, kterou před chvílí dostal slabé sedativum, aby zůstal v klidu, spolu s koktejlem antivirotik a antiemetikem proti zvracení.

Jeho stav se přesto dál zhoršoval.

„Trpí,“ pokračoval Lindahl a obrátil se čelem k Lise. „Prokážete mu laskavost. A v současné fázi infekce nám pitva pomůže líp pochopit raná stadia nemoci. Je to jedinečná příležitost.“

Lisa promluvila klidným hlasem, i když v ní vřel vztek. „Monitorováním pacientových klinických příznaků a sledováním jeho reakcí na různé terapie se nedozvíme o nic míň.“

Lindahl obrátil oči v sloup. „Dokud lépe nepochopíme, proti čemu vlastně stojíme, všechny terapie jsou jenom střelbou naslepo. Jde o pošetilé mrhání zdroji a časem.“

Lisa si stoupla mezi Lindahla a Nikkovu klec.

Ředitel si povzdychl. „Nechci vám to přikazovat, doktorko Cummingsová. Myslel jsem, že poslechnete hlas rozumu.“

„Já od vás rozkazy nepřijímám.“

Lindahl se jí zadíval do očí. „Armádní velitelství mi svěřilo všechny pravomoce nad těmito laboratořemi. Kromě toho jsem myslel, že budete chtít udělat vše, co je v lidských silách, abyste pomohla svému bratrovi.“

Lisa se naježila. „Na vašem návrhu není nic lidského ani humánního.“

„Nesmíte dopustit, aby vám sentimentalita zakalila profesionální úsudek,“ namítl. „Věda musí být nezaujatá a věcná.“

„Dokud mě odtud nevyvede ochranka, nedopustím, aby někdo ublížil mému pacientovi.“

Debatu o Nikkově osudu přerušilo zasyčení otvírané přetlakové komory. Oba se otočili. Do laboratoře právě vcházel virolog Edmund Dent v doprovodu genetika Henryho Jenkinse, rozcuchaného génia v útlém věku pětadvaceti let.

Z Edmundova výrazu za obličejovým krytem se dalo usoudit, že nesou špatné zprávy. „Chtěl jsem, abyste to slyšela osobně,“ začal virolog. „Máme nejnovější výsledky vašeho bratra.“

Lise se sevřel žaludek – tušila, co jí Edmund přišel říct. Svým způsobem se jí i trochu ulevilo. Celou dobu čekala, až bude mít jistotu.

„Ačkoliv jsme zatím v Joshově krvi nenašli aktivní viry – což je dobré znamení –, stočili jsme poslední vzorek mozkomíšního moku.“

Edmund ukázal společníkovi k Lisinu počítači, Henry zadal svoje heslo a otevřel Joshovu zdravotní složku. Na monitoru se krátce objevila Joshova fotografie z řidičského průkazu – usmíval se na ní a měl větrem ošlehanou tvář z nedávné horolezecké výpravy.

Lise se při tom pohledu stáhlo hrdlo.

Fotografii rychle nahradil snímek z elektronového mikroskopu.

Zachycoval hustý shluk virionů v usazenině z Joshova mozkomíšního moku po vysokorychlostní centrifugaci. Teď už Lisa snadno poznala charakteristický vzhled nepřítele.

Měla však co dělat, aby si spojila dohromady bratrův usměvavý obličej s hrůzou na monitoru. Oči se jí zalily slzami. Nedokázala promluvit.

Edmund vycítil její rozrušení. „Domníváme se, že se Joshovo onemocnění rozvíjí tak pomalu, protože virus postupoval po nervech v jeho noze k centrální nervové soustavě. Podobně jako virus vztekliny. Dá se tím taky vysvětlit, proč pořád nejsou žádné aktivní viry v krvi a proč trvalo tak dlouho, než jsme vůbec detekovali jeho přítomnost.“

„Když jste mu amputovali nohu,“ řekl Henry, „následné krvácení patrně vyplavilo virové částice, které se dostaly do oběhového a lymfatického systému v noze.“

„Ale ne z periferních nervů,“ doplnil Edmund. „Několik virionů zřejmě ještě před amputací proniklo do holenního nebo lýtkového nervu, tam se ukryly a pomalu se rozšířily do jeho centrální nervové soustavy.“

Lisa určitě vypadala, jako kdyby jí bylo na omdlení.

Edmund se dotkl její ruky. „I tak, tím se prokázalo, že vaše rychlá reakce v terénu poskytla vašemu bratrovi cenný čas.“

Věděla, že se Edmund snaží zmírnit její pocit viny, ale dobře si uvědomovala základní pravdu.

Měla jsem mu amputovat celou nohu.

Místo toho se pokusila bratrovi ponechat funkční kolenní kloub, který by mu umožnil lepší pohyblivost s protézou. Vzhledem k Joshovu aktivnímu sportování mu chtěla dát co nejlepší šanci na plnohodnotný život.

Kéž bych se držela Lindahlovy poučky, kterou mi před chvílí řekl…

Dopustila, aby sentimentalita zakalila její profesionální úsudek. A to teď může Joshe stát život.

Edmund ukázal na monitor, snad aby ji rozptýlil. „Henry zjistil víc o tom, jak to vyrobené monstrum funguje.“

Lisa se pokoušela soustředit – věděla, že zoufalstvím Joshovi nijak nepomůže.

Henry vysvětlil: „Spolupracuji se zdejším molekulárním biologem na genetické analýze vnitřku virové kapsidy.“

Lisa si vybavila kulovitou bílkovinnou schránku vyztuženou vrstvou tuhých grafenových vláken. Tehdy uvažovala, co se asi skrývá pod tak odolným zevnějškem.

„Vyluhovali a zcentrifugovali jsme vzorky viru, abychom uvolnili nukleové kyseliny, které tvoří jeho genetický…“

Lindahl pokročil kupředu a netrpělivě mávl. „Nepotřebujeme znát konkrétní postup, doktore Jenkinsi. Nejsme studenti biologie v prvním ročníku. Povězte nám, co jste zjistili.“

Edmund se na ředitele káravě zamračil. „Henry se pokoušel vysvětlit, jak obtížně se takové informace získávaly. Je to významné v souvislosti s jeho objevem.“

„Jaké jste měli obtíže?“ zeptala se Lisa.

Henry se na ni zadíval. V tlustých brýlích s černými obroučkami a s rozčepýřenými vlasy připomínal mladého chlapce. „Prvotní pokusy vyizolovat DNA selhaly. Difenylaminovým indikátorem jsme nenašli vůbec žádnou DNA. Zkusili jsme jiné metody, ale se stejným výsledkem.“

„A co RNA?“ napadlo Lisu.

Věděla, že viry se dělí na dva typy: ty, které jako nositele genetické informace používají deoxyribonukleovou kyselinu neboli DNA, a ty, které využívají ribonukleovou kyselinu, RNA.

„Nenašli jsme ani RNA,“ odpověděl Henry.

„To není možné,“ vyštěkl Lindahl podrážděně. „Tak co jste našli?“

Henry se podíval na Edmunda a ten odpověděl místo plaššího genetika. „Spolu s molekulárním biologem našli XNA.“

Lisa se nechápavě zamračila.

„Po úspěšné extrakci nukleových kyselin z virového obalu v nich nenašli deoxyribózu ani ribózu. Místo toho páteř téhle molekuly vytváří něco cizorodého.“

„X je zkratka pro xeno,“ dodal Henry. „Cizí.“

„Nemyslí se tím mimozemský,“ pokračoval rychle Edmund. „Domníváme se, že i ten genetický materiál byl vyroben uměle. Vědci se snaží vytvářet exotické druhy XNA už přes deset let a prokázali, že se takové molekuly mohou rozmnožovat a vyvíjet jako naše DNA.“

„Ale co tenhle virus?“ zeptala se Lisa. „Co u něj nahradilo deoxyribózu nebo ribózu?“

Henry se kousl do spodního rtu. „Ještě na tom pracujeme, ale objevili jsme stopy arzénu a nenormálně vysoké hladiny fosforečnanu železa.“

Arzén a železo…

Lisa nakrabatila čelo – vzpomněla si, že doktor Hess přijel k jezeru Mono kvůli objevu arzénomilných bakterií v bahně na dně. Je tu nějaká spojitost?

„O co se tím vším doktor Hess snažil?“ ozval se Lindahl. „Jaký byl cíl jeho projektu?“

Edmund pokrčil rameny. „O tom se můžeme jenom dohadovat. Známé XNA vytvořené v laboratoři nicméně mají společný jeden významný rys. Všechny jsou rezistentnější vůči rozkladu.“

Jinak řečeno odolnější.

„Stejně jako vnější schránka,“ řekl Lindahl. „Není divu, že tu zatracenou věc nedokážeme zničit.“

„Zatím,“ namítl Henry. „Pokud zjistíme víc o tom, z čeho se ta exotická molekula skládá – pokud pochopíme, co se skrývá pod tím X –, snad se nám povede vyvinout nejen viricidní látku, která ten organizmus zahubí, ale taky léčbu pro infikované.“

Lisa si představila Joshe na druhém konci hangáru a pocítila jistou naději – ale jen malou.

„Ještě jeden detail o XNA může být významný,“ dodal Edmund. „Tyhle molekuly souvisejí s počátkem života. Současné studie o schopnosti XNA množit se a vyvíjet naznačují, že kdysi mohl na téhle planetě existovat původnější genetický systém, starší než DNA nebo RNA, který předcházel modernímu světu.“

Lisa se zamyslela nad důsledky takové možnosti. „Práce doktora Hesse se točila kolem boje proti současnému hromadnému vymírání. Nemohl s tím mít tenhle pokus se syntetickým životem něco společného? Nesnažil se vybudovat odolnější ekosystém založený na XNA, který by vydržel znečištění prostředí a přežil přehřátí planety?“

„Kdo ví?“ pokrčil Edmund rameny. „Budeme se muset zeptat jeho, jestli ho někdy najdeme. Ale tady Henry má ještě jednu poznámku k momentálnímu problému.“

„Jakou?“ zeptal se Lindahl.

Henry se k nim otočil. „Myslím, že ten virion není umělý výtvor. Přinejmenším ne úplně.“

„Proč si to myslíte?“ zamračil se Lindahl.

„Zatím se nikomu nepodařilo sestrojit plně funkční organizmus s XNA. Zbývá překonat astronomické množství proměnných. Připadá mi to jako příliš velký skok kupředu, i na doktora Hesse.“

Lindahl ukázal na snímek z elektronového mikroskopu, který zůstával otevřený na monitoru. „Ale uspěl. Tady je důkaz.“

Henry nepatrně zavrtěl hlavou. „Možná ne. Myslím, že se mu to podařilo, protože využil nějakou předlohu. Myslím, že našel exotický organizmus s XNA a jednoduše ho předělal do současné podoby. Vytvořil hybrid přírodního světa a syntetické biologie.“

Lisa pomalu přikývla. „Můžete mít pravdu. Hess se silně zajímal o extremofily. Pátral ve světě po všem neobvyklém a zvláštním. Třeba něco našel.“

Proto ho unesli?

„A pokud zjistíme, co bylo tou předlohou,“ uzavřel Edmund, „možná přijdeme na to, co znamená to X, a dokážeme něco podniknout s celou touhle situací.“

Lise zapraskala vysílačka – volal Painter na soukromém kanálu. Lisa byla ráda, že si s ním může promluvit – chtěla se s ním podělit o nejnovější zjištění, zlověstná i nadějná.

„Asi máme další stopu,“ řekl Painter, než se Lisa stačila nadechnout. „Jenna navrhla, abychom se znovu podívali na mobil Amy Serpryové. Zdá se, že se někdo velice snažil co nejdůkladněji vymazat u jejího operátora komunikaci s ní. Všechno se ale nikdy vymazat nepodaří, pokud člověk ví, kam se má podívat.“

„Co jste zjistili?“ zeptala se Lisa a vzdálila se od ostatních.

„Podařilo se nám zrekonstruovat dost dat, abychom věděli, že jí někdo volal z Jižní Ameriky,“ odpověděl Painter. „Z Boa Vista, hlavního města severního brazilského státu Roraima.“

Lisa přiklekla k Nikkově kleci. Husky zvedl hlavu a otočil skelné oči jejím směrem. Jednou pleskl ocasem o zem.

Hodný kluk.

„Pojedu to s týmem vyšetřovatelů prověřit na místo, než stopa vychladne,“ pokračoval Painter, „ale zůstanu ve spojení s plukovníkem Bozemanem, který to tu v mé nepřítomnosti povede.“

Lisa chtěla jet s ním a zůstat mu nablízku, ale při pohledu do těch psích očí věděla, že její místo je tady. Kromě toho si vybavila Lindahlovo varování.

Nesmíte dopustit, aby vám sentimentalita zakalila profesionální úsudek.

Podruhé takovou chybu neudělá. To však nijak nezmírnilo její starosti. Painter ukončil spojení, Lisu však dál trápila neodbytná otázka.

Co nebo kdo na Paintera v Brazílii čeká?

16. kapitola

29. DUBNA, 23.35 BRAZILSKÉHO ČASU

VE VZDUCHU NAD BRAZÍLIÍ

Doktor Kendall Hess se na sedadle přikrčil, když z podbřišku černých mračen vyšlehl další blesk, který ozářil temný prales pod nimi. Vrtulník rozechvívalo burácení hromu a okna bičoval déšť.

Pilot vepředu španělsky zaklel. Očividně měl s řízením plné ruce práce. Kendallův obří strážný s ním seděl v zadní kabině a nevzrušeně vyhlížel z okna na své straně.

Kendall polkl a snažil se potlačit strach. Přitiskl čelo k oknu. Záblesk světla neodhalil nic než nekonečnou rozlohu zelené džungle. Po větší část dne letěli nad deštnými pralesy směrem k jihozápadu a přistáli jen jednou, aby doplnili palivo na vykácené mýtině zamaskované sítí.

Ať mě vezou kamkoliv, je to zatraceně odlehlé místo.

Beznadějně zauvažoval nad tím, jestli ještě někdy uvidí civilizaci.

Věděl, že jsou někde v Jižní Americe, pravděpodobně stále na sever od rovníku, ale to bylo všechno. Včera v noci únosci naposledy přistáli s cessnou u nějakého městečka, odvedli ho do zchátralého domku se zrezivělou plechovou střechou a bez tekoucí vody a nechali ho, aby se vyspal na matraci hozené na špinavou zemi. Z letadla ho převáželi se zavázanýma očima, takže nemohl nijak odhadnout jméno toho města, z ulic nicméně slyšel hlasy lidí, kteří mluvili španělsky, anglicky, ale hlavně portugalsky.

Z toho odhadoval, že je v Brazílii, patrně v některém severním státě. Nezůstali tu však dost dlouho, aby určil cokoliv bližšího. Za úsvitu následujícího dne ho převezli k tomuhle ošuntělému malému vrtulníku, který vypadal, že se snad ani neodlepí od země.

Přesto je donesl až sem.

Pod mraky vyšlehl další řetězec blesků. U obzoru se vynořil temný obrys, který se tyčil z pralesa jako černý bitevní křižník na vlnách zeleného moře. Kendall se narovnal a pokusil se zahlédnout něco víc – zvlášť když se Mateo pohnul a zvedl ze země batoh.

Je to jejich cíl?

Déšť trochu polevil, ale hromobití neustávalo a doprovázely ho občasné oslnivé záblesky, které ozařovaly další detaily hory před nimi.

A byla to opravdu pořádná hora se strmými stěnami, vyrůstající z okolního pralesa do výše tisíce metrů. Její plochý vrchol zahalený v těžkém mlžném oparu čněl nad nejnižší oblaka.

Kendall poznal tento nezvyklý geologický útvar, jedinečný pro zdejší část Jižní Ameriky. Po deštných lesích a močálech severní Brazílie, odkud zasahují až do Venezuely a Guayany, jsou roztroušeny vysoké pískovcové bloky zvané tepui. Celkem jich je zmapováno více než sto. Nejslavnější z nich je Roraima, která se zvedá do výšky tří kilometrů nad okolní les a jejíž plochý vrchol zabírá přes dvacet čtverečních kilometrů.

Tato stolová hora byla podstatně menší – zhruba čtvrtinová.

Před dávnými časy byly tepui součástí jediného obřího pískovcového masivu. Zatímco se lámaly a přesouvaly kontinenty, odvěký masiv se rozpadl na jednotlivé části a vítr s deštěm je vymodeloval do stovky stolových hor, osamělých svědků z jiných dob.

Kendall sice žádnou z nich nikdy nenavštívil, ale znal je z výzkumů nezvyklých forem života. Tepui patřily k nejstarším pozemským útvarům z předkambrického období, z časů před vznikem většiny zkamenělin. Tyto nebeské ostrovy, dlouhodobě odříznuté od okolního světa, hostily jedinečné druhy rostlin i živočichů, jež nelze najít nikde jinde. Vzhledem k jejich odlehlosti a strmým srázům mnohé z nich ještě nenavštívil žádný člověk. Představují jedny z nejméně prozkoumaných částí světa a zůstávají v neznečištěné, přírodní podobě.

Vrtulník navzdory silnějšímu větru vystoupal výš a zamířil k hoře, která z ptačí perspektivy vypadala temně, hrozivě a neobydleně.

Vrchol stolové hory nebyl tak plochý, jak působil z dálky. Vévodilo mu jezero, od něhož se odrážela navigační světla vrtulníku. Podél jižního břehu se bouří rozvlněná hladina přelévala na nižší část vrcholu porostlou hustým, zakrslým lesem jako parodií na bohatý život hluboko dole. Severně od jezera se rozkládalo bludiště skal, vytvarovaných větrem a deštěm do podoby strží, jeskyní a lesa pilířů porostlých houbovitým, tmavě zeleným mechem nebo rosolovitou vrstvou řas. V puklinách však vyrůstaly i kvetoucí orchideje a bromélie jako kouzelná zahrada zavlažovaná mlžným oparem.

Vrtulník klesl k ploché části skály nedaleko od jezera a jeho světla ozářila větší část vrcholu. Teprve tehdy Kendall uviděl známky lidského osídlení. Jednu z větších jeskyní vyplňoval velkolepý kamenný dům s balkony, štíty a dokonce i skleníkem. Celá stavba byla natřena tmavě zelenou barvou, aby splývala s okolím.

Kendall si všiml i nedaleké ohrady s párem arabských koní a opodál zaparkované řady golfových vozíků, které tu působily zcela nepatřičně, byť byly taky natřené nazeleno. Několik vysokých větrných turbín za domem dokonale splývalo s kamennými sloupy.

Někdo tu chce být pokud možno nenápadný.

A dotyčný člověk stál nedaleko od vrtulníku, s deštníkem nad hlavou.

Jakmile stroj dosedl, Kendallův strážný otevřel dveře kabiny a vyskočil, zůstával však mírně skloněný pod vichrem od lopatek vrtule. Opodál čekalo několik mužů s připravenou maskovací sítí na zakrytí stroje. Všichni měli stejnou tmavou pleť a kulaté obličeje jako strážný a pilot. Nejspíš pocházeli z jednoho domorodého kmene.

Kendall věděl, že nemá na vybranou, a tak vystoupil. Ve vlhce lepkavé atmosféře této nadmořské výšky se zachvěl – bylo tu o poznání chladněji než v parném deštném lese dole. Vykročil k muži, který před celým světem už jedenáct let předstíral, že je mrtvý.

„Cutter Elwes. Na mrtvolu vypadáte dobře.“

Cutter vlastně vypadal líp než při jejich posledním rozhovoru kdysi dávno na konferenci syntetické biologie v Nice. Tehdy byl zarudlý v obličeji a plný mladického vzteku nad nepříznivým přijetím svého článku od Kendallových kolegů.

Ale co očekával?

Teď působil zdravě, uvolněně a v ocelově modrých očích pod tmavými vlasy mu svítila klidná cílevědomost. Na sobě měl plátěné kalhoty a bílou košili s béžovou vestou.

„A vy, můj příteli, vypadáte unaveně… a zmokle.“ Cutter mu nabídl vlastní deštník.

Kendall jeho gesto rozzlobeně ignoroval.

Cutter nedal nijak najevo, že by se urazil, zvedl si deštník znovu nad hlavu a otočil se k odchodu. Očividně čekal, že Kendall půjde za ním, a Kendall opravdu šel.

Kam jinam můžu jít?

„Dokážu si představit, že máte za sebou náročnou cestu,“ pokračoval Cutter. „Je pozdě a Mateo vás doprovodí k posteli. Na nočním stolku máte studenou večeři a horkou kávu – samozřejmě bez kofeinu. Zítra nás čeká dlouhý den.“

Kendall zrychlil, aby dohonil svého hostitele. „Zabil jste… zavraždil jste tolik lidí. Mých přátel a kolegů. Jestli čekáte, že s vámi po tom, co jste udělal, budu spolupracovat…“

Cutter nad tím jen mávl rukou. „Podrobnosti probereme ráno.“

Došli k čtyřpatrovému domu a dvoukřídlovými dveřmi vstoupili do rozlehlé haly. Podlahu tvořila ručně hoblovaná prkna brazilského mahagonu, stěny zdobily francouzské tapisérie a strop se klenul vysoko nad nimi. I kdyby Kendall nevěděl o zámožnosti Elwesovy rodiny, dokázal by odhadnout, kolik milionů stála výstavba takového tajného obydlí.

Rozhlédl se. Tušil, že přepych je vedlejší. Cutter se nikdy příliš nestaral o finance a hromadění majetku. Jeho vášní byla planeta. Kariéru zahájil jako oddaný ochránce životního prostředí a rodinným jměním financoval řadu projektů na záchranu druhů. Byl velice inteligentní – výsledky IQ testů ho řadily nad kategorii géniů. Ačkoliv byl po otci Francouz, studoval na Oxfordu a v Cambridgi. Oxford ostatně vystudovala i jeho matka a právě tam se poprvé setkal s Kendallem.

Po studiích zkombinoval svůj geniální mozek s bezednou rodinnou pokladnicí a zahájil tažení za demokratizaci vědy – zřídil po celém světě výukové laboratoře, z nichž mnohé se zabývaly ranými pokusy v oboru genového inženýrství a syntézy DNA. Rychle se stal příslovečným králem biopunkerské komunity, která se s veselou bezstarostností nabourávala do genetických kódů.

Zároveň si získal řadu příznivců plamennou obhajobou nové environmentální politiky. Extremistické skupiny typu Země především! nebo Armády osvobození Země brzy ve srovnání s ním vypadaly usedle. Lidi přitahovala jeho obrazoborecká osobnost i nekompromisní rozhodnost. Podporoval projevy občanské neposlušnosti a dramatické protesty.

Pak se ale vše změnilo.

Kendall se zadíval Cutterovi na záda. Postřehl, že Cutter mírně odlehčuje pravý bok. Na výpravě proti pytlákům v Serengeti ho potrhal lev, jedno z těch zvířat, jež se Cutter snažil chránit. Málem zemřel – vlastně zemřel doopravdy, přinejmenším na minutu, když ležel na operačním stole. Rekonvalescence byla dlouhá a bolestivá.

Většina lidí by pochopila takovou hroznou událost jako důvod obrátit se k ochraně divokých zvířat zády, ale Cutterovo odhodlání se naopak ještě prohloubilo. Jako kdyby mu to, že přežil divoký vztek toho lva – ztělesnění zubů a drápů přírody –, dodalo ještě víc vášně. Také ho to však změnilo. Zůstal sice ochráncem životního prostředí, ale zastával nihilističtější filozofii. Založil novou skupinu plnou podobně smýšlejících jedinců nazvanou Temný Eden, jejímž cílem už nebyla péče o zachování stávajících druhů, ale přijetí faktu, že svět zaniká, a příprava na zhroucení ekosystému, či snad dokonce jeho uspíšení, aby po hromadném vymření mohlo začít nové zrození, nový Eden.

Jeho činnost se rychle zradikalizovala a jeho přívrženci začali překračovat všechny meze. Nakonec byl v nepřítomnosti odsouzen v několika zemích kvůli řadě prohřešků a musel se stáhnout do podzemí. Na útěku před úřady se s ním zřítilo letadlo.

Teď ovšem Kendall chápal, že Cutterova smrt byla od začátku lstí a součástí většího plánu Temného Edenu.

Ale co má v úmyslu?

Cutter ho dovedl k velkolepému kamennému schodišti. Proti nim scházela žena v prostých bílých šatech, které zvýrazňovaly krásu její tmavé pleti i jejích křivek.

Cutterův hlas zjihl. „Á, Kendalle, dovolte, abych vám představil matku mých dětí.“ Podal ženě ruku a pomohl jí z několika posledních schodů. „Tohle je Ashuu.“

Žena mírně kývla hlavou a obrátila se na Cuttera. Její tmavé oči ve světle lamp téměř žhnuly. Promluvila melodickým, tichým hlasem. „Tu fais une promesse à ton fils.“

Kendall si její slova přeložil.

Slíbil jsi to synovi.

„Já vím, drahá. Jakmile ubytuji našeho hosta, přijdu za ním.“

Něžně pohladila Cuttera hřbetem ruky po tváři a kývla na Matea. „Bienvenue, mon frère.“

Otočila se a vydala se zpátky nahoru.

Kendall se zamračeně ohlédl na Matea.

Frère.

Bratře.

Pátravě se zadíval do zjizveného obličeje obra, který se nad ním tyčil. Vzhledem k ženině kráse by člověka nikdy nenapadlo, že ti dva jsou sourozenci, ale když teď znal pravdu, viděl u nich jistou rodinnou podobu.

Cutter se dotkl Kendallova lokte a ukázal do zadní části haly. „Mateo vás zavede do vašeho pokoje. Uvidíme se ráno. Než půjdu do postele, musím ještě vyřídit jednu důležitou věc.“ S frajerským šarmem pokrčil rameny. „Jak mi má drahá žena připomněla, une promesse est une promesse.“

Slib je slib.

Vykročil za Ashuu do schodů.

Mateo hrubě chytil Kendalla za rameno a nasměroval ho pryč, ale Kendall se ještě podíval za Cutterem a představil si jizvy, které ho radikálně proměnily – zvenku i uvnitř.

Proč jste mě sem přivezl?

Tušil odpověď.

A ta ho děsila.

23.56

Cutter sestupoval po schodech vytesaných do pískovcové chodby. Jeho ruku svíraly malé prsty.

„Musíme si pospíšit, tati.“

Cutter se usmál a nechal syna, aby ho s lehkomyslnou bezstarostností mládí táhl kupředu. Desetiletý Jori žasl nad vším – z každého centimetru pohledného obličeje mu zářila zvídavost. Po matce zdědil jemné rysy a tmavou pleť, ale jasně modré oči měl po otci. Řada místních šamanů se dotkla chlapcovy tváře, zahleděla se mu do očí a prohlásila o něm, že je výjimečný. Nejlépe jeho syna popsal jeden starší z kmene Macuxi: Narodil se, aby viděl svět jen s bezmračnou oblohou.

To byl Jori.

Jeho modré oči neustále vyhlížely příští div.

Proto takhle o půlnoci kráčeli podzemními chodbami. Mířili k živé biosféře, kterou Cutter vytvořil na této tepui – nebo spíš v jejím nitru.

Většinu pískovcových vrcholů prostupovaly staré jeskyně a chodby, vymleté v měkké hornině věky dešťů a tekoucí vodou. Tvrdilo se, že zdejší jeskynní soustavy jsou nejstarší na světě. Bylo tedy vhodné, že se tyto prastaré chodby stanou vstupní bránou budoucího světa.

Holé žárovky podél chodby ozařovaly ocelové dveře, které jim přehrazovaly cestu. Cutter přistoupil k elektronickému zámku a odemkl kartou, kterou měl pověšenou na krku. Trojice západek silných jako mužské zápěstí se s vrčením vysunula z obrubně.

„Připravený?“ zeptal se s pohledem na hodinky.

Tři minuty do půlnoci.

Dokonalé.

Jori přikývl. Vzrušením div neposkakoval.

Cutter otevřel dveře do jiného, příštího světa.

Vyvedl syna na plošinu za dveřmi. Z oblohy se snášelo mlžné mrholení a dopadalo do rozsáhlé prohlubně před nimi. Plošina končila pět metrů od okraje takzvaného závrtu, po jehož stěně spirálovitě klesal chodník až k základně. Průměr gigantické díry činil tři sta metrů, ale pořád byla třikrát menší než její sestřenice ve venezuelské stolové hoře Sarisariñama.

Tento menší izolovaný ekosystém nicméně krásně posloužil jeho cíli.

Závrt představoval ostrov uvnitř ostrova.

Právě stolové hory inspirovaly sira Arthura Conana Doylea k sepsání Ztraceného světa, v němž tyto ostrovy mezi mraky osídlil živoucími zbytky pravěké minulosti, drsného světa dinosaurů a pterodaktylů. Cutterovi připadala skutečnost mnohem barvitější než jakákoliv viktoriánská fantazie. Každou stolovou horu bral jako nebeské Galapágy, tlakový hrnec evoluce, ve kterém se druhy snaží přežívat těmi nejsvéráznějšími způsoby.

Přistoupil ke stěně porostlé bujnou vegetací, ze které odkapávala vlhkost, a opatrně ukázal na malou rostlinu s bílými okvětními lístky. Tenké listy pokrývaly drobné štětinky, každá s lesklou lepkavou kapkou na konci.

„Víš, co to je, Jori?“

Chlapec obrátil oči v sloup. „To je snadné, tati. Rosnatka. Dro… dro…“

Cutter se usmál a doplnil za něj: „Drosera.“

Chlapec horlivě přikývl. „Chytají mravence a brouky a jedí je.“

„Správně.“

Takové rostliny jsou pěšáci v evoluční válce, která tady probíhala. Vyvinuly si osobité strategie k vyrovnání nedostatku živin a vzácnosti půdy na vrcholech stolových hor – aby přežily, musely se naučit masožravosti. A nešlo jen o rosnatky, ale taky o bublinatky, špirlice a dokonce i některé bromélie – ty všechny si na tomto nebeském ostrově zpestřovaly jídelníček hmyzem.

„Příroda je nejlepší vynálezce,“ zamumlal.

Ale někdy potřebuje pomocnou ruku.

S úderem půlnoci se po stěnách až k temnému dnu rozlila jemná fosforeskující záře.

Jori zatleskal. Na tohle se přišel podívat.

Cutter vpravil gen pro světélkování z medúzy do DNA všudypřítomného druhu orchideje, která rostla na této tepui, a doplnil ho o denní rytmus zapínání. Nedělal to jen z estetických důvodů – tato úprava umožňovala dělníkům, aby i v noci pečovali o jeho umělou zahradu.

Ne že by moje výtvory potřebovaly přehnanou péči.

„Podívej, tati! Žába!“

Jori se natáhl k černému obojživelníkovi, který se držel nedaleké liány.

„Ne, ne…,“ varoval ho Cutter a chytil ho za ruku.

Nedivil se, že si jeho syn spletl obyvatele zdejší zahrady s běžným příbuzným žijícím v okolí, se žábou, která se nevyskytovala nikde jinde než na této stolové hoře. Přírodní druh rodu Oreophrynella neuměl skákat ani plavat, ale vyvinul si protistojné palce, aby se lépe udržel na kluzkých skalách.

Tenhle tvor ale nebyl přírodní.

„Nezapomeň,“ dodal Cutter, „tady dole musíme být opatrní.“

Přidal žábě gen pro tvorbu silného neurotoxinu v kožních žlázách – sekvenci získal z australského odrance, nejjedovatější ryby na světě. Stačí jediný dotyk a brzy nastane bolestivá smrt.

Tato žába měla jen málo nepřátel – přinejmenším v přírodním světě.

Jejich hlasy ji vyrušily, a tak vylezla po liáně o něco výš. Pohybem však přilákala pozornost dalšího predátora. Zpod listu se roztáhla průhledná křídla o rozpětí otevřené dlaně a list se oddělil od stonku, na kterém se chytře maskoval.

Tvor patřil k hmyzí čeledi Phylliidae neboli lupenitky, kterým se někdy říká „chodící listy“.

Jenže tenhle tvor nechodil.

Třepotal křídly a s nataženýma nohama se blížil k žábě.

„Zastav ho, tati!“ Jori vycítil, k čemu se schyluje. Našel zalíbení v žábách. Dokonce měl v ložnici velké terárium s řadou druhů.

Jori napřáhl ruku, aby se ohnal proti mávajícím křídlům, ale Cutter ho chytil za zápěstí – ne že by mu geneticky modifikovaný hmyz udělal něco horšího, než že by ho štípl, ale jednalo se o další důležitou lekci.

„Jori, co jsme se učili o zákonu džungle, o kořisti a dravcích? Jak se tomu říká?“

Chlapec svěsil hlavu a zamumlal k nohám. „Přežití nejzdatnějšího.“

Cutter se usmál a pohladil syna po hlavě. „Výborně.“

Hmyz přistál žábě na zádech, zabořil jí ostré končetiny do jedovaté kůže a začal se krmit. Syn s otcem přihlíželi, jak bledá roztažená křídla pomalu růžovějí čerstvou krví.

„To je hezké,“ řekl Jori.

Ne, to je příroda.

Krása byla jednoduše dalším způsobem přežití, ať už v podobě sladce vonícího květu, který k sobě lákal včely, nebo v podobě motýlích křídel, která mátla lovce. Veškerý přírodní svět měl jediný cíl: přežít a předat geny do další generace.

Cutter přistoupil k okraji plošiny a zahleděl se ke kilometr a půl vzdálenému dnu. Každých několik desítek metrů se ekosystém měnil. U vrcholu závrtu bylo chladno a vlhko, dole panovalo tropické horko. Postupně se měnící podmínky umožňovaly jeho výtvorům, aby zkoušely různé zóny i jedinečné typy prostředí, a představovaly výzvu pro teprve vyvíjená díla. Každá úroveň měla svůj barevný kód, od světlejších odstínů k tmavším, a každá byla oddělená od ostatních biologickými i fyzickými bariérami.

Černá úroveň byla v největší hloubce a taky nejsmrtonosnější.

I v záři orchidejí spíš jen tušil temnou vlhkou džungli, která porůstala dno jámy, na půdě obohacované živinami, jež k ní stékaly shora. Tento kus izolovaného deštného lesa představoval dokonalé pařeniště, kde se ukrývaly jeho největší výtvory, sílily a učily se přežívat samostatně.

Indiánské kmeny v oblasti se bály stolových hor ukrytých v mlžném oparu – věřily, že na nich žijí nebezpeční duchové.

To teď byla naprostá pravda.

Jenže tyto nové duchy stvořil on, pro svět, který měl přijít. Stál na okraji plošiny a rozhlížel se po širokém závrtu.

Zde byly Galapágy nového světa.

Světa bez tyranie lidského rodu.

3. DÍL

PEKELNÝ MYS

17. kapitola

30. DUBNA, 10.34 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Kde je to zatracený slunce?“ zavrčel Kowalski.

Gray jeho podráždění chápal. Stál v kormidelně velkého pásového vozidla a rozhlížel se po krajině za vysokými okny. Bylo sice dopoledne, ale venku panovala dokonalá tma. Měsíc už klesl pod obzor a na bezmračném nebi chladně zářily jasné hvězdy. Občas se po obloze rozvlnila nadpozemská záře smaragdových a šarlatových odstínů, doplňovaná skvrnami elektrické modři.

Dramatická podívaná na jižní polární záři se jim nabízela během noční jízdy přes zamrzlou Zemi královny Maud a odrážela sílu sluneční bouře, jež narušila satelitní komunikaci nad celou Antarktidou. Každé vyšlehnutí světel na nebi Grayovi připomínalo, jak jsou odříznuti od světa.

Snažil se podle okolí odhadnout, kam jedou. Karen a ostatní výzkumníky nechali v jediném zbývajícím modulu Halleyovy stanice a Gray se svou skupinou zamířil v tomto mohutném stroji přes ploché moře sněhu a ledu na východ. Podle mapy na displeji nad místem řidiče jeli podél pobřeží, ale moře za oknem nebylo vidět, jen zamrzlý svět složený z bílé a modré. Monotónnost krajiny narušovala jen linie černých rozeklaných skal na jihu – ostré vrcholy zaledněných hor, které připomínaly řadu tesáků a dostaly případné jméno Fenriskjeften neboli Fenrisovy čelisti podle bájného severského vlka.

Gray obrátil pozornost k rozhovoru, který probíhal u řídicího panelu, a k jejich hostitelce Stelle Harringtonové, dceři samotářského profesora, za nímž právě jeli.

„Tenhle vodní tank jsme navrhli podle prototypu DARPY,“ vysvětlovala Stella horlivému žákovi.

Jason stál vedle ní a prohlížel si sadu nákresů jejich zvláštního dopravního prostředku. Očividně se nemohl nabažit informací o tomto stroji.

Nebo se možná zajímal spíš o učitelku.

Stelle bylo něco přes dvacet stejně jako Jasonovi, měla nakrátko ostříhané blond vlasy, nádherné zelené oči a křivky, které se rýsovaly i pod tlustým vlněným svetrem a teplými polárními kalhotami. Navíc byla mimořádně inteligentní – získala doktoráty z botaniky a evoluční biologie, takže si v ničem nezadala se stávajícím počítačovým géniem Sigmy.

„Vzpomínám si, že jsem viděl video toho prototypu,“ řekl Jason. „Byl padesátkrát menší než tohle vozidlo. Opravdu můžete i s tak velkým kolosem cestovat po vodě?“

„Proč myslíte, že o něm mluvím jako o vodním tanku?“ Stella škádlivě obrátila oči v sloup. „Všechny pásy jsou vyrobené z pěny, která pluje po hladině, takže se můžeme přesouvat po zemi i po vodě. To je tady hodně důležité.“

Jason se zamračil a rozhlédl se po zamrzlé krajině. „K čemu tu potřebujete obojživelný stroj?“

„Protože ho používáme především…“ Zarazila se – nejspíš si uvědomila, že mluví příliš otevřeně.

To se opakovalo každou chvíli. Všechny rozhovory přerušovaly tiché odmlky. Pořád jim neprozradila, do jakých potíží se dostal její otec, jen že potřebuje pomoc.

Odvrátila se a provinile ztišila hlas. „Uvidíte.“

Jason nenaléhal.

„Každopádně je naše vozidlo užitečné i na ledu,“ pokračovala Stella s větší jistotou. „Na rovném terénu jezdí rychlostí až sto třicet kilometrů za hodinu a díky své délce může překonávat úzké pukliny.“

Jason si prohlížel nákresy. „Trochu mi připomíná sněžný vůz admirála Byrda – to velké polární vozidlo postavené těsně po druhé světové válce. Znáte ho?“

Gray si vybavil fotografii dvacetimetrového stroje, který uvezl i malé letadlo. Snímek našli v souborech profesora Harringtona, které zachránili ze serverů DARPY.

„Ehm… Znám,“ odpověděla Stella opět o něco opatrněji, jako kdyby se dostávala na tenký led. „Otec věřil, že vodní tank poslouží podobně.“

Jason přikývl. „To dává smysl.“

Nenápadně se podíval na Graye. Gray si najednou uvědomil, že Jason Stellu opatrně oťukává a využívá informace ze souborů jejího otce, aby zjistil, nakolik k nim bude upřímná.

Nakonec se do ní možná přece jenom nezakoukal.

„Kolik lidí tank uveze?“ zeptal se.

„Pohodlně dvanáctičlennou skupinu včetně posádky na můstku, ale v případě potřeby se do něj vmáčkne dalších šest nebo sedm lidí.“

Proto museli opustit Karen a ostatní. Gray viděl stísněné prostory dole. Většinu dostupného prostoru zabíral motor a mechanika stroje. Posádka měla k dispozici malou jídelnu a ložnici a Stella přijela s oddílem ozbrojených britských vojáků, protože čekala, že mohou narazit na potíže. V žádném případě by se sem nevešla ještě Karen a jejích dvanáct kolegů.

I kdyby ovšem měli místo, stejně by je nevzali.

Stella dala jasně najevo, že profesor Harrington povolí cestu přes Zemi královny Maud ke své tajné základně jen Grayovi a jeho dvěma společníkům. Profesorova paranoia se po zprávách o útoku podle všeho zhoršila. Stella už byla na cestě, když ve vysílačce zachytila komunikaci po Grayově úniku ze zničené stanice. Okamžitě se s letadlem vrátila, vyhledala tohle vozidlo, které se pohybovalo po ledové ploše v rámci jiného úkolu, nouzově u něj přistála a zabrala ho pro svou záchrannou misi.

Jako malý ústupek nechala u Kareniny skupiny dva britské vojáky s raketomety a těžkými zbraněmi pro případ, že nepřátelé vystopují potulný modul. Líp se v dané situaci zařídit nemohli.

Gray se připojil k Jasonovi. „Za jak dlouho dorazíme k cíli?“

Stella se dlouze podívala na displej s mapou – zjevně zvažovala, kolik toho může říct.

Zasáhl Jason. „Stejně to nemáme komu prozradit,“ řekl s chlapeckou lehkostí v hlase.

Stella nespouštěla oči z mapy, ale Gray postřehl, že jí rty zvlnil náznak úsměvu. „To máte pravdu.“ Ukázala na displej pozičního systému. „Vidíte ten malý poloostrov ve tvaru půlměsíce? Zhruba třicet kilometrů před námi? To je Pekelný mys.“

„Co je na něm pekelného?“ zeptal se Jason a svraštil obočí nad tím hrozivým označením.

Stellin úsměv se rozšířil. „Ne, on se tak jmenuje. Pekelný s velkým Pé.“

„Jako kdyby se tím něco změnilo,“ zabručel nerudně Kowalski z protějšího kouta kabiny. „Na takový jméno nenalákáte moc turistů.“

„My jsme si to nevymysleli.“

„Tak kdo?“ zeptal se Gray.

Stella zaváhala, ale pak se konečně rozhodla odpovědět otevřeně. „Charles Darwin. V roce 1832.“

Po chvilce ohromeného ticha Gray položil otázku, která se nabízela. „Proč ho pojmenoval Pekelný mys?“

Stella se zadívala na mapu a zavrtěla hlavou. Zopakovala vyhýbavou odpověď, jenže teď v jejím hlase zněl jasně patrný strach.

„Uvidíte.“

10.55

Na peklo to není tak strašné.

Jason sledoval, jak pásové vozidlo překonává poslední kilometr k ledovému mysu, který vyčníval do Jižního oceánu. Už si dávno zvykl na tmu, takže viděl docela dobře v záři hvězd a přelévajícím se reji jižní polární záře.

Záhyb pobřeží tvořeného modrým ledem a černými skalními útesy chránil malou zátoku. U úpatí skal narážely vlny na kamenitou pláž. Šlo o jedno z vzácných míst, kde nebylo pobřeží Antarktidy zamrzlé.

„Kde je teda ta základna?“ zeptal se Kowalski.

To byla dobrá otázka.

Stella se skláněla k řidiči a šeptala mu něco do ucha. Když dorazili k pobřeží, řidič zpomalil, navedl obří pásy k okraji útesu…

… a dál přes něj.

„Něčeho se držte,“ upozornila je Stella.

Jason se chytil madla na stěně a Gray s Kowalským zase stolku.

Pásový tank se vysunul polovinou délky přes okraj útesu a předek se zhoupl dolů. Jason sevřel madlo ještě křečovitěji – očekával pád na kamenitou pláž. Přední pásy místo toho narazily na svah skrytý pod srázem, vozidlo se zakymácelo a zadní část se zvedla do vzduchu. V dalším okamžiku sjížděli po uvolněných kamenech z příkrého svahu k pláži poseté balvany.

Jason se pustil a připojil se vepředu ke Stelle.

Svah vypadal uměle, jako kdyby ho sem nahrnul buldozer z kamenů, jaké tvořily pláž. Zběžnému pohledu nicméně mohl snadno uniknout, zvlášť ukrytý v ohybu mysu.

U úpatí svahu tank vjel na pláž a vyrazil po písku pod vysokými útesy. Vpředu se objevilo ústí jeskyně, jako kdyby ho do ledem lemované skalní stěny vytesala lidská ruka. Tank zpomalil a prudce zatočil k tmavému otvoru. Dva kužely světel od předních reflektorů se zabodly do černoty. Chodba končila po pouhých třiceti metrech stěnou z chladně modré oceli, která dosahovala výšky pětipatrového domu a šířky sta metrů. Vypadalo to, že ji na okrajích ukotvuje beton.

Ve stěně se otevřela masivní dvoukřídlová vrata na kolejnicích a ven se vylila jasná záře – po dlouhých hodinách strávených v temnotě přímo oslnivá.

„Vítejte na Pekelném mysu,“ řekla Stella.

Za bránou se táhlo rozlehlé prostranství s ocelovou podlahou, ale přírodními stěnami. Vypadalo jako kříženec mezi palubou letadlové lodě a největším průmyslovým hangárem na světě. Parkoval tu další velký vodní tank vedle šesti menších, zhruba polovičních bratrů. Opodál právě probíhala údržba dvou letounů s plováky, jinde zase trojice vysokozdvižných vozíků převážela bedny. Po systému kolejnic a kladek u stropu se přesouval velký lodní kontejner.

Řidič zajel s tankem vedle stejného vozu a s těžkým vydechnutím dieselového motoru zastavil. Obří brána se za nimi zavřela.

Jakmile znehybněli, Stella kývla ke schodům vedoucím dolů. „Vystoupíme. Otec se s vámi naléhavě potřebuje setkat.“

Odvedla trojici Američanů do spodního patra stroje a ven na zadní rampu. Bylo tu nezvyklé teplo a vzduch páchl naftou a čisticími prostředky. Jason se užasle rozhlížel po rozměrech zdejšího hangáru.

Stella si vyměnila pár slov s hubeným britským důstojníkem, který k nim udýchaně a s ustaraným výrazem přiběhl. Jen co domluvili, otočila se ke Grayově skupině a ukázala přes jeskyni. „Je nahoře na můstku.“

Zadní stěnu velkého hangáru vyplňovala obří ocelová konstrukce, vysoká jako osmipatrový dům, se spojovacími schodišti a můstky. Nahoře bylo vidět řadu vysokých skleněných oken.

Na celkovém rozvržení konstrukce bylo cosi matně povědomého.

Gray si toho hned všiml. „To je nástavba z lodi válečného námořnictva?“

Stella přikývla. „Z vyřazeného britského torpédoborce. Dopravili ho sem po částech a sestavili přímo na místě.“

Podobně jako vnější ocelová stěna byla nástavba po okrajích upevněná do betonu jako okno do rámu.

„Pojďte za mnou,“ Stella se otočila na podpatku. „Držte se u mě.“

Jason poslechl. Oči mu mimoděk zabloudily ke Stellinu pozadí.

Kowalski si toho všiml a šťouchl do něj loktem. „Pozor, mládenče. Byly by z toho jenom potíže.“

Jason ucítil, jak se mu do tváří hrne krev. Snažil se dívat kamkoliv, jen ne na Stellu. Prošli řadami pytlů s pískem vyskládaných do výše pasu, s třemi kulometnými hnízdy – kulomety byly americké Browningy M2 a všechny mířily k vnější bráně.

Lodní kontejner jim projel nad hlavami a zmizel v nástavbě. Jason si všiml, že kontejner má tlustá okna jako obrněná gondola. A že vyboulenina na spodní straně silně připomíná střeleckou věž.

Přidal do kroku, aby dohonil ostatní.

Co je to sakra za místo?

11.14

Gray vešel za Stellou do nejspodnějšího podlaží ocelové nástavby. Stella je odvedla k nedalekému nákladnímu výtahu a stiskla tlačítko nejvyššího patra.

Když se kabina rozjela, Gray se zeptal: „Jak jste tady dlouho?“

Z lajdáckého provedení některých prvků, kterého si všiml cestou přes hangár, měl dojem, že britská základna vznikala ve spěchu.

„Výstavba začala před šesti lety,“ odpověděla Stella. „Jde to pomalu. Pořád ji upravujeme a doplňujeme, kdykoliv to rozpočet a okolnosti dovolí. Ale pátrání po tomhle místě sahá stovky let do minulosti.“

„Co myslíte tím…?“

Jeho dotaz přerušilo cinknutí otvíraných dveří.

Stella na ně mávla, aby vystoupili. „Otec vám všechno vysvětlí… jestli bude dost času.“

Vykročili na lodní můstek bývalého torpédoborce s řadou vysokých oken, která nabízela výhled na rušný hangár pod nimi. Větší část můstku byla přestavěna a rozšířena na několik kanceláří rozmístěných kolem útulné knihovny. Na ocelových podlahách ležely perské koberce a stěny lemovaly dřevěné police plné knih. Další svazky se kupily na stolech spolu s časopisy a rozházenými papíry. Gray si všiml i několika podstavců s různými artefakty: kusy zkamenělin, zvláštními krystalickými kameny a starými otevřenými knihami s ručně kreslenými biologickými diagramy nebo nákresy savců a ptáků. Největší bichli představoval velký svazek bizarních iluminovaných map, podle vzhledu stovky let starých. Ze stránek zářily metalické inkousty.

Zrekonstruovaný lodní můstek připomínal spíš muzeum nebo přírodovědné křídlo Královské britské společnosti.

Na opačné straně místnosti vykročil z výklenku mezi dvěma knihovnami štíhlý, elegantně oblečený muž s tmavými vlasy prokvetlými šedinami. Podle vzhledu mu sice táhlo na sedmdesátku, ale přistoupil k nim rychlým, rázným krokem. Na sobě měl šedivé kalhoty se šlemi, naleštěné boty a naškrobenou bílou košili. Cestou si oblékl sako, které měl přehozené přes židli za širokým stolem s čajovou soupravou, z níž stoupala horká pára. Rychle se přivítal s hosty.

„Veliteli Pierci, děkuji, že jste přijeli.“

Gray poznal profesora Harringtona ze složky o misi. Potřásl mu rukou. Profesor měl kostnaté prsty, ale silný stisk. Gray tušil, že profesor tráví víc času v terénu než ve studovně.

„Stella mi říkala o problémech na Halleyově stanici,“ řekl Harrington. „Předpokládám, že naše potíže jsou stejného druhu. Konkrétně za ně může major Dylan Wright, bývalý velitel Oddílu X.“

Gray si vybavil statného muže, který velel útoku proti DARPĚ, s ocelovýma očima a nakrátko ostříhanými světlými vlasy. Na velitelství Sigmy ho později Kat identifikovala jako Dylana Wrighta.

„Odkud ho znáte?“ zeptal se Gray.

„Wright a jeho oddíl se dřív starali o bezpečnost základny. Pak ho někdo přetáhl na svou stranu, nebo byl možná od začátku jeho agent. Tipuji spíš to druhé, protože Wright byl vždycky mizera. Pochází z nějaké aristokratické rodiny, na kterou přišly zlé časy, a dokonce u sebe nosil starožitnou anglickou loveckou pistoli. V každém případě jsme tu začali narážet na problémy – sabotáže, chybějící dokumenty, ukradené vzorky. Zhruba před rokem a půl ho kamera zachytila při činu, ale nakonec se svou skupinou utekl. Zabil přitom tři jiné vojáky, samé spolehlivé a věrné muže.“

Gray si vzpomněl na ředitele Raffeeho, popraveného ve vlastní kanceláři.

„Jestliže zničil Halleyovu stanici,“ pokračoval Harrington, „nedokážu si představit, že by se nechystal na nás, zvlášť v tak vhodnou dobu, kdy po celém kontinentu nefunguje komunikace. Nejhorší je, že zná do detailu Pekelný mys.“

„Proč myslíte, že se vrátí? Po čem jde?“

„Možná jednoduše usiluje o pomstu. Ten chlap byl odjakživa mstivý. Ale myslím, že chce udělat něco mnohem horšího. Naše zdejší práce není jen citlivá a důvěrná, ale taky velice nebezpečná. Mohl by napáchat obrovské škody.“

„Čeho se týká váš výzkum?“

„Přírody.“ Harrington si unaveně vzdychl. „Nejlepší bude, když to vezmu od začátku.“

Přistoupil ke svému stolu a pokynul jim, ať se k němu připojí. Přiložil dlaň k rohu vestavěné skleněné desky a na stole se rozzářil čtyřicetipalcový monitor LCD – muzeum Královské společnosti rázem dostalo modernější nádech.

Harrington přejel po dotykovém displeji a rychlým pohybem prstů otevřel několik fotografií, se stejnou lehkostí, jako kdyby rozdával balíček karet.

Gray postřehl název složky, který zářil na horní liště.

D. A. R. W. I. N.

Ten už viděl dřív. Vzpomněl si i na to, že akronym znamená Vývoj a revoluce bez poškození přírody. Jednalo se o vyjádření základní filozofie ochrany životního prostředí sdílené Harringtonem i Hessem. Zůstal ale zticha – nechával na profesorovi, ať je se vším seznámí podle svého nejlepšího uvážení.

„Musíme se vrátit k plavbě lodi Beagle a cestě Charlese Darwina touto oblastí. A k osudové návštěvě u domorodců z Ohňové země. Tady je stará kresba, která zachycuje ono první setkání nedaleko od Magalhãesova průlivu.“

Zvětšil obrázek zachycující starou britskou šalupu a několik loděk domorodců.

„Domorodci z Ohňové země byli zkušení námořníci a rybáři, kteří lovili ve vodách kolem Jižní Ameriky i dál. Podle tajného deníku Charlese Darwina – deníku, který je pod zámkem v Britském muzeu – kapitán Beagleu získal starou mapu, která znázorňovala část antarktického pobřeží a naznačovala, že by tu mohlo být nějaké nezamrzlé místo. Beagle tuto lokalitu vyhledal s úmyslem zabrat ji pro Korunu, ale to, co objevili, je vyděsilo natolik, že cestu sem vymazali ze všech záznamů.“

Jason si prohlédl obrázek. „Co objevili?“

„Mějte strpení,“ řekl Harrington. „Chápejte, Darwin nemohl dopustit, aby tyto informace zcela zmizely, a tak zachoval kromě tajného deníku i tu mapu. Přístup k nim byl povolen jen vybrané hrstce vědců. Většina považovala jeho vyprávění za příliš fantastické, než aby se mu dalo věřit, zvlášť když se dotyčné místo dalších sto let nepodařilo najít.“

„Pekelný mys,“ tipl si Gray. „Tohle místo.“

„Po většinu minulého století skutečnou linii pobřeží zakrývaly silné vrstvy ledu. Až po posledních desetiletích tání se nám ukázala znovu. I tak jsme museli k rozlámání zbytků ledu použít bomby, abychom se dostali až sem a mohli tady zřídit základnu. Teprve tehdy jsme si uvědomili, že jsme nebyli po Darwinově osudové návštěvě první. Ale to předbíhám.“

Harrington otevřel další mapy. Gray mezi nimi poznal tu od tureckého objevitele Piriho Reise a mapu Orontea Finaea. „Tyto staré mapy naznačují, že někdy v dávné minulosti, zhruba před šesti tisíci lety, mohla být podstatná část antarktického pobřeží bez ledu. Turecký admirál, autor první mapy, tvrdil, že ji sestavil na základě jiných, velice starých map, některých prý až ze čtvrtého století před naším letopočtem.“

„Tak starých?“ podivil se Jason.

Profesor přikývl. „V té době se po mořích plavili Mínojci a Féničané, vynikající mořeplavci, kteří stavěli obří veslice a vyplouvali s nimi na daleké cesty. Je tedy možné, že se dostali až k nejjižnějšímu světadílu a svůj objev zaznamenali. Admirál Piri Reis sestavil svou mapu podle map z konstantinopolské knihovny, ale už on měl podezření, že některé z nejstarších zdrojů možná pocházejí z proslulé Alexandrijské knihovny, než byla zničena.“

„Proč si to myslel?“

„Zmiňuje se o tom, že u některých konstantinopolských map byly poznámky, které svědčily o egyptském původu. A podle archeologů staří Egypťané brázdili hladiny moří už kolem roku 3500 před naším letopočtem.“

„To je blízko těm šesti tisícům let,“ přikývl Gray, „kdy mohlo být antarktické pobřeží bez ledu. Ale co mají tyhle mapy společného s Darwinem?“

„Darwin byl po návratu do Anglie čím dál posedlejší touhou zjistit víc o Pekelném mysu. Sbíral staré mapy a hledal ty nejpůvodnější záznamy, jestli nenarazí na jinou zmínku o tomhle místě. Taky se snažil pochopit jeho jedinečnou geologickou strukturu.“

„Co je na ní jedinečnýho?“ zabručel Kowalski. „Vypadá to prostě jako velká jeskyně.“

„Je mnohem větší, než si dokážete představit, a vyhřívaná geotermální aktivitou. Když ji Darwin objevil, vstup byl krvavě červený od oxidů železa, které proudily s vodní párou z ústí, z vroucího jezera železité slané vody hluboko pod námi. Na opačné straně kontinentu najdete podobný geologický útvar, takzvané Krvavé vodopády v Suchých údolích McMurdo nedaleko od americké základny.“

Gray si dokázal představit, jak hrozivě něco takového asi muselo působit na viktoriánskou posádku lodi Beagle.

„Darwina jeho posedlost zcela pohltila, dokonce natolik, že odložil vydání svého slavného díla o evoluci, O původu druhů. Věděli jste, že mu trvalo skoro dvacet let od cesty na palubě lodi Beagle, než převratnou práci publikoval? Víme, že vydání nezpozdily obavy z kontroverze, ale něco jiného.“

Harrington mávl rukama nad otevřenými mapami. „Tato posedlost. To, co našel v těchto jeskyních, mu navíc podle mého názoru pomohlo zformulovat teorii o tom, že se druhy vyvíjejí, aby se přizpůsobily svému prostředí, přičemž hlavní hnací silou v přírodě je přežití nejzdatnějšího. Zde se tato teorie rozhodně potvrzuje.“

Grayova zvědavost ještě vzrostla.

Co se tady skrývá?

„Jak velký je tenhle jeskynní systém?“ zeptal se Jason.

„Tím si nejsme jistí. Podzemní radar je vzhledem ke kilometrům ledu, které pokrývají kontinent dál ve vnitrozemí, k ničemu. A podobné průzkumy ještě ztěžuje skutečnost, že systém zasahuje pod pobřežní hory.“

Gray si představil zubatý hřeben pohoří Fenriskjeften.

„Ale vyslali jsme bezpilotní letouny s radarem tak daleko, jak jsme dokázali,“ pokračoval profesor. „Odhaduji, že chodby a jeskyně sahají pod velkou část kontinentu, možná až k jezeru Vostok nebo ke kráteru ve Wilkesově zemi, což otvírá zajímavé možnosti ohledně původu našich objevů. A určité potvrzení nepředstavitelné rozlohy jeskynního systému lze získat i z historických pramenů.“

„Z jakých historických pramenů?“ zeptal se Jason.

„Z nacistických. Konkrétně od tehdejšího velitele německého námořnictva.“

„Admirála Dönitze.“ Jason se přikrčil, jakmile to jméno vypustil z pusy. Nechtěně odhalil, že už viděli některé z profesorových souborů.

Harrington si ale ničeho nevšiml. Snad předpokládal, že jde o všeobecnou znalost. Stella ovšem vrhla po mladíkovi překvapený pohled.

„Dönitz tvrdil, že nacisté objevili podzemní příkop, který prochází středem kontinentu a skládá se z navzájem spojených jezer, řek, jeskyní a ledových chodeb,“ řekl profesor.

Gray si vzpomněl, jak Jason citoval admirálova slova z norimberského procesu – slova o nacistickém objevu rajské oázy uprostřed věčného ledu.

Jason znovu promluvil, tentokrát pomaleji – očividně si dával větší pozor poté, co se podřekl. „Myslíte, že nacisté objevili tenhle jeskynní systém během války?“

„Nebyli jediní. Věděli jste, že americká vláda v téhle oblasti odpálila jaderné bomby? Tvrdili, že šlo o obyčejné zkoušky, ale člověka napadá, jestli se třeba nesnažili zamaskovat nějaký problém, zabít něco, co nechtěně vypustili. V tomhle regionu byl taky v roce 1999 objeven jedinečný virus, který se zdá být univerzálně patogenní.“

Gray si vzpomněl, že zmíněný objev zaujal Hesse i Harringtona, který ho dokonce popsal jako klíč k pekelné bráně.

„Doktor Hess rozpoznal v tom viru unikátní genetický kód, velice odlišný od našeho. To nás nakonec přivedlo k objevu tohoto místa, ačkoliv trvalo dalších osm dlouhých let, než jsme našli vstup.“

„Dokud led neodtál natolik, aby odhalil zdejší tajemství,“ doplnil Gray.

„Přesně tak.“

Jason si odkašlal. „Ale jak si můžete být tak jistý, že tady už někdy byli Němci a Američani?“

„Protože…“

Místností otřáslo hlasité zadunění, které rozechvělo i okenní tabule. Všichni se v první chvíli přikrčili, ale nástavba vydržela. Gray přeběhl k řadě oken s výhledem na obří hangár. Dostal se k němu včas, aby viděl, jak obrovská ocelová vrata vypadávají z kolejnic a řítí se k zemi. Při pádu rozdrtily jeden zaparkovaný hydroplán.

Do hangáru se vevalil černý dým, pod jehož ochranou dovnitř vběhly postavy ve sněhově bílé polární výstroji.

Oddíl majora Wrighta.

Ozvala se střelba.

Dva britští vojáci se zhroutili, ale jeden doběhl ke kulometnému hnízdu a zahájil palbu na nepřátele. Štěkot zbraně byl natolik silný, že otřesy dolehly až k vrcholu nástavby – pak ale hnízdo zasáhla raketa a ozvala se dunivá exploze.

„Pojďte!“ řekl Harrington a zatahal Graye za rukáv. „Nesmíme dopustit, aby otevřeli bránu pekla!“

Gray se nechal za dunění probíhající bitvy odvést k protější straně můstku. U zadní stěny profesor proběhl závěsy ve výklenku mezi knihovnami, kterými sem vstoupil.

Gray i všichni ostatní ho následovali.

Za závěsy se táhla dlouhá chodba k zadní části nástavby. Jejich podrážky dusaly po ocelové podlaze k zasklené plošině připojené na konci chodby ke stropu jeskyně. Podle gondoly zaparkované vedle tato ocelová a skleněná kostrukce sloužila i jako konečná stanice stropního systému kolejnic.

Gray doběhl na plošinu těsně po Harringtonovi.

Když uviděl výhled, který se před ním otvíral, užasle se zastavil. V první chvíli nedokázal ani promluvit.

Totéž se nedalo říct o všech.

„Hm,“ poznamenal Kowalski. „Teď už to zatracený jméno dává smysl.“

18. kapitola

30. DUBNA, 7.20 BRAZILSKÉHO ČASU

BOA VISTA, BRAZÍLIE

Je to jako stopovat ducha…

Jenna následovala Drakea a Paintera parnými ulicemi Boa Vista, hlavního města brazilského státu Roraimy. Teplota už stoupala přes 30 stupňů a navíc tu byla snad stoprocentní vlhkost vzduchu. Lehká blůzka se jí lepila k podpažím a pod popruhy batohu přehozeného přes ramena taky k žebrům. Musela si ji pořád zastrkovat do šortek, ze kterých vylézala. Kromě toho měla Jenna na hlavě jako ochranu proti slunci čepici, zpod níž jí vzadu visel ohon vlasů.

I Drake s Painterem byli oblečení neformálně, stejně jako dva mariňáci – Schmitt a Malcolm –, kteří kráčeli za nimi. Tvářili se jako turisté – ti zde nepředstavovali nijak vzácný pohled. Do Boa Vista přijížděli všichni dobrodružní cestovatelé, kteří si přáli navštívit deštné lesy severní Brazílie nebo náhorní plošiny v sousední Guyaně a Venezuele.

Tato okolnost jim však zároveň ztěžovala sledování posledních kroků Amy Serpryové. Z jejího mobilu věděli, že Amy volal někdo z tohoto města. Jenna pořád slyšela v uších vyzvánění telefonu. Vybavila si Amyino zdecimované tělo na posteli… a vzpomněla si na Nikka.

Rychle tu poslední myšlenku zaplašila. Hrozně nerada svého společníka opouštěla, ale nejlepší šanci na to, že mu pomůže, měla tady: potřebovali najít odpovědi, jež snad povedou k léku na tu obludnou nemoc.

Přistáli zhruba před hodinou, za východu slunce. Z ptačí perspektivy připomínalo rozvržení města paprsky kola. Projeli taxíkem jedním z paprsků a teď šli k jednomu malému penzionu mimo hlavní silnici, v tiché čtvrti plné stromů.

„To by měl být on,“ řekl Painter a ukázal k malebnému hotelu v koloniálním stylu, pobitému překládanými prkny, v polovině ulice.

Drake nenápadně pokynul oběma mariňákům, aby se rozdělili po obou stranách ulice a zajistili okolí.

Jenna zamířila s Drakem a Painterem přímo ke schodům do hotelu. Podél průčelí budovy probíhala veranda ozdobená truhlíky se spoustou květin. Byla tu i malá houpačka, momentálně obsazená tlustým oranžovým kocourem, který se protáhl a prošel se po délce houpačky, jakmile je uviděl.

„Tohle bude asi majitel,“ usmál se Drake a podrbal ho pod bradou.

Jennu jeho zavtipkování zastihlo nepřipravenou. Zasmála se, ale rychle zase umlkla – za její reakci určitě mohlo napětí.

Hotel byl jejich jediným konkrétním vodítkem. Věděli, že Amy volal někdo z tohoto města, ale přesněji se hovor určit nepodařilo. Painter se domníval, že volající k zamaskování přesné polohy použil primitivní satelitní zrcadlový systém.

To tedy znamenalo, že se museli vypravit do Brazílie osobně a pátrat postaru přímo na místě. Jenně to nevadilo.

Klasický postup je někdy nejlepší.

Když Painter otevřel dveře penzionu, Jenna si nadhodila batoh a přitom přejela dlaní po pažbě glocku 20 v pouzdru na spodní straně tlumoku. Painter jim dodal zbraně krátce po přistání – vyzvedli si je v uzamykatelné skříňce na letišti. Nevysvětloval jí, jak to zařídil, a Jenna se ho neptala.

Bez Nikka se nicméně i se zbraní cítila obnažená a nekrytá.

Vešla za Painterem dovnitř, zatímco Drake zůstal venku u kočky. Před vyvýšenou lavicí, která sloužila jako recepční pult, Painter objal Jennu kolem pasu.

Z polstrovaného křesla před malou televizí se zvedla starší Brazilka v županu a s úsměvem je přivítala. „Sejam bem-vindos.“

„Obrigado,“ poděkoval jí Painter. „Mluvíte anglicky?“

Její úsměv se rozšířil. „Ano. Já mluvit.“

„Tohle je moje dcera,“ řekl Painter a postrčil Jennu kupředu. „Hledá svou kamarádku, se kterou se tady měla setkat. Jenže se neukázala.“

Žena zvážněla a přikývla.

Jenna ucítila mírný tlak na zádech – Painter ji vybízel, aby pokračovala. „Ona… jmenovala se Amy Serpryová,“ řekla co nejustaraněji. Nemusela svoje obavy ani nijak předstírat.

„Poslední měsíc cestovala po okolí, ale když sem přijela poprvé, ubytovala se ve vašem krásném hotelu.“

Protože neuspěli s vypátráním toho hovoru, Painter se pokusil vystopovat poslední kroky sabotérky. Prošel její bankovní záznamy, prozkoumal její telefonáty z domova v Bostonu a dokonce prověřil údaje z GPS v její toyotě. Jako kdyby sestavovali život ducha bit po bitu a sledovali jeho kroky v uplynulých měsících.

Vyšetřování taky odhalilo další informace o ženině bouřlivém mládí v dobách před získáním doktorátu a zaměstnáním u doktora Hesse. V osmnácti se stala členkou radikálního environmentálního hnutí Temný Eden, které obhajovalo přírodní svět bez lidí a na podporu svých představ se neštítilo ekoterorismu.

V noci krátce po druhé hodině Painterovi volali z D. C. Jenna byla zrovna s Drakem v Painterově kanceláři – oba těsně předtím propustili z karantény. Painter přepnul telefonát na hlasitý odposlech. Ženě na druhém konci linky – Kathryn Bryantové – se podařil průlom.

Nenašli jsme žádný záznam v jejím americkém pasu, a tak jsme předpokládali, že celou dobu byla ve Státech. Ale pak jsem zjistila, že měla i francouzský pas.

Amy se stala před sedmi lety americkou občankou, ale jako rodilá Francouzka si ponechala dvojí občanství. Z jejího původního pasu Bryantová odhalila, že Amy před pěti týdny odletěla za hotové z Los Angeles do Boa Vista. Načasování a destinace nemohly být náhody.

Netrvalo dlouho, než zjistili, že Amy používala francouzskou kreditku Crédit du Nord, aby zaplatila za internetové služby v tomto hotelu.

Tato slabá stopa vedla k tomu, že teď stáli tady a doufali, že najdou další vodítka, aby mohli sledovat kroky svého ducha dál.

„Mám její fotku,“ dodala Jenna.

Vytáhla kopii Amyiny fotografie z řidičského průkazu. Měla co dělat, aby se dokázala dívat na tu usměvavou tvář, když věděla, jaké hrůzy ta žena později rozpoutala i v jakém stavu sama skončila v té josemitské chatce.

Majitelka si prohlédla snímek a pomalu přikývla. „Já pamatovat. Moc hezká.“

„Přišla s někým?“ vyptávala se Jenna. „Nebo se tu s někým setkala?“

„S někým, kdo by mohl vědět, kde je teď?“ doplnil Painter.

Žena se kousla do spodního rtu. Zjevně se snažila rozpomenout. Pak znovu pomalu přikývla.

„Já pamatovat. V noci přijít muž. Být velice…“ Chvíli hledala vhodné slovo, až nakonec roztáhla prsty a naznačila blesky šlehající z očí.

„Uhrančivý?“ napověděla Jenna.

„Sim,“ přikývla, „ale taky strašidelný. Senhoru Cruzovi on nelíbit. Zaprskat a schovat.“

Senhor Cruz je určitě ten kocour na verandě.

Pokud byl ten noční návštěvník Amyin komplic nebo šéf, kocour měl zřejmě dobrý čich na lidské povahy. Rozhodně si rychle oblíbil Drakea.

Painter pokročil dopředu a vytáhl štos snímků. „Třeba ho poznáte. Tohle jsou někteří z Amyiných přátel.“

Rozložil fotky po recepčním pultu. Byli na nich různí Amyini kolegové a spolupracovníci, ale většina snímků pocházela z jejího mládí, ze staré internetové stránky Temného Edenu, na které dosud byly obrázky dřívějších členů hnutí. Jednalo se o nejpravděpodobnější spojitost. Na jednom snímku se Amy ještě jako teenager usmívala na skupinové fotografii.

Žena se sklonila nad obrázky a nasadila si brýle na čtení. Postupně si je prohlédla a u skupinové fotky poklepala na jeden obličej.

„Tohle on. Na obrázku on usmívat, ale ne když být tady. On být velice…,“ vzhlédla k Jenně, „uhrančivý.“

Painter zvedl fotografii a prohlédl si označeného muže. Jenna se mu podívala přes rameno. Podezřelý měl ebenově černé vlasy sčesané z pohledného bledého obličeje s pronikavýma modrýma očima.

„Zaslechla jste, jak si spolu povídají?“ zeptal se Painter.

„Não. Oni jít do jejího pokoje. Když on odejít, já ho nevidět.“

„A nikdo jiný nepřišel?“

„Não.“

Painter přikývl a podal jí několik bankovek brazilské měny. „Obrigado.“

Žena odsunula peníze zpátky a zavrtěla hlavou. „Já doufat vy najít svou přítelkyni. Doufat ona nebýt s tím mužem.“

Jenna jí položila dlaň na ruku. „Tak si to vezměte pro Senhora Cruze. Kupte mu nějakou dobrou rybu.“

Žena se usmála, přikývla a zvedla bankovky z pultu. „Obrigado.“

Jenna vyšla s Painterem na verandu.

„Zjistili jste něco?“ zeptal se Drake a mávl na Schmitta a Malcolma, ať se k nim připojí.

Painter si povzdychl. „Někdo ji přišel navštívit. Někdo z její minulosti, z Temného Edenu.“

Drake se zamračil. „To musí být náš člověk.“

„Kdo je to?“ zeptala se Jenna.

„Zakladatel Temného Edenu.“ Painter nezněl nijak šťastně a hned taky vysvětlil proč. „Podle všech zpráv je už jedenáct let mrtvý.“

Jenna se ohlédla k penzionu.

Zdá se, že opravdu honíme ducha.

7.45

„Není to krásný výhled?“ zeptal se Cutter Elwes.

Kendall se chtěl ohradit a něco odseknout, ale když se díval přes železné zábradlí balkonu, nedokázal k tomu najít sílu.

Nad okraj tepui právě vycházelo slunce. Bouře se v noci přesunula dál a nechala po sobě oslnivě modré nebe, ale vrchol stolové hory stále halil mlžný opar, který ještě prohluboval dojem, že jsou na nějakém nebeském ostrově. Ranní záře barvila mlhu do medově jantarového a tmavě růžového odstínu. Vypadalo to, že samotná plošina s příchodem nového dne svítí a leskne se smaragdovou zelení, zatímco jezero zrcadlilo bezmračné nebe.

Bylo svůdné zapomenout při pohledu na takovou panenskou krásu na ostražitost, ale Kendall se opanoval. Toporně seděl u stolu naproti svému hostiteli. Mezi sebou měli prostřenou snídani: kaleidoskop barevného ovoce, tmavé chleby a mísy s vejci a čočkou.

Žádné maso… ne pro Cuttera Elwese.

Kendall něco snědl, ale neměl hlad a žaludek se mu stahoval v předtuše toho, co na něj dnes jistě čeká. Cutter ho hodlal nutit ke spolupráci, k tomu, aby mu Kendall řekl, co ví, a Kendall se chystal odmítnout.

Aspoň tak dlouho, jak to vydržím.

V minulosti dokázal Cutterovi odolávat jen málokdo a Kendall tušil, že se na tom pramálo změnilo. V noci si představoval všechna možná mučení a strachem skoro nespal. Veškeré naděje na útěk – nebo i na skok z téhle hory – mařil jeho neustále přítomný stín.

I teď Mateo stál u balkonových dveří.

Kendall se podíval na svého obřího hlídače a pokusil se odvést hovor od bezprostřední budoucnosti. „Mateo… pochází z těchhle pralesů. Stejně jako jeho sestra, vaše žena. Z jakého kmene jsou? Akuntsu? Nebo Janomami?“

Z dob, kdy pátral v lesích a džunglích po extremofilech, znal řadu brazilských domorodých kmenů.

„Díváte se na ně očima Zápaďana,“ pokáral ho Cutter. „Každý kmen se jasně liší od ostatních, jakmile mezi nimi nějakou dobu žijete. Mateo a moje žena pochází z kmene Macuxi z téhle oblasti. Žijí ve zdejších lesích tisíce let – patří k přírodě stejně jako kterýkoliv list, rostlina nebo had. A jejich kmen je jedinečný ještě v dalším ohledu.“

„V jakém?“ zeptal se Kendall, aby udržel rozhovor co nejdéle u tohoto tématu.

„Neobvykle často se u nich rodí dvojčata, jednovaječná i dvojvaječná. Ashuu se dokonce narodila jako jedno z trojčat. Má jednovaječnou sestru a dvojvaječného bratra. Matea.“

Kendall nakrabatil čelo. Dvě jednovaječná děvčata a chlapec. Slyšel o vzácných případech žen, které porodily jednovaječná dvojčata spolu s třetím dítětem. Takové případy se vyskytují i přirozeně, ale častěji se jedná o důsledek léčby neplodnosti.

Přemohla ho zvědavost. „Myslíte, že to vysvětluje Mateovu nezvyklou velikost?“ zeptal se tiše.

„Možná. Nebo jde o genetickou odchylku, která se přidružila k porodu trojčat. U tohoto kmene je ale nejzajímavější unikátní počet vícečetných porodů. Přivádí mě to k myšlence, jestli se v místním deštném lese nevyskytuje přírodní obdoba léků na plodnost, nějaká dosud neobjevená farmaceutická látka.“

To byla skutečně zajímavá myšlenka. Deštné lesy představovaly zdroj řady nových přípravků, od antimalarik po léky se silným protirakovinným účinkem. A stovky látek bezpochyby teprve čekaly na svoje objevení. Pokud tedy deštné lesy nebudou vykáceny nebo vypáleny kvůli potřebě zemědělské půdy, případně vytěženy dřevařskými společnostmi.

To však vyvolávalo další otázku.

„Víte o tomhle kmeni hodně,“ řekl Kendall. Dokonce jste si je najal, aby pro vás pracovali. „Jak jste je přesvědčil k takové spolupráci? Zvlášť tady nahoře. Pokud si vzpomínám, většina domorodců se stolových hor bojí.“

„Macuxiové ne. Ti je uctívají jako domov bohů a věří, že starobylé chodby, jeskyně a propasti jsou vstupem do podsvětí, kde velcí obři přechovávají moudrost věků.“ Cutter se podíval přes balkon k zakrslému lesu – a k rozsáhlé, tmavé jámě, kterou bylo vidět v denním světle. „Možná se nemýlí.“

Kendall si dokázal představit, že Cutter sám sebe bere jako jednoho z těch obrů podobných bohům, jako strážce velkých vědomostí.

„Věděl jste, že můj velký předek Cuthbert Cary-Elwes byl jezuitský kněz?“ pokračoval Cutter. „Žil u kmene Macuxi třiadvacet let a zdejší lidé ho milovali. Pořád na něj vzpomínají v ústně tradovaných příbězích.“

Kendall předpokládal, že vypočítavý, vemlouvavý muž usazený naproti němu využil minulosti, aby přesvědčil místní indiány ke spolupráci. Oženil se s Ashuu ze stejného důvodu? Aby tím, že se přižení, upevnil tuto vazbu? Kendall věděl, jak silně domorodci respektují rodinná pouta a staré závazky včetně dluhů, jež se táhly přes několik generací. Aby v drsné džungli přežili, lidé se museli semknout a vzájemně si pomáhat.

Cutter náhle vstal a zamnul si ruce. „Jestli jste se najedl, měli bychom se pustit do práce.“

Kendall se tohoto okamžiku bál, ale přiměl se zvednout od stolu. Přinejmenším chtěl zjistit, co má Cutter za lubem – a pak proti němu ze všech sil bojovat.

Cutter ho odvedl ke kabině výtahu opletené francouzským tepaným železem jako v nějakém starém hotelu. Jakmile se k němu Kendall s Mateem připojili uvnitř, Cutter stiskl nejspodnější tlačítko.

Kendall přes železné dveře sledoval, jak kolem ubíhají podlaží. Projeli rozsáhlou knihovnou, salónkem s obrovským krbem a přízemím s prostornou vstupní halou. Tam se však výtah nezastavil.

Klesal pořád níž.

Ze všech stran je obklopily stěny z hrubého pískovce. Sjížděli do srdce stolové hory, do světa z bájí kmene Macuxi. Po dalších dvaceti dlouhých vteřinách se vynořili v jasně osvětleném prostoru.

Kendallovi trvalo ještě několik okamžiků, než pochopil, co vidí. Skalní stěny zmizely. Místo nich se před ním otvírala obří laboratoř s lesklou nerezovou ocelí a hladkými, dokonale čistými povrchy. U několika přístrojů pracovali lidé v bílých pláštích.

„Jsme tady,“ řekl Cutter a vyvedl Kendalla z výtahu. „Ve skutečném centru Temného Edenu.“

Kendall se rozhlížel po nejmodernějším vybavení. Podél jedné stěny se táhly digestoře, prostřídávané policemi s autoklávy, centrifugami, pipetami, kádinkami a odměrnými válci. V další stěně byly obří ocelové dveře, za nimiž stály masivní chladnice nebo mrazáky. Kendall postřehl i dvířka z tmavého skla, která jistě patřila inkubátoru.

Hlavní část laboratoře ale zabíraly řady pracovních míst s genetickými analyzátory, termálními cykléry na polymerázové řetězové reakce a syntezátory DNA pro výrobu vysoce kvalitních oligonukleotidů. Poznal i přístroj k nejnovější metodě CRISPR-Cas9 pro manipulaci s vlákny DNA.

To poslední ho vyděsilo nejvíc. Jednalo se o novou technologii, tak jednoduchou, že ji zvládl i amatér, ale zároveň natolik účinnou, že řada výzkumných skupin ve Spojených státech jejím prostřednictvím už zmutovala všechny geny v lidských buňkách. Někteří jí přezdívali evoluční stroj. Potenciální zneužití ve špatných rukách už přidělávalo vrásky národním bezpečnostním úřadům, které se obávaly toho, co by někdo mohl omylem nebo schválně vypustit do světa.

Jak dlouho má Cutter k dispozici tuhle technologii?

Kendall odpověď neznal, ale viděl, že laboratoř překonává co do velikosti i vybavení jeho vlastní. Navíc odtud vedly dveře do dalších místností, které rozšiřovaly Cutterovy výzkumy do neznámých směrů.

Kendall měl co dělat, aby dokázal promluvit. „Na čem tu pracujete, Cuttere?“ zajíkl se.

„Na úžasných věcech… mimo vládní regulace a dohled. To mi umožnilo výpravy na nejvzdálenější možné horizonty. Ačkoliv skromně odhaduji, že mám ve skutečnosti náskok jen zhruba pěti nebo šesti let před některými z vašich kolegů. Ale to, čeho se mi už podařilo dosáhnout, co jsem vytvořil…“ Cutter se otočil čelem ke Kendallovi. „A vy, můj příteli, mě můžete naučit tolik dalších věcí.“

Kendall s hrůzou polkl. „Co ode mě chcete?“

„Vytvořili jste dokonalou virovou kapsidu, skořápku tak malou, že dokáže proniknout do jakékoliv živé buňky. Vynikající práce, Kendalle.“ Cutter uznale pokýval hlavou. „Měl byste být hrdý.“

V tu chvíli Kendall cítil všechno možné, jen ne hrdost.

„Váš výtvor představuje ideálního trojského koně,“ pokračoval Cutter. „Dá se do něj vložit cokoliv a nic mu neodolá. Jde o bezchybnou genetickou zásilkovou službu.“ Do hlasu se mu přímísil káravý tón. „Ale vyrobili jste ji podle předlohy z jiného světa, než je ten náš s DNA, nemám pravdu?“

Kendall se pod Cutterovým pronikavým pohledem pokoušel o dokonale kamenný výraz. Ví snad ten parchant, co jsem s Harringtonem objevil v Antarktidě? Zná původ XNA použité k vytvoření virové schránky?

Usoudil, že je načase zaujmout jasný postoj. Odhodlaně se narovnal. „Cuttere, nebudu s vámi probírat svoje metody. Způsob výroby té virové schránky si vezmu do hrobu.“

Cutter se rozesmál, až Kendallovi přejel mráz po zádech.

„Ach, to není třeba, příteli. Jedna z vašich mladých kolegyň byla tak laskavá, že mi před pěti měsíci poslala vzorek, a z něj se mi podařilo zpětně zjistit postup konstrukce. Vyrobil jsem si zásobu, která mi vydrží roky.“

Kendall se snažil držet krok se svým protivníkem. „Tak… tak co ode mě chcete?“

„Spíš jde o to, co pro vás můžu udělat já.“

„Jak to myslíte?“

„Chci vám pomoct zastavit zkázu, která se žene Kalifornií. Od chvíle, co jste pod mou ochranou, se váš syntetický organizmus rozšířil mimo původní oblast. K tomu mu pomohly nedávné deště. Brzy bude všude, rozloží vaši zemi – a nezastaví se ani na hranicích.“

Kendall se takového výsledku obával, ale když to teď slyšel na vlastní uši…

„Jenže ten virus nejde zabít,“ přiznal tichým, ustrašeným hlasem. „Zkoušel jsem všechno.“

„Ach, to je jenom tím, že se nedokážete vymanit ze stereotypů myšlení.“ Cutter si poklepal na hlavu. „Někdy musí člověk prorazit skořápku stávajícího vědeckého dogmatu. Hledat nová, tvůrčí řešení. Vlastně mě překvapuje, že jste na to zatím sám nepřišel. Odpověď jste měli s profesorem Harringtonem celou dobu přímo před očima.“

Po Cutterových slovech se nedalo pochybovat, že ví o Harringtonově práci. V Kendallovi s každou větou jeho protivníka odumírala naděje.

„Co chcete výměnou za ten lék?“ zeptal se.

„Jen vaši spolupráci, nic víc. Podařilo se mi sice zrekonstruovat tu vaši šikovnou virovou schránku, ale pořád se mi ji nedaří naplnit a změnit v živý organizmus.“

Kendall chápal Cutterovo zklamání. Jeho skupině trvalo roky pokusů a omylů, než uspěli. Pak danou metodu osobně doladil a pečlivě ji hlídal před všemi ostatními. Děsil se nicméně pomyšlení, co asi Cutter hodlá umístit do virové schránky a co chce vypustit do světa.

Cutter mu zřejmě vyčetl obavy z očí, protože zvedl ruku. „Přísahám, že nechci zabít jedinou lidskou bytost ani jiného tvora na planetě.“

Kendall chtěl pochybovat o jeho upřímnosti, ale věděl, že Cutter drží slovo. Měl v tomto ohledu podivný smysl pro čest.

„Pokud ovšem nebudete spolupracovat, situace v Kalifornii se s každou hodinou zhorší. Brzy ji nedokáže zastavit ani můj lék. Pomozte mi, a zachráníte svět. Odmítněte, a svět zemře vaší rukou – zabije ho váš výtvor. To bude váš odkaz.“

„Přísaháte, že máte lék?“

Cutter nechal zvednutou dlaň a dál se mu upřeně díval do očí. „Přísahám. Vyzkoušel jsem ho. Bude fungovat, ale jak jsem říkal, jeho použití má své hranice, takže nesmíte váhat příliš dlouho.“

„A pokud budu spolupracovat, dáte mi ten lék a necháte mě, abych se o něj podělil s příslušnými úřady.“

„Ano. Netoužím po tom, aby váš výtvor způsobil takové škody. Chci ho zastavit stejně jako vy.“

Kendall mu věřil. Navzdory svým temným stránkám Cutter zůstával ochráncem životního prostředí. Nechtěl by sledovat, jak zaniká svět. Přesto…

„Tak proč jste nařídil sabotáž v mé laboratoři?“ zeptal se Kendall. Do hlasu mu proniklo něco z původního hněvu. „Proč jste všechny zabil a vypustil ten virus ven?“

Cutter na něj hleděl, jako kdyby odpověď byla nasnadě.

Kendall najednou pochopil. Z bezohlednosti toho člověka se mu dělalo mdlo. „To všechno jste udělal, jenom abyste na mě mohl zatlačit, že ano? Abyste mě přiměl prozradit, co vím.“

„Vidíte, příteli?“ řekl Cutter a odvrátil se. „Už přemýšlíte mimo zavedené stereotypy. Teď se pusťme do práce.“

Po dvou krocích mu ale v kapse vesty zazvonil telefon, Cutter ho vytáhl a stručně do něj promluvil neznámým jazykem. Kendall odhadoval, že jde o řeč kmene Macuxi. Jedinou známkou Cutterova překvapení byla rýha, která se mu objevila na dokonalém čele.

Když hovor ukončil, povzdychl si. „Zdá se, že se objevil další problém, který vás sem následoval z Kalifornie. Někdo strká nos tam, kam by neměl.“

Kendall pocítil záblesk naděje, ale ta hned pohasla, když Cutter zavrtěl hlavou. Daný problém ho zjevně neznepokojoval.

„Na tom nezáleží. Stačí je rozdrtit.“

8.07

„To snad ten blázen nemyslí vážně,“ řekl Painter do telefonu.

Přecházel před kavárnou poblíž centrální čtvrti Boa Vista. Ostatní uvnitř snídali a pili kávu. Painter už mluvil s Kat a pověřil ji, ať sežene co nejvíc informací o bývalém zakladateli Temného Edenu, o domněle mrtvém muži Cutteru Elwesovi. Zatímco čekal, až se mu ozve, zavolal do Horského tréninkového střediska, aby zjistil, co je tam nového.

„Situace se horší,“ oznámila mu Lisa. „Včerejší večerní bouře spláchla nákazu daleko za všechny hráze. Další ohniska se objevují kilometry od původního místa a propojují je nitky vymírání podél odvodňovacích tras, které jsme nedokázali přehradit.“

Painter si představil rakovinovou černou inkoustovou skvrnu, která se v horách rozpíjí všemi směry.

„Rozšířili karanténní zónu o dalších čtyřicet kilometrů. Josemitské údolí je evakuované. Tady je teprve krátce po páté ráno, ale za úsvitu začne podrobnější pátrání. Podle výsledků bude přijato rozhodnutí. Jako kdyby toho nebylo dost, během příštích tří dnů očekáváme špatné počasí. Jednu bouři za druhou.“

Painter doufal v nějaký oddech, ale ten se podle všeho nekonal. Zdálo se, že je matka příroda odhodlaná mařit jejich snahu na každém kroku.

„V obavách, že se nákaza může rozšířit ještě víc,“ pokračovala Lisa, „vrátil Lindahl na stůl jaderné řešení. Vážně o něm uvažují.“

Painter najednou zalitoval, že odjel sem.

Měl jsem vědět, že Lindahla napadne něco tak hloupého.

„Jak vážně?“

„Hodně. Lindahl už má podporu skupiny, která hledá způsob, jak ten organizmus zabít. Shodují se na tom, že žár a záření středně silného výbuchu představují naši nejlepší šanci. Pracují na různých modelech a probírají nejhorší možné scénáře.“

„Co si o tom myslíš ty?“

Lisa před odpovědí dlouze zaváhala. „Já nevím, Paintere. V jistém smyslu má Lindahl pravdu. Něco se musí udělat, jinak tu dosáhneme kritického bodu a všechno bude ztraceno. Pokud půjde o kontrolovaný výbuch s omezeným radioaktivním spadem, možná by to stálo za risk. Když už nic jiného, takové drastické opatření přinejmenším může ten virus zabrzdit a dát nám víc času k promyšlení nové strategie.“

Painter pořád nedokázal uvěřit, že jde o jedinou reálnou možnost.

„Nebo ze mě možná jenom mluví únava,“ dodala Lisa. „Pořádně mi to nemyslí. Josh je na tom čím dál hůř. Lékaři ho uvedli do kómatu, aby nějak utlumili jeho záchvaty. A Nikko na tom není o moc líp. Jak jsem říkala, něco se udělat musí.“

Painter ji toužil konejšivě obejmout, ale místo toho na ni musel ještě víc zatlačit. „Liso, musíš nám získat víc času. Zdrž Lindahla. Aspoň dalších dvacet čtyři hodin.“

„Jestli máme tolik času…“

„Něco najdeme,“ slíbil jí Painter, ale jeho slova nezněla tak přesvědčivě, jak doufal. „Když ne my, tak určitě Gray.“

„Už se ozvali Kat?“

„Ne, ještě ne, ale Kat říká, že sluneční bouře odeznívá a během dne by snad mělo být obnoveno satelitní spojení. Zkusme přinejmenším odložit jaderné řešení, dokud se nespojíme s Grayem.“

„Vynasnažím se.“

Já taky.

Rozloučil se s ní a vykročil ke dveřím kavárny, když ucítil na paži palčivé škrábnutí a okno restaurace se roztříštilo.

Painter padl na koleno a překulil se do úkrytu za popelnicí, zatímco průčelí restaurace zasypaly další střely a shora na něj pršely střepy.

Na okamžik zahlédl svoje kolegy uvnitř, jak se schovávají, kde se dá – a uviděl z kuchyně vybíhat tři muže v černých maskáčích, kteří pálili z útočných zbraní do ranních stolovníků. Z druhé strany ulice se k nim řítila druhá trojice ozbrojenců s kouřícími zbraněmi.

Painter musel zůstat schovaný za popelnicí. V tíživé situaci měl čas na jedinou myšlenku:

Grayi, snad budete mít víc štěstí.

19. kapitola

30. DUBNA, 12.09 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Všichni nastupte do lanovky!“ vykřikl Harrington za běhu ke kabině, která visela z kolejnic vedle plošiny obležené stanice na Pekelném mysu. „Hned!“

Gray měl co dělat, aby poslechl. Pohled mu neustále bloudil k temnému podsvětí za prosklenou plošinou. Reflektory na zadní straně ocelové nástavby osvětlovaly prostor bezprostředně za konstrukcí, ale ani záře těchto silných xenonových lamp nepronikala příliš daleko do rozlehlé inkoustové černoty.

Po padesáti metrech vystřídalo kamennou půdu velké jezero. Černá hladina bublala a chrlila nažloutlou páru, která nad vodou vytvářela jedovatý opar. Po pravém břehu jezera se ve vlhké skále táhla přirozená vyvýšená plošina, na kterou od úpatí nástavby vedly bahnité kolejnice.

Gray si představil menší vodní tanky zaparkované v hangáru. Teď už chápal nezbytnost obojživelných vozů na zamrzlém kontinentu.

„Rychle!“ vyštěkl Harrington.

Profesor otevřel dvoukřídlové dveře kabiny a proběhl jimi k vnitřnímu panelu. Bez váhání stiskl velké červené tlačítko. Zazněla hlasitá siréna, jejíž zvuk se odrážel ozvěnou z ocelové nástavby do okolí.

Gray postrčil Kowalského k čekající lanovce. „Jděte!“

Následoval je Jason se Stellou.

Gray se při nástupu přikrčil před ohlušujícím houkáním, ale když se za nimi zavřely dveře, hluk se snížil v tlumené zvonění – kabina byla opravdu kvalitně izolovaná.

„Co to děláte, profesore?“ zeptal se Gray. „Co máte v úmyslu?“

„Dostat se do bezpečí.“

Harrington zatáhl za páku a lanovka se dala do pohybu. Nerozjela se však k bitvě, která zuřila v hangáru, ale dopředu do obrovské jeskyně.

Když se Gray nahrbil a zaklonil hlavu, viděl, že černé ocelové kolejnice pokračují po stropě dál, místy podepřené podstavci na zajištění relativně plynulé jízdy.

Gray se zase narovnal. „Kam jedeme?“ zeptal se.

„K Zadnímu východu.“ Harrington mávl jednou rukou před sebe; druhou držel na dlouhé červené páce. „To je menší stanice zhruba o šest kilometrů dál. Dá se z ní vystoupit na povrch těsně za Fenriskjeftenem.“

Gray si vybavil linii rozeklaných vrcholů poblíž pobřeží.

„Je tam vysílačka,“ doplnila Stella. „A zaparkovaný vodní tank.“

„Takže prostě zdrhneme?“ zeptal se Kowalski.

„Ne.“ Profesor ukázal na červené tlačítko, které prve zmáčkl. „Spustil jsem všeobecnou evakuaci. Vojáci budou odrážet komando Dylana Wrighta, jak to půjde nejdéle, ale vědí, že po třiceti minutách musejí utéct. Opustit oblast.“

„Proč?“ podivil se Gray.

„Celá zadní strana stanice je napěchovaná protibunkrovými bombami včetně americké třináctitunové GBU-57. Nálože zničí základnu a uzavřou ústí jeskynního systému se vším, co je tady dole.“

„Na kdy je nastavený výbuch?“

Harrington se ustaraně odmlčel.

„Dají se odpálit jenom ze Zadního východu,“ odpověděla za něj Stella. „A kód zná jenom můj otec.“

Gray se zamračil. Takže britské síly vyběhnou předem, zatímco my se potají vyplížíme zadním východem a vyhodíme všechno za sebou do povětří. Co proboha vyžadovalo takové zabezpečení?

Než se stačil zeptat, ucítil, jak mu za očima sílí otupující bolest hlavy – ale nejen jemu.

Kowalski si přitiskl dlaně ke spánkům a zasténal: „Kur…“

Jason se opřel o kolena, jako kdyby měl každou chvíli začít zvracet.

„Za pár vteřin budeme mít to nejhorší za sebou,“ procedil Harrington skrz stisknuté zuby.

Gray zhluboka oddechoval. I jemu hrozilo, že přijde o snídani. Pak bolest pomalu ustoupila a stoličky mu přestaly vibrovat v čelistech. Dokázal uhodnout důvod tak náhlé agónie.

„LRAD?“ zeptal se.

Akustické zařízení s dlouhým dosahem.

Harrington přikývl. „Do jeskyně neustále míří baterie sonických děl, aby udržela všechno co nejdál. Zjistili jsme, že kombinace ultrazvukových a infrazvukových frekvencí tady dole představuje účinný odpuzovač. Lepší než zbraně.“

Gray se opřel dlaní o stěnu. Byl rád, že je kabina tak dobře utěsněná. Mohl jen hádat, jak silný asi je ten sonický odpuzovač venku.

Jason ukázal pod nohy na skleněný poklop v podlaze. V uzavřeném podbřišku klece bylo vidět sedadlo, připevněné u zbraně s velkým kuželovým talířem.

„To je taky sonické dělo, ne?“ zeptal se Jason.

Stella přikývla. „V případě potřeby se dá nahradit kulometem.“

„Až dojedeme za chráněnou oblast, možná budeme potřebovat oboje, abychom se ubránili před vážnými potížemi,“ varoval je Harrington.

Před jakými potížemi?

Svět za okny zůstával neproniknutelně temný. Reflektory stanice, které se odrážely ve vroucí hladině jezera, se vzdalovaly čím dál víc. Vzápětí se jeskynní chodba stočila ke straně a zmizely i poslední odlesky.

Harrington přistoupil ke skříňce a otevřel ji. Na háčkách uvnitř visela řada těžkých brýlí – výbava s nočním viděním. „Nasaďte si je. Zhasnu světla, než přilákáme něčí pozornost, a pak rozsvítím vnější infračervené lampy.“

Gray si nasadil brýle a Harrington zhasl. Brýle zachycovaly nepatrné skvrny světla z diod na řídicím panelu, ale svět za okny zůstával černý. V podzemí bez slunce, měsíce i hvězd nebyla ani výbava pro noční vidění k ničemu.

Pak profesor zapnul vnější lampy a nekonečnou temnotu prozářily kužely infračerveného světla. Jeho vlnová délka byla pouhým okem neviditelná, ale brýle ho proměňovaly v jasnou záři, která osvětlovala to, co ještě před chvílí ukrývala temnota.

Gray užasle vydechl při pohledu na výjev před sebou.

Kowalski jenom zavrtěl hlavou. „Něco mi říká, že budeme potřebovat větší zbraně.“

12.14

Jason přitiskl dlaně ke sklu a vyhlédl ven, zatímco ozbrojená kabina pokračovala v jízdě po kolejnicích pod střechou tohoto nového světa.

„Viděl jste někdy něco takového?“ zeptala se ho Stella.

„Ne… Takového ne.“

Prostorná chodba byla dost vysoká, aby se do ní vešla socha Svobody, jejíž pochodeň by se ani neotřela o řady krápníků visících od stropu jako obří zuby. Pod nimi pomalu proudila klikatá řeka, zahalená oblaky vodní páry. Všude kolem lanovky se rozkládalo bludiště z masivních sloupů.

Když těsně míjeli jeden z nich, Jason si všiml kamenných větví, které se připojovaly ke stropu jako podpůrné pilíře. Hrubý povrch sloupu zblízka vypadal podivně hrbolatý, skoro jako kůra.

Pak se podíval ještě pozorněji.

„To je doopravdy kůra,“ uvědomil si a ohlédl se za sloupem, který míjeli.

„Projíždíme zkamenělým lesem,“ potvrdila Stella. „Pozůstatkem dávných dob, kdy byla Antarktida zelený kontinent plný života.“

„Jde o subtropické stromy rodu Glossopteris,“ vysvětlil Harrington. „V uplynulých desítkách let archeologové v Antarktidě objevili tři takové prastaré lesy. Mohutné zkamenělé pahýly s rozházenými fosilizovanými listy mezi nimi.“

„Ale nic tak krásně dochovaného jako tady dole,“ dodala Stella s náznakem hrdosti.

Jason si vzpomněl na detail z Darwinova příběhu o staré mapě domorodců z Ohňové země: na mapě bylo toto místo označeno hájkem stylizovaných stromů. Právě příslib zelené oázy v této ledové zemi vylákal Beagle na nešťastnou plavbu sem.

Mohlo se jednat o tenhle les? Byly na té mapě ve skutečnosti zakresleny tyhle zkamenělé stromy?

Jason se dál fascinovaně rozhlížel po krajině pod sebou. Najednou něco vyskočilo nad říční hladinu a zase to zmizelo. Nejdřív si pomyslel, že se mu to jenom zdálo, ale vzápětí se to objevilo znovu a pak ještě jednou.

„V té vodě něco je,“ zašeptal.

Gray k němu přistoupil. „Kde?“

Než Jason stačil ukázat, z mělčiny vylezl na břeh velký bledý pavouk připomínající korýše o velikosti malého telete, s párem klepet vepředu a krunýřem plným hrotů. Bodce se pohnuly, seběhly mu ze zad a začaly seškrabovat černé řasy z mokrých kamenů.

Vtom se k nim z ukrytého hnízda mezi krápníky snesl temný stín a přistál na špičkách kožnatých křídel s drápky. Tvor klovl ostrým zobákem přímo dolů, nabodl jednoho z těch malých tvorů a ohnal se proti druhému.

Větší korýš přispěchal mláďatům na pomoc a vyběhl s cvakajícími klepety proti útočníkovi. Vzdušný dravec se vyhnul střetu, roztáhl křídla a jediným mávnutím se vznesl. Širokým obloukem proplachtil kolem lanovky. Měl dvoumetrové rozpětí a jeho tělo pokrývaly černé šupiny. Hlava připomínala hlavu krokodýla, až na ten mečovitý zobák.

„To byl menší zástupce svého druhu,“ poznamenal Harrington. „Pojmenovali jsme ho Hastax valans, létající oštěp. Setkali jsme se s jedinci i třikrát většími. Ten bledý korýš je Scalpox cancer neboli tesaný rak.“

„Co tady žije dalšího?“ zeptal se velitel Pierce.

„Mnoho druhů, celý složitý ekosystém. Většina z nich ještě není popsaná. Zatím jsme objevili přes tisíc nových druhů, od obyčejného Lutox vermem…“

„Druh ploštěnky,“ doplnila Stella.

„Po Pachycerex ferocis o velikosti slona.“

Jason nedokázal z hlasu potlačit směs ohromení a hrůzy. „Úžasné.“

Gray věděl, že Harringtonův kolega doktor Hess pátral po příkladech stínových biosfér a radikálně odlišných formách života.

Tady jich zřejmě našel víc než dost.

„Tohle je první prostředí svého druhu,“ prohlásil Harrington. „Jedinečný xenobiologický systém.“

Jason se zamračil. „Xenobiologický?“

„Jde o ekosystém postavený na biologickém základu, který se liší od zbytku života na téhle planetě,“ vysvětlila Stella. „Proto jsme ustavili taxonomickou soustavu, která má ve všech latinských názvech hlásku x – na znamení, že nové druhy jsou xenobiologické.“

Jason nedokázal odtrhnout pohled od krajiny venku.

Létající dravec obkroužil lanovku a zdálo se, že se chystá znovu snést k bledému Scalpoxovi a jeho mláďatům. Proplachtil tak nízko nad vodou, až rozvířil mlžný opar. Z řeky, jako kdyby je přilákal jeho průlet, najednou vystřelily světélkující útvary o velikosti kulečníkových koulí. Jason si na okamžik zvedl brýle s nočním viděním. Koule ve tmě zářily elektricky modrým odstínem, který mu připomínal světélkující tvory v hlubokomořských příkopech. Tyto návnady se ale zvedaly z větších těl schovaných pod vodou – řekou se vlnil obří živočich připomínající úhoře.

Vzdušný dravec proletěl shlukem těchto kulatých balónů a zavadil o ně křídly. V místě dotyku se ozvalo zasyčení pálené tkáně a Hastax se v bolestech zřítil do vody. Jason sledoval, jak se k jeho tělu pod temnou hladinou stahují přízrační úhoři.

Útok mu připomněl loveckou techniku ďasů, kteří při lovu používají podobnou světélkující návnadu.

„Volitox ignis,“ pojmenovala Stella nového dravce. V hlase jí zněla bázeň.

Jason znal z latiny dost na to, aby uhodl, co to jméno znamená. „Plovoucí oheň.“

„Ti patří k nepříjemnějším obyvatelům zdejšího podzemí. Plavou velice rychle a dokážou vymrštit pálivé výrůstky, kterými chytají kořist ze vzduchu nebo ze břehu. Jsou neskutečně plodní – produkují obrovské množství masožravých mláďat. Ta se navíc rodí s malými končetinami, takže můžou vylézat na souš. Není před nimi úniku.“

„Volitox je taky velice inteligentní,“ dodal Harrington s nemenší vážností. „Loví v hejnech a střídají řadu loveckých metod. Ani naše sonické zbraně proti nim nic nezmůžou.“

Stella se zachmuřila. „Na prvních výpravách jsme přišli o tři muže… než jsme se poučili.“

„Tady dole je tvrdý, cizí svět,“ připustil Harrington. „Strategie přežití, které se tu vyvinuly, jsou důmyslné a zároveň děsivé.“

Jason se zadíval na hladinu, teď zase černou a nehybnou, a pomyslel si, co dalšího asi skrývá.

Nějaká důmyslná strategie přežití by se asi hodila i nám.

12.16

„Jsou pryč, pane,“ oznámil jeho zástupce.

„To vidím.“

Major Dylan Wright se díval na prázdné kolejnice, které vedly z plošiny za stanicí. V obličeji mu planul vztek, stejně palčivý jako škrábnutí od kulky na horní části stehna. Při útoku ztratil dva muže, všechno kvůli uspěchanému pokusu chytit Harringtona, než unikne.

Bertram a Chessie, připomněl si jejich jména. Ve správnou chvíli uctí jejich památku. Pořád ale velel dalším patnácti mužům, kteří čekali na nové rozkazy.

„Co ty bomby?“ zeptal se Dylan. „Už se ozval Gleeson?“

Jeho zástupce, svalnatý Skot McKinnon, zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že tu po našem odchodu nainstalovali nový systém. Gleeson možná dokáže přijít na to, jak je vyřadit, ale pravděpodobně ne v následující půlhodině.“

Tak dlouho Harringtonovi cesta k Zadnímu východu nepotrvá.

Dylan v duchu proklel skutečnost, že se před šestnácti měsíci nechal přistihnout. Tehdy museli z Pekelného mysu utéct, což značně zkomplikovalo zbytek jeho úkolu. Naštěstí prozíravě navrtal do šelfového ledovce pod Halleyovou stanicí vlastní bomby. Snad se tím zbavil toho amerického týmu. Vzpomněl si na muže, který pálil proti jeho letadlu a poškodil mu motor na pravém boku. Měli co dělat, aby doletěli zpátky na základnu. Přesto pokračovali podle plánu.

Až doteď…

„Mohl bych vyslat oddíl po zemi,“ nabídl McKinnon. „Přepadnout je u Zadního východu.“

„Když základna zlepšila zabezpečení tady, určitě udělali totéž i tam.“

Zadní východ se navíc nacházel na opačné straně pobřežních skal. Žádný oddíl se tam nemohl dostat včas, aby zabránil Harringtonovi v odpálení náloží.

A to se nesmělo stát.

Přinejmenším dokud nedokončím úkol.

Neúspěch pro jeho zaměstnavatele nepřipadal v úvahu. Cutter Elwes za služby Wrightova komanda draze zaplatil, včetně tučných úplatků a tahání za ty správné nitky, aby zařídil převelení oddílu ke stanici. Od té doby mu celá léta dodávali informace o tomto místě a poslouchali veškeré jeho pokyny.

A teď nastal čas na koncovku.

Pokud uspějí, peněžní odměna zajistí jeho mužům pohodlný zbytek života.

McKinnon přešlápl z nohy na nohu. „Jak budeme postupovat?“

Dylan Wright hleděl do temné jeskyně a v duchu procházel různé scénáře. Harrington odtud zdrhl jako liška před loveckými psy jeho otce. Dylan se ale nikdy nevrátil z lovu s prázdnou – platilo to na venkovském rodinném sídle a bude to platit i tady.

Položil dlaň na pouzdro s pistolí Howdah z devatenáctého století, jedním ze vzácných pokladů, které zůstaly v jeho vlastnictví navzdory těžkým časům, jež padly na rodinu v uplynulých desetiletích. Jednalo se o dvouhlavňovou zbraň se dvěma úderníky, dlouhou přes čtyřicet centimetrů a nabíjenou na zakázku vyráběnými náboji ráže .577. Pistole pocházela z doby britského panování v Indii, kde si jeho rodina kdysi žila doslova královsky. Jméno zbraně odkazovalo na howdah, palankýn, sloní sedlo, a dříve se používala k obraně proti tygrům nebo k lovu velké kořisti.

Dokonce ji vyzkoušel i tady, proti obyvatelům Pekelného mysu.

Sevřel prsty na rukojeti a v duchu se přichystal na další hon v temných jeskyních.

„Připrav muže,“ řekl. „Naložte balíčky do vodních tanků. Pojedeme za nimi. Maximální rychlostí.“

„Profesor má před námi velký náskok,“ upozornil ho McKinnon.

Dylan se ušklíbl. Měl rád výzvy.

„V tom případě s tím budeme muset něco udělat.“

12.17

V kabině se rozhostilo skličující ticho. Každý se ponořil do vlastních myšlenek. Gray po celou dobu sledoval indikátor vzdálenosti. Zatím překonali jen asi čtvrtinu cesty k té druhé stanici, k Zadnímu východu.

Prohlížel si svět za jejich chatrným útočištěm. Pořád zbývalo urazit značný kus cesty a on potřeboval co nejvíc informací, než dorazí do cíle.

„Kde se to tady všechno vzalo?“ zeptal se konečně do napjatého ticha. „Jak mohl ten ekosystém přežít tak dlouho bez slunečního světla?“

„Na vaši první otázku neznám odpověď,“ přiznal Harrington, „ale mám řadu teorií. Pokud jde o to, jak tento ekosystém mohl přežít, zdejší situace není tolik odlišná od oáz života, které vzkvétají u hlubokomořských hydrotermálních průduchů. Nikdo neočekával, že najdeme život v takových hloubkách, ve věčné temnotě a za extrémních teplot, ale příroda si našla cestu. Totéž platí tady, jen ve větším měřítku.“

Harrington mávl rukou k vodě, z níž stoupala pára. „Zdejší ekosystém nepohání slunce a fotosyntéza, ale energie chemických reakcí, chemosyntéza. Všechno začíná chemoautotrofními bakteriemi, které se živí sirovodíkem nebo metanem. Tyto plyny se neustále uvolňují do jeskyní díky místní geotermální aktivitě. Silné vrstvy bakterií tady plní podobnou úlohu jako tráva ve sluncem ozářeném světě nahoře – dodávají palivo pro zdejší pavučinu života.“

„Ani chemosyntéza nemůže plně vysvětlit zformování takového ekosystému,“ namítla Stella. „Jak už otec říkal, zdejší život je xenobiologický, odlišný od všeho ostatního.“

„Čím konkrétně se liší?“ zeptal se Jason.

„Život v tomto ekosystému nefunguje na základě DNA, ale nukleové kyseliny využívající jinou genetickou páteř, XNA.“

Gray slyšel o zprávách z Kalifornie, podle kterých syntetický organizmus uniklý z laboratoře doktora Hesse obsahoval XNA. Normální cukerné složky v DNA u něj byly nahrazeny toxickou kombinací fosfátů arzénu a železa. Zde musel být zdroj takového jedinečného genetického uspořádání.

„Proč je XNA tak důležitá?“ zeptal se.

„Je veledůležitá,“ zvolal Harrington. „Richard Dawkins popsal naši DNA jako sobeckou – geny jsou v jeho pojetí poháněny evolučními tlaky k tomu, aby se v první řadě množily. Kdybych musel nějak popsat XNA, označil bych ji za dravou.“

„Za dravou?“

„Podle našich studií tohoto přirozeného prostředí, které potvrzují i laboratoře s uměle vyrobenými variantami XNA, jsou tyto geny vysoce mutagenní, mnohem víc než normální DNA, což umožňuje zrychlenou evoluci. Geny XNA nejsou jen sobecké, ale usilují o naprostou nadvládu. To odrážejí i jejich fenotypová vyjádření – organizmy, které jsou mimořádně houževnaté, odolné a vysoce přizpůsobivé. Předložte jim libovolné prostředí a ony si vyvinou způsob, jak ho obsadit.“

„Doktor Hess experimentoval s tak nestabilním genetickým kódem?“ zamračil se Gray. Není divu, že se jeho výtvor dá těžko zabít.

„Varoval jsem ho, aby v této linii výzkumu nepokračoval, nebo aby přinejmenším prováděl svoje pokusy zde, ale neposlouchal mě.“

„O co se snažil?“

„Kendall se domníval, že dokáže ovládnout nejlepší vlastnosti XNA a vestavět je do schránky, kterou naočkuje ohrožené druhy – možná dokonce všechny druhy –, aby zvýšil jejich odolnost a přizpůsobivost a ony vydržely globální síly, které nás tlačí k šestému hromadnému vymírání.“

„To jde? Vložit XNA do naší DNA?“

„Ano. V laboratořích, které pracují s XNA, už dokázali, že xenobiologické produkty mohou nahradit prakticky libovolný živý organizmus. Takže ano, teoreticky to je možné. Ale pojí se s tím velké riziko.“

Grayovi stačilo vyhlédnout na divoký svět pod lanovkou, aby uvěřil, že Harrington nepřehání. „Profesore, říkal jste, že máte nějakou teorii o tom, kde se tu dole vzal tak bohatý život.“

Harrington přikývl. „Zatím jde o pouhou domněnku. Kdybych měl víc času, možná by se mi ji podařilo doložit.“

„Jakou máte teorii?“

„Vzpomínáte, jak jsem říkal, že tenhle jeskynní systém možná prochází pod většinou světadílu?“

„Propojenou soustavou řek, jezer a ledových chodeb.“

„Neříkejte to tak pochybovačně. Povrch Antarktidy je sice zmrzlý a zdánlivě neměnný, ale kilometry pod ledem je teplo a vlhko, s mokřady a bažinami, které jsou tisíce let skryté před světem. Vezměte si například jezero Vostok. Velikostí se vyrovná kterémukoliv vašemu Velkému jezeru, je dvakrát tak hluboké a izolované od zbytku světa patnáct milionů let. Pod ledem navíc dochází ke značné geotermální aktivitě. Věděl jste, že jeden z mých kolegů, glaciolog z Britského antarktického výzkumného programu, objevil víc než půl kilometru pod ledem v Západní Antarktidě činnou sopku, ze které vytéká láva? Tak zvláštní a nádherná je pravá tvář tohoto kontinentu.“

„Ale i kdyby tenhle jeskynní systém sahal přes celý světadíl, jak se tím vysvětluje původ zdejšího ekosystému?“

„Pokud protáhnete prozatím zmapovanou část dál, zdá se, že chodby míří víceméně jedním směrem – k obrovskému kráteru na protější straně Východní Antarktidy, v oblasti takzvané Wilkesovy země. Kráter byl objeven v roce 2006 a jeho průměr je pět set kilometrů. K vytvoření tak velkého dopadového kráteru by podle odhadů bylo třeba čtyřikrát většího meteoritu, než byl ten, který vyhubil dinosaury. Někteří vědci se domnívají, že dotyčný náraz mohl způsobit třetí hromadné vymírání na pomezí permu a triasu, při kterém vyhynul takřka veškerý život v mořích a dvě třetiny života pozemského.“

„Dobře, ale co z toho plyne?“

„Dopad meteoritu zaprvé mohl vytvořit jeskynní systém. Po vyhynutí většiny tehdejších druhů pak možná nějaké semínko XNA zapustilo kořínky v uprázdněném ekosystému, vyplnilo ho a zůstalo v dokonalé izolaci. Takový scénář nicméně vede k další zajímavé možnosti.“

„Jaké?“

S odpovědí překvapivě přišel Jason. „Panspermii.“

Harrington se usmál. „Velmi správně.“

Gray teorii panspermie znal – podle ní mohl být život na naši planetu přinesen v meteoritu odněkud z vesmíru.

„Nezapomeňte, že k přežití dlouhé poutě prázdným prostorem by bylo třeba mimořádně odolné molekuly,“ řekl Harrington.

„Jako je XNA,“ doplnil Gray.

„Přesně tak. Ale jak jsem říkal, je to jenom domněnka, i když podle mě velice zajímavá. Nepředstavuje zdejší stínová biosféra okénko do mimozemské krajiny, nebo přinejmenším alternativní genetickou cestu k životu?“

Než mohli pokračovat v rozhovoru, kabina se zhoupla a začala klesat z mírného svahu.

Na příjezd k druhé stanici bylo příliš brzy.

„To je jenom Soutěska,“ uklidnil ho Harrington.

Gray vyhlédl z okna. Široká chodba se před nimi zužovala jako hrdlo lahve. Kabina vjela do užší části. Teď visela jen asi sedm metrů nad zčeřenou řekou se slabě světélkujícími břehy. Záře sestupovala až ke kraji vody, v níž odhalovala lastury zvláštních škeblí a jakési míhající se tvory na mělčině. Život v té horké vodě doslova bujel.

Harrington ukázal před sebe. „Ještě na stanici jste se mě ptal, jak vím, že tyhle chodby před námi objevili jiní. Podívejte se támhle.“

Kabina projela ohybem Soutěsky a vepředu se objevil šedý obrys, tak vysoký, že se dotýkal stropu. Byla to velitelská věž ponorky. Řada polámaných krápníků ukazovala, kudy se podmořské plavidlo dostalo tak daleko. Většina doutníkovitého trupu vyčnívala nad hladinu jako železná velryba vyvržená na souš.

Když projížděli kolem, Gray si na boku velitelské věže všiml emblému.

Černý kříž s bílou ponorkou přes vodorovné rameno.

„Německá,“ řekl Harrington. „Z desáté flotily válečného námořnictva.“

Nacistická ponorka.

„Dřív musely být tyhle chodby zatopené do větší výšky,“ vysvětlil Harrington. „Podle stop, které jsme našli, si sem Němci prorazili cestu torpédy, ale dál už nemohli. Potom se za nimi propadl strop a odřízl jim zpáteční cestu. I kdyby se posádka pokusila pokračovat pěšky nebo v člunu, myslím, že se nedostali příliš daleko.“

Zatímco kabina tiše projížděla kolem tohoto pochmurného hrobu, Gray si mohl jen představovat hrůzu uvězněných námořníků. Naštěstí velitelská věž zmizela ve tmě za nimi a kabina začala za Soutěskou opět stoupat.

Za chvíli se ale s trhnutím zastavili a krátký okamžik se jen tak houpali na kolejnicích. Harrington zacloumal červenou pákou, aby se je pokusil opět rozpohybovat.

„Co se děje?“ zeptal se Gray.

Harrington se ohlédl směrem, ze kterého přijeli. „Dylan Wright. Určitě se dostal k řídicímu panelu.“

„Dokážete to zprovoznit?“ zamračil se Gray.

Aniž by se profesor dotkl řízení, kabina se začala pomalu vracet k základně.

Wright se nás snaží přitáhnout zpátky.

Harrington zvedl ruku k červené plastové páčce a tvrdě za ni trhl. Ozvalo se hlasité zaskřípění a kabina se znovu zastavila. „Odpojil jsem nás od tažného kabelu.“

V profesorových očích zářila hrůza.

Uvízli tu.

20. kapitola

30. DUBNA, 8.18 BRAZILSKÉHO ČASU

BOA VISTA, BRAZÍLIE

Jenna se v prvotním šoku z nenadálého přepadení choulila za převráceným stolem, zatímco okolní kavárnu ničily salvy střel.

Před okamžikem sem z kuchyně vtrhla trojice mužů s puškami u ramen. Zároveň se roztříštilo přední okno pod náporem kulek někoho z ulice.

Žila jen díky Drakeovým bleskovým reflexům. Při prvních výstřelech pod ní vykopl židli, chytil ji a zalehl ji vlastním tělem. Jeden z jeho kolegů – Malcolm – převrátil těžký dřevěný stůl, aby jim poskytl dočasný kryt. Schmitt opětoval palbu.

„Painter…,“ vydechla Jenna.

Ředitel byl pořád venku na ulici.

„Pracuju na tom,“ odpověděl Drake. „Zůstaňte tady.“

Zvedl se, aby se pokusil vyhlédnout vyskleným oknem. Z ulice se kromě hlasitější střelby z pušek ozýval staccatový štěkot pistole.

To je určitě Painter. Brání se.

„Vypadá to, že je zraněný. Drží ho v šachu,“ oznámil Drake, když se sehnul zpátky. „Malcolme, Schmitte, kryjte mě a hajte pevnost.“

Aniž by čekal na odpověď, vyskočil z úkrytu. Oba mariňáci pokračovali v prudké palbě a seržant se vrhl po hlavě z okna.

Jenna sáhla k batohu pro vlastní zbraň, aby jim pomohla, a sevřela v prstech pažbu pistole.

Přestřelka uvnitř i venku se stupňovala. Jeden ozbrojenec se zhroutil na stůl, druzí dva skočili za pult a pálili z dobře chráněného úkrytu.

Malcolm zaklel a stáhl se za stůl s krvácejícím uchem.

Jenna okamžitě zaujala jeho místo – věděla, že jakákoliv známka slabosti a utlumení odvetné palby by mohly vést k tomu, že je protivníci přemohou. Vypálila z glocku a ozbrojenec, který už se začal zvedat, se znovu schoval za pult.

Během zlomku vteřiny se rozhlédla po kavárně. Na podlaze leželo několik těl a po dlaždicích se šířily kaluže krve. Všimla si, že se několik lidí hýbá. Někteří z půl tuctu obsluhy a hostů ještě žili.

Její pozornost ale přilákal jiný pohyb.

Zrcadlo za pultem roztříštily první dávky, ale ve zbývajících střepech uviděla jednoho protivníka, jak vkleče nabíjí pušku.

Lepší příležitost se nám nenaskytne…

Znovu vystřelila k pozici prvního ozbrojence. „Teď!“ vykřikla na oba mariňáky.

Neměla čas nic vysvětlovat, a tak jednoduše vyběhla zpoza stolu a sprintem vyrazila k pultu. Doufala, že její společníci pochopí.

Nemýlila se.

Malcolm a Schmitt se k ní připojili a pálili proti útočníkovi, který zůstával aktivní hrozbou. Jedna z kulek se odrazila od rámu kovové židle, zasáhla ozbrojence a srazila ho na záda.

Jenna doběhla k pultu a vyhoupla se na něj. Bokem proklouzala rozbitými talíři a dalším nádobím, aniž by spouštěla z očí odraz skrytého nepřítele. Už měl nabito a právě se zvedal, aby přispěchal na pomoc svému druhovi.

Když se vynořil nad pultem, Jenna pokrčila levou nohu a kopla ho podrážkou do nosu. Mužova hlava se zvrátila dozadu s uspokojivým křupnutím zubů a kosti a jeho tělo ochablo. Byl v bezvědomí.

Jeho kolegovi prostřelil Schmitt ucho ve chvíli, kdy se ozbrojenec snažil obrátit hlaveň jeho směrem.

Po náhlém utichnutí palby Jenně nepřestávalo zvonit v uších – přestřelku z ulice proto slyšela tlumeněji.

Malcolm se přikrčil vedle ní, zatímco Schmitt nahlédl s pistolí do kuchyně.

„Vzadu je čisto!“ zavolal a vrátil se k nim.

Malcolm, brunátný vztekem, namířil hlaveň zbraně k omráčenému muži na podlaze.

„Ne,“ zarazila ho Jenna. „Možná budeme potřebovat, aby promluvil.“

Malcolm přikývl.

Jenna dál mířila na ležícího muže. „Pohlídám ho. Jděte pomoct Painterovi a Drakeovi.“

Ze sílící přestřelky venku bylo jasné, že mají potíže.

8.20

„Obkličují nás,“ řekl Drake.

Painter si to uvědomoval taky. Krčili se vedle sebe za kovovou popelnicí, která jim sotva poskytovala dostatečný úkryt. Každý pálil zpoza jedné strany na trojici ozbrojenců přes ulici.

Nepřátelé bohužel měli jasnou výhodu. U protějšího chodníku parkovala řada aut, která jim nabízela krytí a mobilitu. Na téhle straně ulice se parkovat nesmělo.

Přesto, nebýt Drakeovy pohotovosti, Painter už by pravděpodobně nežil.

Nečekaný a šťastný seržantův příchod zahnal útočníky z ulice do úkrytu za zaparkovanými auty. Teď se ale rozdělili a dva z nich přikrčeně vyběhli za vozy, každý na jednu stranu, zatímco třetí nepřestával pálit z původního místa. Od popelnice se odrážely kulky.

Byli v pasti. Drake s Painterem se nemohli ani pohnout. Za dalších pár vteřin se oba ozbrojenci dostanou do pozic, ze kterých je budou mít jako na dlani.

„Budu vás krýt,“ řekl Painter a zacvakl do pistole čerstvý zásobník. „Vraťte se dovnitř a pokuste se uniknout s ostatními zadem.“

Painter postřehl, že přestřelka v kavárně ztichla – ale šlo o dobré nebo špatné znamení?

Vtom se z roztříštěných oken kavárny ozvala nová palba. Projektily se zakusovaly do řady aut na druhé straně ulice.

Ozbrojence vlevo zastihla střelba zcela nepřipraveného. Jedna kulka ho zasáhla do krku a muž se v gejzíru krve zhroutil na zem. Pravý útočník dopadl podobně – s tím rozdílem, že jeho zasáhla střela do čela.

Třetí se přikrčil za starým volvem. Zjevně pochopil, že se karta obrátila.

Drake se zvedl a podíval se na Painterovo zraněné rameno. „Toho posledního vyřídíme my,“ řekl. Jeho kolegové vyšli na ulici a souhlasně přikývli. „Na tohle jsou mariňáci jako dělaní.“

Painter věděl, že nemá smysl něco namítat. „Pokuste se ho zajmout živého.“

Jako kdyby schovaný muž vycítil, že se blíží konec, začal něco křičet – ne na ně, ale zřejmě do telefonu nebo vysílačky. Patrně žádal o pomoc nebo o posily.

Painter zachytil několik španělských slov, zbytek byla směsice jakéhosi neznámého místního nářečí. Jedno španělské slovo však zaujalo jeho pozornost. Muž ho zopakoval znovu, o něco naléhavěji.

Mujer.

Painter se napjatě ohlédl ke kavárně.

Mujer znamenalo žena.

„Kde je Jenna?“ zeptal se s bušícím srdcem.

Malcolm nespouštěl oči z volva naproti přes ulici. „Uvnitř. Je tam čistý vzduch.“

Nebo možná není.

Bez ohledu na nebezpečí ze strany posledního útočníka se Painter vrhl ke dveřím a s pistolí ve zdravé ruce vběhl dovnitř. Rozhlédl se po stolech a tělech a vykročil spouští, která tu po bitvě zůstala. Podíval se za pult i do kuchyně.

Z ulice k němu dolehla další střelba.

O chvilku později vpadl do kavárny Drake. Vypadal ustaraně, dokonce ustrašeně – v jeho tváři se zračily emoce, které přesahovaly prosté obavy o kolegyni.

„Kde je Jenna?“ zeptal se.

„Pryč.“ Painter kývl k ulici. Věděl, že mají jedinou šanci, jak odhalit, kam ji unesli. „Co ten třetí střelec?“

Drake pochopil smysl jeho otázky a zbledl. „Zastřelil se.“

Je mrtvý.

Painter ztěžka vydechl.

V tom případě jsme ji ztratili.

8.22

Jenna se probrala s tepající bolestí. Černota se roztříštila do příliš jasného světla a příliš hlasitých zvuků. Zvedla hlavu z rachotící podlahy dodávky, ale tím jen vyprovokovala nové palčivé bodnutí, které jí projelo od levého spánku ke krku.

Au…

Potlačila zasténání, aby nepřilákala pozornost únosců. Rychle, s překotně bušícím srdcem zhodnotila situaci. Ze svého místa viděla za oknem jenom horní patra budov, které míjeli, a spleť elektrického vedení.

Po levé tváři jí stékal pramínek krve.

Vzpomněla si na přepadení. Zlost na chvíli potlačila ledovou hrůzu, která ohrožovala její sebeovládání. Klečela za pultem a sledovala, jak Malcolm se Schmittem přistupují k oknům a začínají pálit na ulici. Ohlušující palba zamaskovala příchod dalšího útočníka z kuchyně. Jediným varováním byla jemná medová vůně.

Když se Jenna ohlédla, metr od ní se krčila snědá žena s tmavýma očima a bosými bříšky palců balancujícími šikovně mezi střepy na podlaze – ne aby se vyhnula pořezání, ale aby nebylo slyšet její kroky.

Než Jenna stačila zareagovat, žena se na ni vrhla, bleskurychle se rozehnala paží a zasadila jí ránu pažbou pistole do hlavy. Jenně se zajiskřilo před očima a všechno se zhroutilo do černé díry, která pohltila její vědomí.

Jak dlouho jsem byla mimo?

Odhadovala, že příliš dlouho ne. Nanejvýš minutu nebo dvě.

Z předního sedadla pro spolujezdce se k ní otočil obličej. Dlouhé černé vlasy rámovaly krásnou snědou tvář. Ženina pleť měla odstín teplého karamelu a její černé oči přímo žhnuly. Přesto z jejích pohledných rysů vyzařovala jistá hrozba, od tvrdě stisknutých plných rtů po nemilosrdnou výhrůžnost jejího pohledu. Jako kdyby Jenna hleděla na chladnokrevného pantera v koruně stromu, na šelmu, která ztělesňuje přírodu v celé své kráse – a vražednosti.

Jenna chtěla těm očím uhnout, ale místo toho jí oplácela pohled – odmítala se nechat zastrašit. Ne že by mohla dělat cokoliv víc. Zápěstí i kotníky měla svázané plastovými pouty.

Patovou situaci ukončilo zazvonění mobilu. Žena se na sedadle narovnala a řidič jí podal telefon.

Přiložila si ho k uchu. „Oui,“ ohlásila se hedvábně temným hlasem, který přesně odpovídal její pleti. Chvíli poslouchala a ohlédla se zpátky na Jennu. „Oui, j’ai fini.“

Jenna věděla jistě, že se mluví o ní. Někdo si potvrzoval, že byla zajata, nebo že se přinejmenším podařilo unést jednoho člena amerického oddílu. Napínala uši, aby slyšela zbytek rozhovoru, ale neuměla francouzsky. Přesto dokázala odhadnout, kdo je na druhém konci linky.

Cutter Elwes.

Zjevně nechal sledovat ten penzion, aby měl neustále pod kontrolou případnou stopu, kterou Amy nechala v Boa Vista. Nebo ta laskavá majitelka možná nebyla tak laskavá, jak vypadala, a oznámila příjezd Američanů, kteří se vyptávali na Amy. V každém případě Cutter očividně přikázal nějakému místnímu komandu, aby jednoho z nich zajalo. Teď ji bude moci vyslechnout a zjistit, kolik toho svět ví o něm i jeho plánech.

Prostě si přál zůstat ve stavu mrtvých.

Když dodávka vyjela z centra, znatelně zrychlila. Jenna se ohlédla přes rameno. Bála se o Drakea a ostatní. Přežili tu přestřelku? Modlila se, aby ano, ale nedoufala, že ji budou moct nějak sledovat nebo stopovat.

Znovu se podívala dopředu. Uvědomovala si drsnou pravdu.

Jsem v tom sama.

Po několika minutách dodávka prudce zabrzdila, až Jenna sklouzla po podlaze dopředu. Vyhrabala se do kleku. Za předním oknem se rozkládala chudinská čtvrť s nahusto postavenými chatrčemi ze všeho možného, co se místním lidem podařilo sehnat. Tohle ale nebyl cíl.

Na prašné cestě čekal starý vrtulník. Vrtule už se točila a vířila prach – stroj byl připravený k odletu.

Jenna si zoufale povzdychla.

Kam mě vezou?

8.32

Kendall stál v hlavní místnosti na prahu sousední laboratoře pro práci s vysoce nebezpečným biologickým materiálem. Uvnitř pracovalo několik laborantů v neprodyšných oblecích, ze kterých vedly žluté hadice pro přívod vzduchu. Cutter se před chvílí vzdálil, aby vyřídil nějaký telefonát. Kendall zhluboka oddechoval a pořád přemítal, jestli tomu darebákovi má pomáhat, nebo ne.

Když mu nepomůžu, celý svět bude zničen.

Když mu pomůžu, nebude výsledek stejný?

Pořád váhal – rozhodnutí záviselo na jedné nezodpovězené otázce: Co Cutter plánuje podniknout s Kendallovou syntetickou virovou schránkou? Vzpomněl si na Cutterův znepokojivý popis dokonalé prázdné skořápky.

Trojský kůň… bezchybná genetická zásilková služba.

Cutter evidentně hodlal toho trojského koně něčím naplnit… ale čím?

Můžu mu věřit, když tvrdí, že tím nikoho nezabije?

Kendallovi se hlavou honily tisíce myšlenek. Byl rád, že mu Cutterův telefonát dopřál delší čas na rozmyšlenou, a mezitím studoval oddělený prostor před sebou. Podobně jako hlavní laboratoř i tato místnost obsahovala nejnovější vybavení pro analýzu DNA a genovou manipulaci. U zadní stěny stála velká chladnice s prosklenými dveřmi, za nimiž zářily řady zkumavek.

Po zádech mu přeběhl mráz, když se pokusil odhadnout, co v nich je. Nejvíc ho ale děsily čtyři další místnosti po obou stranách chladnice. V každé byl jiný lékařský přístroj. V jedné poznal obyčejný rentgen, v druhé CT skener. Zbývající dvě místnosti hostily skener magnetické rezonance určený k nahlížení hluboko do tkání a skener PET, pozitronové emisní tomografie, k trojrozměrnému zobrazování biologických procesů.

Takové vybavení neponechávalo prostor pro pochybnosti.

Cutter pokročil k testům na zvířatech.

Ale jak daleko?

Cutter se konečně vrátil. Vypadal uvolněněji, jako kdyby dostal dobré zprávy. „Zdá se, že se k nám zanedlouho připojí další host. Ale ještě předtím máme spoustu práce, viďte, Kendalle?“

Cutter zvědavě povytáhl obočí. Očekával odpověď.

Kendall se ohlédl na laboratoř pro práci s nebezpečným biologickým materiálem. „Přísaháte, že pokud s vámi budu spolupracovat a naučím vás svou metodu, nikdo v důsledku toho nezemře?“

„Mohu vám slíbit, že tuto metodu neplánuji využít k ničemu smrtícímu.“ Cutter se zamračil. Zjevně četl v Kendallově obličeji přetrvávající nedůvěru. „Možná vás dokážu uklidnit menší exkurzí. Nepotrvá to déle než pár minut.“

Otočil se na podpatku a zamířil pryč.

Kendall vyběhl za ním, víc než spokojený s dalším zdržením. Za ním následoval Mateo jako všudypřítomný stín.

„Kam jdeme?“ zeptal se Kendall.

Cutter se na něj usmál; v obličeji mu zářilo chlapecké nadšení. „Na úžasné místo.“

Když se od něj odvracel, Kendall si všiml, jak toporně pohybuje levým ramenem. Představil si jizvy, které Cutterovi pokrývají tuto stranu těla. Šlo o připomínku, že chlapec v něm navzdory zevnějšku dávno zmizel. Zemřel na africké savaně. Zůstal tvrdý, zvrácený génius s temnými ambicemi, zahořklý, naštvaný na celý svět.

Vyšli z hlavní genetické laboratoře do dlouhé přírodní chodby. Kendall odhadoval, že směřují ke středu stolové hory.

Cutter rázoval vedle něj. „My dva nejsme zase tak odlišní.“

Kendall se neobtěžoval oponovat.

„Oběma nám leží na srdci osud planety a dělá nám starosti, kam svět míří. Ale zatímco vy chcete zachovat současný stav, já se domnívám, že svět zašel už příliš daleko. Člověk není schopen napravit to, co svou činností způsobil. Začali jsme být příliš lační a zároveň nevšímaví. Ochrana životního prostředí je ztracený boj. K čemu zachraňovat tu a tam nějaký druh, když se kolem nás hroutí celý ekosystém?“

„Právě takovou kalamitu jsem se v Kalifornii pokoušel vyřešit,“ namítl Kendall. „Chtěl jsem najít systémové řešení.“

Cutter se zamračil. „Tím, že jste se snažil vpravit odolnost a přizpůsobivost XNA do různých druhů? Tím jenom kradete z jedné biosféry, abyste uchoval jinou, která stejně umírá.“

Kendall ztuhl. Takže Cutter věděl o jeho plánech. Vědecký termín pro jeho snahu zněl usnadněná adaptace – zpevnit DNA, aby se druh stal odolnějším proti nemocem a změnám prostředí. Nehodlal se za svou práci omlouvat. Jeho výzkum mohl ochránit řadu druhů před nadcházející katastrofou. Zatím však stál teprve na začátku. To, co doposud vytvořil, bylo bohužel příliš syrové a nebezpečné. Virus pohlcoval vše, čeho se dotkl, a ničil veškerou DNA.

V této fázi se jeho výtvor nikdy neměl dostat do světa.

Znovu v něm vzplanula zlost. „Tak co byste chtěl, abychom dělali?“ vyjel na Cuttera. „Nic?“

Cutter se k němu otočil. „Proč ne? Jděte přírodě z cesty. Příroda je největší vynálezce ze všech. Přežije nás… možná ne v podobě, jaká by se vám líbila nebo jakou znáte. Evoluce nakonec vyplní všechny mezery způsobené velkým vymíráním. Všech pět minulých vymírání odstartovalo překotnou evoluci. Podívejte se na lidstvo. Dinosauři museli zemřít, abychom mohli povstat my. Nový život může vyrůst jen na smrti starého.“

Kendall slýchal tento základní princip Temného Edenu dost často. Shrnul ho vlastními slovy. „Velké vymírání s sebou nese příslib nového zrození.“

Cutter přikývl. „Počátek nového Edenu.“

Z nadšení v jeho hlase se zdálo, že se nemůže dočkat, až k tomu dojde.

Kendall si povzdychl. „Ve vašich úvahách je zásadní chyba.“

„Jaká?“

„Vymírání je rychlé, evoluce pomalá.“

„Přesně tak.“ Cutter se zastavil. Na chvíli to vypadalo, že snad Kendalla obejme. „Máte naprostou pravdu! Vymírání je vždycky rychlejší než evoluce. Ale co kdybychom dokázali evoluci urychlit?“

„Jak?“

„Ukážu vám to.“

Cutter došel k bytelným ocelovým dveřím, které přehrazovaly chodbu, a vytáhl elektronickou kartu, již měl zavěšenou na krku. „Ochrana životního prostředí by se měla méně snažit chránit život, jaký tu byl dosud, a spíše se soustředit na péči o ten, který přijde poté.“

„Ale jak můžeme vědět, co přijde?“

„Vytvoříme to. Nasměrujeme evoluci k novému začátku.“

Kendall ohromením oněměl.

Cutter projel kartu čtečkou a ozvalo se pomalé cvakání zámků.

„To není možné,“ zašeptal Kendall, ale neznělo to přesvědčivě ani jemu samotnému. Genové inženýrství a syntéza DNA už se skutečně dostávaly do stavu, který umožňoval realizovat podobné plány.

„Nic není nemožné,“ odpověděl Cutter a otevřel dveře. „Teď už ne.“

Do spoře osvětlené chodby se vlila jasná denní záře spolu se sladkou směsí vůní podbarvených důvěrně známým pachem jílovité půdy a tlejícího listí. Kendall následoval Cuttera za světlem a čerstvým vzduchem na kovovou plošinu, která vyčnívala ze skalní stěny.

Jeho boty zněle zazvučely na mřížoví a Kendall zaklonil hlavu k obloze. Plošina byla pět metrů pod okrajem velkého závrtu, jehož stěny vytvářely terasy s různými úrovněmi zahrad plných orchidejí, bromélií, listnatých lián a květů všech barev i velikostí. Všechny terasy propojoval točitý ochoz.

Kendall sledoval, jak k nim tiše stoupá elektrický golfový vozík. Cestou projížděl bránami, které se před ním automaticky otvíraly. Na okolních plotech visely trojúhelníkové znaky s černým bleskem, které naznačovaly, že jednotlivé úrovně oddělují elektrické zátarasy.

Kendallův úžas otupovaly obavy.

Cutter se vedle něj rozhlížel po okolních stěnách, jako kdyby hledal plevel, který pronikl do jeho fantastické zahrady. „Ach,“ řekl nakonec. „Tady dole. Pojďte se podívat.“

Otevřel branku v zábradlí a sestoupil po příkrých kovových schodech ke kamenné cestě. Kendall odvracel oči od hluboké propasti pod nimi. Dno bylo tak hluboko, že ho sotva viděl, zejména když ranní slunce pořád viselo nízko nad obzorem. I tak si všiml korun obřích stromů – patrně šlo o izolovanou oázu brazilského deštného lesa.

Kendall opatrně sestoupil z ocelových schodů na starý pískovec a popošel od kraje cesty, dál od strmého srázu. Na protější straně viděl několik vyvýšených záhonů, širokých přibližně deset metrů a splývajících s hustou kaskádou zeleně, která zakrývala stěny. Záhony křižovaly úzké pěšinky. Na první pohled to dělalo dojem nějaké přírodní zeleninové zahrádky, ale Kendall tušil, že zde rostou daleko zákeřnější a vůbec ne přírodní věci.

Všiml si průvodu dlouhonohých mravenců o velikosti palce, kteří pochodovali po kraji jednoho záhonu.

„Paraponera clavata,“ řekl Cutter. „Známí jako čtyřiadvacetihodinoví mravenci. Přezdívku si ti malí mizerové vysloužili tím, že právě tak dlouho může trvat nesnesitelná bolest po jejich kousnutí. Je na samém vrcholu Schmidtova indexu bolestivosti bodnutí. Oběti ho srovnávají s postřelením.“

Kendall o krok ustoupil.

„Podařilo se mi zdvojnásobit jejich dávku jedu.“

Kendall se na něj ostře podíval.

„Po jejich kousnutí zůstanete paralyzovaný a budete trpět mučivou bolestí. Jednomu z mých zaměstnanců se to stalo – vylámal si stoličky, jak v bolesti skřípal zuby. Ale to není všechno. Pojďte trochu blíž.“

Ne, díky.

Kendall zůstal stát na místě.

Cutter zvedl odlomený kousek větve. „Paraponera jsou jako všichni mravenci nelétaví zástupci řádu blanokřídlých, kam patří i včely a vosy.“

Dloubl větví do načervenalého opozdilce, který zareagoval roztažením malých blanitých křídel, jež před tím ani nebylo vidět, poodlétl o několik centimetrů a přistál mezi svými nebezpečnými bratry.

„Bylo snadné vrátit jim křídla,“ pokračoval Cutter. „Stačilo jim vložit geny z hrabalky. Šlo to lehce, jelikož se jedná o příbuzné druhy se společným genetickým dědictvím.“

„Vytvořil jste chiméru,“ vypravil ze sebe Kendall. „Genetického hybrida.“

„Přesně tak. Nepodařilo se mi u nich dosáhnout plné letové schopnosti, zatím spíš jen poskakují, jak jste viděl, ale doufám, že časem tlak prostředí vykoná své a příroda zařídí, aby létali stejně dobře jako jejich sestřenice vosy.“

„Jak?“ Kendall se zajíkl. „Jak se vám to podařilo?“

„Nebylo to tak těžké. Víte stejně dobře jako já, že potřebné metody už jsou k dipozici. Stačila vůle, prostředky a oproštění od dohledu a regulací. Viděl jste, že má laboratoř je vybavena řadou přístrojů pro nejnovější metodu CRISPR-Cas9, kterou jsem jen tak mimochodem ještě trochu zdokonalil.“

To byla děsivá novinka. Metoda CRISPR-Cas9 už dokázala měnit libovolné části genomu s takovou přesností, jako kdyby někdo zaměňoval jednotlivá písmenka v encyklopedii, aniž by se dopustil jediné chyby v hláskování.

„A jistě znáte postupy MAGE a CAGE vyvinuté Georgem Churchem.“

Kendallovi přeběhl mráz po zádech. Těmto dvěma novým metodám – multiplexovému automatizovanému genomovému inženýrství a konjugativnímu spojovacímu genomovému inženýrství – se podobně jako CRISPRU někdy přezdívalo stroje na evoluci. Nešlo o nadsázku: obě technologie dokázaly automaticky provádět tisíce genetických změn současně. Během několika minut mohly vykonat práci milionů let evoluce.

MAGE a CAGE slibovaly, že změní syntetickou biologii jednou provždy a vynesou ji do nových výšin – ale kam nás ty nové výšiny zavedou?

Kendall se s hrůzou zahleděl na průvod velkých mravenců.

Cutter otáčel větvičkou v prstech. Zdálo se, že ho Kendallova reakce zklamala. „Četl jsem váš loňský článek, ve kterém jste obhajoval použití MAGE a CAGE ke vzkříšení vyhynulých druhů.“

To byla pravda. Tyto nové metody pro úpravy genů slibovaly mnohé. Výzkumníci mohli vzít neporušený genom živého organizmu a začít ho měnit a upravovat, dokud z něj nevytvoří genom příbuzného druhu, který vyhynul.

„Začněte se slonem a můžete z jeho genů vzkřísit srstnatého mamuta,“ zamumlal Kendall nahlas.

Nejen že něco takového bylo teoreticky možné – jeden Rus už dokonce založil na Sibiři experimentální rezervaci nazvanou Pleistocénní park, kde se podle jeho představ měli vzkříšení mamuti pohybovat volně v přírodě.

„V tom článku jste použil termín znovuoživení,“ dodal Cutter přezíravě. „Takové plýtvání. Využívat tak slibnou metodu k natolik úzkoprsému ochranářskému programu. Jen tím dusíte schopnost přírody zareagovat na poškození způsobené lidstvem.“

„A vaším programem je tohle?“ odsekl Kendall a mávl k pochodujícím černým mravencům.

„To je jen malý střípek podstatně větší mozaiky. Zatímco vy a vaši kolegové hledíte do minulosti a hledáte spásu v návratu vyhynulých druhů, já se obracím k budoucnosti a připravuji se na to, co přijde, s plánem na opětovné zpřírodnění.“

„Zpřírodnění?“

„Znovuuvedení klíčových druhů rostlin a živočichů, které mají největší vliv na prostředí.“

„Jako jsou vaši mravenci.“

„Všechny moje výtvory jsou silnější a mají nezbytné nástroje k tomu, aby nás přežily. Spolu s novějšími doplňky.“

Cutter dal větvičku před jednoho mravence a ten si na ni vylezl. Než ale stačil přelézt ke Cutterově ruce a kousnout ho, Cutter ho sklepl do sousedního květináče. Mravenec dopadl na široký list bromélie a rozběhl se podél něj. Tenká křidélka se podrážděně chvěla.

Vtom se z listového póru vynořila lesklá bublina a obalila mravence hustou želatinovou hmotou. Mravenec se svíjel a zmítal, ale během několika vteřin se mu rozpustily nohy a krátce nato následoval i zbytek těla. Rosolovitá bublina rychle změnila skupenství a skápla ze špičky listu ke spleti kořenů.

„Tady jsem použil sérii genů z masožravé rosnatky,“ vysvětlil Cutter, „a zesílil jsem trávicí enzymy.“

Kendallovi se sevřel žaludek, když se otočil k temné zahradě pod sebou. „Kolik dalších organizmů jste upravil?“

„Stovky druhů. Ale tohle je jenom první vlna. Navíc jsem připojil všechny upravené sekvence k retrotranspozónům.“

Kendall začínal chápat, co má Cutter v úmyslu. Retrotranspozónům se někdy přezdívalo skákající geny, protože dokázaly přeskakovat mezi druhy v procesu takzvaného horizontálního genového přenosu. Genetici se domnívají, že skákající geny představují mocný motor evoluce, protože předávají získané vlastnosti napříč druhy, nejen z rodičů na potomky. Nedávné studie DNA skotu prokázaly, že plná čtvrtina jejich genomu pochází ze zmije růžkaté – příroda evidentně míchá geny po tisíciletí a vytváří hybridy od úsvitu věků.

Teď už však nešlo jen o přírodu.

„Takhle chcete urychlit evoluci,“ uvědomil si Kendall nahlas. „Chcete, aby se vlastnosti připojené ke skákajícím genům rozšířily po celém ekosystému.“

„Každý druh bude jako semínko vržené do větru. Jeden hybrid povede ke dvěma, dva ke čtyřem. Tušíte, co všechno při novém míchání genů vznikne? Jaké nové kombinace se objeví? A všechny se budou snažit přežít v narušeném světě, který jsme vytvořili.“

Kendall si představil, jak se šíří deštným lesem a potom i celým světem jako požár.

Když se Cutterovi podařilo dosáhnout tolika věcí, k čemu potřebuje mou umělou schránku? Co do ní hodlá vložit?

V plánech toho šílence musel být nějaký další krok.

„Nový Eden volá,“ pokračoval Cutter vzletně. „Stojíme na prahu nového světa. Zrození tak dramatického, že ho uvidíme ještě během našich životů. A o to vše se s vámi chci podělit. Pomůžete mi, abychom ho dosáhli?“

Kendall se podíval na jeho nefalšované nadšení a udělal jedinou věc, kterou mohl. Musí přežít dost dlouho, aby ho zastavil.

„Ano… Pomůžu vám.“

8.44

„Musíme jet za ní,“ vyhrkl Drake a produsal se svými dvěma kolegy masakrem, který zůstal po přestřelce v kavárně.

Painter si klekl k jedné z těch, kteří přežili – mladé servírce. Přitiskl jí ručník k boku, aby zastavil krvácení z průstřelu břicha. Rameno ho pálilo od kulky, která mu vytrhla ze zadní části paže kousek tkáně. Malcolm mu před chvílí narychlo ošetřil zranění obvazem z lékárničky.

Trojice mariňáků už pročesala ulice za budovou, ale po Jenně nebylo nikde ani stopy.

Painter chápal zoufalství, které slyšel v Drakeově hlase.

Z dálky se k nim blížilo houkání sirén. Vysvětlováním místním úřadům ztratí ještě víc času.

Zpoza pultu se ozvalo zasténání.

Někdo se konečně probouzí.

Painter mávl na Schmitta, aby ho vystřídal. „Dejte té ženě tlakový obvaz.“

Mariňák poslechl a Painter vykročil ke zdroji nového zvuku. Muž zvedl hlavu z podlahy. Ruce měl svázané za zády a masku přes obličej nasáklou krví. Byl to ten ozbrojenec, kterého Jenna během přestřelky omráčila. Únosci se ve spěchu zřejmě domnívali, že je mrtvý – tomu napomohlo i množství krve, jímž byl muž potřísněn.

Painter se k němu sklonil a strhl mu masku. Muž vykřikl bolestí a z rozdrceného nosu vytekla další krev. Oči měl natolik opuchlé, že z nich zbývaly jen úzké štěrbiny.

„Vezměte ho s sebou,“ přikázal Painter Drakeovi.

Sirény se ozývaly stále hlasitěji.

Schmitt utáhl tlakový obvaz kolem dívčina břicha. Měla by přežít.

„Jdeme,“ zavelel Painter a mávl na ostatní.

Drake s Malcolmem zamířili k zadnímu východu, s omámeným ozbrojencem mezi sebou. V zadní uličce čekalo jejich SUV, které sem přeparkovali, aby mohli rychle odjet.

Drake naložil zajatce na zadní sedadlo. „Co když ten parchant nepromluví?“

Painter setřel kloubem prstu kapku mužovy krve z potahu. „Možná ani nebude muset. Ale potřebujeme pomoc.“

21. kapitola

30. DUBNA, 6.02 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Drž se, Joshi…

Lisa seděla na nepohodlné židli v karanténním oddělení a držela bratra za ruku. Přála si, aby si mohla svléknout rukavice a skutečně se ho dotýkat. Ačkoliv ležel hned vedle ní, měla pocit, že mezi nimi zůstává hluboký příkop, a nebylo to jen jejím polyetylenovým oblekem. Joshe jí vzalo lékařsky navozené kóma – jeho chraplavý smích, žertovné poznámky, zardělý ostych v přítomnosti hezkého děvčete, soustředěné zamračení, když visel na laně ze skalní stěny.

To všechno je pryč.

Před pár minutami ho připojili k dýchacímu přístroji, protože se jeho stav dál zhoršil. Každý nádech teď byl příliš ostrý a příliš pravidelný. Po straně cvakaly, hučely a tiše pípaly monitory. Víc toho z bratrova čilého a plného života nezbylo.

Zabzučela jí vysílačka a Lisa se narovnala. Připravila se na další špatné zprávy. V uchu se jí ozval známý a vítaný hlas. Stiskla Joshovu ruku silněji, jako kdyby ho vybízela, ať se nevzdává. Painter ho zachrání.

„Jak se držíš, Liso?“ zeptal se Painter.

Jak myslíš?

Najednou jí do očí vhrkly slzy a stekly jí po lících. Nemohla je nijak otřít. Několikrát polkla, aby jí nebylo slyšet na hlase, že pláče.

„Je… Je to tu zlé,“ řekla. Usilovně se snažila ovládnout. „Každou hodinou se situace zhoršuje. Nevím, jestli jsi o tom slyšel, ale Lindahl dal rozkaz, aby do hor přepravili jadernou bombu. Už je na cestě a měla by dorazit odpoledne.“

„Nedá si to nijak vymluvit?“

„Ne. Ráno zmapovala skupina topografů kontaminované oblasti – nebo přinejmenším oblasti, na kterých je jasně patrné vymírání. Situace je horší, než naznačovaly zprávy během noci. Organizmus se dál šíří a dosahuje toho, co Lindahl označuje kritickým množstvím, bodu, v němž nemusí zabrat ani jaderný výbuch. Jaderní fyzikové ještě počítají velikost nálože a míru ozáření nezbytnou k co nejvyššímu smrtícímu účinku.“

Lisa vložila do hlasu tolik naléhavosti, kolik jen při svém vyčerpání dokázala. „Jestli máme jaderný výbuch zastavit, potřebujeme odpovědi, nebo aspoň naději na řešení.“

Podívala se na Joshovu popelavou tvář.

Prosím.

„Možná máme dobré vodítko,“ připustil Painter, ačkoliv zněl váhavě a ustaraně. Stručně ji seznámil s posledním vývojem v Brazílii.

Na konci jeho vyprávění se Lisa přistihla, že stojí. „Někdo unesl Jennu…“

Pustila Joshovu ruku a otočila se ke komplexu biologických laboratoří na opačném konci hangáru. Nikkovi se nevedlo o nic líp než Joshovi. Dávali mu nitrožilně krevní plazmu a krevní destičky, ale jeho zdravotní stav se každou hodinou zhoršoval. Nebýt nadlidského úsilí doktora Edmunda Denta, husky už by vlastně patrně nežil. Virolog využíval všechny lékařské nástroje ve svém arzenálu, aby Joshovi i Nikkovi pomohl. A jakkoliv se mu nedařilo v pacientech snížit počet virových částic, zdálo se, že paliativní léčba přinejmenším zpomaluje postup klinických příznaků.

Painter zakončil aspoň trochu optimisticky. „Míříme do jedné laboratoře v Boa Vista, kterou provozuje Federální univerzita v Roraimě a spolupracuje s Genografickým projektem. Už léta shromažďují genetická data ze všech různých domorodých kmenů Brazílie, z autozomálních značek počítají migrační vzorce a třídí kmeny do jednotlivých podskupin. Sestavili rozsáhlou databázi. Z krevního vzorku zajatého muže se nám snad podaří určit, z jakého kmene pochází.“

„Proč je to tak důležité?“

„Vzpomínáš si na ty fotky ozbrojenců, které Jenna pořídila v opuštěné vesnici u jezera Mono?“

„Vzpomínám.“

„Zdá se, že oddíl, který na nás zaútočil tady, patří ke stejnému kmeni. Napadlo mě, jestli se s ním v pralese nespojil Cutter Elwes a nevnutil mu svou vůli. Pokud dokážeme najít ten kmen, najdeme možná nejen Elwese, ale snad i Jennu a Kendalla Hesse.“

Lisiným pochmurným vyčerpáním svitl stříbrný paprsek naděje. Zhluboka se nadechla. „Musíš něco najít,“ naléhala. „Abych to mohla zanést Lindahlovi a zastavit nebo zdržet jeho plány.“

„Vynasnažím se.“

„Já vím, že ano. Miluju tě.“

„Totéž platí pro mě, drahoušku.“

Jeho reflexivní odpověď ji neuspokojila. „Řekni mi to taky, ať to slyším.“

Painterův smích její optimizmus ještě posílil. „Před klukama ne.“

Lisa si představila Drakea a jeho kolegy a rty jí zvlnil úsměv. Z Painterova hlasu slyšela, že se usmívá i on.

„No dobře,“ řekl. „Taky tě miluju.“

Když se rozloučili, Lisa se cítila nabuzená a připravená na všechno. Znovu jí zabzučela vysílačka. Doufala, že je to Painter, který jí zapomněl něco říct, cokoliv, jen aby znovu slyšela jeho hlas, ale tentokrát volal Edmund Dent.

„Liso, musíte se okamžitě vrátit do laboratoře.“

„Proč?“ Podívala se tím směrem. „Zhoršil se Nikkův stav?“

„Měnil jsem mu sáček plazmy a Lindahl si omylem nechal zapnutý mikrofon, když mluvil se svým týmem. Chce, aby jaderná výzkumná skupina experimentovala na Nikkovi. Chtějí vědět, jaké účinky bude mít radiace na virus v živé tkáni, aby spočítali dávku, která ho zabije i uvnitř těla.“

„Chystají se Nikka ozařovat?“

„Čím dál vyššími dávkami. Přitom mu budou odebírat tkáň z ledvin a jater, aby zjistili, jaké ozáření ten virus zabije.“

Optimizmus, který cítila ještě před chvílí, se přetavil do žhavého vzteku. Jenna riskovala život, aby jim všem pomohla, a oni jí plánovali mučit psa, když se Jenna proti tomu nemohla ozvat.

Jedině přes mou mrtvolu.

Vykročila k přetlakové komoře karanténního oddělení.

„Radši si pospěšte,“ varoval ji Edmund. „Právě jsem ve vysílačce vyslechl další Lindahlův pokyn.“

„Jaký?“

„Přikázal mariňácké ostraze, aby vám zakázala přístup do laboratoře, pokud budete klást odpor.“

Ten parchant…

Prudce otevřela komoru a zahájila proces dekontaminace. Zatímco jí trysky omývaly oblek, snažila se vymyslet nějaké řešení, způsob, jak zachránit Nikka. Než se rozsvítilo zelené světlo na znamení, že může projít, přišla na jedinou možnost, která s sebou nesla značné osobní riziko.

Ale ona to podnikne.

Pro Nikka…

Pro Jennu…

Přinejmenším tohle jim dlužila. Když ale vycházela z přetlakové komory a mířila přes spoře osvětlený hangár k biologickým laboratořím, nedokázala se zbavit pochybností.

Kolik Nikkovi zbývá času? Kolik zbývá času jim všem?

S jistotou věděla jedinou věc.

Někdo musí najít odpověď – a rychle.

22. kapitola

30. DUBNA, 13.03 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Nemůžeme tady jen tak trčet,“ řekl Kowalski. Vypadalo to, že má sto chutí nehybnou lanovku nakopnout.

Gray chápal jeho podráždění. Upravil si brýle s nočním viděním a rozhlédl se po okolí malé kabiny zavěšené pod stropem. Viseli ve výšce čtvrtého patra nad zemí. Přímo pod nimi omývaly temné vody kamenitý břeh. Vrátit se nemohli a záře infračervených reflektorů na spodní straně kabiny nedosahovala příliš daleko – viděl jen několik všudypřítomných zkamenělých kmenů připomínajících pilíře, které podpíraly strop.

Kdo ví, jaké hrůzy číhají v temnotě?

To, co viděl, bylo už tak dost strašidelné.

Pomalu plynoucí řeka překypovala skrytým životem. Občas se nad hladinu vynořovaly štíhlé ploutve. Po mělčině se přesouval tvor s želvovitým krunýřem a s hlavou pokrytou ostny jako ocas stegosaura. Z řasami pokrytého břehu sklouzl po břiše do vody jakýsi živočich podobný krokodýlovi, aby se vyhnul pomalému narušiteli. Výš na břehu vířila kolem hnízd hejna netopýrovitých ptáků, kteří vypadali jako vrabci o velikosti palce. Jejich hejna připomínala stoupající kouř. S tím, jak si Grayovy oči zvykaly na šero, rozeznával další a další podrobnosti. Z vrstvy řas vyrůstaly mechovité trsy, kolem kmenů zkamenělého lesa poletovali malí komáři, po stěnách se plazili bledě bílí slimáci, kteří po sobě zanechávali světélkující stopy jako graffiti.

Otočil se ke Stelle, která právě oslovila svého otce. „Má pravdu.“ Kývla na Kowalského. „Tady zůstat nemůžeme. Dylan Wright stoprocentně ví, kde jsme a že se snažíme dostat k Zadnímu východu. Teď už určitě zjistil, že jsme upravili připravené nálože, aby byly odříznuté od hlavní stanice. Když se mu nepodaří přitáhnout nás zpátky, vyšle za námi svoje muže.“

„Tímhle peklem?“ zeptal se Jason.

„Může použít naše vodní tanky,“ odpověděl profesor Harrington ponuře. „Přijet za námi po zemi. Jsme jenom kilometr a půl od stanice.“

A k Zadnímu východu nám zbývá skoro pět kilometrů, pomyslel si Gray.

Harrington objal svou dceru paží. Jeho vrásky se prohloubily obavami. Stella se o něj opřela – očividně si dělala stejné starosti o něj jako on o ni.

Světla mírně pohasla. Nejdřív si Gray pomyslel, že mu zorné pole zužuje jeho vlastní strach, ale Kowalski zaklel a poklepal si na brýle.

„Když jsme se odpojili od kabelu,“ vysvětlil Harrington, „odřízli jsme se i od elektrického vedení u stropu. Momentálně fungujeme na baterie.“

„Za jak dlouho nám dojde energie?“ zeptal se Gray.

„Přinejlepším za dvě hodiny.“

Gray zavrtěl hlavou. Nechtěl tu potmě čekat, až je Wrightovo komando objeví a oblehne.

„Co ta německá ponorka?“ napadlo Jasona. „Je jenom dvě stě metrů za námi. Nedostali bychom se k ní? Třeba bychom se v ní mohli opevnit.“

Gray se obrátil k Harringtonovi. „Je to možné? Můžeme vystoupit z téhle lanovky?“

Stella vyklouzla z otcova objetí, přikročila k poklopu, který splýval s podlahou, a otevřela ho. Pod ním byl stočený provazový žebřík s kovovými příčkami. „Když zatáhnete za tuhle červenou páku, v podlaze se otevře nouzový východ a dolů se spustí žebřík. Měl by dosáhnout až k zemi.“

„Tam mě nedostanete ani omylem,“ zabručel Kowalski.

Harrington vypadal, že souhlasí. Úzkostně se ohlédl na dceru. Přesto otevřel další skříňku u stěny, ve které byly vyrovnané zbraně připomínající pušky s dvojnásobně silnými hlavněmi proti kulovnici.

„Usměrněné sonické zářiče,“ řekl Harrington. „Vyrobila je Americká technologická korporace. Sérií disků v hlavni zesilují zvukový pulz a vytvářejí něco na způsob sonické kulky.“

Kowalski si odfrkl a tiše zahučel: „Já dávám rozhodně přednost opravdickým kulkám.“

Harrington si ho nevšímal. „Kromě toho dokážou přenášet řeč na dálku nebo se dají v obráceném nastavení použít jako směrový mikrofon.“ Poklepal na váleček nad hlavní. „Přidal jsem k nim přenosné infračervené baterky.“

„Tyhle sonické pušky nás ochrání?“ zeptal se Gray.

„Z větší části ano. Nejsou tak účinné jako zvuková děla, ale většina tvorů tady dole před nimi utíká. Musíte být ovšem opatrní. Zpětný ráz zbraně je dost silný, aby vás srazil na zadek.“

Gray k němu přistoupil a vzal si jednu zbraň, aby ji podrobně prozkoumal. Jakmile si ji prohlédl, podal ji Kowalskému, který se tvářil, jako kdyby mu Gray nabízel chřestýše. Místo něj si zbraň nakonec vzal Jason.

Stella se natáhla a popadla jednu pušku.

„Umí dobře střílet,“ poznamenal Harrington hrdě na její adresu. „Já z těch zatracených věcí mám migrénu, jakmile se některou pokusím použít.“

Gray si vzal poslední zbraň a přehodil si ji přes rameno.

Harrington ještě neskončil. Otevřel poklop do kukaně na spodní straně kabiny a vkleče sáhl dovnitř. Když se zase narovnal, prohýbal se pod váhou známější zbraně.

„Slyšel jsem, co jste prve říkal,“ oslovil Kowalského. „Tohle se vám možná bude líbit víc.“

Kowalski se zazubil a převzal od profesora kulomet M240. Choval ho v náručí jako dítě. Pak si klekl vedle Harringtona, vytáhl dlouhý pás nábojů a přehodil si ho přes rameno jako smrtící bandalír.

Spokojeně vstal. „Tohle je mnohem lepší.“

Jason se podíval na smotaný žebřík. Zdálo se, že si je najednou mnohem méně jistý rozumností svého plánu. „Takže se pokusíme dostat k německé ponorce?“

„Ne,“ zavrtěl Gray hlavou. „Pokud nás tam objeví, budeme v pasti. A i kdyby nás Wright přehlédl, necháme otevřenou cestu, aby se jeho komando dostalo k Zadnímu východu jako první.“

„Kam tedy půjdeme?“ zeptal se Jason.

Grayovi se vybavil starý Churchillův slogan.

Když procházíte peklem, jděte pořád dál.

Ukázal dopředu. „Pokusíme se dojít k té druhé stanici, k Zadnímu východu.“

Kowalského úsměv se vytratil a nahradilo ho obvyklé zamračení. „Jak to máme sakra dokázat?“

Gray neměl odpověď, ale někdo jiný ano.

„Vím jak,“ řekl Harrington, byť nezněl nijak šťastně. „Ale stejně musíme nejdřív ujít pěkný kus pěšky.“

13.22

Peklo bylo najednou až příliš skutečné a útočilo mu na všechny smysly.

Jason opatrně sestupoval po příčkách houpajícího se žebříku se sonickou puškou přes rameno. Jakmile opustil kabinu lanovky, obklopil ho nepřátelský svět.

S každým nádechem cítil pach síry, vyvrhovaný sopečnou aktivitou pod tímto jeskynním systémem. U kořene jazyka ho dráždila sirná pachuť a do kůže ho pálilo vlhké horko. Po celém těle mu vyrážely krůpěje potu. Doposud mlčenlivý svět teď ševelil tichým vrzáním, skřípáním, šploucháním, bzukotem poletujícího hmyzu a matně tušenými ultrazvukovými vlnami vysílanými zdejším životem a odrážejícími se od stěn.

Jasonovi právě z toho posledního trnuly zuby a ježily se mu chloupky v zátylku – nebo to bylo prachobyčejným strachem.

Podíval se dolů. Gray a Kowalski už stáli na kamenném břehu řeky, se zbraněmi připravenými k výstřelu. Infračervený zářič na Grayově pušce vrhal do tmy kužel světla. Kowalski držel pozvednutý kulomet s pásem nábojů dosahujícím k zemi.

Harrington právě sestoupil z poslední příčky žebříku a připojil se k oběma mužům. Mluvili spolu podle profesorových pokynů šeptem: V tomhle světě věčné temnoty je vůdčím smyslem sluch.

Proto jsou tady zvukové zbraně tak účinné.

Nebo aspoň doufám, že jsou.

Jason si upravil sonickou pušku na rameni a pokračoval v sestupu. Rozhlížel se po řece pod sebou. Kdyby spadl do vody, mohl by pád z téhle výšky přežít – ale otázkou bylo, jestli by se dostal živý na břeh.

Harrington jim před opuštěním kabiny dal ještě jednu radu: Za každou cenu se držte na souši.

Zdejší ekosystém závisel na hlavní řece s jezery, napájenými geotermálně rozpuštěným ledem z kilometrové vrstvy ledovců nad nimi a odtékajícími do neznámých hlubin pod kontinentem.

Ještě než se lanovka zastavila, profesor jim popsal zdejší pravěký svět, z větší části obojživelný a fungující na hranici mezi pevnou zemí a vodou. Mnoho životních cyklů tu obsahovalo stadia osídlující obě prostředí: mláďata na kamenitých březích a dospělci ve vodě, nebo naopak.

Harrington říkal, že místní ekosystém ustrnul v období karbonu, kdy ve světě nahoře vévodily močálovité lesy, a uvedl příklady několika obdobných evolučních cest zdejšího života. Tento izolovaný svět nikdy neprošel radikálními proměnami, jež na povrch přinesl rozpad superkontinentu Pangey či dopady meteoritů. K vynalézavosti života ve zdejších jeskyních nicméně přispívala vysoce přizpůsobivá XNA v tělech těchto organizmů.

Zdola k němu dolehla tichá slova – další Harringtonovo varování, namířené především na Kowalského.

„Opatrně s tím kulometem,“ řekl profesor. „Kromě zvuku je silným lákadlem i pach, zejména pach krve. Hluk zbraně a následné krveprolití můžou přivolat plno hladových krků.“

Jason si představil horečné hemžení žraloků ve zčeřené vodě.

„Napravo,“ zavolala Stella tlumeně, ale naléhavě shora. Jason se otočil.

Nejdřív žádnou hrozbu neviděl. Dvacet metrů od nich se vypínal masivní kmen zkamenělého stromu. Vtom zahlédl pohyb. Zpoza kmene se cosi vynořilo, jako unášené lehkým vánkem – ale tady dole žádný vítr nevál. Jason zahákl paži za příčku, strhl si zbraň z ramene a rozsvítil infračervený zářič. Kužel jasnějšího světla odhalil to, co Stelliny bystřejší oči viděly už před chvílí.

Od stromu se k nim vzduchem blížilo hejno nitkovitých červů, každý na malém padáčku z hedvábných vláken. Jason věděl, že někteří pavoučci a housenky využívají stejnou metodu a udržují se ve vzduchu díky větru nebo statickému elektrickému poli Země.

Flotila plachtila směrem k nim.

„Rychle dolů,“ pobídla ho Stella.

Jason poslechl. Důvěřoval jejím zkušenostem. Hodil si zbraň přes rameno a začal co nejrychleji slézat. Nepřestával sledovat postup hrozby.

Přehlédl však osamělého průzkumníka, který plachtil daleko před ostatními. Nitkovitý červ se mu otřel o tvář a zůstal na ní přilepený. Jeho dotyk pálil Jasona do kůže jako žhavá špička cigarety. Jason potlačil bolestný výkřik a pokusil se tvora smést, ale pavučinkovitá vlákna mu lnula k obličeji jako vteřinové lepidlo a držela larvu na místě.

Zkusil ji smést znovu.

„Nechte to být!“ zavolala Stella hlasitěji. Byla těsně nad ním. „Musíme slézt. Hned!“

Jason se přinutil sáhnout po příčce. Oči se mu zalévaly slzami od spalující bolesti. Rychle lezl dolů, Stella těsně za ním. Vznášející se hejno nad ní obklopilo nouzový žebřík. Hedvábí i nitkovitá těla se zachytily o ocel a pokryly ji. Z příček i lan začaly stoupat stužky kouře od toho, jak kyseliny těch tvorů reagovaly s kovem.

Jedno vlákno v nahusto spleteném laně podél příček se slyšitelným brnknutím prasklo.

A kruci…

Jason ještě přidal – teď už dolů prakticky sjížděl. Pořád byl dobrých deset metrů nad zemí, když Stella zavolala znovu.

„Nalevo!“

Jason se otočil a v reakci na paniku v jejím hlase jednou rukou zvedl zbraň. Od sousedního kamenného kmene se cosi odrazilo. Tvor se doteď dokonale maskoval a přesouval se do útočné pozice. Zřejmě ho přilákal dřívější průchod tří mužů.

Rozevřela se široká křídla a stín se střemhlav vrhl proti nim.

Hastax valans.

Létající oštěp.

Ostrý zobák mířil Jasonovi na hruď. Za chvíli ho nabodne. Jason stiskl spoušť sonické pušky a tvora zasáhl zvukový projektil. Hastax zavřeštěl a křečovitě zacukal křídly, udělal přemet a odletěl ke straně.

Dravec sice minul cíl, ale zpětný ráz zbraně Jasona málem shodil ze žebříku. Jedna noha mu podklouzla a na poslední chvíli se chytil rukou. Pohledem zjistil, že se dolní konec žebříku zrovna zhoupl ze souše nad hladinu řeky.

Jason se zatajeným dechem čekal, až se kyvadlo vrátí zpátky nad břeh. Vtom ale prasklo lano na levé straně žebříku, oslabené kyselinami a napětím z náhlého pohybu.

Jasonovi uklouzla i druhá noha, ale pořád visel za jednu ruku.

Někdo jiný neměl takové štěstí.

Kolem něj proletělo tělo.

Stella.

13.24

Gray přiskočil ke břehu. Stella se šplouchnutím dopadla do vody a zmizela pod hladinou.

Harrington se s výkřikem vrhl na mělčinu, aby své dceři přispěchal na pomoc, ale Gray ho chytil a postrčil ke Kowalskému. „Zůstaňte tady… Půjdu já.“

Někdo ho však předběhl.

Shora se vzduchem mihl stín a ponořil se nohama napřed do vody.

Jason se potopil za Stellou.

Gray zatajil dech. Po dvou vteřinách se oba vynořili. Stella se zmítala a rty měla sotva nad hladinou. Jason se ji pokoušel přitáhnout ke břehu, ale zdálo se, že uvízla. Z očí jí svítila čirá hrůza.

Jason zavolal: „Něco ji drží za nohu!“

Gray odhodil pušku, shýbl se a vytrhl si dýku z pouzdra v botě. Ze dřepu se rovnou odrazil ke skoku a hladce zaplul pod vodu. V brýlích s nočním viděním viděl kolem Stellina těla záři sonické pušky. Vykopl nohama a vydal se hejny drobných rybek ke světlu. Z cesty mu vířením chapadel uhýbaly i lastury o velikosti menší pěsti.

Modlil se, aby okolní život zůstal ještě aspoň chvíli náležitě vystrašený.

Dospěl ke Stelle a potopil se podél jejího těla ke spleti liány, která se jí omotala kolem lýtka. Z nohy se do vody šířily nitky tmavé krve. Gray popadl volný úponek liány a zařízl se do něj dýkou. Ostří projelo rostlinným pletivem jako máslem.

Osvobozená Stella ho v panice kopla do hlavy, ale Gray jí to nevyčítal. Otočil se zpátky k hladině.

„Vypadněte tamodtud!“ zařval Kowalski.

Stella s Jasonem už plavali ke břehu a Gray je čelem k řece následoval. Z vody se vynořila trojice mohutných stínů a rozvlnila se směrem k nim.

Nad hladinu se vyhouply světélkující koule na tmavých stoncích.

Gray si vzpomněl, jak tyto rosolovité koule popálily křídla vzdušného dravce.

Volitox ignis.

Jason dospěl ke břehu, zvedl zbraň a vypálil. Ze široké hlavně vytryskla voda spolu se zvukem, který prosvištěl Grayovi kolem ramene. Z průletu sonického projektilu se mu rozdrnčela hlava jako zvon, do kterého udeřil perlík.

Zvuková vlna nicméně nijak nezpomalila tvory, kteří se řítili ke Grayovi.

„Na tenhle druh zvuk neplatí!“ zaječel Harrington. „Rychle!“

Gray napínal všechny síly, ale oblečení měl nasáklé a ztěžklé vodou. Jedno věděl jistě.

Nikdy to nestihnu.

Ohnivé koule před ním poklesly těsně nad hladinu, jako kdyby je přitahoval jeho pohyb.

Pak se za ním na břehu ozvala nová série výstřelů – tentokrát ne ze sonické zbraně, ale z kulometu.

Kowalski však mířil příliš vysoko.

Kulky prolétly nad světélkujícími koulemi – a zasáhly tmavý stín, který kroužil několik metrů nad řekou. Byl to Hastax, kterého Jason před chvílí omráčil. Střely srazily omámeného predátora ve spršce tmavé krve do vody, přímo mezi Volitoxe.

Ti se na něj okamžitě vrhli, nejprve patrně v obranném reflexu proti domnělému útoku, ale brzy v rostoucí touze po krvi.

Gray doplaval ke břehu a připojil se k ostatním.

„To by je mělo zabavit… a ostatní predátory taky,“ řekl Harrington. „Ale měli bychom toho využít a dostat se co nejdál odtud.“

„Jdeme,“ přikývl Gray udýchaně a poklepal Kowalskému na rameno na znamení díků.

Obr zvedl kulomet a opřel si ho o tělo. „Jak jsem říkal, dávám přednost opravdickým kulkám.“

Vykročili po břehu, opatrně, aby neuklouzli po řasách a mechu, a v bezpečné vzdálenosti od vody.

Gray postupoval v čele s puškou u ramene, za ním Stella s Jasonem, následoval Harrington a průvod uzavíral Kowalski. Profesor sledoval, jak jeho dcera kulhá. Pravou nohu měla stále omotanou několika odříznutými lodyhami a nohavici prosáklou krví.

„Potřebuje to ošetřit?“ zeptal se Gray.

Harrington se ohlédl. Obešli právě skalní výstupek, který zakryl hltající nestvůry. „Ano,“ přisvědčil profesor a odvedl je o kousek dál. „Pojďte sem.“

Odlomená kamenná deska posloužila Stelle jako židle. Otec jí jemně odmotal liánu z nohy a vytahal jí z kůže krvavé trny, každý o délce přes dva centimetry. Lodyha se v profesorově sevření dál svíjela a cukala, ale Harrington ji nepouštěl.

Podle profesorových instrukcí Gray rozřízl Stelle kalhoty a poskytl jí první pomoc – vydezinfikoval ránu a omotal ji obvazem z lékárničky, kterou vzali v lanovce.

„Máme se bát jedu?“ zeptal se při práci.

„Ne.“ Harrington zvedl liánu. „Sugox sanguine není horší než chaluha. Jenom trochu agresivnější.“

„Nepovídejte,“ broukl Kowalski.

Profesor s liánou v ruce přistoupil k Jasonovi.

Mladík couvl.

„Zůstaňte stát,“ řekl profesor. „Ukažte mi obličej.“

Jason k němu natočil tvář s černým šrámem.

Harrington zvedl svíjející se rostlinu. Z odříznutého konce kapala jasně červená krev. Gray se znovu podíval na trny.

Sála snad ta liána Stellinu krev? pomyslel si s hrůzou.

Profesor zaklonil Jasonovi hlavu a podržel šarlatovou kapku přímo nad mladíkovou ránou.

Co to dělá?

Z rány se vysoukala tlustá bílá larva a natáhla se k čerstvé krvi. Profesor ji napíchl na jeden trn, vytáhl zbytek jejího těla z Jasonovy tváře a odhodil liánu i nabodnutého parazita do řeky.

Jason si zděšeně sáhl na ránu.

„Víte něco o střečcích?“ zeptal se Harrington.

Jason zavrtěl hlavou a zatvářil se, jako kdyby o nich ani nic vědět nechtěl.

Harrington přesto vysvětlil: „Cuniculux spinae je podobný typ cizopasníka, který se zavrtává do tkání. Propalují se hluboko do těla a pučí z nich oviparní ostny.“

„Oviparní?“ zopakoval Jason ještě pobledleji.

„Vejcorodé. Z vajíček se vylíhnou masožravé larvy, které se šíří daleko široko. Potom dospějí v…“

„Myslím, že tahle lekce z biologie nám stačí,“ přerušil ho Gray, aby ušetřil Jasona dalších podrobností, a pomohl Stelle na nohy. „Raději pojďme.“

14.32

Jason se vlekl za Grayem. Šli už skoro tři čtvrtě hodiny, ale podle jeho odhadu urazili jenom necelý kilometr.

A kdoví jestli.

„Už to není daleko,“ ozval se za nimi Harrington, ale Jason nevěděl, jestli je to pravda, nebo jestli se profesor jenom snaží přesvědčit sám sebe.

Chodba plynule klesala nepravidelnými řadami schodů, nanejvýš metr vysokých, ze kterých se řítily vodopády, jejichž hučení se rozléhalo ozvěnou na obě strany. Kráčeli po břehu podél západní stěny, ale několikrát museli obcházet stojaté tůně nebo větvící se potůčky a přeskakovat je po kamenech.

Nejvíc je však nezpomaloval terén.

Neustále je obléhal zdejší život jako urputný čelní vítr. Větší tvory odrazovaly sonické pušky, ale na každém kroku se kolem nich něco plazilo, lezlo nebo pleskalo. Pořád je taky sužovaly kousavé mušky, proti kterým zvukové zbraně nijak nepomáhaly.

Každé nové nadechnutí pálilo víc než předešlé.

Každý metr se překonával obtížněji.

Šaty mu promáčel pot. Oči pod brýlemi měl nateklé a v jednom ohni.

Jedinou světlou stránkou byla skutečnost, že se k němu přiblížila Stella. Šla po jeho boku a jeden nebo druhý střídavě držel pušku připravenou k výstřelu. Ze začátku se ona nebo její otec snažili představovat tvory, které cestou potkali, ale nakonec se u každého nového druhu omezili na jedinou otázku.

Kowalski ji právě položil znovu: „Máme po nich střílet?“

Jason se podíval dopředu. V cestě jim stálo hejno tvorů, kteří se dali popsat jako emuové bez peří. Bylo jich tu nejméně dvě stě. Každý živočich stál na vysokých, hubených nohách, které se patrně vyvinuly k brodění tůněmi, jichž bylo v bezprostředním okolí plno. Ve shluku hnízd ležela kropenatá vejce o velikosti grepů.

„Když půjdeme pomalu, neměli by nás obtěžovat,“ odpověděl Harrington. „Chybí jim vrozený strach z lidí. Pokud se příliš nepřiblížíte k jejich hnízdům, měli bychom projít bez úhony.“

„A jestli je rozzlobíme?“ zeptal se Gray.

„Avex cano má stádovou mentalitu. Útočí hromadně. Vidíte ten zahnutý dráp vzadu na jejich nohách? Tím párají kořist.“

„Ale většinou jsou klidní,“ řekla Stella. „Chovají se přítulně a někdy zvědavě.“

Přiblížila se k jednomu tvorovi a natáhla ruku. Živočich přiskákal blíž a naklonil hlavu ze strany na stranu. Až teď si Jason všiml, že jim chybějí oči. Nad dlouhým veslovitým zobákem se otvíraly a zavíraly malé nozdry.

Stella se natáhla ještě o kousek dál a přejela špičkami prstů po spodní straně zobáku. Tvor odpověděl naříkavým hrdelním zvukem, který se brzy rozšířil přes jeho sousedy k ostatním, jako vlny od kamínku vhozeného do vody.

Stella vykročila kupředu a bez váhání je provedla hejnem na druhou stranu. Jason za ní kráčel plný úžasu nad nádherou zážitku i dívky, kterou měl před sebou.

Jeden Avex nedaleko nich vstoupil do tůně, zvířil tlustou želatinovou vrstvu, která splývala na stojaté hladině, a nabral si plný zobák rosolu.

„Spásají bakteriální porosty,“ řekla Stella. „Jsou velice výživné.“

„Já se budu držet kuřete,“ poznamenal Kowalski a hladově se rozhlédl po hejnu Avexů, jako kdyby se snažil odhadnout, jestli nechutnají podobně.

Všichni prošli bez problémů, což nejspíš způsobilo, že Jason na chvíli polevil v ostražitosti.

„Stát!“ vyštěkl Harrington.

Jason ztuhl. Právě se chystal překročit kámen – jenže z kamene vypučely článkované nohy, tvrdé a chitinózní, a kámen odcupital stranou. Když se otáčel, objevil se zatočený ocas s trojicí patnácticentimetrových bodců. Podle vlhkého lesku byly jistě jedovaté.

Harrington jeho odhad potvrdil pojmenováním toho podivného tvora. „Pedex fervens.“

Volně přeloženo: žhavá noha.

Stella na něj mávla, ať jde dál.

Jason pokračoval vedle Graye, ale značná část úžasu, který cítil před chvílí, se rozplynula.

Po dalších stech metrech sestoupili z posledního schodu do rozlehlého prostoru a zastavili se. Z velikosti jeskyně téměř jímala závrať.

„Říkáme tomu Koloseum,“ řekla Stella.

To byl ještě hodně zdrženlivý název.

Strop zůstával mimo dosah chabého světla infračervených zářičů. Stěny se po obou stranách rozšiřovaly, jako kdyby rozevíraly náruč. Řeka, podél níž postupovali, se dělila do tisíců potůčků, říček a potoků, které vytvářely z jeskyně obrovskou kamennou deltu. O něco dál se leskla hladina velkých jezer, narušovaná stíny temnějších ostrovů.

Zkamenělé kmeny, kolem nichž procházeli, tu zhoustly do kamenného pralesa. Vedle zdejších stromů by i sekvoje vypadaly jako trpaslíci, kromě kmenů se však v této gigantické jeskyni dochovaly i neporušené větve a tenčí snítky, které se jim nad hlavou splétaly v klenutý, bezlistý baldachýn.

Jednalo se o fosilizovanou momentku pravěkého světa.

Mezi větvemi se vznášeli zvláštní světélkující tvorové, které patrně udržovaly ve vzduchu nějaké vnitřní zásoby vodíku nebo hélia. Připomínali japonské lucerničky pohupující se ve vánku.

Se zakloněnými hlavami vykročili dál. Jason četl o tom, že vědci pod ledem Západní Antarktidy objevili příkop, dvakrát hlubší než Grand Canyon. Tenhle prostor představoval jeho jeskynní obdobu.

„Tudy,“ pobídl je Harrington.

Odvedl je doprava k širokému mělkému přítoku a přebrodil se vodou, která mu dosahovala po kotníky. Jason za ním musel bojovat s nutkáním našlapovat na špičky – pořád se bál zdejších vod. Rozhlížel se po případném nebezpečí a po vzoru Stelly namířil infračervený kužel před sebe. Všiml si dvojité řady zlomených sloupů o tloušťce Kowalského stehen. Nejdřív si pomyslel, že jde o nějaký přirozený útvar, ale řady byly příliš pravidelné. Po bližším ohledání zjistil, že ve skutečnosti jde o pahýly dřevěných pilířů s ocelovými hřeby zčernalými plísní.

Konstrukce vypadala příliš staře, než aby ji postavili Britové.

Stella postřehla, co si Jason prohlíží. „To jsou podpěry několika starých mostů, které už se dávno rozpadly.“

„Kdo je postavil?“

Harrington všechny zavolal dopředu. Odpověď – a zároveň jejich cíl – ležela přímo před nimi. Parkovala na kamenné úžině v okolní deltě. Trup obřího stroje dosahoval výšky dvoupatrového domu a spočíval na masivních nových pneumatikách. O bok se opíralo několik lesklých žebříků.

„Našli jsme ho už dřív,“ řekla Stella. „Naši mechanici ho nedávno zprovoznili.“

Jason užasle zíral.

Bylo to sněžné vozidlo admirála Byrda.

15.14

Dylan Wright stál u zadní rampy největšího vodního tanku. Jednou rukou si podrážděně upravil neprůstřelnou vestu; v druhé držel dlouhou dvouhlavňovou starožitnou pistoli opřenou o rameno. Byl připravený čelit hrozbám, které tady dole číhaly.

Vedle většího tanku stál menší, s naprázdno běžícím motorem. Reflektory obou strojů zářily do tmy. Dylanovi muži na střechách obsluhovali velká sonická děla, jedno namířené dopředu, druhé dozadu, přichystané k použití, pokud to bude nutné.

Dylan potichu zaklel a podíval se k nehybné lanovce nad hlavou. Od kabiny se houpaly zbytky žebříku.

Takže Harrington a ostatní sestoupili na zem – ale kde jsou?

Zezadu se ozvalo bručení motoru. Po řece se přiblížil druhý menší tank na plovacích pásech, přirazil ke břehu a jako na potvrzení své obojživelnosti vyjel z vody.

Zastavil vedle Dylana a z nitra vozu vyhlédl Dylanův zástupce.

„V té skopčácké ponorce profesor není,“ ohlásil McKinnon. „Prohledali jsme ji od přídě po záď.“

Dylan ho předtím poslal prověřit, zda se Harrington neschoval v německém plavidle.

Když to teď věděl s jistotou, obrátil se kupředu.

Takže opravdu vyrazili pěšky.

Jeden z jeho průzkumníků už dřív našel na břehu stopy, ale Dylan se chtěl ujistit, že nejde o lest. Nedokázal uvěřit, že Harrington sebral kuráž na takovou výpravu.

Zdá se, že tě pořád podceňuji, starý brachu.

Jeho oddílu bohužel trvalo příliš dlouho, než naložili a připravili tanky – zvlášť když jeho muže na Pekelném mysu přepadla ukrytá skupinka britských vojáků. Dylan na začátku útoku tolik pospíchal za Harringtonem, že je přehlédl. Hrstka vojáků se schovala a počíhala si v záloze na jeho komando. Boj trval mučivě dlouhých deset minut a nakonec se jich zbavili.

Přesto…

Ztratili jsme příliš mnoho času.

Teď ho ale nažene. Harrington se pěšky nemůže dostat daleko. Dylan se napřímil, odsunul podráždění stranou a vrátil se do tanku.

Zastrčil pistoli do pouzdra a zavelel: „Nastupovat! Vyrážíme!“

Nastal čas na pořádnou štvanici.

23. kapitola

30. DUBNA, 11.33 BRAZILSKÉHO ČASU

BOA VISTA, BRAZÍLIE

„Tohle je zajímavé,“ řekl doktor Lucas Cardoza a zvedl hlavu od monitoru.

Painter vstal ze židle a přistoupil k němu.

Brazilský genetik byl vedoucím Genografického projektu v Boa Vista. Jednalo se o tělnatého muže s tmavými vlasy, hustým černým knírem a bystrýma očima za brýlemi s tlustými obroučkami. Během uplynulých deseti let se svým týmem shromažďoval vzorky DNA od domorodých kmenů Jižní Ameriky a patentovaným programem z nasbíraných dat zjišťoval migrační trasy stovek kmenů, které obývaly brazilské pralesy.

Painter a Drake za ním přišli na Universidade Federal de Roraima, hlavní městskou univerzitu. Cardoza souhlasil, že provede analýzu DNA z krevního vzorku jediného živého útočníka z kavárny, protože – jak Painter očekával – zajatec, nyní v rukou policie, odmítal mluvit a dokonce se v cele neúspěšně pokusil oběsit. Tento zoufalý čin jasně vypovídal o fanatizmu Cutterových přívrženců i kmenové pospolitosti jeho skupiny.

Ale co je to za kmen?

„Myslím, že jsem něco našel,“ řekl Cardoza a gestem pozval Paintera k svému počítači.

Drake vedle něj potichu zabručel: „Bylo načase.“

Painter se podíval na hodinky. Jennu unesli přibližně před třemi hodinami. Únosci měli významný náskok a stopa každou další hodinou chladla. Painter věděl, že nemají na její nalezení příliš mnoho času. Cutter Elwes ji unesl z nějakého konkrétního důvodu, patrně aby ji vyslechl a zjistil, co o něm Američané vědí. Pak už pro něj nebude mít cenu.

Painter proto poslal Malcolma a Schmitta na brazilskou leteckou základnu, aby se připravili na přílet jejich nového dopravního prostředku, který sem letěl z americké vojenské lodi operující v jižním Atlantiku. Kat všechno zařídila a zatlačila na kontakty v brazilské vládě i armádě, aby si zajistila jejich spolupráci. Navíc prozíravě zorganizovala přísun dalších posil, které už byly na cestě. V tom spočívala její hlavní síla: vždycky předvídala, co je potřeba, a nečekala pasivně na rozkazy.

Teď to Painter obzvlášť oceňoval.

Víc času už ztrácet nemůžeme.

A nejen kvůli Jenně.

Kat ho rovněž informovala, že k jezeru Mono dorazila středně silná jaderná nálož a právě ji připravují k odpálení. Odhady následků zněly krajně pochmurně. Dvě stě padesát čtverečních kilometrů bude doslova sežehnuto a záření a radioaktivní spad zamoří možná až dalších sedm set čtverečních kilometrů včetně celého Josemitského národního parku. Navíc pořád neměli žádnou záruku, že drastické opatření skutečně organizmus zlikviduje.

Painter tedy naléhavě potřeboval odpovědi – a brazilský genetik představoval jejich největší naději.

„Co jste zjistil?“ zeptal se Painter.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ řekl Cardoza. „Analýza DNA se v uplynulých letech hodně zrychlila, ale data nezbytná pro takovou genetickou studii vyžadují naprostou přesnost. Nechtěl jsem se dopustit chyby a poslat vás za špatným kmenem.“

Painter mu položil dlaň na rameno. „Vážím si vaší ochoty takhle narychlo nám pomoct.“

Vědec vážně přikývl a ukázal na monitor. „Podívejte se na tohle.“

Na monitoru zářilo několik sloupců šedých proužků. Vypadalo to jako čárkový kód, ale ve skutečnosti šlo o zajatcovo genetické dědictví.

„Našel jsem dvacet dva značek, které se vyskytují pouze v severní Brazílii. To by nám za normálních okolností příliš nepomohlo, protože v této oblasti žije řada kmenů, jejichž členové jsou roztroušení po velkém území. Ale tahle sekvence…“ Obkroužil prstem shluk proužků na monitoru. „Jde o unikátní mutaci, jaká se nachází v podskupině Macuxiů. Dalo by se říct, že jde o kmen uvnitř jiného kmene. Tato konkrétní skupina je známá svou izolovaností, příbuzenským křížením a podivně vysokým výskytem vícečetných porodů.“

„A náš vězeň patří k téhle semknuté skupině?“

„Jsem si tím téměř jistý.“

Paintera zneklidňovalo právě ono téměř. „Jak moc jste si jistý?“

Cardoza si upravil brýle na nose. „Jsme na devadesátém devátém percentilu. Možná o kousek víc.“

Painter potlačil úsměv. Jenom vědec označí 99% pravděpodobnost jako téměř jistou.

„Kde ten kmen žije?“ zeptal se Drake.

Cardoza ťukl do klávesnice a otevřel topografickou mapu. Zhruba sto padesát kilometrů jihovýchodně od Boa Vista se hluboko v deštném lese objevila červená tečka.

Painter zklamaně vydechl. Pořád zbývalo prohledat značnou rozlohu. „Co víte o téhle oblasti?“ zeptal se v naději, že mu genetik dá nějakou zásadní odpověď.

Cardoza zavrtěl hlavou. „Skoro nic. Po zemi se tam vzhledem k členitému terénu prakticky nedá dostat. Krajinu křižují hluboké propasti a pokrývá ji neprostupná vegetace. Odvažuje se tam jen málo lidí.“

„Není divu, že se v tom kmenu mezi sebou rozmnožují příbuzní,“ poznamenal Drake.

„Tady je satelitní snímek.“ Cardoza přepnul z topografické mapy na panoramatický záběr z nízké oběžné dráhy. Na fotografii bylo vidět hustý zelený zápoj.

Prales vypadal neprostupně. Pod zeleným baldachýnem se mohlo skrývat cokoliv, ale Painter se ještě nevzdával.

Pročetl si všechny dostupné údaje o Cutterovi a vytvořil si slušnou představu o jeho osobnosti. Cutter měl sklony k dramatickým gestům a ego, které by mu těžko dovolilo strkat hlavu do písku… i když si hraje na mrtvého.

„Můžete to oddálit?“ zeptal se Painter. Vybavil si nezvyklý útvar z topografické mapy.

„Jistě.“

Obraz se rozšířil a zabral větší část deštného lesa. Červená tečka označující obydlí toho zvláštního kmene ležela poblíž jediného významného krajinného prvku uprostřed smaragdového moře. Na jihu vystupovala z džungle vysoká hora s příkrými, na pohled neschůdnými srázy a s vrcholem zahaleným v mlžném oparu.

„Co to je?“ zeptal se Drake.

„Tepui,“ vysvětlil Cardoza. „Zbytek staré náhorní plošiny. K takovým stolovým horám se vážou nejrůznější báje a pověsti, příběhy o mstivých duchách a ztracených průchodech do podsvětí.“

Painter se narovnal.

To by mohlo být vhodné místo, odkud se mrtvý vrátí mezi živé.

Drake se na něj podíval. „Myslíte, že je to ono?“

„Jestli ne, je to aspoň dost blízko té vesnici. Vždycky k nim můžeme skočit na návštěvu.“

Skočit byl nejlepší popis.

„Pokud nenajdeme nic na té hoře,“ dodal Painter, „snad budou o Cutteru Elwesovi něco vědět v té vesnici.“

„Tak jdeme.“ Drake se spěšně otočil, aniž by poděkoval doktoru Cardozovi nebo se s ním rozloučil.

Painter chápal jeho spěch, ale potřásl genetikovi rukou. „Možná jste zachránil život jedné mladé ženě.“

Rychle vykročil za Drakem a v duchu se modlil, aby se nemýlil.

11.38

Jenna stála na okraji civilizace.

Před ní se rozkládala džungle s bzučením hmyzu a ptačím hvízdáním, zatímco za ní na mýtině cvakal a klapal chladnoucí motor vrtulníku.

Dva indiáni s nahými hruděmi do něj ručně čerpali palivo z obřích černých barelů. Na opačné straně mýtiny visela mezi kmeny stromů visutá lůžka s moskytiérami a pod nimi byly hromádky cigaretových nedopalků. Na jedné ležel pornografický časopis – vypadalo to, že ho majitel ve spěchu odhodil, patrně když uslyšel motor vrtulníku. Vzduch páchl olejem, tabákovým kouřem a lidskými výkaly.

Jenna se přesunula ke kraji mýtiny, aby unikla zápachu, a představovala si, jak tady asi musí být, když se přes tento hnijící brloh přetáhne maskovací síť, která momentálně zplihle visela z korun stromů a čekala, až ji po odletu vrtulníku opět napnou.

Vzhlédla k polednímu slunci a sytě modré obloze. Žhavé vedro ji pálilo do kůže, po zimě bledé. Žár ještě zhoršovala děsivá vlhkost. Vešla do stínu mahagonového stromu. Pilot s puškou položenou přes kolena se podíval jejím směrem. Únosci už se ji neobtěžovali svazovat.

Kam bych mohla utéct?

I kdyby se pokusila o útěk, indiáni znali prales mnohem líp než ona a rychle by ji znovu chytili.

Vdechla vzduch z džungle a snažila se potlačit hrůzu. Listy rozechvíval vánek, který k ní přinášel vůně lesních květů, vlhké půdy a zeleně. Jako správkyně parku musela obdivovat zdejší syrovou krásu i zázračný život v myriádách forem od vysokých stromů s hustým smaragdovým baldachýnem přes tichý přesun stáda opic po níže rostoucích větvích až po průvod mravenců po kůře kmene, vedle něhož se ukryla před sluncem. Kdysi četla, že přírodovědec E. O. Wilson napočítal na jediném stromě v deštném pralese víc než dvě stě druhů mravenců. Zdálo se, že život je odhodlaný zaplnit tento podmanivý Eden do posledního koutečku.

O něco blíž se v pralese pohnulo něco většího a pár metrů od Jenny se ze stínů vynořila postava, tak tiše, že se Jenna v první chvíli polekala.

Objevila se žena s ebenovými vlasy a stejně nahou hrudí jako ti muži. Na sobě měla jenom tmavě hnědé šortky, které jí splývaly s kůží, přes rameno zavěšený luk a na zádech toulec se šípy. Na druhém rameně jí viselo bezvládné tělo jakéhosi koloucha se šedou hlavou, černýma nohama a načervenale hnědým kožichem. Velké černé oči skelně hleděly do svého bývalého domova.

Žena minula Jennu, aniž by jí věnovala jediný pohled.

Strávila v pralese pouhých patnáct minut. Hodila kořist na zem poblíž visutých lůžek – zjevně byla určená pro oba indiány, kteří museli obsluhovat tuto tajnou čerpací stanici. Vypadalo to, že žena nelovila kvůli masu nebo kůži, ale čistě pro potěšení.

Jenna postřehla, že se muži vyhýbají pohledu na ni, přestože měla obnažená pěkná ňadra.

Žena si oblékla blůzu, kterou nechala zavěšenou na větvi, a tichým, nevzrušeným hlasem oslovila pilota. Její tmavé oči krátce zaletěly k Jenně a opět se upřely na muže před sebou. Ten přikývl, zavolal na dvojici místních indiánů a mávl, ať odklidí vybavení stranou.

Zjevně bylo načase pokračovat v cestě.

O několik minut později Jenna opět seděla v zadní kabině, vrtule se s řevem roztočila a vrtulník se vznesl k nebi, do žáru poledního slunce. Poté stroj mírně sklonil příď a vyrazil nad nekonečnou rozlohou zelené džungle.

Jenna se podívala dopředu.

U obzoru se zvedal tmavý stín, pořád ještě pěkný kus před nimi.

Tam máme namířeno?

Neměla tušení. Jistě věděla jedinou věc: v cíli ji nečeká nic příjemného. Zavřela oči, opřela se a pokoušela se připravit na nejhorší. Chyběl jí obvyklý zdroj síly a odolnosti.

Nikko…

Její společník však musel vybojovat vlastní bitvu.

8.40 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Lisa dotlačila vozík k přetlakové komoře, která vedla z její laboratoře. Jediný přežívající potkan se pohnul ve své kleci. S chvějícím se růžovým čenichem sledoval, jak kolem něj Lisa prochází.

Promiň, kamaráde. Z téhle potápějící se lodi můžu zachránit jenom jednoho pasažéra.

Nikko ležel na boku ve vypolstrovaných nosítkách a po podání mírných sedativ sotva dýchal. Levá přední packa mu trčela od těla a kanylou k ní byly připojeny dvě hadičky. Jednou se mu doplňovaly do krve tekutiny obohacené o směs antivirových preparátů a druhou plazma s krevními destičkami. Sáčky provizorně spočívaly na polštářku vedle psa, ale později budou opět zavěšeny do stojanů.

Nikkova nosítka ve skutečnosti byla pojízdným lůžkem z karanténního oddělení, izolovaným pod průhledným krytem s vlastním přívodem kyslíku z nádrží na spodní straně.

Lisa vjela do přetlakové komory a čekala, až se vyrovnají tlaky. Jakmile zablikalo zelené světlo, kývla na postavu venku. Edmund Dent otevřel dveře na své straně a pomohl jí odtlačit lůžko do malé konferenční místnosti mezi laboratořemi.

„Musíme si pospíšit,“ řekl. „Nemáme moc času.“

To Lisa věděla taky.

Lindahl a jeho tým dohlíželi na příjezd jaderné nálože na horskou základnu a vzali s sebou celou skupinu jaderných fyziků a odborníků na radiaci. Laboratoře tedy na krátkou dobu téměř osiřely. Přítomní výzkumníci byli Edmundovi kolegové, kteří souhlasili, že zavřou oči nad jejich momentálním počínáním. Všichni se setkali s Jennou a věděli o jejím únosu i Lindahlově plánu ozařovat jejího psa.

Ale kdo ví, jak dlouho vydrží mlčet pod tlakem?

Edmund jí pomohl přesunout lůžko do hlavní dekontaminační komory. Zvenku stála na hlídce příslušnice námořní pěchoty. Když se k nim otočila, Edmund na ni mávl rukou, jako kdyby dělali něco zcela normálního.

Lisa vjela do komory sama a Edmunda nechala v laboratořích, aby ji pomáhal krýt. Edmund poškodí přetlakovou komoru do její laboratoře, takže Lindahlovi potrvá déle, než odhalí, že Nikko zmizel.

Začal dekontaminační proces. Lisin oblek i kryt lůžka skrápěly gejzíry dezinfekčního přípravku, následované ultrafialovým zářením, dalším kolem trysek a vysoušením. Celý postup trval mučivých dvacet minut.

Mariňačka venku se na ni občas podívala, ale Lisa se vyhýbala jejímu pohledu.

Konečně se rozsvítilo zelené světlo a Lisa mohla vyjet ven. V předpokoji za přetlakovou komorou si svlékla neprodyšný oblek. Šaty se jí lepily na tělo – potila se především horkem, ale taky strachem z odhalení. Chytila držadla lůžka a namáhavě ho vytlačila do hlavního hangáru.

„Připravená?“ zeptala se dívka.

Lisa přikývla. „Díky.“

Desátník Sarah Jessupová s kaštanovými vlasy a v dokonale nažehlené uniformě byla přidělena Painterovi jako osobní pobočnice a velitel základny pro ni měl jen samá slova chvály.

„Nemusela jste mi pomáhat,“ dodala Lisa, zatímco spolu tlačily Nikka rozlehlým hangárem.

Sarah pokrčila rameny. „Neporušuji žádná pravidla. Ředitel Crowe je můj přímý nadřízený a ústně schválil vaši akci, takže poslouchám rozkazy jako každý dobrý mariňák.“ Přesto se na Lisu mírně pousmála. „Kromě toho mám doma hnědou labradorku. Kdyby se někdo pokusil ublížit mé Belle, hořce by toho litoval.“

Lisa se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Byla za pomoc Painterovy pobočnice vděčná. Kdyby ji Sarah odmítla a nevystřídala mariňáka, který měl jinak hlídku u laboratoří, Lise by se nikdy nepodařilo Nikka ukrást.

Sarah kromě toho usnadnila situaci ještě jedním způsobem.

„Zřídila jsem provizorní karanténní místnost podle vašich pokynů,“ řekla. „Na místě, kam se skoro nikoho nenapadne podívat.“

„Kde?“

Sarah se znovu pousmála. „V zadní místnosti kaple na základně. Kaplan souhlasil, že nás bude krýt a svádět vyšetřovatele ze správné stopy.“

„Přemluvila jste kněze, aby kvůli nám lhal?“

Její úsměv se rozšířil. „Nebojte, je jenom z episkopální církve, a je to můj snoubenec. Navíc má rád Belle tolik jako já… což je jeho štěstí, jinak by mě ani nenapadlo si ho brát. Belle a já patříme k sobě.“

Lisa slyšela v jejím hlase lásku a vzpomněla si na vlastní odloženou svatbu. Pocítila ještě silnější stesk po Painterovi než obvykle, doprovázený ostrou bolestí u srdce.

Nechala se odvést ke kapli, ale věděla, že jim útěk dopřeje jen omezené množství času. Nakonec někdo promluví nebo odhalí Nikkův úkryt. Kromě toho nad všemi visela jaderná hrozba.

Vzhledem k tomu, že se po půlnoci měla nad oblastí přehnat další bouřka, Lindahl naplánoval výbuch na dobu soumraku.

Představila si ohnivý hřib vyrůstající nad zdejšími horami a padlo na ni zoufalství. Někdo musí najít způsob, jak to zastavit, než bude příliš pozdě.

Ale kdo… a co je nejdůležitější, jak?

11.43 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Kendall už dvě hodiny pracoval v laboratoři pod pozorným dohledem Cuttera Elwese. Oba měli na sobě zářivě bílé neprodyšné obleky se žlutými trubicemi připojenými ke stěně, které jim přiváděly vzduch.

Kendall zvedl dvě zkumavky a přečetl si štítky.

25µg CRISPR Cas9-DIOA NICKÁZA mRNA

1µg CRISPR Cas9-DIOA NICKÁZA PLAZMID

Malé nádobky obsahovaly nezbytné přísady pro úpravy genů. S těmito nástroji mohl výzkumník přestřihnout dvojvlákno DNA přesně v konkrétním místě a provést na něm zamýšlené změny. Tyto konkrétní ingredience se používaly především k transgenozi – vkládání cizího genu do genomu jiného organizmu.

Jako například přidání křídel čtyřiadvacetihodinovým mravencům.

Cutter si zjevně už nějakou dobu hrál na Boha a přimíchával cizorodé geny do existujících druhů. To samo o sobě nebylo nijak ohromující. Tento postup se využíval v laboratořích po celém světě téměř deset let, od bakterií přes myši až po kočky, které světélkují ve tmě. Cutterova práce vlastně nebyla nijak zvlášť převratná, zvlášť vzhledem k tomu, že měl přístup k nejnovějším metodám CAGE a MAGE, jež dokázaly současně provádět stovky mutačních změn.

Jakkoliv Cutter vytvářel monstra, Kendall bohužel neměl morální právo jeho práci odsuzovat. U jezera Mono sám využíval tytéž ampulky k vytvoření syntetického viru. I jeho dílo vzniklo na základě transgenového inženýrství, jen s tím rozdílem, že použité geny byly ještě cizorodější – pocházely z jednoho druhu ve stínové biosféře založené na XNA pod Antarktidou.

Tento poslední detail byl pro jeho úspěch u jezera Mono rozhodující. Vedl totiž k průlomu, který mu umožnil konečně najít klíč k proměně prázdné virové schránky v živý, rozmnožující se organizmus.

Bůh mi pomáhej… Nesmím Cutterovi prozradit, jak jsem to dokázal.

Cutter se vrátil od vysokých chladnic u zadní stěny místnosti. Za prosklennými dveřmi stály řady zkumavek a ampulí: genetická knihovna jeho výtvorů – minulých i těch, jež teprve hodlal uvést v život.

Držel dvě skleněné zkumavky, obě z poloviny naplněné kalným roztokem.

„Tady,“ řekl a zvedl pravou ruku, „jsou prázdné virové kapsidy, které jste vytvořil. Dokonalé schránky.“

Kendall už viděl důkazy Cutterova tvrzení – první hodinu v laboratoři procházel místní data, aby si ověřil, že Cutter skutečně vyrobil přesně stejný bílkovinný obal.

Cutter zvedl druhou zkumavku. „A tohle je můj výtvor, jedinečný genetický kód o velikosti prionu.“

Tohle tedy ten parchant chce vložit do mé schránky.

Zmínka o prionu mu dělala starosti. Priony jsou infekční bílkoviny odpovědné za takové choroby, jako je nemoc šílených krav nebo Creutzfeld-Jakobova choroba u lidí. Klinické příznaky byly výhradně neurologické a obvykle postihovaly mozek oběti. Nejhorší ze všeho bylo, že tyto nemoci byly neléčitelné a často smrtelné.

Cutter pozvedl zkumavky ještě výš. „Teď mi musíte ukázat, jak spojit naše díla. Vaši schránku a můj genetický kód.“ Dal si zkumavky do jedné ruky a podal je Kendallovi.

Kendall je zdráhavě přijal. „Co váš genetický kód dělá?“

Cutter na něj zahrozil prstem a ukázal k pracovnímu stolu. „Nejdřív mi dokažte, že váš postup funguje. Dokažte, že váš úspěch v Kalifornii nebyla šťastná náhoda.“

Z jeho slov bylo slyšet, jak nerad Cutter žádá o pomoc. Než by připustil, že někdo dokázal víc než on, raději by mávl nad Kendallovým dílem rukou jako nad obyčejným štěstím. Jakkoliv Cuttera útok lva změnil, jeho ješitnost zůstávala netknutá.

„Bude to chvíli trvat,“ odpověděl Kendall, aby získal trochu času. „Budu potřebovat provést kompletní analýzu DNA vašeho produktu, abych ho mohl vložit do schránky.“

„Analýzu už máte v počítači.“

„Raději bych ji provedl sám.“

Cutter se podezřívavě zamračil. „K čemu opakovat to, co už je hotové?“

„Je to nezbytná součást mého postupu. Pravděpodobně budu muset k vašemu výtvoru připojit klíčovou sekvenci k odemknutí schránky.“

To byla koneckonců pravda.

Cutter patrně pochopil, že je Kendallův argument rozumný, protože si povzdychl a přikývl. „Tak se pusťte do práce.“

Než se Cutter stačil odvrátit, Kendall ho ještě zastavil. „Souhlasil jsem, že budu spolupracovat. Neprozradíte mi, jak zastavit nákazu v Kalifornii?“

Než bude příliš pozdě.

Zdálo se, že Cutter jeho žádost doopravdy zvažuje. Nakonec se na něj podíval. „Prozradím vám část řešení, pokud mi řeknete víc o tom, jak ten klíč odemyká vaši schránku. Musím přiznat, že mě to zaujalo natolik, abych vám byl ochotný ukázat trochu dobré vůle.“

Kendall si olízl suché rty. Věděl, že bude muset postupovat velice opatrně: dát Cutterovi dost informací, aby mu Cutter věřil – nebyl to žádný hlupák –, ale zároveň ne tolik, aby mu zcela odkryl karty.

Odkašlal si. „Víte o mediální pozornosti zaměřené v květnu 2014 na Scrippsův výzkumný ústav? Tamní vědci oznámili vytvoření živé, rozmnožující se kolonie bakterií, které obsahovaly nová písmena genetické abecedy.“

Cutter zamyšleně přimhouřil oči. „Vložili do bakteriální DNA umělé nukleotidové báze.“

Kendall přikývl. Šlo o průlomovou práci. Veškerá rozmanitost života na této planetě – od bakterií po lidské bytosti – je založena na prosté genetické abecedě s pouhými čtyřmi písmeny: A, C, G a T. Rozmanitost druhů byla dána jejich různým kombinováním. Teď ale vědci poprvé vytvořili živou bakterii se dvěma dalšími písmeny v genetickém kódu, pojmenovanými X a Y.

„A dál?“ pobídl ho Cutter.

„Udělal jsem něco podobného,“ přiznal Kendall. „S použitím metody CRISPR se mi podařilo oddělit části staré virové DNA a nahradit je kousky XNA. Právě tahle přesná sekvence XNA – a žádná jiná – slouží jako klíč k odemknutí schránky.“

„Vdechne vašemu výtvoru život,“ usmál se Cutter. „Proto jsem neuspěl. Neměl jsem klíč.“

A doufám, že ho ani nikdy nezískáte.

„Mělo mě to napadnout,“ řekl Cutter. „Ta virová kapsida, ta dokonalá schránka… vytvořil jste ji z bílkovin syntetizovaných podle genů XNA, takže i k vložení genetického materiálu je třeba sekvence XNA, jinak ho schránka nepřijme.“

„Klíč odpovídající zámku,“ přikývl Kendall. „To byl můj průlomový objev.“

Nebo přinejmenším jeho část.

„Chytré, Kendalle. Udělal jste na mě dojem.“

„Když jste spokojený, nemohl byste mi sdělit nějaké podrobnosti o léku?“

Jednalo se o Kendallovu jedinou naději. Pokud se mu podaří vymyslet řešení, třeba nebude muset tomu parchantovi svěřovat recept na vyzbrojení virové kapsidy.

„Dobrá,“ souhlasil Cutter. „Zaprvé si možná vzpomínáte, jak jsem říkal, že řešení jste měli s Harringtonem přímo před očima. Podobně jako váš klíč je založené na XNA.“

„Jak to?“

„Bohužel jste si nekladli zřejmou otázku, proč ta exotická stínová biosféra zůstala po tisíce let uzavřená v Antarktidě, zvlášť když okolní svět je téměř bezbranný proti její agresivní a přizpůsobivé povaze.“

„A jak zní odpověď?“

„Dejte mi klíč a já vám dám odpověď… včetně postupu, jak zasáhnout v Kalifornii.“

Kendall nenaléhal – věděl, že toho z Cuttera momentálně víc nedostane.

Cutter se odvrátil. „Nechám vás pracovat. Brzy dorazí host, se kterým bych rád mluvil.“ Ohlédl se na Kendalla. „Ale až se vrátím, očekávám výsledky. A věřte mi, že byste mě neměl zklamat.“

Kendall sledoval, jak Cutter odchází přes přetlakovou komoru. V hlavní laboratoři za ní se tyčila Mateova mohutná postava – Kendall nemohl nikam odejít.

Neměl jinou možnost než pustit se do studia Cutterova jedinečného produktu, který Cutter chtěl vložit do Kendallova genetického doručovacího systému.

Ale co to bylo? Jaký byl účel Cutterova genetického kódu?

Pokud to dokážu odhalit, možná přijdu na způsob, jak ho zastavit.

A když nic jiného, analýza produktu oddálí okamžik, kdy bude muset Cutterovi prozradit, že klíč, po němž tolik touží, je mimo jeho dosah. Kendall ho tady nemohl vytvořit. K jeho výrobě potřeboval lymfocyty z jednoho konkrétního druhu antarktické biosféry s natolik jedinečnou XNA, že ji nebylo možné syntetizovat v žádné laboratoři. K výrobě klíče byl potřeba živý vzorek.

Jak dlouho to udržím v tajnosti?

Zatím mohl jen zdržovat, co nejdéle to půjde.

Ale k čemu? pomyslel si. Kdo mi pomůže?

11.55

Painter stál v žáru poledního slunce na odlehlé části makadamu mezinárodního letiště v Boa Vista. Zdravou rukou si zastínil oči a rozhlédl se po obloze. Druhou ruku měl v pásce, s čerstvě převázaným zraněním.

Letiště se rozkládalo jen tři kilometry od města a dělilo se o prostory s Base Aérea de Boa Vista, místním kontingentem brazilského vojenského letectva. Tento kout letiště se využíval jen zřídka, což bylo vidět i na plevelu, který vyrážel z popraskané plochy. Nebyla tu ani přistávací dráha, jen parkoviště s řadou polorozpadlých, dávno vyřazených starých hangárů a přístavků.

Letecká základna se přesunula do modernějších zařízení na opačném konci letiště. Toto místo však vyhovovalo Painterovým potřebám, protože bylo daleko od běžného provozu a mimo dohled většiny lidí. Vjezd hlídal malý oddíl brazilských vojáků, který posílal případné zvědavce pryč.

Drake netrpělivě přecházel za ním, zatímco jeho kolegové Malcolm a Schmitt polehávali ve stínu hangáru.

„Už jsou tady,“ řekl Painter, když si všiml stříbřitě šedého stroje na pozadí oslnivě modrého nebe.

„Co jim trvalo tak dlouho, sakra?“ zabručel Drake.

Painter neodpověděl – věděl, že za Drakeovu netrpělivost můžou výčitky svědomí. Drake se cítil odpovědný za Jennin únos, protože ji nechal v té kavárně bez dozoru. Nebyla to jeho chyba, ale nemělo cenu to říkat nahlas. Drake měl nekompromisní pojetí o vojenské cti. Painter měl nicméně podezření, že skutečná příčina Drakeovy úzkosti je spíš osobní než profesionální. On a Jenna se během této zkoušky ohněm značně sblížili.

Drake se k němu připojil a zastínil si oči před sluneční září.

Oblohou se k nim řítila malá skvrnka. Letoun vzlétl z letadlové lodě Harry S. Truman třídy Nimitz, která právě cvičila v jižním Atlantiku.

Painter sledoval, jak se vrtule stroje přesouvají ze svislé polohy do vodorovné a mění letoun ve vrtulník. Stroj byl podobný svému většímu sourozenci MV-22 Osprey, který přepravil Paintera z kalifornského pobřeží na vojenskou základnu v pohoří Sierra Nevada. Tento letoun byl nový Bell V-280 Valor, někdy díky svému menšímu, štíhlejšímu designu přezdívaný „Ospreyův syn“. Používal se především na průzkumy, dosahoval rychlosti až tří set uzlů a jeho dolet se blížil osmi stům námořních mil.

Dokonalý stroj pro oblast, kam se hodlali vypravit.

Valor se chvilku jen tak vznášel ve vzduchu a vzápětí začal klesat. Painter s Drakem o několik kroků ustoupili – nebo přesněji řečeno je vichr od vrtulí odtlačil dozadu. Valor přistál jemně jako komár na holé paži. Nevydával ani zdaleka takový hluk, jaký by člověk očekával, díky speciální technologii odvozené z neviditelných letounů, která tišila hukot motorů.

Otevřely se postranní dveře.

Kat jim opravdu poslala posily – ze stroje vyskočila další trojice mariňáků v neprůstřelných vestách a přilbách. Drake, Malcolm a Schmitt se pozdravili se svými kolegy a bratrsky si stiskli předloktí.

Snědý velitel podpůrného oddílu přistoupil k Painterovi. „Slyšeli jsme, že jste měli problémy, pane,“ řekl se slabým hispánským přízvukem. „Jsem seržant Suarez.“ Mávl paží ke svým mužům – svalnatému černochovi s ocelovým pohledem a zrzavému hromotlukovi. „Svobodníci Abramson a Henckel.“

Painter si s nimi potřásl rukou. „Díky za pomoc.“

Suarez se ohlédl k letadlu. „Valor je skvělý ptáček. Budeme v něm trochu namačkaní, ale vejdeme se.“ Zvedl oči k žhnoucímu slunci. „Dneska máme pěkné horko, co?“

Painter přikývl.

A brzy patrně bude ještě větší… nejenom pokud jde o počasí.

24. kapitola

30. DUBNA, 16.03 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

Gray stál v přední kabině vozidla a opíral se o sedadlo řidiče. Široké okno nabízelo panoramatický výhled na okolní terén rozlehlého Kolosea. Už hodinu pomalu projížděli středem této kamenné delty a proráželi si cestu zkamenělým lesem, který se tyčil všude kolem nich.

Momentálně objížděli velké jezero, tak široké, že ani v záři šesti půlmetrových reflektorů nebylo vidět na protější břeh. Cesta byla osvětlená natolik, že nepotřebovali brýle s nočním viděním.

Břehy jezera porůstalo vysoké, mrtvolně bledé rákosí s pohupujícími se světélkujícími nitkami. Až na to, že se tyhle rostliny – nebo to možná byli živočichové – zvedaly na chůdovitých končetinách a ustupovaly před nimi dál do vody. Stella vysvětlila, že světélkující nitky lákají hmyz, který po dosednutí obalí žíravá vlákna.

Vozidlu se ovšem nevyhýbalo jen rákosí.

Jejich průjezd v ostrůvku oslnivého světla nezůstával bez povšimnutí, ale velikost stroje spolu s hlasitým bručením motoru zastrašovaly většinu dravců a odháněly plašší druhy.

Za volantem seděl Kowalski. Za normálních okolností jízda s Kowalským u řízení pocuchala nervy každého spolujezdce, ale Kowalski měl největší zkušenosti s velkými stroji a očividně mu to šlo i s tímhle – obratně manévroval drsným terénem. Neměl sice příliš štěstí se ženami, ale náklonnost k motorům to vynahrazovala.

Mezi zuby svíral žhavý nedopalek doutníku a soustředěně prováděl vůz přes kamenný sesuv. Gigantické pneumatiky drtily balvany. Vtom dvacetimetrový trup stroje sklouzl ke straně.

„Opatrně,“ varoval ho Gray.

„Nepotřebuju kibice,“ zavrčel Kowalski. „Jděte zjistit, jak daleko ještě pojedeme. U tohohle vehiklu se nedá mluvit o spotřebě v litrech na sto kilometrů, ale spíš na sto metrů. Za chvíli pojedeme na naftový páry.“

Na důkaz svých slov poklepal na měřidlo, jehož ručička se zlověstně blížila k červené čárce.

To není dobré.

Zdejší život sice vozidlo neobtěžoval, ale průjezd vyrušil všechno v širokém okolí. Opustit kabinu by teď bylo mnohem nebezpečnější.

Jakmile překonali pás uvolněných kamenů, Gray nechal Kowalského řídit a slezl po krátkém žebříku do hlavní kabiny stroje. Trup vozidla býval rozdělený do dvou pater, ale někdo je už dávno sloučil do jediné velké místnosti. Po obou stranách nicméně zůstaly původní řady sedadel, mezi kterými se dalo projít ke sklopné zadní rampě, z níž posádka mohla vyjít ven.

Stella s Jasonem seděli vedle sebe a tiše si povídali o něčem, co vypadalo jako lekce z biologie. Gray přistoupil k Harringtonovi, který se zasmušile svěšenou hlavou odpočíval na opačné straně kabiny a opíral se lokty o kolena.

„Profesore,“ oslovil ho Gray. „Dochází nám nafta. Jak daleko to ještě je k Zadnímu východu?“

Harrington zvedl hlavu. V pobledlém obličeji se mu zračila únava, pleť měl povadlou a z očí mu svítila úzkost. Vypadalo to, jako kdyby během cesty od Pekelného mysu zestárl o deset let. „Už je to jen kousek. Zadní východ je na opačném konci Kolosea. Nemůžeme ho minout.“

Něco hlasitě zavřeštělo a narazilo do střechy vozidla. Ozvalo se zaskřípání drápů o kov, které nicméně po několika vteřinách utichlo.

Ať tam jsme radši co nejdřív.

Harrington se ustaraně podíval na svou dceru, naklonil se ke Grayovi, sevřel mu koleno a naléhavě zašeptal: „Jestli se něco semele, dostaňte ji odtud.“

„Vynasnažím se,“ slíbil mu Gray.

Zdálo se, že jeho slova Harringtona příliš neutěšila. Gray se posadil vedle něj, aby ho rozptýlil.

Kývl k trupu stroje. „Co v těchhle končinách admirál Byrd dělal?“

„Podle mě hledal tajnou nacistickou základnu ponorek a místo ní našel tohle. S jistotou vím jenom to, že přijel do Antarktidy v roce 1946, rok po druhé světové válce. Doprovázelo ho třináct lodí, přes dvacet letadel a skoro pět tisíc mužů.“

„Pět tisíc… Proč tolik?“

„Operace dostala název Highjump, Vysoký skok. Podle oficiálních informací šlo o cvičení v polární oblasti spojené s mapováním kontinentu, ale většina cílů výpravy byla držena v přísné tajnosti. Později tady dole došlo k několika jaderným výbuchům. Myslím, že hlavouni, kteří dohlíželi na Byrdovu výpravu, se snažili uzavřít tenhle jeskynní systém. Říká se, že Byrd po návratu nikdy nebyl jako dřív. Změnil se, byl mnohem samotářštější a uzavřenější. Někteří to připisují času, který před lety strávil sám na ledě, ale já mám dojem, že to mohl být důsledek pobytu na tomhle místě.“

Stačilo zachytit Harringtonův vystrašený pohled, aby člověk pochopil, jak to myslí.

„Možná jsme tyhle jeskyně neměli objevovat,“ dodal profesor. „Možná jsme měli dát na Darwinovu radu a nechat tohle tajemství pohřbené.“

Shora zavolal Kowalski: „Na tohle se radši pojďte podívat!“

Naléhavost v jeho hlase všechny zvedla na nohy. Vystoupali do přední kabiny a Harrington ztěžka usedl na místo spolujezdce.

Za oknem se táhl rozsáhlý mokřad, který blokoval cestu vpřed, protkaný potoky, tůněmi a několika vodopády. Zkamenělý prales prořídl a zůstalo z něj jen několik osamělých kmenů. Ze stropu jeskyně visely krápníky.

Přes mokřiny se táhla široká pole se světélkujícím rákosím, jež ozařovalo temnotu mimo dosah jejich reflektorů, a po přízračné krajině se pohybovali zvláštní tvorové. Brodiví ptáci při příjezdu bručícího, dýmajícího vozidla vzlétali s pomocí kožnatých křídel. Rákosím se ploužily stíny, jejichž přítomnost se dala rozeznat jen díky pohybům stébel. Po březích se jim z cesty plazili, uskakovali nebo lezli další živočichové. Po celou dobu do jejich ocelového útočiště doléhaly skřeky, vřískot i pisklavé volání zdejšího života, který protestoval proti hlučnému narušiteli ve svém středu.

Kowalski je ale přivolal z jiného důvodu.

Gray při pohledu před sebe otevřel ústa.

Panebože…

Po zaplavené savaně se pohybovalo stádo nejméně sta zvířat o velikosti srstnatých mamutů. Většinou chodili po všech čtyřech, ale občas se některé z nich zvedlo na zadní a několik kroků po nich urazilo jako medvěd. Rozhlíželo se po případném nebezpečí, až nakonec dopadlo na všechny čtyři. Z hlavy jim vyčnívaly krátké rypáky jako miniaturní choboty slonů. Chápavé choboty se ovíjely kolem rákosí, trhaly je a zvedaly k tlamám, které poklidně drtily jednotlivá sousta jako přežvykující krávy.

„Vidíte ten mech, který jim roste na bocích?“ zeptala se Stella.

Gray přimhouřil oči. Domníval se, že dlouhé rozježené chuchvalce, které zvířatům visely z těl, jsou chlupy jako u mamutů. Až na to, že tyhle chlupy světélkovaly kaleidoskopem barev.

„Domníváme se, že se jedná o symbionta těch velkých zvířat, která jsme pojmenovali Pachycerex ferocis. Zvířata změnami tělesné teploty mění barvu mechů, kterou mezi sebou komunikují.“

„Jako světlušky na louce,“ poznamenal Jason. Stella se usmála.

Na Kowalského to udělalo menší dojem. „Jenže tyhle světlušky by nás nejspíš dokázaly rozdupat.“ Ohlédl se na profesora. „Můžeme jet dál?“

„Jeďte pomalu. Reflektory je patrně zmatou natolik, že nás nechají projet.“

Vzhledem k tomu, že tento druh komunikoval jemnou světélkující září, se stádo při pohledu na vozidlo nejspíš domnívalo, že na ně ječí z plných plic nějaký nahluchlý a znetvořený příslušník jejich druhu.

„V minulosti nás nikdy neobtěžovali,“ pokračoval Harrington. „Ale taky jsem jich nikdy neviděl tolik na jednom místě. Občas jsme jich pár zahlédli a ti nás nechávali na pokoji, zvlášť když jsme byli jasně osvětlení.“

„Možná mají období rozmnožování,“ napadlo Stellu. „A tohle je jejich plácek.“

„V tom případě doufám, že nikdo z nich nedostane nějaký nepřístojný choutky na tu naši hranatou dámu,“ poznamenal Kowalski. „Nemám v plánu se nechat rozmáčknout nějakým nadrženým slonem.“

„Poslechněte profesora,“ řekl mu Gray. „Jeďte dál, ale opatrně.“

Kowalski si něco potichu zabručel a rozjel se. Širokým obloukem se vyhýbal hlubším tůním zaplavené krajiny. Pachycerexové jim ustupovali z cesty a několik na ně dokonce zafrkalo, jako kdyby je káralo za neurvalé vyrušení. Jedno zvíře minuli natolik těsně, že se jim vysoký tvor podíval do kabiny a prohlédl si cizince uvnitř.

„Dělá na nás dlouhej nos,“ uchechtl se Kowalski a ohlédl se na ostatní, jestli pochopili jeho vtip. „Rozumíte? Chobot je dlouhej nos.“

Stella s Jasonem zasténali.

Gray se díval do zpětných zrcátek, aby se ujistil, že se je žádné ze zvířat nechystá napadnout. Obával se, že ani bytelné vozidlo by nemuselo odolat útoku jednoho z těch obrů.

Vtom si v zrcátku všiml mnohem jasnějšího záblesku světla víc vzadu, v hustší části zkamenělého lesa. Pak uviděl další pár světel nalevo, jako dvě xenonové oči. A o chvíli později se přidala ještě třetí dvojice.

Gray sevřel opěradlo sedadla před sebou.

„Máme společnost.“

16.32

Není divu, že nám trvalo tak dlouho, než jsme ty parchanty dohonili…

Dylan Wright stál za řidičem největšího vodního tanku a vyhlížel na rozlehlé močály se stádem Pachycerexů. Napravo v dálce projíždělo kolem stáda oslnivě ozářené vozidlo jako kometa opisující oblouk po temné jeskyni.

Takže zprovoznili starý stroj admirála Byrda.

Museli ho opravit po Dylanově útěku z Pekelného mysu před rokem a půl. Na tom ale příliš nezáleželo. Starý stroj se mohl pohybovat pouze po souši a zdaleka se nevyrovnal rychlosti a mrštnosti obojživelných tanků, zejména těch malých.

Dylanovi hrál do karet i poměr sil: tři proti jednomu.

To samé koneckonců platilo i o počtu zbraní a mužů.

Dotkl se vysílačky v uchu a oslovil posádky obou menších vozidel po stranách. „McKinnone, objeďte je zprava, Sewarde, vy zleva. Sevřete je do kleští. Já za nimi přijedu přímo zezadu.“

Oba muži potvrdili, že rozumějí.

„Teď!“ zavelel Dylan. U kořene jazyka cítil známé lovecké vzrušení.

Brzy to ukončíme.

16.33

Jason seděl vedle Kowalského a sledoval, jak se vozidlo valí mokřadem, drtí rákosí a rozhání divoká zvířata. Větším překážkám v cestě se vyhýbali – konkrétně ploužícím se Pachycerexům. Velká zvířata na ně nespokojeně troubila a ustupovala před nimi. Kowalski manévroval, aby nevrazil do nějakého opozdilce – ani ne tak z ohleduplnosti vůči zvířatům jako z obav, že střet poškodí spíš vůz než tlustokožce.

Vyjeli na nízký hřeben tak prudce, že se na okamžik vznesli do vzduchu, ale hned zase těžce dopadli na obří kola.

Jason svíral opěradlo sedadla a nespouštěl oči z okna. Stella, skrčená na skládacím sedadle za Kowalským, hlídkovala na levé straně.

Napravo zaplála světla.

„Blíží se od pravoboku!“ vykřikl Jason dost hlasitě, aby ho slyšel i Gray o patro níž.

„Od levoboku taky!“ přidala se Stella.

Z obou stran je zalily kužely záře z reflektorů. Menší vodní tanky byly zhruba třicet metrů od nich – pohybovaly se rychleji a lépe manévrovaly. Protivníci se je zjevně snažili předjet a zpomalit. Větší tank zatím zůstával vzadu, ale rychle se blížil – plovací pásy mu umožňovaly klouzat po hladině menších tůní.

„Potřebovali bychom přidat,“ zamumlal Jason potichu.

Kowalski ho zaslechl. „Mám plyn na podlaze, hochu. Jestli nechceš vystoupit a zatlačit, víc z toho nevyždímu.“

Jason si vyměnil ustaraný pohled se Stellou.

Těmhle lovcům nikdy neuniknou.

Sousední vozidla se přiblížila jako ramena nůžek – pokoušela se jim odříznout cestu. Zapráskaly výstřely. Kulky se odrážely od boku jejich vozu a od předního okna. Tlusté sklo jejich náporu odolávalo – zatím. Byrdův vůz byl navržen do drsného prostředí Antarktidy tak, aby přečkal laviny i ledové bouře, ale technologie z doby druhé světové války měla svá omezení.

Potřebovali se z téhle pasti vysvobodit, teď, nebo nikdy. Nemohli dopustit, aby se protivníci dostali ještě blíž.

„Připravte se!“ vykřikl Jason dolů na Graye.

Stella ukázala dopředu a doleva. „Támhle… vidíte ho?“

Jason přikývl a zavolal: „Na levoboku je velký samec!“

„Tak jdeme na věc!“ odpověděl Gray zdola.

Kowalski se sklonil nad volantem. „Držte si klobouky.“

16.35

Gray si zapnul pásy u posledního sedadla v kabině. Seděl v něm obrácený dozadu, stejně jako Harrington na opačné straně.

Najednou se vůz ostře stočil doprava a chvíli jel po dvou kolech, s pneumatikami kvílejícími na mokrých kamenech. Zadní část smykem sklouzla doleva.

Gray zatajil dech. Čekal, že se převrhnou, ale vůz se nakonec narovnal a dopadl zpátky na všechna čtyři kola.

„Teď!“ vykřikl na Harringtona.

Profesor stiskl velké černé tlačítko nad svým sedadlem.

Vzadu u stropu vyjely zástrčky a zadní dveře se otevřely – vyklopily se dozadu, aby zároveň vytvořily výstupní rampu. Horní hrana narazila do země, s rachotem po ní začala poskakovat a vyrývat za ujíždějícím vozem brázdu.

Harrington musel křičet z plných plic, aby ho bylo slyšet přes břinkání oceli o kámen a hlomoz stáda venku. „To je určitě on!“

Profesor ukázal na obzvlášť velkého Pachycerexe, který se zlostným troubením přidusal do výhledu ze zadních dveří. V kohoutku byl o třetinu vyšší než ostatní. Kousek za ním ujížděl jeden menší tank, který se stále snažil přizpůsobit náhlé změně směru kořisti.

Gray namířil sonickou pušku na zadní část těla mohutného samce, počkal, až se pronásledovatelé dostanou na úroveň zvířete, a stiskl spoušť.

Do ramene ho udeřil zpětný ráz zbraně. Rázová vlna za zvukovým projektilem byla dost silná, aby Grayovi zatrnuly zuby. Zasáhl samce do boku – tmavě šarlatová srst vmžiku zmodrala, jako kdyby Gray střílel z malířské pistole.

Zvíře zařvalo, zvedlo se na zadní nohy a otočilo se od zdroje hluku a bolesti. Vzápětí dopadlo na všechny čtyři a vyřítilo se opačným směrem – přímo k tanku, který uháněl za ním.

Samec si vylil vztek na novém narušiteli podzemního klidu. Sklonil hlavu a vrazil do pásového vozidla. Ozvalo se zvučné zadunění kosti o ocel, menší vozidlo vyletělo do vzduchu a dopadlo na bok na protějším břehu tůně, kde se sprškami jisker ještě o kousek odklouzalo a znehybnělo.

O jednoho protivníka míň.

Gray si uvědomoval, že stojí proti přesile, a proto přišel s plánem, jak využít tento drsný svět jako zbraň proti pronásledovatelům.

Kowalski smykem zatočil ve směru havárie a Grayovi se bolestivě zařízl pás do ramene, div neupustil sonickou pušku. Vyrazili k mezeře ve stahující se smyčce.

Vzápětí minuli místo havárie. Větší tank v dálce přibrzdil. Gray se zadíval k pohasínajícím reflektorům – tušil, že jeho hlavní protivník je právě tam.

Tak pojď…

16.36

Dylan zahlédl ve spuštěných zadních dveřích vozu nezřetelnou postavu, připoutanou k sedadlu a s dlouhou puškou v ruce. Ačkoliv to bylo jen na chvilku a na značnou vzdálenost, Dylan poznal muže, kterého viděl před čtyřiadvaceti hodinami pálit ze sněžného skútru proti jeho letadlu. Málem je sestřelil.

Určitě je to ten samý Američan.

Takže ten parchant přežil… a dostal se až na stanici.

Mimoděk pocítil něco jako respekt. Už chápal, proč mu Harrington stále unikal. Ten stařec měl pomoc – někoho zkušeného a kompetentního.

Sevřel starožitnou dřevěnou rukojeť své pistole. Připravoval se na nadcházející střet.

Řidič před místem nehody zpomalil. Menší vodní tank ležel na boku v ostrůvku světla a jeho pásy se dosud bezmocně otáčely ve vzduchu. Náraz odtrhl výstupní rampu. Z nitra vozu se ozývala střelba.

Někdo je tam ještě naživu. Ještě pořád bojuje.

A z dobrého důvodu.

Otevřenými dveřmi se do převrácené kabiny tlačil svět Pekelného mysu, podrážděný a rozezlený chaosem a vyzbrojený svaly a kyselinou. V otvoru se svíjely a zmítaly stíny jeden přes druhý – patrně je přilákala krev zraněných uvnitř. Jeden z mužů potácivě vyběhl proti smrtícímu přílivu. Na krku a ramenech mu visel jakýsi pavoukovitý tvor a zatínal do něj dlouhé nohy.

Byl to Seward, velitel oddílu. Vrávoral rákosím k blížícím se reflektorům, s rukou zvednutou v tiché prosbě.

„Pane?“ zeptal se řidič a ještě zpomalil.

Vtom se nad světélkujícím rákosím mihl obrovský stín, nabodl Sewarda na ostrý zobák a odnesl ho do tmy.

V havarovaném vozidle byli další tři muži.

Střelba mezitím utichla.

Nic už se nedá dělat.

Dylan obrátil pozornost před sebe a ukázal na odjíždějící kolos. Pořád musel dokončit úkol.

„Jeďte dál.“

16.39

Gray s puškou v ruce hlídal otevřené zadní dveře. Rampa byla příliš poškozená, než aby se dala zavřít. Její okraj se pořád v dešti jisker odrážel od kamenů, a kabina tak byla ohrožena světem tam venku. Gray pálil ze sonické pušky na každý stín, který se příliš přiblížil, ale jejich nejlepší obranou zůstával pohyb těžkého vozu spolu s burácejícím motorem a dusivými zplodinami z výfuku.

Najednou kakofonii zvuků prořízlo ostré houknutí.

Kowalski zatroubil na klakson.

Co zase?

Gray se ohlédl přes rameno. Z kabiny řidiče se vynořili Jason se Stellou.

„Potřebuje vás Kowalski!“ zavolal Jason a kývl na Stellu. „My to tu ohlídáme.“

Dívka přiskočila k Harringtonovi. „Taky bys měl jít, tati.“

„Počkejte.“ Profesor našel starý dalekohled z druhé světové války a vyhlédl s ním do tmy. Po chvilce spustil ruku a ukázal. „Vypadá to, že Wright jede pryč.“

Gray viděl, že Harrington má pravdu.

Reflektory vodního tanku se odklonily doleva, hlouběji do mokřadu a k temnotě v zadní části Kolosea.

Kam jede?

Harrington mávl dalekohledem. „Viděl jsem, že má něco na střeše. Vypadalo to jako…“

Zbytek zanikl v ohlušujícím zadunění, které se prohnalo jeskyní a na chvíli umlčelo vřískot vyrušených tvorů. Výbuch zněl jako z velké dálky.

Jakmile dunění odeznělo, obrátil se Gray k Harringtonovi. „Nebyly to vaše protibunkrové bomby?“

Hrdlo se mu sevřelo obavami.

Zavalil Wright opačný konec těchhle chodeb?

Harrington vykulil oči – bál se však něčeho jiného. „Ne. Kdyby vybuchly tyhle velké bomby, exploze by byla mnohem hlasitější. Otřásla by celým podzemním systémem.“

Tak co to bylo?

Profesor odpověděl na jeho nevyslovenou otázku. „Myslím, že Wright menšími náložemi prorazil otvor do stanice na Pekelném mysu.“

„Proč by to dělal?“

Harrington ukázal za mizejícím tankem. „Snažil jsem se vám to říct… Na střeše má přimontovaný velký talíř, částečně překrytý plachtou. Myslím, že to je sonické dělo, čtyřikrát větší než ta, která používáme k ochraně stanice.“

Gray se podíval, kam Wright jede – tank mířil k hlubším oblastem tohoto ztraceného světa.

Najednou pochopil Wrightův plán.

Představil si otvor proražený v lodní nástavbě na Pekelném mysu. Zdejší biosféra se jím dostane do styku se světem nahoře. Jestli se Wright dostane dost hluboko do jeskynního systému a obrátí to velké dělo zpátky k ústí…

„Chce vymést tenhle svět ven,“ uvědomil si nahlas. Představil si, jak sonická zbraň žene místní tvory k nově proraženému východu.

Harrington zbledl. „Škody napáchané agresivními druhy s XNA v našich ustavených ekosystémech by byly nevyčíslitelné.“ Zavrtěl hlavou. „Proč by se o to někdo snažil?“

„Tahle otázka musí počkat,“ řekl Gray. „V první řadě je třeba zabránit tomu, aby se to vůbec stalo.“

Stella přikývla. „Jestli dojedeme k Zadnímu východu, odpálíme protibunkrové bomby a zavalíme opačný konec chodby, pořád se nám může podařit udržet všechno v podzemí, bez ohledu na to, jestli Wright zapne to obří dělo.“

V tom spočívala jejich největší naděje.

Znovu se ozvalo troubení klaksonu, nyní jako nepřerušované kvílení žadonící o pozornost.

Gray ukázal k nadskakující rampě a vykřikl, aby ho ostatní slyšeli: „Jasone, Stello! Nepouštějte nic dovnitř!“

Jestli má Harrington pravdu, nesmějí dovolit, aby je něco zdrželo.

Jason se Stellou přikývli a Gray vyběhl k horní kabině stroje. Profesor ho následoval. Gray vyšplhal po žebříku a pomohl Harringtonovi nahoru.

Kowalski se na ně zamračeně ohlédl a pustil řetízek sirény. Kvílení konečně ustalo. „Bylo načase.“ Tlustou paží ukázal dopředu. „Doktore, je tohle Zadní východ?“

Reflektory ozařovaly široký pás temnoty a odhalovaly konstrukci, přichycenou jako ocelová přílipka vysoko na protější stěně. Ke konstrukci vedly kabely lanovky pod stropem. Malá základna navzájem propojená hranatými kabinami a uzavřenými chodbami připomínala vesmírnou stanici.

„To je druhá stanice,“ potvrdil Harrington. „Postavili jsme ji v přirozené puklině, která vedla skoro k povrchu. Zbytek cesty nahoru jsme vyvrtali šachtu.“

Tím vytvořili tenhle zadní východ.

„V tom případě máme problém,“ řekl Kowalski, spustil ruku a trhl bradou k terénu přímo před nimi.

Mezi vozem a Zadním východem se klikatil široký přítok s rychlým proudem a zpěněnými vlnami kolem rozeklaných balvanů a ostrých krápníků. Vypadalo to, že je příliš hluboký, než aby jím projeli.

Všechno ale nebylo ztracené – nebo přinejmenším ne úplně.

„Co vy na to?“ zeptal se Kowalski.

Vlevo se nad řekou klenul starý most z oceli a dřeva. Při průjezdu Koloseem míjeli zbytky podobných mostů, pravděpodobně postavených Američany, kteří zdejší jeskyni zkoumali jako první. Jejich výstavba musela být mimořádně náročná.

Gray si vzpomněl na Harringtonova slova o operaci Vysoký skok. Není divu, že Byrd potřeboval tolik lodí, letadel a mužů. Vypravit se sem dolů bylo jako zkoumat povrch Marsu.

Viděl, že řada mostních spojů už dávno shnila nebo odpadla. Vybavil si trosky ostatních mostů.

„Myslíte, že nás unese?“ zeptal se Kowalski.

Harrington se kousl do spodního rtu. Očividně hledal nějaký důvod k optimizmu. „Ty vzpěry musely být navržené tak, aby unesly váhu Byrdova vozu.“

Jenže to bylo před sedmdesáti lety.

Gray přesto neviděl jinou možnost. Zadní východ byl pořád tři sta metrů daleko. Pokud se tam měli dostat včas, aby zastavili Wrighta, potřebovali rychlost a relativní bezpečí jejich stroje.

„Musíme to risknout,“ řekl Gray. „Když pojedeme dost rychle, stihneme se dostat na druhou stranu, než se pod námi ten most zřítí.“

„Vy jste šéf,“ pokrčil Kowalski rameny.

Znovu přidal plyn a s posledními zbytky nafty vymáčkl z kolosu vyšší rychlost.

Gray zavolal do spodní kabiny: „Něčeho se chyťte a pevně se držte!“

Napadlo ho, jestli by neměl Jasona, Stellu a Harringtona vysadit, než se pokusí o riskantní přejezd mostu. To by je ale stálo příliš mnoho času i paliva a ztratili by rychlost. Kromě toho, pokud se něco zvrtne, venku by na tom nebyli o nic líp.

Možná spíš naopak.

„Držte se!“ vykřikl Gray, když vůz dospěl k řece a zamířil na most.

Při vjezdu na první dřevěné vzpěry se mimoděk přikrčil, ale silné trámy vydržely. Pomalu vydechl, stále se však připravoval na nejhorší. Most se táhl dlouhých padesát metrů před nimi.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak se pod jejich tíhou lámou dvě prkna a padají do zčeřeného proudu. Obrovská kola se ale valila přes menší mezery bez problémů – nešlo o nic, co by jejich stroj nezvládl. Zatím stála rychlost a setrvačnost na jejich straně.

Jenom ne štěstí.

Těsně nad hladinou vyšlehla oslnivá záře a vyrazila přímo k nim.

Gray zahlédl její zdroj. Ostrůvek světla odhaloval druhý ze dvou malých vodních tanků, který očividně nenásledoval svého většího sourozence, ale pokračoval v honu na unikající kořist.

Na kabině vozidla stála navzdory nebezpečí postava s dlouhým, kouřícím raketometem v rukách.

Vypálená raketa zasáhla most, rozmetala staré vzpěry a zohýbala ocel.

Nedokázali zastavit včas. Vůz dospěl k poškozenému úseku mostu – a zřítil se do vody.

4. DÍL

KONEC CIVILIZACE

25. kapitola

30. DUBNA, 12.45 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Kdo by tušil, že někdo tak malý způsobí tak velké potíže?

Cutter Elwes ze stínu u svého sídla sledoval, jak mladá žena opatrně vystupuje z vrtulníku na vrchol stolové hory. Jednou rukou si stínila proti sluneční záři a stahovala si kšilt baseballové čepice níž nad oči. Na sobě měla volnou blůzu a vestu a vlasy si sepnula do ohonu.

Docela přitažlivá.

Ale nemohla se rovnat krásce, která se objevila těsně za ní a popadla ji za loket. Cutter se usmál – bylo to dvojče jeho ženy, s dokonale stejnými rysy jako Ashuu, až na to, že Rahei měla oproti sestřině jemné duši srdce z kamene. Ani teď nedala najevo žádné emoce, když uviděla Cuttera, jen na něj upřela svoje obsidiánové oči a postrčila zajatkyni jeho směrem.

Cutter už dřív obdržel odfaxovaný pas, nalezený po únosu ve věcech zajatkyně. Krátké prověření odhalilo zajímavé podrobnosti o nové návštěvnici, ženě jménem Jenna Becková. Zdálo se, že pracuje jako správkyně parku u jezera Mono, kde si Kendall Hess zřídil výzkumnou stanici.

To nemohla být náhoda.

Mateo mluvil o neodbytném správci, který se možná stal svědkem únosu doktora Hesse. Seznámil Cuttera i s detaily o přestřelce na vrcholu sousedního kopce.

Že by to byla tahle osoba?

Zajímavé.

Cutter zvědavě vykročil ze stínu jeskyně, v níž si vybudoval obydlí. Na obloze pražilo slunce, ale vrchol tepui přesto stále halil mlžný opar.

Postřehl, že se ženě při pohledu na něj v obličeji vystřídalo několik emocí. Mírné překvapení jasně svědčilo o jediném.

Poznala ho.

Takže ví, kdo jsem.

Spustil snad její špatně načasovaný příjezd k té základně u jezera Mono sérii událostí, které vyústily až v přílet amerického týmu do Boa Vista, kde se vyptávali na mrtvého muže? Tato otázka vyvolávala další, ale na vše bude za chvíli dost času.

Přistoupil k ženě.

Nepřijala jeho nabízenou ruku. „Jste Cutter Elwes.“

Nepatrně přikývl – v této fázi neviděl důvod k dalšímu popírání.

„A vy jste Jenna Becková,“ řekl. „Správkyně parku, která nám způsobila tolik problémů.“

Potěšilo ho, když se udiveně zamračila. V dalším okamžiku se však vzpamatovala.

„Kde je doktor Hess?“ zeptala se a rozhlédla se kolem. Na několik vteřin zakotvila pohledem na domě za ním.

„Je v pořádku a v bezpečí. Pracuje pro mě.“

V obličeji jí svítily pochyby.

Teď byla s dotazem řada na Cutterovi. „Jak jste mě našli, slečno Becková? Dělal jsem všechno možné, abych zůstal mezi zesnulými.“

Žena chvilku zvažovala odpověď. Vzdorné zdvižení brady naznačovalo, že se rozhodla říct pravdu, bez ohledu na následky.

„Přes Amy Serpryovou,“ řekla. „Agentku, kterou jste nasadil do laboratoře doktora Hesse.“

Cutter něco takového tušil, protože pokusy o navázání spojení s touto mladou přívrženkyní Temného Edenu selhaly. Původně předpokládal, že Serpryová zemřela při úniku viru, ale zjevně ji zatkli.

„A kdepak je Amy teď?“ Cutter přemítal, kolik toho asi prozradila úřadům. Ne že by si dělal přehnané starosti. Amy nikdy nebyla na jeho tepui a neznala skutečný rozsah jeho plánů.

„Je mrtvá,“ odpověděla Becková. „Zabil ji organizmus, který vypustila v Kalifornii.“

Cutter nahlédl do svého nitra, aby zhodnotil, jakou emoci v něm tato zpráva vyvolala, ale nezaznamenal žádnou silnou reakci. „Znala rizika. Byla oddaná bojovnice Temného Edenu, šťastná, že může pomáhat naší věci.“

„Na konci moc šťastně nevypadala.“

Cutter pokrčil rameny. „Kruté oběti jsou nezbytné.“

Bude jich ostatně ještě hodně, jak tato mladá žena brzy zjistí.

Kývl na Rahei, aby odvedla zajatkyni za ním, a otočil se ke vchodu do domu. Zahlédl, jak zpoza rohu vyhlíží malý obličej. Joriho vždycky zajímali cizinci. Byla to Cutterova chyba, že syna držel v takové izolaci.

Mávl na něj, ať se vrátí dovnitř.

S touhle návštěvou se Jori nemusel setkávat.

„Než řeknu cokoliv dalšího, chci vidět doktora Hesse,“ naléhala Jenna.

Cutter navzdory jejímu postoji věděl, že by ji Rahei díky svým dovednostem dokázala rozmluvit během hodiny, ale to nebude nutné.

Ohlédl se na ni. „Kam myslíte, že vás vedu?“

12.48

To není možné…

Kendall pod Mateovým dohledem zíral na počítačový monitor v hlavní laboratoři.

Po dokončení analýzy genetického materiálu navrženého Cutterem a zamýšleného pro Kendallovu virovou schránku si svlékl neprodyšný oblek a vrátil se k počítači ve větší místnosti.

Pomocí techniky CRISPR-Cas9 rozluštil Cutterův kód gen po genu a nukleotid po nukleotidu. Jednalo se o jednoduchý materiál: jediné vlákno RNA, běžné pro velkou rodinu virů.

Minimalistický přístup naznačoval, že si Cutter pravděpodobně vybral obyčejný virus a pozměnil jeho genetickou informaci stejným hybridizačním postupem, jakým vyráběl chimérické druhy obývající závrt venku.

Ale jaký virus použil?

Šlo o snadnou hádanku. Kendall vložil sekvenci do identifikačního programu a nalezl 94% shodu s běžným norovirem, který působil potíže na výletních lodích a místech, kde se shromažďovalo velké množství lidí. Jednalo se o jeden z nejnakažlivějších virů v přírodě – k infekci člověka stačilo jen kolem dvaceti částic. Virus se přenášel tělními tekutinami, vzduchem i pouhým kontaktem se znečištěným povrchem.

Pokud jste chtěli vyrobit všeobecně nakažlivý organizmus, norovirus představoval dobrou volbu. Nevýhodou byla jeho vysoká citlivost na běžné dezinfekční prostředky, čistidla a detergenty, které ho rychle hubily.

Kdyby se ale opevnil v mé umělé schránce, nic ho nezastaví.

Norovirové onemocnění nicméně nebývalo smrtelné, zejména u zdravých jedinců. Virus způsoboval jen obecné chřipkové příznaky. To tedy vyvolávalo větší obavu.

Co k němu Cutter přidal?

Co tvořilo těch zbývajících 6 procent genetického materiálu?

Zdálo se, že se jedná o tytéž opakované sekvence ke konkrétnímu genu kódujícímu protein. Aby Kendall zjistil k jakému, analyzoval výsledky modelovacím programem, který převáděl genetický kód do posloupnosti aminokyselin, a z něj pak počítač vystavěl trojrozměrný model výsledné bílkoviny.

Teď sledoval, jak se model pomalu otáčí na monitoru.

Molekula sice byla značně pozměněná, ale Kendall přesto tento jedinečný skládací protein poznal. Ještě si svoje zjištění ověřil stejným identifikačním programem.

Panebože, Cuttere, co máte za lubem?

Jako kdyby ho přivolal, dveře do laboratoře se otevřely a vešel Cutter. Doprovázely ho dvě ženy. Jednou byla jeho manželka – nebo tak aspoň vypadala, ačkoliv se na ní Kendallovi něco nezdálo. Postrádala smyslný půvab Cutterovy ženy a chyběla tu nevyslovená náklonnost, jakou mezi nimi dřív viděl.

Pak si vzpomněl na neobvyklý rys tohoto indiánského kmene a došla mu pravda.

Tohle je jistě manželčino dvojče a Mateova druhá sestra.

Reakce zjizveného obra Kendallův odhad potvrzovala – choval se k ní úplně jinak než k Ashuu. Skoro se jí nedíval do očí a tvářil se spíš bojácně a nervózně.

Než Kendall stačil zjistit proč, pokročila před něj druhá žena. Podle oblečení a chování šlo o Američanku a Kendallovi na ní připadalo cosi povědomého, jako kdyby se už někdy setkali. Nedokázal si však vzpomenout kdy a kde.

Cutter je představil. „Kendalle, tohle je má švagrová Rahei. A tato půvabná mladá žena pochází z vaší domoviny. Je správkyně parku v Kalifornii. Slečna Jenna Becková.“

Kendall překvapeně zamrkal. Najednou si vzpomněl. Krátce se s ní setkal v Lee Viningu nad šálkem kávy u Bodieho Mikea. Vyptávala se na jeho výzkum jezera. Pokoušel se pochopit, co to znamená.

Co teď dělá tady?

Podle zlosti v jejím výrazu i jejího toporného postoje bylo jasné, že nejde o Cutterova komplice.

Jenna k němu přistoupila a ustaraně se dotkla jeho lokte. „Jste v pořádku, doktore Hessi?“

Olízl si rty. Byl příliš vyvedený z míry, než aby věděl, jak odpovědět na takovou otázku.

Cutter zabloudil pohledem k počítačovému monitoru. „Á, Kendalle, vidím, že jste po dobu mé nepřítomnosti nezahálel.“

Kendall se ohlédl na pomalu rotující bílkovinu. „To je nějaký typ prionu, že ano?“

„Velmi dobře. Ano, je. Vlastně se jedná o upravenou verzi infekčního proteinu, který způsobuje Creutzfeldt-Jakobovu chorobu s příznaky rychle se rozvíjející demence u člověka.“

Jenna se podívala z jednoho na druhého. „O čem to mluvíte?“

Kendall neměl čas na podrobné vysvětlování – ne že by sám všemu rozuměl. Priony jsou obyčejné bílkoviny bez genetického materiálu a v nakažené oběti poškozují další proteiny, obvykle v mozku. V důsledku toho byly prionové choroby většinou pomalé a nebylo snadné je rozšířit.

To už ale neplatilo.

Kendall se obrátil ke Cutterovi. „Vytvořil jste infekční norovirus, který se dokáže rychle šířit a umí vyrábět v obrovském množství tenhle smrtící prion.“

„Zaprvé, ten prion není zrovna smrtící,“ opravil ho Cutter. „Pozměnil jsem ho tak, aby nakažené nezabíjel. Jak jsem vám od začátku sliboval, žádný člověk ani zvíře nezemře v přímém důsledku vypuštění mého bioorganizmu.“

„Tak co máte v plánu? Zjevně chcete vložit svůj výtvor do mé obrněné schránky, abyste zajistil, že ho prakticky nepůjde vymýtit. Až se opouzdří, může se rychle rozšířit po celém světě, aniž by se dal zastavit.“

„To je pravda. Ale zaujala mě i malá velikost vaší schránky, která dokáže snadno proniknout bariérou mezi krví a mozkem a dopravit tyhle malé prionové továrny přímo do nervové soustavy nakažených.“

Kendall nedokázal zamaskovat svou hrůzu a i ta správkyně pochopila dost na to, aby pobledla. Prionové nemoci jsou neléčitelné a způsobují trvalé poškození. Typickým klinickým příznakem je všeobecná demence a postupná ztráta vyšších poznávacích funkcí. Inteligentní člověk se změní v prázdnou skořápku.

Kendall si představil, jak se Cutterova choroba šíří, stejně nezastavitelná jako organizmus, který unikl z jeho laboratoře, a nechává za sebou neurologickou spoušť.

Cutterovi jeho děs neušel. „Nebojte se, příteli. Nejenže jsem upravil prion tak, aby nebyl smrtelný, ale taky jsem ho navrhl tak, aby se po jistém počtu cyklů sám zničil. Tudíž nedojde k naprostému zničení mozku oběti.“

„Tak jaký je jeho smysl?“

„Je to dar,“ usmál se Cutter. „Nakažený bude žít v prostším stavu, v harmonickém souladu s přírodou, osvobozený od vyšších poznávacích funkcí.“

„Jinými slovy z nás uděláte zvířata.“

„A Zemi bude líp,“ přikývl Cutter.

„To je nelidské,“ vyhrkla Jenna s nemenší hrůzou.

Cutter se k ní otočil. „Jste správkyně parku, slečno Becková. Měla byste to chápat líp než jiní. Nelidskost je lidská. Jsme tvorové, kteří jen předstírají morálku. Potřebujeme náboženství, vládu a zákony, abychom měli aspoň nějakou kontrolu nad některými základními instinkty. Hodlám zbavit lidstvo choroby, která se nazývá inteligence, a klamu, jenž umožňuje lidem, aby se považovali za silnější a měli dojem, že mají větší právo na tuto planetu.“

Mávl rukou kolem sebe. „Vypalujeme lesy, znečišťujeme oceány, tavíme polární čepičky, vypouštíme do atmosféry oxid uhličitý… Jsme hlavní příčinou jednoho z největších vymírání v historii Země. Vydali jsme se po cestě, která nevyhnutelně vede i k našemu zániku.“

Kendall se pokusil něco namítnout, ale Cutter ho nenechal promluvit.

„Ralph Waldo Emerson to vyjádřil nejlíp. Lidstvo skončí tak, že zemře na civilizaci. Už jsme na prahu smrti, ale co po sobě necháme ve svých smrtelných křečích? Planetu znečištěnou tak, že na ní nic nepřežije?“

„Ale je to právě civilizace a naše vrozená inteligence, které nám zároveň dávají naději, že zachráníme sebe a s námi i celou planetu,“ namítla Jenna. „Dinosauři nevěděli o asteroidu, který se na ně řítil, ale mnozí z nás vidí, co se děje, a snaží se o změnu.“

„Máte naivní pohled na civilizaci, má drahá. Dinosauři tu vládli sto osmdesát pět milionů let, zatímco moderní člověk je na světě jenom kolem dvou set tisíc a civilizaci není ani deset tisíc let.“ Cutter na zdůraznění zavrtěl hlavou. „Lidská společnost nabízí jenom zhoubnou iluzi sebekontroly, nic víc. A podívejte se, co způsobila. Během krátkého pokusu s civilizací jsme se jako druh vlastním přičiněním dostali na okraj naprostého ekologického zhroucení. Skutečně se domníváte, že průmyslový svět válčících národů a chamtivých politiků něco změní?“

Jenna si hlasitě povzdychla. „Musíme se o to pokusit.“

Cutter si odfrkl. „To se nikdy nestane, rozhodně ne včas. Lepším řešením je zrušit civilizaci a zastavit tenhle absurdní experiment, než z planety nezůstane vůbec nic.“

„A tohle je váš plán?“ zeptal se Kendall. „Vypustit nákazu a zbavit lidstvo inteligence?“

„Raději to beru jako vyléčení lidstva z choroby zvané civilizace, takže zůstane jen obyčejný živočich a všichni budou mít stejné šance. Jediným zákonem na Zemi se stane přežití nejzdatnějšího. Svět pak bude silnější a zdravější.“

Jenna hleděla na Cuttera s jasným podezřením. „A co vy?“ zeptala se. „Taky si vezmete ten svůj lék?“

Cutter pokrčil rameny, ale zdálo se, že ho její otázka podráždila – tím sympatičtější Kendallovi Jenna připadala. „Pár lidí musí být pochopitelně ušetřeno, aby dohlédli na proměnu světa.“

„Aha,“ ušklíbla se Jenna nad jeho pokrytectvím. „Pochopitelně.“

Cutter se s brunátným obličejem otočil ke Kendallovi. „Je nejvyšší čas, příteli, abyste mi ukázal svou metodu na naplnění té virové schránky.“

Kendall čerpal sílu z Jennina vzdoru. „To nemůžu,“ odpověděl po pravdě.

„Nemůžete, nebo nechcete?“ zamračil se Cutter. „Měl jsem s vámi trpělivost, Kendalle, protože jsme kdysi bývali přátelé, ale existují způsoby, jak vás přimět k bezvýhradné spolupráci.“

Cutter se podíval na manželčinu sestru. Záblesk v Raheiiných očích naznačoval, že by ji taková výzva potěšila.

„Nejde o to, že bych vám odmítal pomoct, Cuttere – ačkoliv bych odmítl, kdyby na tom záleželo. Jenže nezáleží. Jde o to, že klíč, který chcete, je mimo náš dosah. Nemůžu ho jednoduše syntetizovat. Tady ne. Potřebná sekvence XNA k odemčení mé umělé schránky se nachází výhradně v přírodě.“

V přírodě, kterou tolik milujete.

„Kde?“

„Vy víte kde, Cuttere.“

Cutter zavřel oči a přikývl. „Jistě… V Antarktidě,“ zamumlal. „V té stínové biosféře musí být nějaký konkrétní druh s jedinečnou sekvencí, která funguje jako klíč.“

Kendalla nepřestávalo zneklidňovat, jak rychle pracoval mozek toho netvora.

Cutter otevřel oči. „Který druh to je?“

Kendall mu mlčky oplácel pohled. Jestliže Cutter nasadil agenta do jeho laboratoře, určitě měl někoho i na Harringtonově stanici. Rozhodně znal dost podrobností o Pekelném mysu. Kdyby se ten parchant dozvěděl pravdu, mohl získat poslední dílek do své hrůzné genetické skládačky.

To se nikdy nesmí stát.

Cutter vyčetl z jeho tváře odhodlání a smutně zavrtěl hlavou. „Budiž. Musíme postupovat obtížnější cestou.“

Kendall cítil, jak se mu chvějí kolena. Vynasnaží se vydržet mučení, které pro něj Cutter chystá.

Cutter se obrátil k Jenně a mávl rukou na Rahei. „Začneme s ní. Ať se Kendall dívá, aby líp pochopil, co se na něj chystá.“

13.00

„Ještě hodinu!“ zavolal Suarez z místa vedle pilota valoru.

Painter vyhlédl z okna za obvázaným ramenem. Před startem odložil pásku a spolkl několik ibuprofenů, ale i tento drobný pohyb vyvolal bodavou a palčivou bolest. Rozhlížel se po zeleném moři pod sebou. Někde před nimi ležel cíl, stolová hora, kde se možná usídlil mrtvý Cutter Elwes.

A tam snad taky najdeme Jennu a doktora Hesse.

Rychle jim docházel čas.

Tiskl si k uchu satelitní telefon. „Neexistuje způsob, jak Lindahla zdržet?“ zeptal se.

„Počasí se za poslední hodinu změnilo,“ odpověděla Lisa. „A ne k lepšímu. Další bouřková fronta se blíží rychleji, než se původně čekalo. K horám se dostane už uprostřed odpoledne. Rychlost větru a množství srážek naznačují, že bude čtyřikrát silnější než ta minulá. Proto bylo rozhodnuto přesunout jaderný výbuch ze soumraku na poledne.“

Poledne…

Painter se podíval na hodinky a odečetl časový rozdíl. Zbývaly pouhé dvě hodiny. A oni se k té stolové hoře dostanou až za šedesát minut, takže nebudou mít skoro žádný čas, aby našli Kendalla Hesse a zjistili, jestli existuje jiná možnost, jak se vypořádat se šířícím se virem.

Chápal, že mají před sebou takřka nemožný úkol. Rozhlédl se po okolních vojácích. Vedle něj seděli dva muži seržanta Suareze: Abramson a Henckel. Naproti přes kabinu Drake tiše rozmlouval s Malcolmem a Schmittem. Painter načerpal sílu z odhodlaného týmu kolem sebe.

Přesto…

„Kdy začnou evakuovat základnu?“ zeptal se.

„Evakuace už probíhá. Národní garda za rozbřesku pročesala krajinu a odvezla všechny obyvatele, kteří neposlechli povinný rozkaz k evakuaci. Posádka základny rozebírá laboratoře a stěhuje Joshe.“

„A ty a Nikko?“

„Nevěřím Lindahlovi. Počkám na poslední autobus. Sarah… desátník Jessupová zařídila, že nás do bezpečí dopraví malý vrtulník.“

„Nečekej příliš dlouho,“ varoval ji s ústy vyschlými obavami.

„Nebudu. Edmund mě pravidelně informuje o výstupech z týmu jaderných specialistů, kteří chystají nálož. Ještě dokončují poslední výpočty. Chtějí bombu dopravit bezpilotním vrtulníkem do konkrétní výšky kvůli maximálnímu účinku na vrcholky hor i údolí. Pořád dolaďují detaily.“ Lise ztvrdl hlas. „Paintere, musíš něco najít… když ne lék, aspoň naději na oddálení nevyhnutelného.“

Painter si ztěžka povzdychl. Šlo o obtížný úkol. I kdyby objevil řešení – nějaké neznámé biologické protiopatření –, půjde ho sehnat nebo použít dost rychle, aby odvrátil nadcházející jaderný výbuch?

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil nahlas.

Rozloučil se, ukončil spojení a položil si telefon do klína.

Drakeovi neušel jeho výraz. „Nechte mě hádat. Zprávy z domova nejsou dobré.“

Painter pomalu zavrtěl hlavou.

Vůbec nejsou dobré.

Navzdory bodnutí v rameni vyhlédl z okna. Konečně na obzoru uviděl vzdálenou temnou horu.

Pochybuji, že tam je situace lepší.

13.05

„Tohle možná štípne,“ řekl Cutter Elwes.

Jenna seděla na židli v laboratoři, přidržovaná domorodým obrem Mateem. To on ji přepadl v té opuštěné vesnici – poznala ho podle zarudlé jizvy, která mu probíhala po tváři až k bradě. Zdálo se, že se všechno vrací na začátek.

„Nedělejte to,“ řekl Kendall. „Prosím.“

Cutter se s přístrojem připomínajícím pistoli v ruce narovnal. Jenna poznala upravený vstřikovač používaný k očkování. Z aplikátoru trčela obrácená nádoba s jantarovou tekutinou.

Tušila, že se jí nechystají dát vakcínu proti chřipce.

„Řekněte mi jméno toho druhu, který představuje biologický klíč,“ řekl Cutter Kendallovi. „A nemusíme pokračovat v téhle nepříjemné šarádě.“

„Nedělejte to,“ vyhrkla Jenna. Do ramene se jí bolestivě zaryly Mateovy prsty, aby zůstala zticha, ale nedbala na to. „Nic mu neprozrazujte.“

Kendall viditelně zaváhal, ale nakonec si založil paže na hrudi.

„Dobrá,“ přikývl Cutter.

Rahei vytáhla Jennin rukáv výš.

Cutter přitiskl hlaveň vstřikovače k jejímu ramenu. „Poslední příležitost, Kendalle.“

Kendall od ní provinile odvrátil pohled.

Cutter nepatrně pokrčil rameny a stiskl spoušť. Hvízdl stlačený plyn a Jenna ucítila ostrý vpich, který jí pronikl tkání až ke kosti.

Mateo ji pustil. Jenna potichu zaklela, promnula si rameno a vstala. „Co v tom bylo?“

Cutter zvedl vstřikovač a rozkýval zbytek tekutiny v nádobce. „Nezabalená virová RNA.“

Jenna si vzpomněla na dřívější rozhovor. „Ta sekvence, kterou jste sestavil. Ta, která ovlivňuje mozek.“

„Ano. V současné podobě je jenom slabě infekční a velice málo odolná proti okolnímu prostředí. Proto potřebuji Kendallovu virovou schránku.“

Jenna chápala, o co mu jde. Cutter chtěl vytvořit supervirus, který uvrhne lidstvo zpátky do doby kamenné – nebo ještě před ni.

„Neurologické poškození nicméně bude stejné,“ dodal.

Jenna se nadechla. Bála se odpovědi na svou následující otázku. „Kolik času mi zbývá?“

„Účinky byste měla začít pociťovat během příštích třiceti minut. Mírnou horečku, slabou bolest hlavy, ztuhlost krční páteře. Dalších několik hodin budou postupovat degenerativní procesy exponenciálním tempem. Většinou je jako první ovlivněna řeč, poté komplexní myšlenky a nakonec se rozplyne vědomí vlastní existence. Zůstanou jen základní touhy a instinkt k přežití.“

Žaludek se jí sevřel hrůzou.

„Takže… už jste to zkoušel na lidech?“ zeptala se. Očekávala, že se Cutter pokusí své činy nějak ospravedlnit.

On jen klidně odpověděl: „Důkladně, má drahá. Nanejvýš důkladně.“

Kendall se dotkl její ruky. „Je mi to líto.“

Cutter se otočil k Rahei. „Odveď slečnu Beckovou do jedné z našich testovacích klecí. Dole na černé úrovni.“

Ženiny koutky se povytáhly v úsměvu plném škodolibého potěšení. Šlo o první silnější emoci, kterou Rahei dala najevo.

A to Jennu vyděsilo víc než cokoliv jiného.

Rahei ji chytila za paži. U dveří se k nim přidal další domorodec, který nesl přes rameno pušku. Jenna si všimla, že zbraň je vybavena žlutým drátem ve tvaru písmene U, který vyčníval před hlavní jako bajonet, s obnaženými měděnými kontakty na špičkách.

Jenna věděla, o co se jedná.

Elektrická hůl na dobytek.

Držela se od zbraně co nejdál a nechala se vyvést z laboratoře. Prošli dlouhou chodbou, která zřejmě vedla centrem hory. Za dveřmi s těžkými závorami na konci se opět ocitli venku.

Jenna si zastínila oči před sluncem, které jí žhnulo přímo nad hlavou a ozařovalo stěny rozlehlého závrtu. Někdo je upravil do řady terasovitých zahrad s orchidejemi, broméliemi a kvetoucími liánami. Na dně sluneční svit odrážel zelený baldachýn pralesa. Jednotlivé stupně byly ohraničeny ploty a propojovala je šroubovicová kamenná rampa vytesaná do skály.

Rahei ji postrčila k žebříku, který vedl z železné plošiny na točitou stezku, kde čekal uzavřený golfový vozík. Jenna si musela sednout dozadu s Rahei, zatímco ozbrojený strážný se vepředu připojil k řidiči.

Jakmile se všichni usadili, vozík se s vrněním elektrického motoru rozjel dolů. Projeli několika bránami, které se před nimi jako kouzlem otvíraly, patrně díky namontovanému čipu RFID.

Nejdřív jí na okolních zahradách nepřipadalo nic divného, ale po průjezdu několika úrovněmi si začala všímat různých zvláštností. Nebyla sice odbornicí na život v deštném lese, některé rostliny i živočichové nicméně vypadali jako z jiného světa. Zprvu se jednalo o sotva znatelné odchylky: včely velikosti vlašských ořechů, černé orchideje, jejichž okvětní lístky se samy od sebe otvíraly a zavíraly, trpasličí hroznýš, který se plazil do čiré tůně a přitom ukázal sérii žaber na bocích.

Čím hlouběji ale sjížděli, tím větší a abnormálnější tvorové se objevovali. Z tenké větve nad stezkou visela řada potkanů pruhovaných jako zebra, zavěšených za chápavé ocasy podobné těm, jaké mají vačice. Když čekali, až se před nimi otevře brána, jakási tlustá liána po nich vystřelila spršku trnů, které se odrazily od boků vozíku. Za další zatáčkou vyplašili hejno papoušků s pery všech možných odstínů, kaleidoskopem, z něhož přecházel zrak.

Jeden z nich se vznesl příliš vysoko, najednou se zaškubal v křečích a klesl o několik metrů níž, než se opět vzpamatoval a připojil se k ostatním členům hejna.

Jenna zvedla oči. Používal Cutter elektronické kroužky nebo čipy, aby udržel všechny živočichy na příslušných úrovních? Zamyslela se nad touto možností – brala zavděk čímkoliv, co jí zaměstná mozek a odsune tu hrůzu, kterou v sobě má.

Po celou dobu sjížděli stále níž a vzduch byl čím dál teplejší a vlhčí. Na čele se jí perlil pot a kapky jí stékaly i po zádech.

Toužebně vzhlédla ke vzdálenému ústí závrtu. Odhadovala, že jsou o kilometr a půl níž.

Odtud se nikdy nedostanu.

Její pozornost otupovalo zoufalství. Nakonec dospěli k lesu na dně té díry. Podle Jennina odhadu zabíral plochu více než dvaceti akrů.

Za poslední bránou vjeli pod zelený baldachýn.

Vítejte na černé úrovni, pomyslela si neradostně.

Ale co je tady dole?

Vjížděli do čím dál většího šera. Z oslnivé sluneční záře zbýval nazelenalý šerosvit. Když se její oči přizpůsobily šeru, všimla si trsů světélkujících hub vyrůstajících z kmenů stromů. Tůně a tenké pramínky na zemi se leskly v chabém světle a všude kolem se tyčily kapradiny s těžkými listy, nahusto obklopujícími jedinou štěrkovou cestu vedoucí do lesa.

Vozík se po ní vydal do džungle.

Konečně se rozsvítily přední reflektory.

Jenna se v jasnějším světle pokoušela proniknout zrakem do hustého podrostu, ale neviděla nijak daleko. Občas se nárazník otřel o nějakou kapradinu, která zareagovala svinutím listů a pružných stonků, takže se před ní otevřel širší výhled mezi stromy.

Viděla ale pořád to samé.

Nakonec se vzdala a obrátila pozornost před sebe. Uvažovala, kam ji vezou. V kuželech světel bzučela hejna komárů. Ze všech listů a květů skapávala voda.

Ozbrojený strážný a řidič si po vjezdu na tuto úroveň přestali povídat. Jejich strach byl takřka hmatatelný a Jenně se z něj rozbušilo srdce.

Třicet metrů před nimi se na cestu zřítilo cosi velkého. Vozík předmět pomalu objel.

Jednalo se o zkrvavenou, polámanou mrtvolu kozy nebo jelena. Z kostí visely cáry masa a z lebky jí oplácelo zoufalý pohled jediné oko.

Jenna se naklonila k oknu a vzhlédla ke změti silných větví a zelených listů.

Nic neviděla.

Kdo nebo co takhle…

Tíživé ticho prořízl ohlušující řev, plný teritoriálního vzteku a hladu. Odpověděly mu skřeky hlouběji v lese, které se odrážely ozvěnou ze všech stran.

Jenna se v hrůze otočila k Rahei.

Ta se zase usmívala.

26. kapitola

30. DUBNA, 17.00 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Jste všichni živí?“ vykřikl Gray. „Ozvěte se!“

Namáhavě se zvedl z podlahy a ověřil si, že je v pořádku. Prsty si přejel po zranění na hlavě, do které se udeřil o sloupek. Za prasklým předním oknem plynula řeka. Zřítili se z mostu vyhozeného do povětří a dopadli naplocho do vody.

Proč jsme se nepotopili?

Kowalski pomohl Harringtonovi z prostoru před sedadlem pro spolujezdce. Profesor měl na čele ošklivou bouli a omámeně se rozhlížel.

Z kabiny o patro níž zavolal Jason. „Potřebujeme tady dole pomoc!“

Gray zareagoval na paniku v mladíkově hlase a vrhl se k žebříku. V dolní kabině šplíchala voda, která se sem valila otevřenými zadními dveřmi. Od podlahy po strop trčel obří černý hrot. Gray si vzpomněl, že viděl, jak nad hladinu vyčnívají krápníky jako tesáky. Zřejmě se při pádu nabodli na jeden z nich, který prorazil podbřišek stroje.

Kamenný kůl byl pravděpodobně vše, co bránilo tomu, aby je uchvátil silný proud a zavlekl je do hloubky.

Jason měl plné ruce práce se Stellou. Křečovitě se držel trubek kousek pod stropem a druhou paží si tiskl Stellu k hrudi. Dívčina hlava se opile kývala ze strany na stranu. Polovinu obličeje jí zalévala krev. Hrozilo, že Jasona každou chvíli strhne proud.

A v nebezpečí nebyl jenom mladík.

Celý vůz se kymácel pod náporem vody a pootáčel se o pár stupňů kolem své osy. Sousední dřevěné vzpěry povolily a do řeky se zhroutila další část mostu. V téhle vratké pozici nevydrží dlouho.

Gray už se chystal vrhnout do černého víru, ale zarazil ho Jasonův výkřik.

„Něco tady je!“

Gray si nasadil brýle s nočním viděním, strhl si z ramene sonickou pušku a rozsvítil infračervený zářič. Paprsek pronikal dost hluboko do vody, aby Gray dohlédl až k zaplavené podlaze. U zadních dveří si všiml shluku chapadel, které se natahovaly a ohmatávaly vnitřek vozu. Na rozdíl od chobotnice měl tvor na koncích chapadel místo přísavek ostrá klepeta. Jedna nepozorná rybka se příliš přiblížila a bleskurychlý pohyb klepeta ji přestřihl na dvě poloviny. Menší chapadla popadla oba kusy kořisti a odtáhla je pryč.

Gray nechtěl zjišťovat, jakému monstru ta chapadla patří.

„Snažte se nehýbat!“ zavolal na Jasona.

Stella se bohužel v tu chvíli začala probírat z bezvědomí a překvapeně se zazmítala v Jasonově sevření. Několik černých chapadel vyrazilo k nim.

Gray zvažoval, jestli má vypálit zvukový projektil, ale pochyboval, že zbraň bude co platná proti chapadlům, když hlavní protivník zůstával schovaný venku. To mu však vnuklo jiný nápad. Zdejší život byl většinou citlivý na chvění a zvuky. Jediná kulka na zaplašení dravce možná nepostačí, ale pokud dokáže její účinek znásobit, mohl by celý vůz proměnit v obdobu horké plotny.

„Jasone, na moje znamení vyraz ke mně.“

Mladík vypadal vyděšeně, ale odhodlaně kývl.

Gray zvedl hlaveň od hladiny a namířil ji ke střeše. Doufal, že hluk v uzavřeném prostoru Jasona neomráčí, ale musel to risknout. Stiskl spoušť. Zvukový pulz zasáhl ocelový strop a rozvibroval celý trup stroje, až se rozezvučel jako zvon.

Jason sebou trhl, ztratil oporu a ponořil se do vody. Gray se za nimi vrhl – přitom si všiml, jak se chapadla křečovitě svíjejí a stahují se z kabiny. Proud přistrčil Jasona Grayovým směrem. Mladík naštěstí pořád držel Stellu.

Gray je oba chytil a spolu s Jasonem odtáhli Stellu k žebříku. Pád do vody ji probudil natolik, aby dokázala mátožně šplhat. Kowalski ji vytáhl do horní kabiny, kde ji Harrington pevně objal.

„Jsem v pořádku,“ zašeptala do otcovy hrudi.

Dlouho ale nikdo z nich v pořádku nezůstane.

Gray se vrátil za Jasonem do přední kabiny a ukázal na poklop ve stropě. „Všichni nahoru!“

Trup vozu se opět zakymácel.

„Jsme pořád vklínění do trosek mostu,“ vysvětlil. „Můžeme se pokusit vyšplhat po zbytku konstrukce a dojít zpátky ke břehu.“

Kowalski šel jako první – skoro ani nepotřeboval žebřík, aby otevřel poklop a protáhl se jím i se zátěží v podobě kulometu. Jakmile byl na střeše, pomohl nahoru Harringtonovi a Stelle. Jason s Grayem se k nim rychle připojili.

Gray se narovnal. S úlevou zjistil, že rozbité vzpěry umožňují poměrně snadný výstup na most.

„Máme společnost,“ upozornil ho Kowalski ponuře.

Gray se ohlédl. K řece se blížily reflektory vodního tanku, který je napadl. Posádka se patrně chtěla přesvědčit, že jsou všichni mrtví.

Gray ukázal k protějšímu břehu, ve směru Zadního východu. „Jasone, dostaňte rychle Stellu a jejího otce ke stanici, odpalte ty protibunkrové bomby a uzavřete tenhle podzemní svět. Kowalski a já se vypořádáme s ostatními.“

„Co budete dělat?“ zeptal se Jason.

„Přepadli nás ze zálohy. Je jenom spravedlivé, abychom jim to oplatili. S trochou štěstí jim sebereme ten tank.“

Jason se na něj zamračeně podíval. „Chcete jít po Wrightovi, že ano?“

„Jestli to s těmi náložemi nedopadne dobře, nemůžeme dovolit, aby ten mizera vyhnal obyvatele jeskyní do venkovního světa.“

Jason přikývl a zamířil k mostním podpěrám před vozem. Gray s Kowalským se naopak vydali dozadu ke změti ocele a dřeva.

Kowalski se ohlédl za ostatními. „Vyplatilo se nám snad někdy, že jsme se rozdělili?“

17.07

Za mostem Jason vyrazil se Stellou a Harringtonem ke stanici vysoko na zadní stěně Kolosea. Měli s sebou jenom jednu sonickou pušku, protože Stella přišla o svou zbraň při pádu do řeky. Po tak dlouhém pobytu ve tmě nicméně i jediný infračervený zářič vydával dost světla, aby v brýlích viděli na cestu.

Jako procházka za úplňku.

Jason si prohlížel cíl. Zadní východ tvořil shluk hranatých pracovních stanic vmáčknutý do vysoké pukliny. Několik kabin se přelilo na zadní stěnu jako přilepené hračky.

„Jak se dostaneme nahoru?“ zeptal se Jason.

Podle kabelů pod stropem jeskyně se zdálo, že se k ocelové konstrukci normálně jezdilo lanovkou.

Stella kráčela vedle svého otce a držela ho za ruku. Oba byli pohmoždění, zkrvavení a vyčerpaní, ale plahočili se dál trsy mechu po kolena a tlustou vrstvou řas, do které se jim bořily boty.

Stella ukázala volnou rukou ke stanici. „Je tam žebřík. Ocelové příčky zapuštěné do stěny od země až ke kabinám.“

Urazili jen třicet metrů, když se za nimi ozvalo hlasité zaskřípění a rána. Jason se ohlédl přes rameno. Boj mezi vodním proudem a uvíznutým sněžným vozem skončil. Byrdův starý stroj sklouzl z mostu a odvalil se do hloubky.

K opačnému konci mostu se blížila záře jasných reflektorů. Jason se modlil, aby Grayovo přepadení bylo úspěšné. Jinak by tank patrně dokázal překonat řeku na plovoucích pásech a rychle je dohnat.

Proto pobídl své společníky, aby přidali do kroku.

„Vlevo,“ varovala ho Stella.

Jason se otočil a namířil kužel infračervených paprsků naznačeným směrem. Po planině k nim klusaly tmavé obrysy, každý tvor o rozměrech velkého psa. Dohromady vypadali jako smečka vlků.

Jason jich napočítal nejmíň dvanáct.

„Co to je?“ zeptal se.

„Problémy,“ odpověděl Harrington.

17.09

Gray ležel na břiše v naprosté tmě – jednalo se o krajně nepříjemný pocit, když si vzpomněl na drsný život, který bujel v této pekelné krajině. Několik metrů od něj ztěžka oddechoval Kowalski. Zjevně nebyl o nic šťastnější.

Po výstupu na mostní podpěry Gray trval na tom, že musejí zůstat potmě, a zhasl infračervený zářič. Nechtěl upozornit blížící se tank, že jsou na téhle straně řeky. Oba se naslepo po všech čtyřech odplížili k hromadě kamenů dvacet metrů od mostu a schovali se. Navíc si rozetřeli po tělech hlen z místních řas, aby nevyzařovali tolik tepla.

Ve tmě mu po kůži lezli různí tvorové a cosi mu bzučelo kolem obličeje, patrně přilákané pachem potu a krve, která mu skapávala z hlavy. Někteří tvorové kousali, jiní štípali, i když se je snažil odhánět.

Naštěstí nemuseli čekat dlouho.

Hnal se k nim vodní tank. V záři jeho reflektorů si Gray mohl strhnout z očí brýle s nočním viděním.

Pod pásy křupaly kamínky. Tank mírným smykem zatočil k mostu a zastavil na břehu řeky.

Po chvilce se otevřely dveře na místě spolujezdce a jakási postava zkušeně sklouzla po pásech na zem. Muž si nasadil brýle s nočním viděním a zahleděl se na opačný břeh řeky.

„Vidím tři cíle!“ vykřikl s britským přízvukem. „Pohybují se… Míří k Zadnímu východu.“

Řidič zaklel. „Ti zatracení parchanti mají devět životů.“

Voják venku se podíval na řeku. „Pane, proud se zdá být příliš silný na to, abychom do něj vjížděli. Mohl by nás stáhnout pod hladinu.“

„Rozumím.“ Znělo to, že řidič je velitelem oddílu. Z jeho hlasu bylo slyšet zřetelný skotský přízvuk. Zavolal na druhého podřízeného. „Coopere, vezmi si PBM a vyřiď je.“

Gray ztuhl. PBM patrně znamenalo Polární bojový magnum, obdobu běžné britské odstřelovačské pušky určenou do chladného počasí. Chystali se sejmout Grayovy kolegy.

Gray počkal, dokud se ze dveří nevynořil také druhý muž. Jakmile doskočil na zem, zaklapl do pušky zásobník, zvedl zbraň k rameni a upravil si hledáček.

„Žádné obavy, pane,“ řekl. „Všechny vidím jako na dlani. Jsou to snadné terče.“

To vy taky.

„Teď,“ zašeptal Gray a vymrštil se kupředu.

Kowalski po jeho pravém boku stiskl spoušť. Dávka z kulometu zasáhla odstřelovače přímo do hrudi. Ještě než jeho tělo dopadlo na zem, Kowalski otočil zbraň proti druhému vojákovi u mostu a sestřelil ho do řeky.

Gray sprintem doběhl k vozidlu, vrhl se k otevřeným dveřím a z bezprostřední blízkosti vypálil dovnitř sérii zvukových projektilů ze sonické pušky.

Z kabiny se ozval křik a Gray skočil do nitra vozidla.

Nestihl zabránit tomu, aby se řidič vykulil ven dveřmi na opačné straně. Očividně byl omámený, ale zůstal dost při smyslech, aby očekával následující útok. Další voják nebyl tak rychlý. Gray mu zabodl dýku do krku, otočil s ní a opět ji vytrhl. Muž zachroptěl, sáhl si rukou k hrdlu a skácel se k zemi.

Gray se rozhlédl po zbytku kabiny.

Prázdná.

Takže tu byli jenom ti čtyři.

Předním oknem viděl velitele oddílu, jak utíká podél řeky. Chytře nechával mezi sebou a Kowalským trup vozidla a za běhu se pokoušel vytrhnout vysílačku.

Jestli se mu podaří spojit s nadřízeným, Gray ztratí naději na využití vodního tanku jako trojského koně k oklamání Wrighta.

Proto vyskočil dveřmi u řidiče a pozvedl pušku, i když věděl, že na takovou vzdálenost mu příliš nepomůže. Zpoza vozidla se vyřítil Kowalski s kulometem a pásem nábojů.

Velitel oddílu už držel vysílačku u rtů.

Příliš pozdě.

Vtom se z řeky vymrštilo cosi tmavého, obtočilo se to muži kolem pasu a strhlo ho to do vody. Voják s hlasitým šplouchnutím zmizel pod hladinou.

Gray poznal chapadlo s klepety na konci. Palba – sonická i klasická – zřejmě přilákala tvora k břehu. Při předchozím setkání ho nejen zahnali, ale taky rozzlobili.

I v pekle je pomsta sladká.

17.11

Jason běžel vedle Stelly a profesora Harringtona. Z druhého břehu řeky slyšel střelbu, ale netroufal si odtrhnout oči od blížící se smečky, aby zkontroloval, jak jsou na tom Gray s Kowalským.

Se sonickou puškou u ramene chránil Stellu a jejího otce. Několikrát po šelmách vypálil, ale zvukové střely smečku jen dočasně rozehnaly a daly jim několik dalších vteřin. Nejhorší bylo, že měřič energie na pušce blikal červeně.

Skoro nám došla šťáva.

„Odvedu je pryč,“ zasípal Jason s botami obalenými těžkými řasami a bahnem. „Vy pokračujte k Zadnímu východu.“

Zpomalil a mávl na Stellu s Harringtonem, ať utíkají dál.

„Běž, tati.“ Stella postrčila profesora dopředu a vytrhla zpoza opasku nůž. „Já pomůžu Jasonovi.“

„Zůstaneme pohromadě,“ řekl Harrington a udýchaně se s nimi zastavil. „Leox depilis je jako jeho protějšek, africký lev. Snaží se oddělit slabší kusy. A kromě toho bych ke stěně asi stejně nedoběhl. Budeme se bránit tady.“

Jason vypálil další ránu. Zasáhl prvního Leoxe, který zareagoval, jako kdyby ho někdo udeřil baseballovou pálkou přes čenich. Ostatní uskočili na obě strany a zpomalili, dokud se omámený člen smečky nevzpamatoval.

To je určitě vůdce.

Jason si je dobře prohlédl. Jejich svalnaté hřbety mu dosahovaly k pasu a jejich lysá kůže se v infračervené záři s duhovými odlesky blyštila jako černý olej. Hlavy měli protažené jako vlci, s čelistním kloubem posunutým hodně dozadu, takže dokázali otevřít tlamu plnou dýkovitých zubů do znepokojivé šířky. Jasonovi tím připomínali fotky dnes už vyhynulého vakovlka přezdívaného tasmánský tygr.

Vůdce smečky výhrůžně zavyl. V tomhle temném světě zjevně platilo, že čím víc řvete, tím větší jste chlapák.

Smečka se opět semkla a opatrněji pokračovala kupředu. Chystala se ulovit kořist.

Jason pozvedl pušku a vůdce zpomalil.

Je chytrý – poznal nebezpečí.

Jasonovou jedinou nadějí bylo, že z menší vzdálenosti bude mít sonická zbraň větší účinek a přiměje smečku, aby se vydala za nějakou snadnější kořistí. Letmý pohled na měřič pušky mu ale prozradil, že zbývá poslední rána – musel ji tedy dobře využít, což znamenalo nechat smečku dojít co nejblíž.

Zamířil na vůdce smečky – věděl, že to je jeho skutečný protivník.

Stella si stoupla vedle něj, připravená bránit otce.

„Dejte mi tu pušku,“ zašeptala.

Jason zaváhal.

„Mám nápad,“ naléhala.

Podvolil se a vyměnil pušku za dýku. „Myslím, že zbývá jediný pulz.“

„V tom případě doufejme, že se nemýlím ohledně pravidel dominance tohohle druhu.“

Vytáhla ze spoje mezi hlavní a pažbou cosi jako mikrofon. Jason si vzpomněl na Harringtonovu instruktáž k použití sonické pušky – zbraň dokázala nejen pálit zvukové projektily, ale taky se dala využít k zesílení hlasu jako megafon, nebo naopak k dálkovému odposlechu.

Stella si opřela pažbu o rameno a přiložila si mikrofon k ústům. Hlaveň však nenamířila proti přikrčené smečce, ale zvedla ji ke stropu.

A zavyla.

Šlo o slušnou nápodobu předchozího zavytí vůdce smečky, jen stokrát zesílenou. Vyzývavý řev se rozlehl ozvěnou od stropu po celé jeskyni, když ještě zmáčkla spoušť.

Vůdce se po jejím divokém zakvílení zastavil a přikrčil se ještě víc. Hlasitost vytí ho zjevně zastrašila.

Jason si vybavil vlastní myšlenku, která ho před chvílí napadla.

V tomhle temném světě zjevně platí, že čím víc řvete, tím jste větší chlapák.

Vůdce couvl, nejdřív o jeden krok, pak o druhý, pořád čelem k nim. Smečka po obou stranách nervózně následovala jeho příkladu.

Po jakémsi neznámém signálu se všichni obrátili a s ňafáním vyběhli do tmy za nějakou méně hlučnou kořistí.

Jason se ohlédl na Stellu. „Jste úžasná.“

Stella pokrčila rameny a vrátila mu vybitou pušku. Když se odvracela, Jason postřehl, že se pokouší zakrýt hrdý úsměv. Pokračovali v cestě. V pušce aspoň zbývalo dost energie pro infračervený zářič, ale na jak dlouho?

Jason nasadil ostré tempo a posledních sto metrů překonali během pár minut. Vysoko nad nimi matně světélkovala stanice, ozařovaná několika nouzovými žárovkami.

O něco blíž se ve stěně leskly ocelové příčky žebříku, který stoupal do výšky dvanáctého patra k Zadnímu východu.

Bude to náročný výstup.

Stella ukázala za sebe. „Podívejte!“

Jason ztuhl a otočil se v očekávání dalšího útoku. Stella ale ukazovala na ostrůvek světla na opačném břehu řeky. Vodní tank se pomalu rozjel pryč.

Jason zatajil dech. Dolehlo k nim trojité zatroubení klaksonu.

Předem dohodnutý signál.

Gray a Kowalski byli v pořádku. Úspěšně se zmocnili nepřátelského vozidla a vyráželi za Dylanem Wrightem.

Zřejmě počkali s odjezdem, dokud naše světlo nedorazilo k zadní stěně.

Jason nevěděl, jestli ho Gray s Kowalským vidí, ale zvedl ruku na pozdrav.

Hodně štěstí.

S odstupem si uvědomil, že část štěstí měl ušetřit pro sebe.

Když ruku zase spustil, infračervený zářič zablikal a zhasl. Ponořili se do tmy.

27. kapitola

30. DUBNA, 13.22 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Co jsem to provedl?

Kendall seděl u počítače v hlavní laboratoři. Nemohl dělat nic jiného než hledět na velký monitor LCD s živě přenášenými záběry z kamery v koruně stromu. Podle strohých šedých odstínů musela filmovat přes čidlo pro nízký osvit. Na záběrech bylo vidět hustý les s liánami a spletí korun. Čočka mířila dolů na mýtinu lemovanou štěrkem.

Uprostřed prostranství stály tři vysoké klece. Výstražné cedule upozorňovaly, že klece jsou pod proudem jako ploty mezi jednotlivými stupni Cutterovy strašidelné zahrady.

Tohle je určitě nejspodnější úroveň.

Kendall si vzpomínal, jak zahlédl ten izolovaný kousek deštného lesa. Ale co dalšího tam dole bylo?

Sledoval, jak Jennu odvádějí do prostřední klece. Podle toho, jak si objímala hrudník pažemi a držela se dál od mříží, si jistě uvědomovala hrozící nebezpečí.

Rahei přibouchla dvířka.

„Slečna Becková by měla cítit první příznaky infekce,“ poznamenal Cutter, který v doprovodu Matea přecházel za Kendallem. „Bolest hlavy, možná krku.“

„Nedělejte to, prosím,“ zašeptal Kendall.

Rahei se dvěma pomocníky ustoupila od klece. Oba muži pozorně sledovali džungli, s pozvednutou elektrickou holí na dobytek a puškou. Všichni rychle nastoupili do vozíku, otočili se a zamířili stejnou cestou zpátky.

„Proč jste ji odvezl tam dolů?“ zeptal se Kendall a ohlédl se na Cuttera. „Proč ji necháváte samotnou?“

„Ach, ona není sama.“

Jako na důkaz jeho slov se před kamerou mihlo cosi velkého, příliš rychle, než aby se dalo zahlédnout něco víc než obří zahnuté drápy a rozcuchané chlupy. Kendall tvora přesto poznal a v hrůze padl na židli.

„To ne…,“ zasténal.

Cutter pokrčil rameny. „Jeden z dřívějších pokusů podle vašich ochranářských představ. Jak si vzpomínám, v tom článku jste použil termín znovuoživení. Použil jsem MAGE a CAGE na druh, který žije v okolním deštném lese, upravil jsem jeho genom a oživil jeho dávného předka.“

Kendall věděl, že je to teoreticky možné a že se laboratoře po celém světě pokoušejí dosáhnout právě tohoto cíle. Řada výzkumných zařízení se snaží vzkřísit ze sloní DNA mamuta, jiná zase vymřelého holuba stěhovavého z běžného příbuzného a další dávno vyhynulého zubra z genetického dědictví současného skotu. Tyto projekty mají mnoho názvů: Oživení a obnova, Uruz, jeden se dokonce příznačně jmenuje Lazarus a pokouší se vzkřísit australskou žábu rodící ústy.

Ale to, co se Cutterovi podařilo tady…

„Nemůžete ji nechat tam dole,“ naléhal Kendall.

„Zatím je za elektrickými mřížemi v bezpečí. Dáme jí další půlhodinu, až ji nákaza promění v něco jednoduššího. Potom uvidíte, jak bude vypadat nový svět, až se náš druh zbaví rakoviny v podobě inteligence.“

Kendall cítil, jak mu do očí stoupají slzy. Věděl, že ho ten netvor přinutí, aby se díval, co se stane s Jennou.

„Tohle všechno můžete zastavit,“ pokračoval Cutter. „Prozraďte mi jméno toho druhu, který obsahuje klíč k odemčení vaší virové schránky. Jedno jméno… a tohle všechno skončí. O další už se postarám.“

Kendall věděl, že jestli Cutter získá tuto poslední informaci, složí i zbytek biologické skládačky.

„Neváhejte příliš dlouho.“ Cutter mávl rukou k monitoru. „Proti nákaze slečny Beckové existuje lék, ale musí být podán do hodiny, jinak budou neurologické změny nevratné.“

„On existuje lék?“ Kendall polkl.

„Jistě.“ Cutter se ohlédl k velké chladnici ve vedlejší laboratoři. „Protein, který je zrcadlovým obrazem mého výtvoru. Dokáže opravit poškození neuronů způsobené prionem, ale jak jsem říkal, je tady časový limit. Bod, z něhož pro slečnu Beckovou není návratu.“

Kendall měl nicméně i větší starost než tu správkyni parku. „A pokud vám prozradím ten druh, řeknete mi, jak zastavit šíření viru v Kalifornii.“

Cutter si promnul bradu, jako kdyby přemýšlel. „Držím slovo. Tak zněla má původní nabídka. Jenže to bylo před příjezdem slečny Beckové.“

„Co tím myslíte?“

„Řekněte mi, co chci vědět, a nechám vás, abyste si vybral. Buď vám sdělím, jak zastavit hrůzu uniklou z vaší laboratoře, nebo můžu zachránit slečnu Beckovou. Ale ne oboje.“

Kendall se zahleděl na monitor. Věděl, že nakonec bude muset Cutterovi říct pravdu. Časem ji z něj ten parchant stejně dostane.

Poraženě se k němu otočil. „Potřebujete krev jednoho z antarktických druhů.“

„Kterého?“

„Volitox ignis.“

Tentokrát Cutter podle všeho zamyšlení nehrál. „Ti ohniví úhoři. Vskutku náročný úkol. Budu si muset zavolat, než bude příliš pozdě. Zdá se, že jsem se se svým plánem unáhlil.“

Obrátil se k odchodu.

„Něco jste slíbil.“

Cutter se otočil zpátky. „Jistě, pardon. Který lék chcete? Lék pro slečnu Beckovou, nebo pro svět?“

Kendall se podíval na monitor, na drobnou ženu schoulenou v kleci. Zároveň si představil zkázu, která se šíří po horách v Kalifornii.

Je mi to líto, Jenno.

Zahleděl se na Cuttera. „Jak mám zabít to, co jsem vytvořil?“

„Váš problém má to nejjednodušší řešení. Nikdy jste neuvažovali o tom, proč se biosféra pod Antarktidou nerozšířila do okolního světa? V minulosti už určitě došlo k menším únikům, ale nikdy se venku neuchytili. Domnívám se, že k tomu by byl třeba masivní exodus.“

Kendall usilovně přemýšlel. Co je na Antarktidě tak jedinečné? Co drží ten cizí svět uvězněný v podzemí? Slané moře, led, chlad? S těmito proměnnými už ve své laboratoři experimentoval.

„Zkoušeli jsme mráz, různé slané roztoky i jedovaté těžké kovy, které jsou rozpuštěné v okolním oceánu,“ přiznal Kendall. „Nic ten organizmus nezabilo.“

„Protože jste přemýšlel v příliš malém měřítku, příteli… To byl odjakživa váš problém. Díváte se na stromy a nevnímáte les. Myslíte místně a ne globálně.“

Cutter povytáhl obočí, jako kdyby Kendalla zkoušel.

Kendall se zamyslel.

Globálně.

Na co Cutter naráží?

Vtom mu to došlo.

13.24

Jenna si promnula zátylek. Dávala si pozor, aby se příliš nepřiblížila k mřížím klece. Tupá bolest v krční páteři přerostla ve svalové křeče, které jí vystřelovaly do lebky šípy agónie. Bolely ji oči – i zelenavé příšeří pralesa jí připadalo příliš jasné.

Věděla, co ty příznaky znamenají.

Už to začalo.

Bála se toho, co ji čeká, a pořád dokola si opakovala mantru.

Jsem Jenna Becková, dcera Gayle a Charlese. Bydlím na rohu D Street a Lee Vining Avenue. Můj pes se jmenuje Nikko a narodil se…

Navzdory bolesti se snažila uchovat si každý kousek vlastní identity a zkoušela paměť, jestli nevykazuje známky úpadku.

Ale poznám vůbec, až to přijde?

Zhluboka vdechovala sytou vůni džungle a pokoušela se nějak ukotvit, udržet paniku na uzdě. Slyšela kapání vody, pleskání ptačích křídel, vrzání větví, ševelení listů.

V koutku vědomí jí však hlodal jeden detail. Bylo tu přílišné ticho. Nezpívali ptáci, nehoukaly opice, v křoví nešustila žádná malá zvířata.

Náhle, jako kdyby něco vycítilo její obavy, vlevo od ní praskla větev. Jenna se ohlédla, ale viděla jen mihnutí stínů. Napínala oči do zelené stěny kapradin kolem mýtiny.

Nikde nic.

Ale znala pravdu. Pamatovala si ten vzteklý řev i extrémní opatrnost strážných, když ji vezli do tohoto vězení.

Nejsem sama.

13.25

Mysli globálně…

Je řešení skutečně tak prosté?

Kendall zavřel oči a představil si rotující planetu se zemskou kůrou plovoucí na roztaveném plášti, to vše kolem železného jádra o velikosti dvou třetin Měsíce. Konvekční proudění v roztaveném železe spolu s Coriolisovou silou zemské rotace vytvářelo elektrické geodynamo, díky němuž Zemi obklopovalo silné magnetické pole.

„Magnetizmus,“ pronesl nahlas. „Proto je ta stínová biosféra uvězněná pod Antarktidou.“

„Kde na planetě je magnetické pole nejsilnější?“

„Na pólech.“ Představil si magnetické siločáry vycházející z obou zemských pólů a obkružující Zemi. „A nejslabší je na rovníku.“

„Ale kde ještě je nejslabší?“

Kendall věděl, že odpověď musí souviset s polohou Pekelného mysu. Představil si žhavý svět pod ledem, dokonalý inkubátor pro podivný život. Vybavil si sirný pach a bublající tůně.

Podíval se na Cuttera. „V geotermálních zónách,“ odpověděl. „Zemské magnetické pole je slabší v oblastech se sopečnou aktivitou.“

„Správně. Roztavené magma v podzemí si neudrží svůj ferromagnetizmus, což způsobuje lokální oslabení zemského pole, ostrůvek v moři silnějších magnetických proudů.“

Kendall si představil Pekelný mys jako ostrov, izolovaný v silnějším poli Antarktidy. Pořád mu připadalo zvláštní, že by malý rozdíl v síle magnetického pole stačil k zadržení života na jednom místě. Tamější biosféra musela být z nějakého základního důvodu citlivější na magnetická pole.

„XNA,“ řekl a narovnal se. „Veškerý život je tam založený na genetické šroubovici, která neobsahuje páteř z cukru deoxyribózy. Jeho genetický materiál je odlišný od ostatního života. Cukernou páteř u něj nahradila kombinace fosforečnanů arzénu a železa.“ Kendall se zahleděl na Cuttera. „Je to tím železem, že ano? Proto je život s XNA tak citlivý na magnetické pole.“

„Studoval jsem jeho železnou páteř rentgenovou difrakcí a fotoelektronovou spektroskopií. Železo vytváří v celé šroubovici nanokroužky podobné našim obratlům.“

„A účinkem správného magnetického pole se ta páteř zbortí.“ S nadějí se podíval na Cuttera. „Spočítal jste, jaké pole je potřeba?“

„Ano… a vyzkoušel jsem ho. Není to tak složité. Váš vlastní Úřad pro kontrolu potravin a léčiv zkoušel oscilující magnetické pole jako prostředek k hubení bakterií, virů a hub ve vodě i potravinách. Jenom jsem převzal závěry studie a zjistil jsem, jaké pole v tomto případě funguje nejlíp.“

Kendall si představil svůj umělý organizmus, jak se uvnitř vyrobených kapsid svrašťuje a nechává je po sobě jako spousty svlečených hadích kůží.

„Bez tohoto léku bych váš organizmus nikdy nevypustil,“ dodal Cutter. „Nechci, aby svět zanikl. Kdybyste si zvolil vyléčení slečny Beckové, řekl bych vám to tak jako tak. Nemůžu přece dovolit, aby svět zahynul, než ho stačím zachránit, že ne?“

Kendall se podíval na záběry kamery. Po zádech mu přejel mráz, ale musel potlačit strach. Pořád hrozilo příliš velké riziko. „Takže mi dovolíte, abych sdělil kalifornským úřadům řešení jejich problému?“

„Všeho do času.“

„Co tím myslíte?“

„Doslechl jsem se, že se vaši slovutní kolegové chystají v horách odpálit jadernou nálož, jakkoliv je to pošetilé. Jak oba víme, nijak to nepomůže, jen tím rozmetají váš organizmus po ještě větší oblasti a navíc ozáří okolí na desítky let. Taková je ale lidská povaha: nejdřív ničit a pak teprve přemýšlet. Proto nás jako druh čeká záhuba.“

„Ale říkal jste, že nechcete, aby můj organizmus zničil svět.“

„Nechci. Až jim dáte řešení, jen jim potrvá déle, než se toho viru zbaví. Zaměstná je to na mnohem delší dobu.“

„A co radiace? A ekologické škody?“

„Země přežila podobné rány od lidstva už dřív a přečká i tuhle.“ Cutter si vzdychl. „Takové rozptýlení pozornosti mi navíc dobře poslouží. Lidstvo se bude dívat jedním směrem, zatímco záhuba přijde úplně odjinud.“

Z vaší zdejší dílny.

„Pokud mě omluvíte, musím si zavolat. Potřebuji získat ten vzorek krve z Volitoxe, než bude příliš pozdě.“

„Příliš pozdě?“

Cutter se zastavil. „Skrývali jste ten podzemní svět příliš dlouho, Kendalle. Nechávali jste ho uvězněný a nedovolovali jste mu rozvinout plný potenciál.“

Kendall měl dojem, že už nemůže cítit hlubší zoufalství a šok. „Co… co máte v úmyslu?“

„Vyženu tu nebezpečně nádhernou a skvostně agresivní biosféru do našeho světa. Myslím, že je načase, aby opustili ten svůj maličký ostrůvek. Některé organizmy během přechodu samozřejmě zahynou – padnou za oběť magnetickému poli, o kterém jsme mluvili, ale jak víte, příroda je největší vynálezce. Při takovém množství a rozmanitosti některé druhy přežijí a vnesou do našeho světa odolnost a přizpůsobivost XNA – dokonalé vlastnosti pro nadcházející časy.“

Kendall si představil následky způsobené náhlým příchodem tolika cizích druhů. Celé agresivní biosféry vypuštěné do světa. Ekologické škody budou nedozírné.

„Hodlám postavit váš starobylý svět proti modernímu světu na povrchu. Během evolučního střetu vypustím i svoje druhy odtud a rozšířím je po světě s jejich průkopnickými genetickými kombinacemi. Evoluce se navíc urychlí tím, že tyto vlastnosti mohou přecházet napříč druhy. Vznikne evoluční tyglík, kde bude platit zákon o přežití nejzdatnějšího. Abych parafrázoval starého čínského stratéga Sun C’, v chaosu se skrývá příležitost.“

Kendall na něj ohromeně civěl.

„Můžete stát po mém boku, Kendalle. Být svědkem přerodu a vzniku nového Edenu bez ničivého vlivu člověka.“

Kendall pomyslel na prionový stepní požár, který srazí lidstvo na kolena.

Cutter spokojeně přistoupil k počítači. „Zatím se podívejte na malou ukázku nadcházející války, při níž bude mor inteligence člověka odstraněn a lidé budou konečně opět podřízeni zákonu přírody.“

Kendall věděl, jaký zákon Cutter s náboženským zanícením vyznává.

Zákon džungle.

Cutter stiskl klávesu.

Na monitoru se otevřely dveře do Jenniny klece.

13.29

„Jak dlouho ještě poletíme?“ zavolal Painter na seržanta Suareze.

„Ještě třicet minut, pane!“

To je příliš dlouho.

Painter netrpělivě poposedl. Pálilo ho rameno a bolest ještě rozněcovala jeho obavy. Až příliš jasně si uvědomoval, že jim dochází čas. Jaderná nálož měla v Kalifornii vybuchnout za devadesát minut.

A já tady sedím na zadku.

Za minutu se ozval Suarez: „Pane, možná byste se měl jít na něco podívat.“

Painter byl vděčný za jakékoliv rozptýlení. Rozepnul si bezpečnostní pás a se skloněnou hlavou přešel do pilotní kabiny valoru. Drake ho následoval.

„Co se děje?“ zeptal se Painter.

Suarez mu podal dalekohled a ukázal ke vzdálené stolové hoře. Byla pořád daleko na to, aby se u ní daly rozeznat nějaké podrobnosti, ale Painter poslechl.

Suarez zvedl druhý dalekohled a hodil ho Drakeovi.

Painter si prohlížel horu se stěnami zahalenými mraky.

„Podívejte se na jižní konec,“ poradil mu seržant a kývl na pilota. „Rozhoupejte nás trochu.“

Painter se opřel zraněným ramenem o přepážku, aby udržel rovnováhu, a soustředil se na tepui.

Nejdřív nic neviděl, jen větrem ošlehané skály a prales na severním konci. Když se ale letadlo znovu zhouplo, na vrcholu hory se ve sluneční záři něco zalesklo. Záblesk se objevil mezi skalnatými útesy na jižní straně.

Drake hvízdl. „Musí tam být něco kovového.“

„Dívám se na to už dvě minuty,“ řekl Suarez. „Myslím, že by to mohla být větrná turbína.“

Turbína?

Painter přimhouřil oči, ale pořád nerozeznával dost podrobností, aby mohl dospět ke stejnému závěru. Seržant měl ovšem mladší zrak a zkušenosti z bezpočtu hodin leteckých průzkumů.

Painter mu věřil. A jestli tam nahoře jsou větrné elektrárny, někdo si tam zřídil sídlo.

Mohlo jít o jediného člověka.

Cuttera Elwese.

„Nemůžeme letět o něco rychleji?“ zeptal se Painter.

S posledním odhalením toužil po brzkém přistání ještě víc.

„Už teď letíme maximální rychlostí,“ odpověděl pilot.

Suarez se podíval na hodinky. „Zbývá dvacet sedm minut.“

13.33

Z mlhy bolesti Jennu vytrhlo cvaknutí dveří. Vzhlédla, i když jí do lebky bušila hotová agónie. Červené světélko nad dveřmi zezelenalo.

Dveře se o několik centimetrů pootevřely.

Jenna zůstala stát. Bála se, že je to trik. Gumovou podrážkou se opatrně dotkla mříží. Nezapraskal žádný výboj, a tak otevřela dveře úplně a vykročila z klece. Pod botami jí zakřupal štěrk.

Při tom tichém zvuku ztuhla a na bolavém zátylku se jí zježily chloupky. Cítila, že ji někdo sleduje. Podívala se na lesní cestu a vybavila si bránu s elektrickým plotem kolem tohoto stupně zahrady.

I kdybych se dostala až tam, zůstala bych v pasti.

Otočila se ke kleci. Mohlo se jednat o nejbezpečnější místo, ale musel existovat důvod, proč byly mříže elektrifikované. Naznačovalo to, že samotné ocelové mříže nejsou dostatečně silné, aby odolaly obyvatelům zdejšího pralesa.

Jenže ocel byla v každém případě lepší než nic.

Vydala se zpátky, ale v tu chvíli se dveře zacvakly a rozzářilo se červené světlo.

Jsem zamčená venku…

Snažila se přemýšlet a připravit si nějaký plán, ale mozek jí vypovídal poslušnost. Nedokázala se soustředit na jedinou myšlenku. Ráda by svou roztěkanost vysvětlila hrůzou a bolestí, ale bála se, že ve skutečnosti jde o příznak vážnějšího stavu.

Zašeptala směrem k tichém lesu: „Jsem Jenna Becková, dcera Gayle a Charlese. Bydlím na rohu D Street a Lee Vin Road…“

Moment. Je to správně?

Vybavila si malý viktoriánský dům se zeleným štítem.

Tam bydlím.

Z té vzpomínky načerpala sílu. „Můj pes se jmenuje Nikko a narodil se…“

S každým šeptem pronášeným slovem udělala krok přes mýtinu. Rozhodla se, že nepůjde po cestě, ačkoliv se možná nejednalo o vědomé rozhodnutí. Instinkt jí napovídal, aby zmizela z otevřeného prostranství, a Jenna usoudila, že svému instinktu bude důvěřovat. Na pomezí mýtiny a stinného světa pod baldachýnem korun se mantra změnila v tichý vnitřní monolog.

Moji nejlepší přátelé jsou Bill a Hattie. Vyvolala si z paměti živý obraz starší Pajutky. Hattie patří ke kmenu Kutza… Chvíli bojovala s pamětí, aby si vybavila konkrétní jméno. Podrážděně klopýtla; pak si vzpomněla.

Kutzadika… to je ono.

Sáhla před sebe, aby si odhrnula z cesty list kapradiny, ale zapomněla na nezvyklé vlastnosti zdejší vegetace. Rostlina při jejím dotyku svinula listy i stonky do těsné koule.

Za svinutou kapradinou se pouhých pár metrů od Jenny objevilo obrovské zvíře. Stálo na všech čtyřech a bylo velké jako nosorožec, ale chlupaté jako medvěd, mělo dlouhý ocas a masivní čenich i krk. Jeho přední nohy končily pěti nebezpečně zakřivenými drápy. Upíralo na Jennu velké černohnědé oči.

Jenna ztuhla. Věděla z biologie dost na to, aby poznala, že před ní stojí někdo z příbuzenstva lenochodů, pomalých stromových býložravců, kteří žili v brazilských lesích. Tenhle lenochod byl ale obrovský, připomínka velkých předků dnešních druhů. Ačkoliv vypadal jako z dávného pravěku, ve skutečnosti vyhynul před pouhými deseti tisíci lety.

Megatherium, vzpomněla si Jenna. Obří pozemní lenochod.

Tušila však, že živočich není o nic přirozenější než ostatní zástupci zdejší fauny a flóry, které viděla cestou. Lenochod jako na potvrzení odhrnul pysky a odhalil silné, ostré zuby určené k trhání masa od kostí.

Tohle nebyl žádný býložravec, ale dravec, zrozený do tohoto světa.

S řevem se zvedl na zadní nohy. Takhle dosahoval výšky čtyř metrů. Máchl krátkou přední končetinou a jediným úderem podťal semenáček stromu.

Jenna se zapotácela a couvla.

Z okolní džungle se ozvaly další hrdelní skřeky, které se odrážely od kamenných stěn a ztěžovaly jí přemýšlení.

I tak si vzpomněla na zdechlinu kozy, která spadla z koruny na příjezdovou cestu, patrně jako varování.

Zvedla hlavu – a zaječela, když se k ní z větví snesl stín.

28. kapitola

30. DUBNA, 17.33 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Za jak dlouho bude ta zatracená věc hotová?“ zeptal se Dylan a ukázal vysílačkou na částečně sestavený talíř sonického děla.

Reflektory většího pásového vozidla ozařovaly trojici mužů, kteří montovali šest obřích panelů, každý o hmotnosti třiceti kilogramů, na stojící rám. Další dva muži připojovali kabely k naftovému generátoru. Dylan si vybral místo hluboko v Koloseu a obrátil talíř k ústí jeskynního systému na Pekelném mysu.

Zatím šlo všechno hladce.

Na stanici nechal malou posádku, která úspěšně prorazila chodbu skrz lodní nástavbu a otevřela bránu do širého světa. Jejich úkol zabral víc času, než Dylan očekával, protože museli dávat pozor, aby omylem neodpálili protibunkrové bomby, zabezpečené proti zásahům zvenčí.

Nakonec se vše podařilo.

Zbývalo jen vyhnat tenhle ztracený svět k východu. Sonické dělo LRAD 4000X, které právě skládali, dokázalo vydávat zvuk o síle ohlušujících 162 decibelů a mělo dosah pěti kilometrů, při akustice zdejších jeskyní ještě víc.

„Za jak dlouho?“ zeptal se Dylan znovu.

„Ještě deset minut!“ odpověděl jeden voják a trhl za startovací lano generátoru.

Dylan musel křičet, aby ho bylo slyšet přes bafání stroje. „Christchurch a Riley, se mnou! Potřebuji odmontovat a sundat menší sonické dělo ze střechy tanku. Vezměte z něj přenosnou baterii a dálkový spouštěč 4000X.“

Jeho rozkazy byly okamžitě vykonány, i když se nejednalo o součást původního plánu. Dylan a jeho muži znali důsledky toho, co se chystali provést. Chápali ekologické škody, jež napáchá vypuštění této izolované a agresivní biosféry do okolního světa, ale vzhledem k výši žoldu jim na tom nezáleželo. Škody na životním prostředí ať napravuje někdo jiný.

Dylana přesto zneklidňovalo, že nezná celkový obraz. Zejména po tomhle hovoru. Podíval se na vysílačku v ruce. Stanice na Pekelném mysu ho spojila s Jižní Amerikou. Zdálo se, že se Cutter Elwes na poslední chvíli rozhodl pozměnit parametry mise. Dylan po vyjednání tučného rizikového příplatku nakonec souhlasil a odsunul obavy stranou.

Za dvě stě tisíc babek navíc už se člověk dokáže uklidnit.

Christchurch seskočil z vodního tanku s těžkým půlmetrovým talířem pod paží stejně snadno, jako kdyby držel ragbyový míč. Měl statnou postavu obránce se zavalitými končetinami a obřími tlapami. Riley, o hlavu vyšší a šedesát kilo lehčí, ho následoval s baterií a kabely omotanými kolem předloktí.

Když se k němu připojili, Dylan ukázal hlouběji do chodby za zaparkovaným vozidlem. „Vypravíme se na lov.“

„Čeho?“ zeptal se Riley.

„Volitoxe.“

Oba vojáci si vyměnili ustarané pohledy. Dylan jim to nevyčítal, ale rozkazy jsou rozkazy. Navíc ho těšila každá výzva. Položil dlaň na rukojeť pistole. Těšil se, jak změří síly s jedním z nejagresivnějších a nejnebezpečnějších druhů tady dole.

Přesto, pokud jde o tohle ďábelské místo – střelil pohledem po přenosném sonickém dělu –, člověk nemůže být nikdy dost opatrný.

„Pane!“ zavolal na něj jeden z mužů a ukázal k dvojici světel, která se k nim blížila z dálky.

Vracel se McKinnonův oddíl.

Konečně.

„Jakmile dorazí,“ řekl Dylan, „začněte všechno balit. Nechte otevřený kanál pro případ, že bych se s vámi potřeboval spojit.“

Obrátil se k odchodu, něco mu však nepřestávalo vrtat hlavou. Něco ho znervózňovalo víc než obvykle. Když ušli podél řeky vytékající z Kolosea zhruba padesát metrů, ohlédl se k ostrůvku světla kolem sestavovaného děla – a potom k dvojici světel přijíždějících jeskyní.

McKinnon se o něco dřív ohlásil s podrobnostmi o úspěšném vyřízení Harringtonova sněžného vozu. Jako svědomitý voják se vydal ověřit, že nikdo nepřežil, od té doby se však Dylanovi neozval.

Nečekaný hovor z Jižní Ameriky rozptýlil Dylana natolik, že o tom nepřemýšlel. Ale teď…

Vybavil si toho Američana, jak pálí ze zadní rampy Byrdova vozu.

„Moment,“ řekl, vytáhl vysílačku a zavolal na McKinnonovu frekvenci. „Tady Wright. McKinnone, nahlaste stav.“

Počkal třicet vteřin a zopakoval žádost.

Pořád nic.

Ztěžka si povzdychl a zavolal pracovní skupině. Tentokrát se okamžitě ozvala odpověď.

„Pane?“

„Je sonické dělo sestavené?“

„Ano, pane.“

„Volejte McKinnonovi. Pokud se neozve do chvíle, než bude s tankem třicet metrů od vás, aktivujte dělo.“

„Ale tím jeho oddíl omrá…“

„Udělejte to. Jakmile zastaví, zase dělo vypněte a jděte se tam podívat. V plné zbroji. Zajistěte vozidlo.“

„Ano, pane.“

Dylan spustil ruku s vysílačkou.

Nestojím o žádná další překvapení.

Ukázal před sebe. „Chytíme si Volitoxe.“

17.43

Gray se dalekohledem s nočním viděním díval na muže shromážděné kolem obrovského talíře sonického děla. Napočítal devět vojáků. Dylan před chvílí odešel se dvěma dalšími někam hlouběji do jeskynního systému.

Nemáme dobré vyhlídky, ani s momentem překvapení na své straně.

„Připravený?“ zeptal se hlasitě, aby ho bylo slyšet.

Kowalski řídil hučící vodní tank – během krátké chvíle při průjezdu jeskyní zvládl řízení pásového vozidla na výbornou.

„Víc už nebudu.“ Obr poklepal na kulomet, který měl v klíně, jako kdyby se přesvědčoval, že je pořád na svém místě.

Gray sevřel sonickou pušku, nedávným používáním skoro vybitou.

Vysílačka na palubní desce znovu zapípala. „Odpovězte, McKinnone. Jestli nemůžete komunikovat, zablikejte světly, pokud tohle slyšíte.“

Kowalski se na něj ohlédl.

Šlo o třetí kontakt během tří minut.

„Nedělejte to,“ zavrtěl Gray hlavou. „Tím se jejich podezření jenom zvýší, ne naopak.“

Bývalý britský elitní oddíl před ním možná věřil, že tank ztratil spojení – v bitvě se skutečně může poškodit anténa –, ale Gray měl podezření, že volání protivníků odpovídá nahození návnady. Byla by velká náhoda, kdyby mohli signál přijímat, ale nikoliv vysílat.

Prozatím bude lepší hrát si na hluchého a ještě hloupého.

„Jsou čím dál nervóznější,“ poznamenal Kowalski.

Neměli jinou možnost než jet dál, tajit dech a čekat na nevyhnutelné. Pak to přišlo.

Svět vybuchl děsivým řevem, z něhož se rozklepalo přední sklo. Gray měl pocit, že se mu do uší zabodly hroty cepínů. Zorné pole se mu zúžilo, do krku mu vystoupaly žaludeční šťávy a zatočila se mu hlava.

Za vibrujícími okny se dal do pohybu i okolní svět. Zvířata vyletěla z úkrytů a prchala před kakofonií zvuků. Jiná běžela, skákala nebo se plazila. Kolem produsal obrovitý Pachycerex – Gray ho viděl jen rozmazaně, protože se mu oči zalévaly slzami. Brzy nedokázal rozeznat žádné podrobnosti, jen přílivovou vlnu, která utíkala před zvukovým náporem.

Už to dlouho nevydržím…

Kowalski se vedle něj v bezvědomí zhroutil na volant.

Bez řidiče tank zpomalil a zastavil.

Pak se svezl na podlahu i Gray, ale hlavou mu ještě proběhla poslední starost.

Ne o sebe, ale o ostatní.

Jasone, doufám, že už jste u Zadního východu.

17.44

Ať to přestane…

Jason visel v polovině skalní stěny, s loktem zaháknutým kolem kovové příčky zapuštěné do skály a se špičkami bot opřenými o příčku pod ním. Druhou paží si objímal hlavu, aby ztlumil zvuk, ze kterého mu třeštila hlava. Po obličeji mu stékal hlen z nosu, smísený se slzami.

Na opačném konci Kolosea zářilo vzdálené tábořiště Wrightových mužů. Jason se k němu během šplhání často ohlížel. Obával se, že britské komando smontuje a zapne sonické dělo ještě před tím, než se oni dostanou do dobře utěsněné stanice.

Jeho nejhorší obavy se před chvílí naplnily.

Všiml si slabě zářící hvězdy pásového vozidla, které zabavil Gray. Sledoval ze žebříku jeho pomalý postup, ale teď viděl, že vodní tank zastavil. Jason si ani nedokázal představit zvukový nápor tak blízko u zdroje.

Musel zmobilizovat všechny síly, aby zaklonil hlavu a podíval se nahoru. Stella a její otec šplhali kousek před ním. Z profesorova opasku visela malá baterka. Po vybití sonické pušky šlo o jejich poslední zdroj světla, který našli ve Stellině batohu. Dala ho otci, aby líp viděl na příčky žebříku.

To byla chyba.

Hluk ustal, stejně náhle jako začal. Jasonovi v prvotním překvapení uklouzly nohy a on vteřinu visel jen za loket, ale nakonec pro ně znovu našel oporu a chytil se příčky oběma rukama. Jako kdyby ho síla zvuku tiskla ke stěně, a když zvuk utichl, jeho tělo se odrazilo do volného prostoru.

Věděl, že se jedná o pouhou iluzi přetížených smyslů, i tak se však ještě chvíli jen držel žebříku a potom teprve zvedl hlavu.

Stella se na něj dívala, se zády osvětlenými září otcovy baterky.

„Jsem v pořádku,“ řekl Jason v reakci na její ustaraný výraz, i když mu pořád zvonilo v uších.

Najednou se jí něco mihlo kolem ramene.

Hastax.

Živočich byl zjevně dosud vykolejený z hluku a zaútočil na nejbližší cíl, to dráždivé jasné světlo, které mu narušovalo teritorium. Sletěl ke Stellinu otci a tvrdě se o něj otřel – dost silně, aby Harringtona srazil ze žebříku.

Jason jako ve zpomaleném záběru sledoval, jak se profesor řítí kolem něj a němě mizí do tmy, teď už jen jako padající hvězda.

Stella zděšeně zaječela a natáhla ruku, jako kdyby chtěla skočit za otcem.

„Zůstaňte tady! Já se vrátím dolů!“ Jason začal rychle slézat, i když nedoufal, že by profesor mohl přežít. „Je mi líto, Stello, ale musíte se dostat do stanice a odpálit ty bomby.“

Není ale příliš pozdě?

Letmé ohlédnutí odhalilo, že v záři světélkujících pásů už začal hromadný exodus od zdroje mučivého zvuku. I krátký sonický nápor měl katastrofální následky. Panika se nevyhnutelně rozšíří a v dlouhé chodbě k východu se znásobí, jako sněhová koule kutálející se ze svahu.

Jason se podíval ke vzdáleným světlům Wrightova tábora. Jedno věděl jistě: Tenhle nápor nebyl poslední. S každým zatroubením na tento gigantický klakson se panika zhorší. Pokud neutěsní vzdálený východ, svět nahoře to bude mít spočítané.

„Počkejte!“ zavolala Stella plačtivě. „Nemůžu…“

Jason neměl čas na dohady. „Musíte!“

„Poslouchejte mě, sakra!“

Jason se zastavil a vzhlédl k ní.

„Neznám kód,“ zajíkla se Stella. „Zná ho jenom můj otec.“

Na tohle Jason nepomyslel. Předpokládal, že kód zná i ona. Podíval se dolů k malé světelné tečce u úpatí žebříku, na vteřinu zavřel oči, aby se uklidnil, a znovu je otevřel.

„Stejně pokračujte nahoru,“ řekl. „Připravte všechno, co je potřeba. Vylezu za vámi, jakmile to půjde.“

„Dobře,“ odpověděla tiše a rozechvěle.

Prima.

I kdyby Stella nahoře nemohla nic dělat, Jason nechtěl, aby viděla svého otce ve stavu, v jakém zřejmě po pádu byl.

Sám pospíchal dolů a modlil se, aby Harrington ještě žil.

29. kapitola

30. DUBNA, 13.45 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Jenna uskočila před stínem, který se k ní řítil z větví, a přiškrceně vykřikla. Snažila se pochopit, co vidí. Stál před ní štíhlý chlapec, deseti- nebo jedenáctiletý, s černými vlasy a jasně modrýma očima. Byl bosý a měl na sobě šortky, tričko a vestu.

Přiběhl k ní, chytil ji za ruku a zatáhl, aby ho následovala.

„Pojď…“

V druhé ruce držel dlouhou elektrickou hůl na dobytek.

Ukázal s ní k obřímu kapradí, které se opět začalo rozvíjet a postupně skrývat gigantické zvíře na druhé straně.

Megatherium se spustilo ze zadních nohou na všechny čtyři, nahrbilo ramena a naježilo se. V tmavé srsti se střídaly černé pruhy s hnědými – dokonalé maskování ve stínu pralesa.

Tvor vycenil ostré zuby.

Chlapec stiskl tlačítko na holi a z obnažených kontaktů na konci vyšlehly světle modré jiskry. Podle jejich jasu šlo o silnější zbraň než standardní model.

Lenochod přimhouřil oči a zaryl masivní drápy do měkké půdy.

Chlapec ji znovu zatahal za ruku.

Jenna se vydala za ním.

Zvíře je pomalu následovalo, ale drželo se v uctivé vzdálenosti. Přinejmenším prozatím. Jenna se rozhlédla na obě strany – všude kolem slyšela praskot větví a šustění listí.

Tenhle lenochod tu nebyl jediný.

Vrátili se na štěrkem posypanou mýtinu. Uprostřed stály tři spojené klece, stále zamčené a pod proudem. Uvnitř se schovat nemohli.

Chlapec k nim přesto ustoupil, aby je klece chránily aspoň před útokem zezadu.

Ochranu ostatně možná neskýtaly jen klece.

Lenochod došel na kraj mýtiny a zastavil se. Opatrně položil jednu nohu na štěrk a opět ji stáhl – očividně k tomuhle místu přistupoval opatrně. Buď se mu nechtělo jako pralesnímu dravci vycházet na otevřené prostranství, nebo ho zarazila vzpomínka na dávnou bolest. Zjevně taky poznal dobytčí hůl.

Chlapec se ohlédl ke klecím.

Na všech třech zářila červená světla.

Podle toho, jak se polekaně zamračil, to nečekal. Podíval se k větvím nad sebou, dost nízkým, aby se na ně dalo z klecí vyšplhat.

„Tudy jsi chtěl utéct?“ zeptala se Jenna. Nebyla si jistá, nakolik chlapec umí anglicky. „Nahoru do korun stromů?“

Chlapec přikývl. Rozuměl jí.

Už tady jistě někdy dřív byl a prozkoumával tenhle prales z bezpečné vzdálenosti. Pokud se pohyboval nahoře po tenčích větvích, velké šelmy na něj nemohly, a menší zvířata odháněl dobytčí holí.

Byl to dobrý plán, ale nepotřebovali přece šplhat na klece.

Jenna ukázala na sousední spleť lián, které visely z větví až k zemi. „Můžeme vylézt po nich.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou chlapec.

Shýbl se, zvedl ze štěrku větší kamínek a hodil ho k liáně. V místě, kde kámen zasáhl rostlinu, se olistěný stonek zachvěl a vynořily se z něj zpětné háčky s kapkami nějaké lesklé tekutiny.

„Jedovaté,“ řekl chlapec. „Hodně pálit a pak ty umřít.“

Jenna si s úlekem vzpomněla, jak lehkovážně předtím vykročila k podrostu. Sledovala, jak se háčky opět zasunují. Připomínalo jí to jednu liánu z australského deštného lesa, která je vyzbrojená podobnými zpětnými háčky. Chtěla si vybavit její jméno, ale přes houstnoucí mlhu v mysli se  jí přemýšlelo stále obtížněji.

Lenochod na okraji mýtiny znovu položil nohu na štěrk a drápy v něm vyryl široké brázdy. Jeho strach slábl.

Chlapec ji vzal za ruku a pevně stiskl.

Kolem mýtiny se blížily další stíny.

Jenna si přitáhla chlapce blíž a stoupla si o kousek před něj, aby ho chránila. Zašeptala mu: „Jak se jmenuješ?“

13.48

Ustaraný hlas přiměl Kendalla zvednout hlavu od stohu Cutterových výzkumných poznámek. Ohlédl se. Do laboratoře vešla Cutterova manželka. Vypadala rozrušeně. Jakmile uviděla Cuttera, zvedla k němu ruku.

„As-tu vu Jori?“

„Joriho?“ zopakoval Cutter a vykročil od počítače k ní. „Myslel jsem, že je s tebou,“ řekl francouzsky.

Ashuu zavrtěla hlavou.

Kendall položil prst na stránku, aby si označil místo, kde skončil. Posledních pár minut rychle četl – netušil, jak dlouho mu Cutter ještě ponechá přístup ke svým dokumentům. Týkaly se Cutterových pokusů s magnetizmem při rozbíjení vláken XNA a hledání správného pulzu k roztříštění oné železné páteře. Načmáral si Cutterův závěr na stránku z notesu: je třeba statické magnetické pole o síle nejméně 0,465 tesla.

„Podíváme se na záběry kamer,“ řekl Cutter a konejšivě se dotkl manželčiny paže. „Znáš ho. Je ve věku, kdy pořád něco zkoumá. Je zvědavý, začínají s ním cvičit hormony a on se snaží najít si místo ve světě mezi chlapcem a mužem.“

Cutter se obrátil ke Kendallovi a mávl na něj, ať ustoupí. „Tohle si můžete přečíst později.“

Kendall odjel na židli stranou, ale papíry si vzal s sebou. Když Jenna vyšla z klece a zamířila k pralesu, vypnul monitor. Nechtěl vidět, co se s ní stane. Cutter teď monitor znovu zapnul. Před očima se jim rozzářil výjev z pralesní mýtiny.

Kendall už se chtěl ponořit do Cutterových poznámek, když tu koutkem oka zahlédl na monitoru pohyb. Jenna se vrátila. Stála zády u klecí – ale nebyla sama.

Za ruku ji držel malý chlapec s dobytčí holí v druhé ruce.

Cutter se sklonil k monitoru. „Jori…“

Ashuu k nim popoběhla, vrhla jediný pohled na monitor a ustrašeně vyjekla. Rukou si sevřela hrdlo.

Cutter se otočil, chytil ji za ramena a jemně, ale pevně ji postrčil k Mateovi. „Zůstaň tady, mon amour. Dojedu pro našeho chlapce.“

Kendall zíral na monitor. Na mýtinu vystoupil obří, nahrbený stín. Ať se jednalo o cokoliv, zůstávalo to na okraji záběru, ale Kendall předpokládal, že jde o stejného tvora, jakého viděl už dřív. Vybavil si jeho drápy a rozcuchanou tmavou srst.

Megatherium.

Tvor z poslední doby ledové.

„Podívejte!“ vykřikl Kendall. Všichni hleděli na záběry kamery.

Cutter přistoupil blíž a zaklel.

Kolem mýtiny se přesouvaly další stíny.

„Nedostanete se tam včas,“ řekl Kendall. „Ale podívejte se na Jennu. Na to, co dělá.“

13.49

No tak…

Jenna stála čelem ke kameře, připevněné vysoko na stromě a namířené na mýtinu. Už předtím věděla, že ji jistě sledují. Chlapec naštěstí znal přesnou polohu kamery.

Zvedla hlavu k objektivu, ukázala na klece a druhou rukou si přejela po hrdle.

Vypněte ten zatracený proud.

Chlapec zavolal: „Světlo je zelené!“

Konečně.

Otočila se zpátky ke kleci. Měli dvě možnosti: schovat se uvnitř a doufat, že někdo zase zapne proud, nebo se vydat nahoru do větvoví, jak původně chtěl Jori.

Nebyl to těžký výběr.

Ohlédla se na Megatherium. Tvor stál zpola na mýtině, zpola v pralese. Vybavila si, jak se postavil na zadní a zvedl se do čtyřmetrové výšky, a vzpomněla si i na jeho téměř půlmetrové drápy. Nechtělo se jí svěřovat svůj – a chlapcův – život tenkým ocelovým mřížím, ať už pod proudem nebo ne.

A nemuseli se bát jediného lenochoda.

Zahlédla přinejmenším čtyři další.

Ukázala na horní stranu klece. „Nahoru,“ vybídla chlapce.

Jori jí podal dobytčí hůl a vyšplhal po mřížích jako opice. Jakmile byl nahoře, Jenna mu hůl vrátila. Chlapec se přikrčil a kryl ji s jiskřícím koncem hole namířeným proti Megatheriu na mýtině.

Jenna se chytila klece, položila nohu na první příčku a uviděla, jak se z protější strany klecí řítí z pralesa lenochod přímo k ní.

Uvědomila si svou chybu.

Smečku nezadržoval strach.

Šelmy čekaly, až bude vypnutá elektřina – a pravděpodobně ji nikdo hned tak nezapne. Využily chlapce jako pokusný balónek. Věděly, že dokud bude na kleci, můžou zaútočit, aniž by jim hrozil elektrický šok.

„Jori! Skoč!“

Otevřela dveře vteřinu před tím, než lenochod vrazil do opačné strany klece, kotoulem se vrhla dovnitř a zabouchla za sebou. Jori se nad ní odrazil ke skoku, chytil se větve a obratně se na ni vyšvihl.

Lenochod pod ním naklopil trojitou klec na hranu. Opět se zvedl na zadní, s drápy zaháknutými do horní strany klece, aby ji převrátil úplně. Jestli se klec zřítí na stranu se dveřmi, Jenna zůstane uvězněná uvnitř.

„Jenno!“

Jori se zavěsil z větve hlavou dolů a hodil jí dobytčí hůl. Hůl nepropadla mřížovím, ale začala se kutálet dolů po nakloněném boku klece, přímo mezi zvednutými tlapami obřího tvora. Jenna po ní hmátla, chytila ji za rukojeť a obrátila elektrický konec proti vysokému lenochodovi. Zabodla mu hůl do měkkého podpaží s řidší srstí a z kontaktů vyšlehly jiskry, od pohledu dost žhavé, aby mu sežehly kůži.

Lenochod zařval a uskočil. Klec dopadla zpátky na podstavu. Tvor se otočil, klesl na všechny čtyři, olízl si popálené místo a couvl.

Jenna vyběhla z klece a máchla dobytčí holí v širokém oblouku kolem sebe, aby zahrnula celou mýtinu.

Lenochod po ní loupl očima a odhrnul horní pysk, ale nakonec se vrátil do stínu. V jeho očích četla vztek a příslib, že není po všem.

Využila chvilky klidu, aby vyšplhala na klec, a skočila za Jorim na strom.

„Jít za mnou,“ řekl chlapec. „Velice opatrně.“

Odvedl ji výš do korun, ze silnějších větví na slabší, které se prohýbaly pod její váhou. Když byl podle všeho konečně spokojený s tím, jak jsou vysoko, vydal se Jori na cestu ke vzdálené bráně. Jenna předpokládala, že ji zřejmě nějak dokáže překonat.

Jenže co dál? uvažovala. Pořád budu v pasti na tomhle nebeském ostrově… zatímco mi prion likviduje mozek.

Tyto obavy prozatím odsunula stranou. Jeden problém po druhém. Víc její mysl nezvládala.

Jori podle všeho znal cestu dobře – věděl, kde jsou větve sousedních stromů dost blízko u sebe, aby se mezi nimi dalo přeskočit, nebo kde se dá přelézt po mostě z lián. Společně postupovali korunami.

„Ne!“ varoval ji Jori a zadržel ji před zdánlivě snadným skokem na další mahagonový strom. Ukázal na hnízdo přilepené na opačné straně kmene. „Sršni.“

Jenna přikývla. Nestála o to dostat žihadlo.

Chlapec ji vedl po jiné, obtížnější trase, ale Jenna nepřestávala sledovat bzučící hnízdo z bláta a hlíny. Jakýsi poletující vrabec se k němu příliš přiblížil, z hnízda okamžitě vyrazilo hejno sršní a obklopilo ho. S každým žihadlem byl jeho let trhanější, až se nakonec zřítil k zemi, stále obalený sršni.

„Jsou jedovatí?“ zeptala se Joriho, který si všiml, co Jenna pozoruje.

„Ne.“ Pokračoval v chůzi po husté síti lián, s rozpaženýma rukama jako provazochodec, dokud se nedostal na druhou stranu. „Bodají s…“ Zjevně hledal správné slovo. Nakonec se pohladil dlaní po břiše. „Šťávy, které rozpouštět jídlo.“

Jenna se ohlédla na hnízdo s větší ostražitostí.

Trávicí šťávy.

Takže jejich žihadla obsahují látky podobné jedu pavouků.

„Vyjíst vás zevnitř,“ dodal Jori, jako kdyby se jednalo o tu nejpřirozenější větu pod sluncem.

Dalších dvacet metrů urazili mlčky, doprovázení jen ptačím zpěvem a vřeštěním papoušků z vyšších stupňů zahrady. Vtom Jenna zleva zaslechla tiché zakňourání. Žalostný nářek ji přilákal blíž.

„Ne,“ varoval ji Jori znovu. „Moc nebezpečné.“

Jenna chtěla poslechnout, ale zvuk přicházel zblízka, hned ze sousedního stromu. Vyklonila se zpoza kmene a rozhrnula listnaté větve.

Trvalo jí dlouho, než rozeznala zdroj tichého pláče. Z větví za malou mezerou visela spleť lián. Její pozornost přitáhl nepatrný pohyb ochlupené končetiny zhruba o velikosti dětské ruky, jako kdyby ji lákala a prosila. Zahnuté drápy se otvíraly a zavíraly, spíš bolestí než vědomě. Noha patřila k tělu o rozměrech medvíděte, omotaného smyčkami lián. I ze svého místa viděla zahnuté háčky s kapkami šarlatové krve. S pohybem těla se liány utáhly pevněji a tvoreček znovu zanaříkal.

Jenně při tom pohledu krvácelo srdce.

Jori jí odtáhl ruce a větve, které držela ohnuté, se vrátily na svoje místo. „Zákon džungle,“ řekl.

Jenna poznala, že se to snaží říkat statečně, jako kdyby jí chtěl ukázat, že ho zná, ale zároveň vypadal smutně.

Mávl na ni, ať jde za ním.

„Proč jsi mi pomohl?“ zavolala za ním. „Proč jsi kvůli mně porušil zákon džungle?“

Zastavil a otočil se. Podíval se jí do obličeje, sklopil oči ke svým rukám a znovu k ní vzhlédl. „Vy hezká. Zákon džungle,“ zavrtěl hlavou, „ne pro vás.“

Po těchto moudrých slovech se opět vydal na cestu.

13.55

Cutter proběhl ve společnosti dvou ozbrojených mužů ocelovými dveřmi k zahradě. Předem zavolal vysílačkou, aby na něj čekaly dva vozíky. V jednom seděli další čtyři ozbrojení Macuxiové, před druhým stála jeho švagrová.

Rahei ho propalovala pohledem, jako kdyby to všechno byla jeho chyba. Byla sice chladnokrevná jako had, ale Joriho milovala. Jedině on v ní dokázal vyvolat jistou vřelost, její náklonnost se však taky mohla proměnit v divoký vztek jako u lvice bránící mládě.

To ovšem Cutter momentálně vítal.

Naskákali do elektrických vozíků a vyrazili po točité cestě. Téměř ani nečekali, až se brány jednotlivých stupňů pořádně otevřou, a projížděli jimi dál.

Cutter nedokázal z mysli vytěsnit záběr na syna mizejícího v korunách stromů, které představovaly nejnebezpečnější myslitelné prostředí. Proč jsem v něm jenom rozdmýchával zvědavý zájem o život, který jsem tady vytvořil?

Věděl, že za to zčásti mohla jeho pýcha na úctu a úžas v Joriho mladém obličeji. Jinou odměnu za tvrdou práci a ambice nepotřeboval. Měl publikum sestávající z jediné osoby a to mu stačilo, zvlášť protože se jednalo o Joriho.

Rostlo v něm napětí a strach a dýchal stále přerývaněji. Rahei to zřejmě vycítila, protože ho chytila za koleno a zaryla mu do něj prsty jako dýky. Mlčky ho vybízela, ať se ovládne.

Kvůli Jorimu.

Konečně dospěli k poslední bráně a oba vozíky zastavily hned za ní. „Nechte ji otevřenou,“ pokynul Cutter, když vystupoval. „Jestli je Jori zraněný, nechci ztratit ani vteřinu.“

Jednoho řidiče nechal hlídat u brány a sám s ostatními vykročil do hlubin pralesa.

Přiložil si dlaně k ústům a zavolal svou výzvu tomuto drsnému světu: „Jori! Kde jsi?“

13.56

Kendall zapnul poslední zip neprodyšného obleku a vstoupil do vedlejší laboratoře. Než Cutter odběhl, rozkázal Kendallovi, ať začne s přípravou na vložení genetické informace do virové schránky. Ještě znepokojivější bylo, že Kendall měl před setměním očekávat vzorek krve Volitoxe.

Kendall neprotestoval. Stejně se chtěl znovu dostat do tohoto prostoru. Vyhlédl přes okno do hlavní místnosti, kde si Mateo tiše povídal s Ashuu, s hlavami skloněnými k sobě, jako sourozenci, kteří se navzájem utěšují. Obr se tyčil nad křehkou postavou své sestry a Ashuu se choulila pod jeho silou a podporou.

Kendalla hryzalo svědomí z toho, že je bude muset zabít, ale potřeboval se dostat k telefonu a nějak informovat svět o léku proti moru, který sužoval Kalifornii. Potřeboval někomu sdělit sílu magnetického pole, které roztrhá geny jeho syntetizovaného organizmu.

Momentální chaos kvůli tomu chlapci mu poskytl nejlepší šanci.

I Cutter udělal chybu, což byla při jeho genialitě vzácnost.

Kendall si poklepal na kapsu, kam schoval předmět, který ukradl ze stolu, když se všichni dívali jinam. Přistoupil k velkým chladnicím u zadní stěny, otevřel je a prohledal řady nádobek. V duchu poděkoval Cutterovi za pečlivou katalogizaci a popisky. Rychle našel to, co hledal, vzal si zhruba deset lahviček a nacpal je do kapsy.

Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že je Mateo pořád zaneprázdněný.

Zbývá mi jenom minuta nebo dvě.

Přešel k jedné zadní vyšetřovně, kde Cutter studoval tkáně a celkovou anatomii svých výtvorů. Minul rentgen i PET skener a vstoupil do mědí obložené místnosti s MRI.

Magnetická rezonance.

Neunikla mu ironie situace. Magnetizmus byl klíčem k záchraně světa, ale zároveň mohl způsobit Cutterův pád.

Podíval se na stůl s obručemi obřích magnetů, dost silných, aby způsobily značné škody, pokud by s nimi zacházel někdo neškolený nebo nedbalý. Při nesprávném použití velkých magnetů mohlo dojít ke zranění i úmrtí, nebezpečné však byly z jiného důvodu.

Přistoupil k chladicímu boxu na stěně vedle dveří a zvedl pružinové víko. Magnety v MRI chladilo kapalné hélium. V případě nouze se dalo rychle vypustit, aby se vypnuly magnety, ale v uzavřeném prostoru, jako je například izolovaná laboratoř, obzvlášť v masivu stolové hory, se jednalo o nebezpečný postup.

Většina nemocnic odváděla hélium potrubím ven, ale Kendall už zjistil, že se Cutter ve své aroganci ničím takovým neobtěžoval.

Vyklonil se z vyšetřovny a obhlédl situaci v hlavní laboratoři. Mateo byl sám a díval se přímo na něj. Zdálo se, že Ashuu už odešla.

Kendall mu oplatil pohled a uhodil dlaní do tlačítka.

Skočil ze dveří a po břiše odklouzal po podlaze.

Za ním došlo k mrazivé explozi. Kapalné hélium zvětšilo svůj objem na osmisetnásobek a vytlačilo před sebou všechen kyslík. Okna do hlavní laboratoře se roztříštila a střepy se zabodaly Mateovi do obličeje. Kolem proletěl kus magnetu a zasáhl řadu kyslíkových lahví ve vedlejší místnosti. Lahve, zažehnuté jiskrou, vybuchly a změnily se v ohnivé koule, které vyzývaly na souboj ledově bílý oblak hélia unikající oknem.

Tak silný výbuch Kendall původně ani neočekával.

Zvedl se na kolena, namáhavě vstal a potácivě vykročil k východu. Rozhodl se, že raději proleze pozorovacím oknem, než aby procházel přetlakovou komorou.

Myslím, že teď už tahle místnost stejně není izolovaná.

Mateo ležel na zemi, s obličejem sežehnutým ohnivou koulí a se seškvařenými vlasy. Kendall ho musel překročit, aby se dostal k výtahu a mohl najít telefon.

Něco ho popadlo za nohu.

Sklopil oči a zjistil, že se mu kolem kotníku sevřely Mateovy prsty.

Mateo se na něj vrhl, s bělmy očí zářícími ze zčernalé kůže.

Kendall se mu pokusil vytrhnout, ale obr zvedl rozbitý skleněný válec a vrazil mu ho do boku.

30. kapitola

30. DUBNA, 17.47 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Před námi je hnízdo,“ řekl Christchurch, mávl sonickou puškou a namířil infračervený zářič podél říčního břehu.

Dylan dal pokyn k zastavení a prohlédl si dané místo brýlemi s nočním viděním. Dvacet metrů před nimi přiléhala k hlavnímu korytu malá tůň vytvořená hrází vzdáleně podobnou bobřím.

Až na to, že tuhle hráz tvořily kosti.

Bahnem utěsněná hromada rozlámaných lebek, žeber a dalších rozkládajících se ostatků sahala do výšky pasu a zatáčela v mírném oblouku, který odděloval tůň od řeky. V tůni a po hrázi se svíjely stovky šedých, svalnatých slimáků různých velikostí – od rozměrů tlustého palce po délku Dylanova předloktí. Pár se jich plazilo po sousedním břehu a vrtalo se ve vrstvách mechů a řas.

Sledoval, jak se jedna ze starších larev – nadneseně označovaných jako nymfy – svíjí a vymršťuje z kamenitého břehu, letí přes tůň a zanořuje se do otvoru v hrázi.

Dylan se otřásl.

Hnízdo se očividně ještě neuklidnilo po zvukovém náporu, který skončil zhruba před minutou. Chodba se sice nacházela za sonickým dělem, ale akustika podzemí vedla část vln i tímto směrem. Z nízkofrekvenčního ultrazvuku trnuly Dylanovi zuby jako ze skřípotu nehtů po školní tabuli.

„Půjdeme ještě o deset metrů dál a připravíme sonické dělo,“ rozkázal.

„Tak blízko?“ zeptal se Riley.

Za normálních okolností by Dylan netoleroval, aby někdo zpochybňoval jeho pokyny, ale v tomto případě mladému vojákovi nevyčítal jistou zdráhavost. Dylan sám tyto malé dravce z hloubi duše nenáviděl. Takový hnus!

Teď ale jednoho potřeboval.

„Pohyb,“ řekl.

Opatrně se plížili krok za krokem. O nymfách se vědělo, že útočí hromadně. Dráždit jedno z těchto hnízd bylo jako dloubat do mraveniště. Vědci používali pro situaci, kdy se celé hnízdo v reakci na ohrožení vrhne na narušitele, termín vyvření. Byl to jeden z nejhroznějších výjevů, jaké se mu kdy naskytly – masožravé tornádo, které mohlo vzduchem dosáhnout na vzdálenost desítek metrů.

Proto chápal Rileyovy obavy.

Dylan však byl zkušený lovec. Sám tiše kráčel v čele a vybíral cestu. Konečně zvedl zaťatou pěst a pokynul Christchurchovi a Rileyovi, ať napravo od něj připraví přenosné sonické dělo.

Oba vojáci pracovali jako sehraný tým. Christchurch zvedl talíř do výšky a Riley k němu připojil elektrické kabely. Jakmile byl hotový, ustoupil o krok za kolegovo rameno a sevřel v náručí balíček s bateriemi.

Dylan ukázal na hnízdo a vztyčil palec.

Riley stiskl tlačítko. Sonické dělo vteřinu hučelo a vzápětí se rozeřvalo jako hejkal v říji. Nastala okamžitá reakce, sice ne tak dramatická jako vyvření, ale stejně se jednalo o úchvatné nahlédnutí do hlubin nejtemnějších pekel. Stovky šedivých těl skákaly, plazily se a vyletovaly z hnízda do hlavního koryta. Larvy z tůně a ze břehu následovaly své sourozence a prchaly před hlukem, jako kdyby je metl fukar na listí.

Dylan napočítal do tří a kývl na oba vojáky, ať dělo vypnou.

Riley cvakl tlačítkem a Christchurch spustil talíř.

Dylan přeběhl k tůni, ačkoliv se mu z pomyšlení, že je tak blízko jejich hnijícího hnízda, svíral žaludek. Rozhlédl se po hladině, ale to, co hledal, objevil na okraji hromady z kostí.

Jedinou mátožně se svíjející larvu, omráčenou zvukovými vlnami.

Vzal ji do ruky v rukavici – držel ji za ocas a dával si pozor na její kruhovou tlamu se zuby ostrými jako jehly. Věděl, že žlázy kolem ústního otvoru jsou plné kyselin, které by mu rozleptaly rukavice až na kůži.

S návnadou v ruce odspěchal k řece. Nymfa už ožívala a vysouvala ze svalnatých článků tělní přívěsky podobné končetinám stonožky.

Když se začala zmítat ještě silněji, Dylan vytáhl dýku, rozřízl larvě břicho a podržel rozpárané tělo nad vodou.

Do řeky vytekla černá krev.

Počkal, dokud se tělo nepřestane svíjet, a položil ho na břeh těsně vedle vody. Pak si klekl, obtočil kolem něj rybářský vlasec a rychle o deset kroků couvl.

Kývl na své kolegy, aby se vrátili vedle něj a zapnuli sonické dělo, namířené na hromadu kostí. Nechtěl, aby hnízdo zaplavily larvy, zatímco tu bude číhat. To, co sem chtěl přilákat, na rozdíl od nymf nereagovalo na zvukové vlny.

Klekl si na koleno, sejmul si útočnou pušku z ramene a položil si ji k nohám. Raději vyřídí kořist jinou zbraní.

Vytáhl z pouzdra pistoli Howdah, s oběma hlavněmi nabitými náboji ráže .557. Ačkoliv byla pistole přes sto let stará – jeho předci ji používali při lovu nosorožců a tygrů –, udržoval ji v dokonale funkčním stavu. Očekával, že bude fungovat ještě za dalších sto let, až ji bude nosit jeho pravnuk.

Tady ale nelovil nic tak mírného jako lev.

Kořist se objevila rychleji, než čekal. Jediné varování představoval vír ve tvaru písmene V, který se bleskově blížil ke břehu. Nad hladinu se vynořila světélkující koule na svalnatém výrůstku. Po povrchu koule se přelévaly zářivé odstíny jasné modři, elektrické zeleně a krvavé červeně.

Dalo se snadno pochopit, že tyto smrtící návnady okouzlovaly a přitahovaly obyvatele okolního temného světa, ale Dylan si hry barev nevšímal a palcem natáhl kohoutek u jedné hlavně.

Koule se spustila na kamenitý břeh a poslepu prohledávala břeh, dokud neobjevila tělo larvy. Nymfy jsou nedospělým stadiem druhu Volitox ignis, mláďata těch hrůzostrašných dospělých lovců.

Koule převrátila ochablé tělo na druhý bok. Její podivně něžný dotyk nespálil larvě kůži, jako kdyby královna Volitoxe dokázala ovládat svůj kyselinový oheň. O životních stadiích těchto tvorů se vědělo jen málo. Byli příliš draví a nebezpeční na pořádné prostudování. Ale zdejší vědci už rozpoznali silné mateřské instinkty těchto královen.

Toho teď Dylan využil.

Spustil jednu ruku, trhl za vlasec a odtáhl tělo výš na břeh, aby přilákal matku k sobě. Snažil se v ní vzbudit dojem, že její potomek ještě žije a pokouší se odplazit.

Koule osahávala mizející stopu a natahovala se za tělem nymfy. Nakonec musela královna vyklenout tělo nad hladinu, aby dosáhla dostatečně daleko.

Konečně.

Na břeh se vynořila její hlava. Objevilo se tělo o velikosti kosatky, ale tvarem připomínající torpédo a s kruhovými ústy jako u mihule. V ústním otvoru bylo vidět bezednou propast zahnutých zubů umístěných do spirály.

Dylan pustil rybářský vlasec a podepřel pistoli druhou rukou. Mířil na odhalenou bázi stopky se světélkující koulí, kde se nacházela velká nervová uzlina napojená přímo na mozek.

Jeden zásah do tohoto místa by měl zvíře vyřadit.

A kdyby se netrefil, měl ještě připravenou kulku v druhé hlavni.

Nikdy nepotřebuju víc než dvě rány.

Napjal prst na spoušti…

… když o kus dál v chodbě zarachotila palba.

Dylan sebou překvapeně trhl. Z pistole vyšla rána, ale střela se odrazila od kamenitého břehu a neškodně odletěla do tmy.

Přestřelka na vzdáleném konci tunelu neutichala, podbarvovaná jasně rozeznatelným štěkotem kulometu.

Co to má sakra znamenat?

17.52

Gray, skrčený v kabině vodního tanku, vyřídil dalšího muže ránou z brokovnice do hrudi. Vojákovo tělo odletělo dozadu. Tím Grayovi došly náboje, a tak odhodil zbraň a zvedl útočnou pušku Heckler & Koch, kterou měl položenou vedle sedadla.

Zabavení vozidla plného nepřátelské výzbroje má svoje výhody.

Ne že by neměli vlastní zbraně.

Kowalski klečel na pásu vedle kabiny, ukrytý za otevřenými dveřmi, o které si opíral hlaveň kulometu. Vytvořil si tak provizorní kulometné hnízdo.

Kolem tanku leželo několik těl.

Celkem sedm.

Dva zbývající vojáci společně opětovali palbu. Vzdali pokus doběhnout do chodby, která odtud vedla, nakonec se otočili a utekli do hlubin Kolosea pod roušku temnoty.

Gray za nimi ještě několikrát nazdařbůh vypálil, ale protivníci zmizeli.

„Co teď?“ zeptal se Kowalski.

Gray se podíval do jeskyně. „Hlídejte pevnost,“ řekl. Obával se, aby se uprchlí vojáci nepokusili dobýt vozidlo zpátky. „Já půjdu za Wrightem.“

Kowalski zvedl kulomet a seskočil na zem. Ukázal zbraní na větší tank. „Vezmeme si tenhle. Jestli se chceme dostat k Zadnímu východu, budeme muset přes řeku.“

To byl dobrý postřeh. Gray si vzpomněl, jak u zničeného mostu vyslechl obavy jednoho vojáka, že menší vodní tank na zrádný proud nestačí. Větší vozidlo by mělo lepší šance.

„Dávejte pozor,“ zopakoval Gray.

„Vy taky.“ Kowalski se zadíval do chodby vedoucí z Kolosea. „Podruhý ty parchanty nezaskočíte. Zvlášť ne Wrighta.“

To si Gray uvědomoval. Zvedl ruku a vytáhl si špunty z uší.

Jejich lest zabrala dokonale. Když poprvé zahlédli tábor protivníků, směrovým mikrofonem vestavěným do sonické pušky odposlechli rozhovor vojáků. Slyšeli, jak Wright mluví s někým vysílačkou. Donesla se k nim jenom Wrightova slova, ale bylo jasné, že Wright obdržel nové rozkazy, aby před vyklizením jeskyní se svými muži ještě něco obstaral.

Ať se jednalo o cokoliv, Gray ho hodlal zastavit.

Cestou taky odposlechli plán protivníků použít sonické dělo proti přijíždějícímu tanku, omráčit posádku a zabrat vůz silou. Proto si s Kowalským našli ochranné pomůcky – špunty do uší a protihluková sluchátka. Tady v podzemí, kde mnohé vodní tanky byly vybaveny přenosnými sonickými děly, patrně šlo o standardní výbavu.

Pak už jen stačilo předstírat ztrátu vědomí a zhroutit se na sedadlech, což nebylo těžké, protože zvukový nápor byl skutečně mučivý i s protihlukovými pomůckami. Nepřátelé si tak přestali dávat pozor, a jakmile se dostatečně přiblížili – se smíchem nad domnělým vítězstvím –, Gray a Kowalski na ně začali pálit z obou stran vozidla. Zastihli bývalé britské vojáky zcela nepřipravené.

Tím ale jejich lest skončila.

Wright jistě slyšel krátkou přestřelku – a bude na něj čekat.

Tak ať.

Ještě než vkročil do chodby, ohlédl se doprava, kde vysoko na stěně jeskyně zářila v dálce osamělá hvězda. Jason a ostatní už by měli být u Zadního východu. Gray očekával, že každou chvíli zaburácí výbuch těch protibunkrových bomb.

Zatím ale bylo ticho.

Proč jim to trvá tak dlouho?

17.53

Jason seskočil z poslední příčky a vyrazil k slabé záři v temnotě. Při sestupu málem dvakrát spadl, jak pospíchal, ale věděl, že teď není čas na opatrnost.

Přeběhl přes bahnitou půdu porostlou mechem k tělu profesora Harringtona. Profesor ležel na zádech, s otevřenýma očima a skelným pohledem. Z koutku úst mu vytékal pramínek krve, jednu paži měl zlomenou a zkroucenou pod sebou.

Panebože…

Jason si klekl do kalu tvořeného řasami, který mu dosahoval po kotníky, dotkl se profesorova ramene a natáhl se, aby mu zatlačil oči.

Je mi to líto.

Vtom se oči zachvěly a z levé nosní dírky unikla malá krvavá bublina.

Ještě žije!

Jasonovi bylo jasné, že to nebude nadlouho. Kostnatý výstupek na profesorově vychrtlém krku svědčil o zlomené páteři.

„Profesore…“

Harringtonovy bledé rty se pohnuly, ale nevyšla z nich ani hláska.

Jason hrozně nerad narušoval poslední chvíle jeho života, ale situace byla příliš vážná. Něco od něj ještě potřeboval. Dotkl se profesorova obličeje a podržel na něm dlaň.

„Profesore, potřebujeme ten kód. Dokážete mluvit?“

Harrington očima vyhledal Jasonův obličej. Svítil mu v nich strach – ale ne o sebe. Zatěkal pohledem k vzdálené stanici a ke své dceři.

„Rozumím,“ přikývl Jason. „Nebojte se. Stella je v bezpečí.“

Nebyl si tím jistý, ale útěšná lež nemůže být hřích.

Profesorova úzkost se viditelně zmenšila. Jeho tělo na měkké zemi ochablo. Přežil patrně jen díky husté, mokré vrstvě řas pokrývající kamennou zem.

„Ten kód, profesore,“ prosil Jason.

Jedinou odpovědí bylo nepatrné kývnutí, kterého si Jason všiml jen proto, že měl položenou dlaň na Harringtonově tváři. Pokusil se ho ještě jednou pobídnout k řeči, ale profesor nespouštěl oči ze vzdálené stanice, kde – jak věřil – byla jeho dcera.

Nakonec vydechl naposledy. Znělo to spíš jako povzdych, jako kdyby umíral s jistým klidem. Svoje tajemství si vzal s sebou.

Jason se zvedl na nohy, poražený a zlomený žalem.

Nic dalšího se nedá dělat…

31. kapitola

30. DUBNA, 13.58 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

„Vidím sloup dýmu,“ ohlásil seržant Suarez z kokpitu valoru. „Stoupá z vrcholu té hory.“

Painter se naklonil k oknu a sledoval, jak se blíží k náhorní plošině tepui. Vrtule stroje se sklopily a valor zpomalil. Pilot ho zkušeně navedl nad stolovou horu, lehce ho natočil ke straně a zůstal doslova viset ve vzduchu. Listy vrtule vířily sloup kouře unikající z otevřených dveří sídla ve francouzském venkovském stylu, schovaného v ústí jeskyně.

To musí být dům Cuttera Elwese.

O kus dál si Painter všiml jezera a hlubokého závrtu uprostřed lesa. Na otevřené prostranství vyběhla hrstka mužů a začala po nich pálit.

„Abramsone! Henckele!“ zavolal Suarez. „Co kdybychom jim ukázali mariňácký pozdrav?“

Valor klesl o něco níž a Painter se na sedadle trochu nadzvedl. Otevřely se postranní dveře, jimiž dovnitř pronikl hukot motorů a tepání vrtulí. Svobodníci už měli připojené háky k lanům, ta se rozvinula dolů a oba po nich začali sjíždět. Ještě ve vzduchu zahájili palbu, kterou vyřídili několik ozbrojenců a zbytek zahnali na útěk.

O chvilku později se kola valoru dotkla země.

„Připojíme se k večírku,“ řekl Drake Malcolmovi a Schmittovi.

Painter je následoval se sig sauerem v ruce.

Suarez si poklepal na ucho. „Já a moji muži ohlídáme vrchol. Komunikace funguje. Zavolejte, pokud budete potřebovat pomoc.“

Painter se podíval k domu za kouřovým oparem. Věděl, kde musejí hledat nejdřív.

Není kouře bez ohýnku.

Přikrčeně vyběhl v čele skupiny k otevřeným dveřím. Mariňáci měli zvednuté pušky s pažbami přitisknutými k tvářím porostlým strništi. Painter držel oběma rukama pistoli připravenou k výstřelu.

Z horního okna po nich vypálil osamělý ozbrojenec.

Drake se pohnul rychleji, než Painter stačil zareagovat, a vystřelil. Ozvalo se tříštění skla a rozbitým oknem ven vypadlo tělo. Proběhli kolem něj do obrovské vstupní haly.

Nikde nikdo.

„Výtah!“ křikl Painter a ukázal pistolí ke kleci z tepaného železa.

Vyrazili k němu. V sousedním výklenku se na zemi choulila pohledná žena. Zdálo se, že není zraněná, jen rozrušená. Nekladla odpor a podle opuchlých očí a uslzené tváře měla její úzkost pramálo společného s jejich příletem.

Painter vytáhl dvě zalaminované fotky – jednu Kendalla Hesse a druhou Jenny Beckové. Podržel je ženě před obličejem. „Jsou tady tihle dva?“

Žena vzhlédla, ukázala na Hesse a potom na výtah.

Painter neměl čas jednat v rukavičkách – v Kalifornii měla za necelou hodinu vybuchnout jaderná nálož. Zvedl ženu na nohy. „Ukažte.“

Klopýtavě vykročila k výtahu a namířila prst na tlačítko podzemního podlaží.

Painter ji pustil a nastoupil do kabiny s Drakem. „Malcolme, Schmitte, projděte dům jedno patro po druhém. Hledejte Jennu a Cuttera Elwese.“

Vojáci přikývli.

Drake zavřel dveře klece a Painter stiskl tlačítko. Výtah začal klesat pevnou skálou. Jeli déle, než Painter očekával. Konečně kouř zhoustl a před nimi se otevřela rozlehlá laboratoř.

Na několika místech šlehaly plameny, ve vzduchu se vznášely saze a původně prosklená stěna vypadala, jako kdyby ji někdo prorazil ze sousední místnosti.

Zpoza pracovního stolu se vykulili dva zápasící muži.

Spodní zjevně prohrával. Měl zkrvavené břicho a hrdlo mu svírala obří tlapa. Útočník pozvedl druhou ruku s rozbitým kusem skla. Z obličeje mu zbývala jen zčernalá ruina, ale Painter přesto rozeznal známou jizvu.

Pozvedl sig sauer a vpálil mu dvě kulky do čela. Obr se zhroutil na záda.

Painter vyběhl na pomoc zraněnému muži. Ten měl na sobě neprodyšný oblek se strženou kuklou. Kendall Hess.

„Doktore Hessi, jsem Painter Crowe. Přišli jsme, abychom…“

Hess nepotřeboval nijak pobízet. Mariňák v plné polní za Painterem možná stačil, aby Hess pochopil situaci. Sevřel Painterovi paži prsty v rukavici.

„Musím se ihned spojit s Kalifornií. Vím, jak zastavit to, co uniklo z mé laboratoře.“

To byla první dobrá zpráva za několik dní.

„A co Jenna Becková?“ zeptal se Drake.

Hess se na něj podíval – patrně slyšel ve vojákově hlase úzkost. „Je tady, ale je ve vážném nebezpečí.“

„Kde? V jakém nebezpečí?

Hess zatěkal pohledem k nástěnným hodinám. „I kdyby přežila, za třicet minut bude pozdě.“

Drake zbledl. „Co tím myslíte, pozdě?“

14.02

Jenna bojovala s mlhou, která se jí převalovala v hlavě. Každý pohyb vyžadoval soustředění.

… chyť se liány.

… zahákni nohu.

… dolez k další větvi.

Jori se na ni ohlížel a ustaraně vraštil čelo. Nechápal, proč Jenna tak zpomaluje.

„Lez dál,“ řekla Jenna a mávla na něj. I jazyk měla jako dřevěný. Nedokázala formulovat slova bez obrovského soustředění.

Zkusila svou dřívější mantru.

Jsem Jenna Becková, dcera… dcera… Potřásla hlavou, aby rozehnala houstnoucí mlhu. Mám psa.

Představila si, jak se jí dotýká černý studený čenich.

Nikko…

Ty špičaté uši.

Nikko…

Jeho oči, jedno modrobílé, druhé hnědé.

Nikko…

To prozatím stačilo.

Soustředila se na chlapce před sebou a napodobovala jeho pohyby, aby nemusela tolik myslet na vlastní. Chlapec se pomalu vzdaloval a Jenna zvedla ruku, aby na něj zavolala, ale nedokázala si vybavit jeho jméno. Zamrkala – a vzpomněla si, chlapcovo jméno se vynořilo z mlhy. Jenna se bála, že jestli ta mlha zhoustne ještě víc, nic už přes ni neuvidí.

Znovu se nadechla, aby na něj zavolala, ale kdosi ji předběhl. Zepředu se ozval výkřik. „JORI!“

14.06

Cutter volal znovu a znovu, teď už lehce ochraptělým hlasem. „Jori!“

Před chvílí slyšel výbuch a viděl, jak nad závrtem proletělo nějaké zvláštní letadlo. Následovala krátká přestřelka. Vnímal, jak se mu hroutí svět, ale momentálně záleželo na jediném.

„Jori! Kde jsi?“

Jeho skupina dospěla k úpatí točité rampy a vyrazila po dlouhé štěrkové cestě lesem. Rahei kráčela v čele, s puškou vybavenou elektrickým omračovadlem přes rameno. Cuttera obklopovalo dalších pět mužů, všichni po zuby ozbrojeni. Cutter měl u sebe detonátor k bombám zakopaným pod dnem závrtu. Původně se jednalo o záložní plán pro případ, že by někdy potřeboval zahladit stopy, ale momentálně ho bral spíš jako pomstu.

Jestli ty bestie ublížily mému synovi…

„Jori!“

Zleva se ozvalo slabé volání. „TATI!“

„To je on! Žije!“

Zalila ho radost jako žádná jiná, ale zároveň ho sevřel strach. Nesmí dopustit, aby se jeho synovi něco stalo.

Rahei zpomalila a ukázala do lesa ve směru Joriho hlasu. Jestli ho někdo dokáže najít, byla to Cutterova švagrová, jeden z nejlepších lovců, jaké znal. Vyrazila mezi stromy a nijak se neohlížela na to, jestli jí ostatní stačí. Cutter jí za to byl vděčný.

„Tati!“

To bylo blíž.

Po několika dalších minutách Rahei popoběhla k postavičce s dlouhými, štíhlými končetinami, která jí seskočila ze stromu do náruče. Zatočila s Jorim, postavila ho na zem a pevně ho objala.

Cutter si klekl na koleno a rozevřel náruč.

Jori se k němu rozběhl a vrhl se do ní.

„Moc se na tebe zlobím, chlapče.“ Ale objal syna ještě pevněji a políbil ho na temeno.

Z téhož stromu slezla další postava. Z posledních dvou metrů spadla, ale přistála na nohách.

Rahei vypadala, že by na ni nejradši použila omračovadlo, ale Cutter věděl, že Jenna za nic z toho nemůže. Naopak pravděpodobně zachránila Jorimu život. Přistoupil k ní a taky ji objal, i když cítil, jak pod jeho dotykem ztuhla.

„Děkuji,“ řekl.

Když ji pustil, Jenna viditelně polkla. Zdálo se, že se snaží něco říct. Zarudlýma očima těkala po okolním lese.

Prion už jí skoro rozložil vědomí.

Je mi to líto…

„Vezmeme ji s sebou,“ rozhodl. Nezasloužila si zemřít tady dole, teď už ne, když zachránila jeho syna. „Rychle. Ustoupíme tajnými chodbami dolů do pralesa. Nevím, co se děje nahoře, ale myslím, že nás napadli.“

Rahei znovu vykročila ostrým tempem v čele.

Než ale došli k cestě, muž po Cutterově levici se zhroutil. Hlavu měl zvrácenou dozadu a krk přeťatý až na kost. Okolní větve zalila sprška krve.

Do Cuttera něco zezadu vrazilo takovou silou, až odletěl vzduchem o několik metrů dál, tvrdě dopadl a prokutálel se trnitým křovím. Zahlédl, jak kolem něj probíhá obrovský chlupatý stín. Otočil se na bok, ale zůstal ležet, protože všude kolem zapráskaly výstřely. Kulky kosily kapradiny a zarývaly se do kůry stromů, ale po útočnících nebylo nikde ani stopy.

Cutter se posadil a rozhlédl se.

Co se to sakra stalo?

„Jori…,“ vypravila ze sebe Jenna namáhavě. „Vzali ho.“

Cutter se prudce otočil kolem své osy.

Jeho syn byl pryč.

Rahei k němu přistoupila, s obličejem staženým chladným vztekem.

„Kam?“ Cutter se obrátil k Jenně. „Kam šli?“

Jenna ukázala do nejtemnější části lesa, kde starodávná džungle šplhala po úbočích závrtu.

„Jejich jeskyně…,“ uvědomil si Cutter.

Pozemní lenochodi žili v jeskyních, v nichž si silnými drápy vyhrabávali nory a doupata.

Rahei beze slova a s pohrdavým výrazem vyběhla naznačeným směrem. Hodlala vzít věci do vlastních zkušených rukou. I kdyby to znamenalo znovu vyhubit celý druh.

„Jdeme,“ řekl Cutter a vykročil za ní.

Jenna se ale před něj postavila a položila mu dlaň na hruď. „Ne. To není… správný způsob.“

Mluvila čím dál hůř. Dokonce potřásla hlavou, jako kdyby chtěla uvolnit uvíznutá slova.

Cutter se ji pokusil obejít, ale znovu mu naléhavě zastoupila cestu.

„Oni ho nezabili,“ řekla a ukázala na mrtvého muže. „Vzali ho. Rahei. Její způsob… přežití nejzdatnějšího… ho zabije.“

„Tak co budeme dělat?“

Dívala se na Cuttera s plnou vážností a upřímností, jakou se marně snažila vyjádřit slovy.

„Musíme na to jít jinak.“

11.14 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Lisa stála u okna kaple a dívala se na letiště. Na přistávací ploše stál bezpilotní vrtulník o velikosti tanku, hranatý a se čtyřmi vrtulemi, každou v jednom rohu. Vypadal jako obří verze prodávaných hraček, ale tohle žádná hračka nebyla.

V nákladovém prostoru se ukrývala jaderná nálož, připevněná silnými pásy ke kovové paletě, a kolem stroje pobíhal tým techniků. Několik dalších lidí debatovalo opodál na přistávací ploše. Lisa věděla, že jedním z nich je doktor Raymond Lindahl. Bylo logické, že jako ředitel armádního Vývojového a testovacího velitelství byl venku, ale Lisa si přála, aby na jeho místě stál Painter, někdo méně komisní, někdo, kdo se nebál neortodoxních postupů.

Za Lisou se ozvalo odkašlání. „Musíme se evakuovat,“ řekla desátnice Sarah Jessupová. „Bomba vybuchne za čtyřicet pět minut. Je nejvyšší čas odletět, zvlášť když jsem slyšela, že možná explozi kvůli sílícímu bočnímu větru urychlí.“

„Ještě pár minut,“ poprosila Lisa.

Painter mě nikdy nezklamal.

Jako kdyby ho její myšlenky přivolaly, zazvonil telefon. Tohle číslo mělo jen pár lidí. Lisa se otočila k mobilu a přijala hovor. Nečekala ani na potvrzení, že je to Painter.

„Chci slyšet nějakou dobrou zprávu,“ řekla bez úvodu.

Jeho hlas rušilo šumění statické elektřiny, ale i tak ho Lisa moc ráda slyšela. „Jde o magnetizmus.“

Lisa si nebyla jistá, jestli se nepřeslechla. „Magnetizmus?“

Painter jí stručně vysvětlil, jak našel Kendalla. Kendall znal odpověď, řešení stejně zvláštní jako samotná nemoc.

„Nejspíš by stačilo jakékoliv silné magnetické pole,“ uzavřel Painter, „ale podle terénních testů byste měli vytvořit, a teď cituji, statické magnetické pole o síle nejméně 0,465 tesla.“

Lisa si to zapsala na list papíru.

„Účinky by měly být prakticky okamžité, protože magnetické pole rozbije organizmus na genetické úrovni a zároveň nepoškodí nic jiného.“

Panebože…

Lisa vyhlédla z okna na obrovskou ničivou sílu, kterou se tu zbytečně chystali použít.

Painter ještě dodal: „Hess říká, že jaderný výbuch na ten organizmus nebude účinkovat. Jenom ho rozpráší po větší ploše.“

„Musím je zastavit.“

„Udělej, co můžeš. Kat už proráží řetězec velení, ale znáš Washington. Nemáme ani pětačtyřicet minut na to, abychom odvalili balvan, kterým se skoro nedá pohnout.“

„Jdu na to.“ Lisa zavěsila, aniž by se zdržovala loučením, a obrátila se k Jessupové. „Musíme přesunout Nikka. Je naší jedinou nadějí.“

32. kapitola

30. DUBNA, 18.15 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

Dylan Wright v duchu zaklel nad promarněnou střelou.

Obezřetně se podíval na tvora před sebou a palcem natáhl druhý kohoutek. Královna pořád hledala svého potomka, vylézala stále víc z vody a světélkující koulí ohmatávala břeh.

Ať ta přestřelka znamenala cokoliv, skončila stejně rychle, jako začala. Dylan ji prozatím odsunul z mysli a soustředil se na bezprostřední úkol, na nebezpečného predátora před sebou.

Lovec se nesmí nechat ničím rozptýlit.

Odstínil i hukot přenosného sonického děla napravo od sebe, stále namířeného k sousednímu hnízdu. Nevšímal si hypnotické záře královniny návnady. Dokonce potlačil i hrůzu v primitivních mozkových centrech z blízkosti takového netvora.

Místo toho pozvedl pistoli a namířil na bázi výrůstku, kde nervová uzlina nabízela smrtící zásah.

Vypálil.

Velkorážní kulka se zaryla nepatrně vlevo od silného výrůstku. Nebyla to dokonalá rána, ale stačila.

Volitox se v křeči vymrštil z vody. Na bocích královně zablikala bioluminiscenční energie. Otevřela tlamu s tisíci zahnutých zubů.

Riley se leknutím odpotácel o pár kroků dozadu a vrazil do Christchurche. Ten upustil talíř sonického děla, který následně se zařinčením a zajiskřením dopadl na kamennou zem.

Jakkoliv jsou Volitoxové hluší a slepí, velmi dobře vnímají elektrická pole nebo proudy – jakékoliv.

Sprška jisker vyprovokovala reflexivní útok. Královna máchla výrůstkem a omotala ho Christchurchovi kolem krku. Žíravá světélkující koule se mu zabořila do tváře, ze které okamžitě začal stoupat kouř. Voják zaječel a začal se dusit kyselinovými výpary, jež mu proudily do plic.

Královna ho zvedla do vzduchu, zlomila mu vaz a hodila ho daleko do řeky.

Riley utekl kolem Dylana do tmy, zpátky ke vzdálenému táboru.

Zbabělec.

Dylan zůstal nehybně stát. Věřil své ráně a čekal, až kořist ochabne.

Královna spotřebovala zbytky energie na poslední útok, takže teď těžce padla na zem. Její hlava tupě zaduněla o kameny.

Dylan ještě minutu počkal a opatrně se k ní přiblížil s dýkou v ruce. Z batohu vylovil kovovou láhev se šroubovacím víčkem.

Cutter Elwes říkal, že potřebuje jenom krev toho tvora.

To je snadné.

Bodl královnu do boku, naplnil kovovou láhev tmavým proudem krve a zašrouboval víčko.

Úkol splněn.

Teď odtud ještě vypadnout.

Zaslechl blížící se dusot a vyklonil se zpoza mrtvého Volitoxe. Vracel se k němu Riley.

Mladý voják zřejmě nakonec přece jenom sebral odvahu.

Bohužel však rychle ztratil hlavu.

Práskl hlasitý výstřel z pušky a Rileyova lebka vybuchla do krvavé tříště. Voják se bez hlesu zhroutil na zem.

Dylan se přikrčil za Volitoxe a hmátl po pistoli, ale ta teď byla vybitá. Podíval se k místu, kam odložil útočnou pušku. Pokud se k ní pokusí doběhnout, čeká ho stejný osud jako Rileye.

Ať se ve tmě skrýval kdokoliv, byl to dobrý střelec.

Dokázal i uhodnout, o koho se jedná. Představil si toho Američana. Nikdo jiný to být nemohl.

Takže pořád nejsi mrtvý, co?

Bylo načase to změnit. Věděl, že jeho protivník nemá takové zkušenosti s bojem za tmy jako on, a hodlal toho využít.

Nahlas zavolal: „Je nejvyšší čas, abychom si promluvili, kamaráde!“

18.17

„O čem?“ zavolal Gray v odpověď.

Kryl se za skalním výstupkem zhruba třicet metrů od Dylana Wrighta a rozhlížel se po okolí brýlemi s nočním viděním. Mezi nimi leželo na kamenech mrtvé tělo zastřeleného vojáka. Před chvílí slyšel výkřik a hlasité šplouchnutí – voják, kterého právě zastřelil, potom v hrůze utekl.

Podle Grayových výpočtů zbýval jediný muž – velitel oddílu.

Mířil puškou na mrtvého tvora na břehu. Podle ochablého výrůstku, který ležel vedle něj, se jednalo o toho dravého úhoře se světélkujícími návnadami.

„O zaměstnání,“ odpověděl Wright. „Chlápek, pro kterého pracuju, umí být hodně štědrý.“

„Nemám zájem.“

„Nedá se říct, že jsem to aspoň nezkusil.“

Svět před Grayem najednou vybuchl oslepivým jasem. Strhl si brýle s nočním viděním, právě včas, aby zahlédl, jak Dylan zhasíná baterku a vybíhá z úkrytu. Po náhlém osvitu, znásobeném brýlemi, zůstaly Grayovi v zorném poli barevné skvrny.

Z Dylanova nového úkrytu práskly výstřely.

Gray se přitiskl ke skále. Uvědomil si svoji chybu. Ten parchant využil tmu, aby se dostal ke zbrani. Ale neměl jen pušku. Prasknutí elektřiny a krátké zahučení vystřídal hlasitý řev.

Sonické dělo.

Graye zaplavil hluk, z něhož mu div nepopraskaly lebeční švy. Tentokrát neměl žádnou ochranu. Rychle ho zmáhala závrať. Zvedl pušku a naslepo vypálil ve směru zvuku, ale ten neztichl.

Z přetížení smyslů se mu zužovalo zorné pole.

Za chvíli ztratí vědomí.

18.18

Dylan opřel sonické dělo o kámen tak, aby zůstávalo otočené k úkrytu toho Američana, přiložil si útočnou pušku k rameni a přesunul se ke straně. Sám se držel z dosahu zvukových vln, ale z infrazvukových ozvěn se mu i tak ježily chloupky na rukách.

S úšklebkem si představil, co asi prožívá jeho protivník.

Udělal ještě dva kroky ke straně, aby co nejrychleji ukončil tuhle patovou situaci. Vrátil se téměř k místu, kde se ještě před chvílí schovával za mrtvolou Volitoxe. Brzy se mu naskytne čistá rána.

Najednou se mu něco zakouslo zezadu do nohy.

Sáhl si ke stehnu a odtrhl larvu o velikosti klobásy, spolu s kouskem vlastního masa. Nymfa se mu pokoušela zakousnout do prstů a dlaň mu leptaly kyseliny. Znechucený a polekaný Dylan hodil tvora do řeky.

Ohlédl se k hnízdu. Když se sonické dělo odvrátilo, larvy se zřejmě vracejí do své hromady kostí. Prozatím ale neviděl žádný pohyb, žádnou známku blížícího se nebezpečí. Hnízdo vypadalo prázdné jako před chvílí.

Tak kde jsou?

Ve své nervozitě se otřel ramenem o tělo královny a ucítil v mrtvé tkáni zachvění, jako kdyby tvor zničehonic ožíval.

Ne…

Uskočil. Najednou mu došla pravda.

To se nehýbá královna, ale něco v jejím nitru.

Na potvrzení jeho domněnky se z žaberního otvoru vysoukala tlustá šedá larva a těžce dopadla na břeh.

Dylan v hrůze couvl od mrtvoly, ze které vylézaly další a další nymfy, některé z žaberních otvorů, jiné z otevřené tlamy nebo z nosních záhybů.

Po útěku z hnízda nymfy určitě vyhledaly matku a ukryly se před zvukovým náporem do bezpečí v jejím nitru. Dospělci byli vůči takovým útokům imunní – nejspíš díky bioenergetickému poli, které jimi protékalo a jež v případě ohrožení chránilo i mláďata. Dylan věděl, že některé druhy ryb a žab mohou nosit potomky v těle, ale nikdo netušil, že to platí i pro Volitoxe.

Dokázal taky uhodnout, co je právě vyrušilo.

To já…

Ohlédl se k sonickému dělu. Vzpomínal si na divoké hemžení larev, když sem poprvé dorazil se svým týmem. Ještě se neuklidnily po ozvěnách z většího děla. Když před chvílí zapnul podobné zařízení, infrazvuk podráždil a rozzuřil nymfy uvnitř mrtvého těla.

Věděl, k čemu se schyluje.

Teď už larvy vylézaly do řeky i na břeh a řada z nich skákala směrem k němu. Dylan uhýbal a odrážel je pažbou pušky, dokud neustoupil až k sonickému dělu.

Zvedl talíř z kamene, přitiskl si ho k hrudi jako štít a nasměroval ho proti larvám – právě včas. Od řeky i mrtvého těla královny se k němu valila masožravá, pomstychtivá vlna.

Dylan zůstal stát a otáčel před sebou talířem ze strany na stranu jako požární hadicí. Nymfy se okamžitě začaly svíjet a plazily se pryč. Některé se pokoušely najít úkryt v matce a prorážely si cestu jejími tkáněmi. Jiné s hlasitým šplícháním skákaly do řeky.

Dylan ulehčeně vydechl – ale pak chodbou práskly dva výstřely.

První kulka přerušila kabel k sonickému dělu.

Druhá mu prostřelila pravé koleno.

Sonické dělo zmlklo a Dylan tvrdě dopadl na bok. Otočil se. Ten Američan stál u hromady kamenů, s kouřící puškou u ramene.

Dylan stál poprvé tváří v tvář svému protivníkovi.

Ne, to není poprvé, uvědomil si náhle. Vzpomněl si, že tentýž muž na něj hleděl oknem na ústředí DARPY.

„To je za doktora Lucia Raffeeho,“ řekl muž.

18.19

To bude stačit…

Gray, pořád lehce omámený a ohlušený, se odvrátil a nechal krvácejícího Wrighta ležet na zemi – viděl, jak po kamenech skáče několik masožravých slimáků a dopadá zraněnému na hruď a břicho.

Wright jich několik smetl stranou, ale když se pokusil chytit jednoho tvora, kterého měl na břiše, zkrvavenýma a popálenýma rukama ho nedokázal pořádně sevřít. Tvor se mu zavrtal do útrob a zmizel, jako červ v nahnilém jablku.

Wright zaječel a zazmítal se.

Gray uspokojeně odspěchal chodbou k ústí do Kolosea. Cestou k němu doléhaly Wrightovy výkřiky, ale ty za chvíli zmlkly. Kowalski na něj čekal v kabině většího tanku. Gray se vyšvihl na pás a nastoupil dveřmi pro spolujezdce.

„Hotovo?“ zeptal se Kowalski a zařadil rychlost. Motor zaburácel.

„Prozatím.“

„Tady bylo ticho po pěšině… až na výkřiky ze tmy. Myslím, že se tahle jeskyně postarala o ty dva dezertéry za nás.“

O Wrighta taky.

Gray ukázal ke světlům na vzdálené stěně. Dělal si starosti o Jasona a ostatní. Nechtěl už čekat ani o chvilku déle. „Pojedeme k Zadnímu východu.“

18.22

Jason se skláněl nad počítačem. Stella stála za ním, objímala se pažemi a v očích se jí leskly slzy. Každou chvíli se otáčela k oknu s výhledem na Koloseum.

Jason jí hned po příchodu pověděl o jejím otci. Stella jen přikývla – očekávala to, ale jeho smrt ji i tak zasáhla. Od té doby téměř nepromluvila.

„Co víte o tom kódu?“ zeptal se Jason, aby ji rozptýlil. K vyřešení téhle hádanky nutně potřeboval její pomoc. „Jak má být dlouhý? Záleží na velikosti písmen?“

Díval se na dialogové okno odpalovacího zařízení. Pokusil se do něj proniknout, ale narážel na důmyslnou obranu. Zabezpečení protibunkrových bomb bylo pevné jako skála. Bez dešifrovacího softwaru Sigmy neměl šanci.

Potřeboval znát kód.

Stella konečně promluvila. „Jestli je zdejší systém stejný jako ostatní na stanici, heslo může být libovolně dlouhé, ale musí obsahovat velká i malá písmena, přinejmenším jednu číslici a symbol.“

To byla běžná praxe.

„Neznáte nějaká otcova starší hesla?“ zeptal se Jason. Mnoho lidí se z pohodlnosti vracelo k dříve používaným heslům.

„Ne.“ Stella k němu přistoupila blíž. „Můj otec vám nedal žádné vodítko?“

Jason se zadíval do jejího ztrápeného obličeje. „Měl větší starosti o vás. Myslím, že vydržel tak dlouho jenom proto, aby se ujistil, že jste v pořádku.“

Po tváři jí stekla jediná slza, ale Stella ji rychle setřela. „Co když nešlo jenom o mě a o moje bezpečí?“

„Jak to myslíte?“

„Co když to heslo nějak souvisí se mnou? To se vám možná otec snažil naznačit.“

Jason se nad tím zamyslel. Řada lidí si vybírala hesla, která souvisela s blízkými osobami, a profesor svou dceru rozhodně miloval. „Zkusíme to.“

Jason naťukal Stellino jméno v různých obměnách, ale vzhledem k tomu, že součástí hesla musela být i nějaká číslice a symbol, nabízelo se příliš mnoho možností. Kód mohl pořád vypadat jakkoliv.

Zavřel oči a snažil se soustředit.

„Vyprávějte mi o otci,“ vyzval Stellu. „Jaký byl člověk?“

Zdálo se, že ji jeho nezvyklá otázka překvapila. „On… byl chytrý, zbožňoval psy a věnoval pozornost detailům. Věřil v řád a pořádek, v to, že všechno má být na svém místě. Ale když něco… nebo někoho miloval, miloval ho celým srdcem. Nikdy nezapomínal na narozeniny nebo výročí a vždycky posílal dárky.“

Vzpomínky pomalu vyplavovaly z jejího hlasu studený žal.

Jason se poškrábal na strništi na bradě. „Jestli byl tak metodický, patrně by nezvolil heslo náhodně. Bylo by to něco praktického, ale zároveň osobního.“ Otočil se ke Stelle. „Jako třeba vaše narozeniny.“

„Možná…“

Jason se sklonil nad klávesnicí a střelil po Stelle pohledem. Vyťukal datum narození, které mu nadiktovala, nejdřív podle britského zvyku.

17 January, 1993

Podržel prst nad enterem. „Tohle heslo obsahuje velké i malé písmeno, číslice i symbol.“

Stella mu s nadějí stiskla ruku.

Jason zmáčkl enter.

Objevilo se stejné chybové hlášení.

„To není ono,“ vydechl zklamaně.

Byl si tak jistý. Připadalo mu to správné.

Zkusil ještě americký zápis.

January 17, 1993

Zase nic.

„Možná bychom to měli vzdát,“ poznamenala Stella sklesle.

Jason o tom už taky uvažoval. Představil si exodus zdejšího života před náporem Wrightova sonického děla. Vlna paniky se jistě nevyhnutelně valí k původní stanici.

Ale možná se pletu… jeden zvukový pulz třeba nestačí.

Sonické dělo od té chvíle mlčelo.

To je jistě dobré znamení.

18.23

Dylan Wright ležel v kaluži krve. Skoro se nemohl hýbat a tělem mu tepala nesnesitelná bolest. Cítil v sobě pohyb larev.

Stal jsem se jejich hostitelem.

Další se krmily jeho tkáněmi, přisávaly se mu k nohám, pažím i obličeji, zalézaly mu pod šaty, zavrtávaly se pod kůži a zkoumaly všechny tělní otvory.

Ve třech zbývajících prstech na pravé ruce svíral malé zařízení. Krátce poté, co osaměl, ho vytáhl zpoza opasku. Na pár minut zřejmě ztratil vědomí, ale nezemřel.

Zatím ještě ne.

Zbývá udělat poslední věc.

Pohnul palcem a stiskl tlačítko na dálkovém aktivátoru sonického děla 4000X.

Dolehlo k němu ohlušující kvílení, jako kdyby svět truchlil nad svým zánikem.

Když musím takhle zemřít, ať peklo pohltí i zbytek země.

18.25

Gray si zacpal uši a ohlédl se směrem, odkud přijeli.

„Otočte to!“ vykřikl.

Kowalski zastavil vodní tank na břehu řeky nedaleko zničeného mostu. Dojeli skoro k Zadnímu východu, když se obří sonické dělo znovu probudilo k životu.

Co to sakra znamená?

I na velkou vzdálenost celý vnitřek tanku vibroval a Gray s Kowalským nebyli výjimkou.

Před chvílí prohledali kabinu, jestli neobjeví nějakou protihlukovou výbavu, ale našli jen měkké ucpávky do uší. Účinnější ochranu v podobě sluchátek zřejmě odnesli vojáci, kteří sestavovali sonické dělo.

„Bez lepší ochrany se zpátky nikdy nedostaneme,“ upozornil ho Kowalski. „Než tam dorazíme, poteče nám krev z očí a nejspíš i z mozků.“

Gray věděl, že jeho společník má pravdu. Zahleděl se přes řeku k záři Zadního východu.

V tom případě je to na tobě, Jasone. Musíš tenhle jeskynní systém pořádně utěsnit.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Kowalski.

Gray se zamyslel nad možnostmi, které se mu nabízely. „Vím o jedné protihlukové pomůcce, kterou jsme přehlédli.“

„Jaké?“

Gray se naklonil, vytáhl něco zpod sedadla a zvedl si předmět do klína.

Kowalski souhlasně přikývl. „To by mělo zabrat.“

Doufejme, že Jason je stejně vynalézavý.

18.26

Kvílení sonického děla rozechvívalo okna i podlahu. Stella a Jason stáli u okna a dívali se přes Koloseum na ostrůvek světla nedaleko od zadní stěny.

Copak se Grayovi nepodařilo Wrighta zastavit?

Někdo zjevně znovu zapnul velké dělo.

„Podívejte,“ ukázala Stella. „Na protějším břehu řeky stojí vodní tank.“

Jason už si taky všiml dvou kuželů světla.

Ale jsou to přátelé, nebo nepřátelé?

Odpověď nebyla tak důležitá jako umlčet to děsivé kvílení, které vyhánělo veškerý zdejší život k povrchu – nebo ještě líp, trvale uzavřít vzdálený východ.

Jason se vrátil k počítači. Na obrazovce zůstávalo poslední heslo – datum Stellina narození –, překryté červeným chybovým hlášením. Nic dalšího už Jason nezkoušel. Zasekl se na Stelliných narozeninách a pořád si byl jistý, že se s nimi nemýlil.

Co jsem přehlédl?

Rychle vyzkoušel další varianty číslicového a písmenného vyjádření data, dokonce i latinský a řecký překlad – Stellin otec latinu i řečtinu ovládal a měl je rád.

Nic, nic a ještě jednou nic.

Jason bouchl pěstí do stolu. „Nepřehlédli jsme na vašich narozeninách ještě něco?“

Stella zavrtěla hlavou. „Nic mě nenapadá.“

Jason se snažil soustředit, což bylo vzhledem k tlumenému jeku sonického děla krajně obtížné.

„Podle toho, jak jste otce popisovala,“ řekl, „měl smysl pro detaily a výplody fantazie ho nezajímaly.“

„To je pravda,“ přikývla. „Možná s výjimkou tohohle místa. Antarktidy. Konec světa vždycky považoval za kouzelné místo.“

Kouzelné jako jeho dcera…

Vtom mu došla odpověď.

No jistě.

Lidé často použili nějaký trik, aby se zjevný kód zdál být komplikovanější, ale přitom zachovali jeho jednoduchost nebo význam. Tohle řešení by se obzvlášť líbilo člověku, jehož jedinou slabostí byla Antarktida, země na konci světa.

Jason vyťukal nové heslo a stiskl enter.

Otevřelo se zelené okno. Heslo bylo přijato.

„Dokázal jste to!“ vydechla Stella.

Jason se podíval na přijaté heslo.

3991 ,yraunaJ 71

Datum Stellina narození, jen zapsané pozpátku, obráceně, jako by člověk musel otočit Zeměkouli, aby si pořádně prohlédl tento světadíl.

Jason klikl na zelené dialogové okno, aby se dostal k ovládání odpalu. Otevřelo se nové okno s jednoduchými pokyny a Jason se podle nich přesně řídil, dokud se nerozblikalo červené varování s obdélníkem, ve kterém byl nápis Odpal.

Jason se odsunul od stolu a kývl na Stellu.

„Měla byste to udělat vy.“

Stella přikývla, natáhla se ke klávesnici a stiskla tlačítko.

18.28

Gray stál na střeše tanku, když se mu svět zhoupl pod nohama a vozidlo se zakymácelo. Otřes doprovodilo dunivé zaburácení. Gray se podíval ke vzdálenému Pekelnému mysu a ohlédl se k Zadnímu východu.

Dobrá práce, chlapče.

Pro případ, že protibunkrové bomby nezatarasily jeskynní systém úplně, Gray zvedl svoje improvizované protihlukové zařízení a položil si ho na rameno. Vzhledem k tomu, že tuto zbraň používal Dylan Wright i na povrchu, Graye nijak nepřekvapilo, když ji našel v jeho vozidle.

Namířil dlouhou hlaveň raketometu ke vzdálené záři kolem sonického děla a stiskl spoušť.

Z hlavně vyletěl granát s raketovým pohonem, prosvištěl téměř prázdným Koloseem a se zášlehem ohně vybuchl v cíli u zadní stěny. Ozvěna výbuchu rychle dozněla.

Gray zavřel oči a spokojeně vydechl.

V pekle konečně opět zavládlo ticho.

33. kapitola

30. DUBNA, 14.29 BRAZILSKÉHO ČASU

RORAIMA, BRAZÍLIE

Jenna stála se založenýma rukama u kmene mahagonového stromu. Trvalo dlouho, než se vrátili trasou, kterou s Jorim absolvovala v korunách. Cíl jí nakonec pomohlo najít bzučení sršňů, již zabili toho nešťastného vrabce.

Cutter se dotkl jejího ramene a odtáhl ji stranou. „Držte se dál.“

Z větvoví nad nimi seskočili dva domorodci. Jeden držel mačetu, druhý nějaký předmět zabalený do deky.

„Rychle,“ řekla.

Muž položil předmět na zem a odhrnul deku. Uvnitř bylo lenochodí mládě, stále zamotané do ostnaté liány.

Žije ještě?

Jenna se sklonila, aby odsunula úponek liány, ale Cutter ji zarazil.

„Sledujte,“ řekl.

Dobytčí holí uštědřil odříznutému konci chapadla elektrický šok. Proud proběhl celým stonkem, který se jednou stáhl a ochabl. Zpětné háčky se zatáhly. Cutter špičkou hole odtáhl smyčky liány z mláděte.

Jenna okamžitě přiklekla ke zvířeti a položila mu dlaň na hruď. Ucítila tep. Žebra se roztahovala a stahovala s mělkými nádechy a výdechy. Z řady miniaturních bodných ran po celém těle prýštila krev.

„Jori říkal… jed,“ podařilo se jí vypravit těžkým jazykem přes mlhu v hlavě.

„Megatherium má tuhý kořínek. Tak jsem je stvořil. Proto jsem z nich udělal všežravce místo býložravců. Aby měli širší paletu výživových možností.“ Kývl k mláděti. „A taky jsou odolnější proti toxinu té liány. Pomalu se mu přizpůsobují, protože ho mají v bezprostředním okolí.“

Jenna se shýbla a vzala mládě do náruče. Malý lenochod byl těžší, než čekala – vážil skoro dvacet kilo. Položila si ho přes rameno a znovu uslyšela to kníknutí. Mládě otočilo čenich k jejímu krku a s povzdychem se o ni opřelo.

„Jeskyně,“ zamumlala Jenna.

„Tudy.“ Cutter kývl na čtyři zbývající muže a vykročil.

Jenna šla mezi nimi, nechala se vést a napodobovala jejich pohyby – v tomhle nebezpečném lese si musela dávat pozor. Mládě si tiskla co nejblíž k tělu, jen občas ho přemístila na druhé rameno.

„Chcete, abych ho nesl já?“ zeptal se jí Cutter.

„Ne.“

Nedokázala by vysvětlit proč, ale věděla, že tohle břímě musí nést ona. Hledaní tvorové nebyli nějaká hloupá zvířata. U elektrifikovaných klecí počkali, až na ně Jori vyleze, a teprve potom zaútočili. A teď zase unesli chlapce, snad v naději, že hrozba vyžene narušitele z jejich území. Pokud měl Jori přežít, musela respektovat jejich inteligenci.

Okolní les byl čím dál vyšší a větvoví hustší. Ze sluneční záře zůstalo jen smaragdové šero, zatímco houby na kmenech se zdály být jasnější. I podrostu ubývalo, protože k němu vyšší stromy nepropouštěly dost světla.

Konečně v temnějších stínech před sebou rozeznala černé skalní stěny porostlé liánami a orchidejemi. Pach zesílil – Jenna v něm rozeznávala vlhké kožešiny a hnijící maso. Objevilo se několik ústí do jeskyní. Některá vypadala zcela přirozeně, jiná byla podle vzhledu rozšířena drápy.

Cutter zpomalil.

Obyvatele jeskyní nebylo nikde vidět.

„Co teď?“ zeptal se Cutter.

„Měla bych jít,“ zamumlala Jenna. „Jenom já. Zůstaňte tady.“

Minula Cuttera a dál pokračovala sama. Zastavila se až na místě, odkud viděla, jak se v černých jeskyních pohybují tmavší stíny.

Sledují mě…

Zvedla mládě a sedla si se zkříženýma nohama na zem. Malého lenochoda si položila do klína. Mládě tiše kníklo, jako kdyby si stěžovalo, a kleplo ji zahnutým drápem, ale pak se uklidnilo.

Jenna seděla a čekala.

Začala broukat ukolébavku – na slova si nevzpomínala, ale melodie jí utkvěla v paměti.

Konečně se objevil dospělý lenochod. Vyšel z jeskyně na kloubech prstů s dlouhými drápy. Podle výrazných bradavek na hrudi se jednalo o samici. Zvíře zvedlo hlavu a tiše zafunělo.

Mládě se pohnulo, otočilo hlavu za zvukem a dvakrát zabečelo.

Očividně matka a dítě.

Jenna velice pomalu položila mládě na zem a nahrbeně, s podřízeně skloněnou hlavou se vzdálila.

Samice si došla pro mládě, něžně ho nabrala na drápy jedné přední nohy a přitiskla si ho k hrudi. Pak se otočila a odšourala se zpátky do svého brlohu.

Jenna si zase sedla a čekala. Občas zvedla hlavu a napodobila funivý zvuk. Smečka ji viděla, jak se pohybuje korunami stromů s Jorim. Budou věřit, že je jeho matka. Proto musela to mládě nést sama, aby měla po celém těle jeho pach. Aby podpořila dojem mateřství a péče o potomka.

Uplynulo deset minut. Jenně se přemýšlelo čím dál obtížněji. Na krátkou chvíli dokonce zapomněla, proč tu je, a začala se zvedat. Vtom znovu zahlédla pohyb a z jeskyně po její levici se vyřítila malá postava.

Jori k ní doběhl a skočil jí do náruče tak prudce, až se Jenna překulila na záda.

„Pozor,“ zachraptěla.

Jori jí pomohl vstát a Jenna se velice opatrně zvedla.

Najednou z jeskyně vyběhl mohutný samec a zamířil přímo k ní. Jenna strhla Joriho za sebe. Věděla, že kdyby se dali na útěk, přišli by oba o život. Zůstala stát a pažemi chránila chlapce za sebou. Obličej nechávala lehce odvrácený, aby lenochod nebral čelní pohled jako výzvu.

Tvor se prudce zastavil s čenichem těsně u jejího obličeje. Jeho dech čpící krví, masem a divokostí jí rozechvíval chloupky na vlhké tváři. Bylo to stejné zvíře jako předtím, to, které ji sledovalo na kraji mýtiny.

Lenochod ji očichal od hlavy po rozkrok a šťouchl do ní čenichem, ne aby ji pobídl k odchodu, ale jako něco na způsob pozdravu. Jako kdyby říkal Taky tě znám.

Začal se odvracet a Jenna o krok ustoupila.

Tichou džunglí se rozlehl výstřel z pušky.

Samcovo ucho se proměnilo v oblak krve a chlupů. Tvor zařval, prudce se otočil a máchnutím přední končetiny odmrštil Jennu stranou.

Další kulka se mu zaryla do boku.

„Běž, Jori,“ řekla Jenna, i když měla co dělat, aby po té ráně popadla dech.

Chlapec jí místo toho přispěchal na pomoc a přiběhl k nim i Cutter, aby ochránil svého syna.

Další střela zasáhla zvíře do hlavy, ale odrazila se od jeho tlusté lebky. Jenna uviděla Rahei, která ležela na břiše u hromady kamenů pod skalní stěnou. Musela se tam připlížit velice pomalu a opatrně, takže o ní smečka nevěděla.

Cutter chytil Joriho za paži, aby odtáhl chlapce za sebou.

Lenochod postřehl pohyb a zaútočil.

Jenně se podařilo strhnout Joriho na zem a zalehnout ho vlastním tělem. Hlavní nápor zuřivosti tak schytal Cutter, kterého tvor srazil na záda a drápem mu rozťal vestu i košili. Cutterovi se na hrudi objevil výrazný škrábanec.

Muži za Cutterem zahájili zuřivou střelbu.

Ubohé zvíře se před deštěm kulek přikrčilo jako před prudkým poryvem větru, ale ani jeho majestátní trup nemohl odolávat soustředěné palbě dlouho. Lenochod se zachvěl, o krok ustoupil a těžce padl na zem těsně vedle Cuttera.

Jenna s Jorim k němu přiskočili a zvedli Cuttera ze země.

Rahei vyběhla z úkrytu jako gazela. Zjevně se radovala, že se podílela na zabití toho zvířete, ale ani na okamžik si nepřestala dávat pozor na ústí jeskyně, ani na okamžik se k nim neotočila zády.

Z jedné chodby se vynořil menší lenochod, snad partnerka zabitého samce. Rahei bleskurychle vypálila, ale kulka jen škrábla tvora na rameni. Zvíře zabrzdilo, máchlo druhým předloktím směrem k Rahei a rozevřelo drápy. Ze sevření mu vyletělo cosi zabaleného do listu. List za letu odpadl, ale jeho obsah – malý a černý – zasáhl Rahei do obličeje.

Žena se zapotácela, jako kdyby ji zranila kulka. Otočila se a Jenna uviděla, jak se jí na tváři leskne malá ebenová žabka. Rahei vykřikla, upustila pušku a hrábla si rukou do obličeje. Smetla obojživelníka dolů, ale na kůži jí zůstávala krvavě červená skvrna. Klesla na kolena, celá se prohnula a otevřela ústa. Ruce i nohy se jí škubaly jako při epileptickém záchvatu.

Nakonec se zhroutila na bok a znehybněla. Byla mrtvá. Zkušenou lovkyni přemohla obyčejná žába.

To byl určitě jeden z Cutterových jedovatých výtvorů.

Jako kdyby násilná smrt byla signál, z jeskyní se vyřítili další lenochodi, přilákaní křikem, krveprolitím a smrtí jednoho z jejich druhů.

Jenna s ostatními prchala pralesem, pronásledovaná řevem z mnoha hrdel. Všichni utíkali, aniž by se třeba jen pokoušeli střílet.

To nemůžeme stihnout…

Vtom se nad nimi rozdělilo větvoví a tmu pročísl kužel sluneční záře. Stromy se kymácely v silném vichru. Létající stroj nad nimi řval mnohem hlasitěji než všechna Megatheria.

Smečka se stáhla do hlubšího stínu a po chvíli se vystrašeně a zmateně obrátila na útěk.

Z letadla se po lanech hladce spustili muži v neprůstřelných vestách a s automatickými zbraněmi v rukách.

Rychle obklíčili Cutterovu skupinu a odzbrojili ji.

Jeden z vojáků přistoupil k Jenně. „Byla pěkná fuška vás najít.“

Posunul si přilbu do týla a před Jennou se objevila povědomá tvář. Poznala ho i přes závoje mlhy a úlevou se usmála. Duši jí zalila vlna tepla – nová, dosud neprozkoumaná emoce mezi ní a tímto statečným mužem.

„Drakeu…“

„Pamatujete si na mě. To je určitě dobré znamení.“ Natáhl se k ní, zabodl jí do krku injekční jehlu a stiskl píst. „Malý dárek od doktora Hesse.“

14.39

Cutter stoupal na nosítkách z temného větvoví do denní záře. Rozhlížel se po svém království, po terasovitých zahradách, po Galapágách v oblacích. Vzpomínal na svá vítězství i prohry.

Obklopovala ho evoluční dílna, fungující podle jednoduchého výnosu.

Přežití nejzdatnějšího.

Zákon džungle.

Ale do dokonalé zahrady jeho duše se usadily pochyby, nepřehlédnutelný zárodek nových možností, které mu ukázala drobná Eva v masce správkyně parku. Nasměrovala ho k novému Edenu, který by možná nemusel být tak temný.

Dnes se stal svědkem něčeho nového.

Zákon džungle není jediné pravidlo, jímž se život a evoluce řídí. Stejně silným faktorem může být altruismus, dokonce morálka – i ta může přetvořit svět a povznést ho k životaschopnější, zdravější existenci.

Ano…

Bylo načase začít znovu, založit novou zahradu.

K tomu je ale třeba zahubit a vymazat starou.

Jde přece o moje dílo. Proč bych se o něj měl dělit se světem, který není zdaleka připravený a nevidí věci tak jasně jako já?

Strčil ruku do kapsy a představil si nálože rozmístěné v nejstarších chodbách pod závrtem.

Stiskl tlačítko, kterým spustil odpočítávání.

Bůh stvořil nebesa i zemi za sedm dní.

On zničí svoje dílo za sedm minut.

11.40 KALIFORNSKÉHO ČASU

POHOŘÍ SIERRA NEVADA, KALIFORNIE

Lisa jela přes základnu na korbě Dodge Ram 2500 s krycí plachtou a rukou přidržovala Nikkův hermeticky uzavřený box. Desátník Jessupová seděla vepředu se svým přítelem Dennisem Youngem, růžolícím mladým kaplanem s velkým srdcem.

Podle Lisiných pokynů tiskl Dennis pedál plynu k podlaze a řítil se přes opuštěnou základnu. Neměli čas na banality typu stopek nebo semaforů. Lisa se podívala na Nikka. Nebylo pravděpodobné, že přežije další dvě hodiny. Vykazoval příznaky celkového selhání orgánů.

Vydrž, Nikko.

Vjeli na prázdné parkoviště zdejší malé nemocnice, která nedávno pořídila na radiologické oddělení nový přístroj na magnetickou rezonanci. Už tady na ni čekal Edmund Dent. Lisa během přípravy na Nikkův transport sezvala všechny klíčové postavy právě sem.

Nákladní auto zamířilo ke vchodu na pohotovost. Dennis dupl na brzdu a zastavil těsně před Edmundem. Virolog mávl na několik svých kolegů, kteří tu zůstali jako poslední, společně vyložili Nikka a vydali se s ním k radiologickému oddělení.

Edmund Lise udýchaně hlásil: „Skener už je zahřátý a magnety nastavené na…,“ zkontroloval, co měl napsáno na hřbetě ruky, „statické magnetické pole o síle 0,456 tesla.“

„Co vzorek těch virů?“

„Ten mám tady.“ Vytáhl z kapsy zkumavku se zátkou přelepenou páskou.

Není nad improvizaci.

Na radiologii našli dva členy jaderného týmu s doktorem Lindahlem.

„Doufám, že nepůjde o ztrátu času,“ přivítal ji Lindahl. „Až bude po všem, zahájím oficiální šetření vašeho chování. Unesla jste pokusné zvíře.“

„Nikko není žádné pokusné zvíře. Je to vyznamenaný pátrací a záchranářský pes, který onemocněl, když nám všem pomáhal.“

„To je jedno,“ pokrčil Lindahl rameny. „Začněte, ať to máme za sebou.“

Ve čtyřech zvedli Nikkův utěsněný box na stůl magnetické rezonance.

Technik zaklepal na sklo. „Žádný kov!“

Lisa v duchu zaklela. Na tohle ve spěchu zapomněla. Do skeneru se nesmělo dát nic kovového a Nikkův box kov obsahoval.

Edmund se na ni podíval.

Copak nic nemůže jít jednoduše?

Ukázala ke dveřím. „Všichni ven.“

„Liso…,“ ozval se Edmund. Z jeho tónu bylo jasné, že si uvědomuje, co chce Lisa udělat. „Co když jsou ty údaje falešné? Nebo prostě špatné?“

„Radši to risknu, než abych nechala vybuchnout jadernou bombu v těchhle horách. Kromě toho to z vědeckého hlediska zní věrohodně.“ Dostrkala ho ke dveřím a vzala mu z rukou zkumavku. „Ven.“

Jakmile osaměla, přistoupila k Nikkovi, zhluboka se nadechla a otevřela box.

Doufám, že se nepleteš, Paintere.

Opatrně posunula Nikka na stole o kus dál. Jeho ochablé tělo jí připadalo mnohem lehčí, jako kdyby ho něco životně důležitého už opustilo. Položila mu dlaň na bok. Bylo přijemné dotýkat se ho holou rukou bez rukavice. Pohladila ho po srsti.

Hodný kluk.

Zkumavku s virem položila vedle Nikka a ukázala technikovi vztyčené palce.

Po několika vteřinách se z přístroje ozvalo hlasité cvakání a stůl s Nikkem pomalu projel prstencem magnetů. Pro jistotu celou proceduru zopakovali ještě jednou.

Lisa nervózně přecházela po místnosti a okusovala si nehet.

Před svatbou budu potřebovat manikúru.

„Hotovo,“ oznámil technik přes interkom.

Lisa rychle zvedla z plastového vozíku injekční jehlu, odebrala vzorek krve z Nikkovy kanyly a vstříkla ho do vakuové zkumavky. Tu pak společně s Edmundovou zkumavkou vložila do sáčku na biologicky nebezpečný odpad, jehož se dotýkala jen sterilními rukavicemi. Sáček nechala u dveří a ustoupila.

Edmund se odvážil vzít si vzorky osobně.

„Pospěšte si,“ řekla Lisa.

Edmund přikývl a odběhl ke své laboratoři v hangáru.

Uběhlo nejdelších deset minut v jejím životě. Mezitím sama projela skenerem, aby magnety zabily případnou nákazu z Nikkova těla, sedla si k němu a držela jeho hlavu v klíně.

Konečně se z interkomu ozval Edmundův telefonát.

Lisa slyšela v jeho hlase vítězoslávu. „Ten virus je mrtvý. Zbyla z něj genetická kaše. To platí pro čistý vzorek i virové částice v Nikkově krvi.“

Lisa zavřela oči a sklonila se nad Nikkem.

„Vidíš, jaký jsi pašák,“ zašeptala mu.

Jakmile se trochu sebrala, zavolala Edmundovi. „Jaký je další plán?“

V pozadí slyšela hádku a zvýšené hlasy – především Raymonda Lindahla.

„Pořád máme potíže,“ řekl Edmund. „A hádejte, kdo je dělá.“

Lisa ukončila spojení a přemýšlela, co by měla podniknout.

Než se stačila rozhodnout, rozrazily se dveře a dovnitř vpadla Sarah. Namířila na Lisu prst. „Všechno jsem slyšela. Radši tam hned vyrazte. Já pohlídám psa. Dennis vás odveze.“

Lisa se usmála, objala ji a vyběhla ze dveří.

Dennis projel těch čtyři sta metrů maximální rychlostí a Lisa vyskočila z vozu, ještě než úplně zastavil. Vběhla do hangáru. Lindahl k ní stál zády a dohadoval se s vrchním jaderným technikem.

„Budeme se držet původního plánu, dokud nedostanu z D. C. jiné instrukce,“ říkal právě. „Všechny nové výsledky jsou přinejlepším předběžné a podle mého názoru stále sporné.“

„Ale pane, můžeme snadno upravit…“

„Nic se nemění. Zůstaneme u domluveného postupu.“

Lisa došla k Lindahlovi a poklepala mu na rameno. Když se k ní otočil a překvapeně otevřel ústa, rozpřáhla se a tvrdě ho uhodila pěstí do obličeje. Lindahlova hlava se zvrátila dozadu a Lindahl se v bezvědomí zhroutil na podlahu.

Lisa bolestně potřásla rukou a kývla na vrchního technika. „Co jste to říkal?“

„Podle toho, co jsme se právě dozvěděli, bych měl být schopný snížit sílu nálože na jedinou kilotunu. Pokud ji odpálíme ve výšce šesti kilometrů – do které se ten bezpilotní vrtulník dokáže vznést –, měla by vyprodukovat elektromagnetický pulz o síle nejméně 0,5 tesla a pokrýt s ním víc než dostatečnou rozlohu, aniž by ji zamořila větší radiací než od zubařského rentgenu.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Pořád můžeme stihnout polední termín.“

Lisa přikývla. „Udělejte to.“

„A co D. C.?“

„O D. C. se postarám já. Vy dostaňte tu bombu do vzduchu.“

Technik odspěchal a Lisa se podívala na pohmožděné klouby prstů.

Rozhodně budu potřebovat manikúru.

14.45

RORAIMA, BRAZÍLIE

Kendall sledoval, jak pod nimi mizí stolová hora. Valor V-280 se zvedal z vrcholu. Zbývala pouhá minuta, než vybuchnou Cutterovy nálože a zničí děsivý experiment v oboru syntetické biologie a genového inženýrství.

Ještě že tak.

Obrátil se zpátky do kabiny plné lidí. Cutterův soukromý vrtulník už odletěl s Ashuu a Jorim, ale až poté, co nadvakrát přepravil domorodé dělníky do okolního deštného lesa, z dosahu nebezpečí.

Kendall se momentálně dělil o zadní část kabiny s Cutterem, který byl připoutaný k nosítkům a jednu ruku měl připevněnou k zábradlí. Ke kanyle na hřbetě jeho ruky byla připojena infuze. Hluboké rány potřebovaly odborné ošetření, ale provizorní tlakový obvaz kolem hrudníku by měl vydržet, dokud letadlo za dvě hodiny nedorazí do Boa Vista, aby načerpalo palivo.

Cutter hleděl z okna u své hlavy. „Deset vteřin.“

Kendall se podíval stejným směrem, na vrchol tepui zahalený v oblacích. V duchu odpočítával. Když dospěl k nule, z vrcholu vystřelil vysoký sloup dýmu a kamenů, který zastínil slunce a zbarvil ho do krvavě červeného odstínu. Vrchol hory se rozpadl za doprovodu dunění, které jako kdyby truchlilo za smrt tolika zvláštních druhů. Tepui pomalu pukala a začaly se z ní odlamovat kusy skály jako kry od tajícího ledovce. Jezero se přelilo přes okraj jedné pukliny a vodní stěna odrážela krvavé sluneční světlo jako proud žhavého ohně.

„Krása,“ zašeptal Cutter.

„Případný konec Temného Edenu,“ dodal Kendall.

Cutter se ohlédl na Jennu. „Ale něco jste z něj zachránil. Pro ni.“

„A možná pro celý svět.“ Kendall si vybavil, jak před zničením laboratoře horečně pátral po těch ampulích. „Váš lék může pomoct proti jiným duševním chorobám. Rozhodně stojí za další studium. Z vaší práce třeba ještě vzejde něco dobrého.“

„Nic jiného jste nezachránil? Nic z mé genetické knihovny?“

„Ne. Je lepší, když je jednou provždy pryč.“

„Nic se neztratí navždycky. Zvlášť když je to tady.“ Cutter si poklepal na hlavu.

„Dlouho to tam nebude,“ řekl Kendall.

Cutter byl příliš nebezpečný.

Zatímco všichni sledovali představení za oknem, Kendall vytáhl z kapsy lahvičku, kterou si tam nenápadně schoval ještě v laboratoři. Cutter ji v panickém strachu o syna nechal stát na stole. Kendall se předklonil a přiložil Cutterovi ke krku injekční pistoli. V lahvičce byl stejný roztok, který Cutter použil na Jennu. Poslední dávka Cutterova prionu.

Cutter vytřeštil oči hrůzou, když Kendall stiskl spoušť a stlačený vzduch mu vstříkl dávku do těla.

Druhou rukou přidal do Cutterovy infuze sedativum.

„Až se vzbudíte, příteli, bude po všem.“

Cutter s děsem v očích přihlížel.

„Tentokrát Cutter Elwes zemře,“ slíbil mu Kendall. „Možná ne tělo, ale mysl ano.“

34. kapitola

29. KVĚTNA, 23.29 KALIFORNSKÉHO ČASU

JOSEMITSKÉ ÚDOLÍ, KALIFORNIE

„Nebyla to zrovna svatba na pláži, jakou sis představovala,“ řekl Painter. V jedné ruce kolébal sklenku se skotskou a druhou objímal svou životní lásku.

„Byla dokonalá.“ Lisa se k němu přitulila.

Oba se převlékli z formálních šatů a usadili se v pohodlném křesle pro dva před masivním kamenným krbem v hlavní hale hotelu Ahwahnee. Večírek pomalu končil a hosté se rozcházeli do pokojů nebo odjížděli domů.

Svatba proběhla za soumraku na širokém, krásně osvětleném trávníku se spoustou květin včetně Lisiných oblíbených chryzantém s karmínově červenými okvětními plátky lemovanými zlatem. Hotel je dokonce pohostil zadarmo, jako malé poděkování za všechno, čím oba přispěli k záchraně údolí a okolní oblasti. Štědrou nabídku umožnila skutečnost, že se turisté vraceli jen pomalu.

Bioterorizmus a jaderné bomby…

Potrvá delší dobu, než se Josemitské údolí zbaví špatné pověsti, ale prozatím jim to usnadnilo plánování svatby na poslední chvíli. Počkali, dokud se Josh nezotavil natolik, aby se jí mohl zúčastnit na nejnovějších protézách od DARPY. U svatebního stolu si měl hodně o čem povídat s Monkem. Lisin mladší bratr byl za daných okolností pozoruhodně optimistický, a dokonce se chtěl vrátit do hor, aby čelil novým výzvám.

Poslední důvod, proč si zvolili toto místo, spočíval v tom, že bylo tak blízko jezeru Mono, kde ještě pořád probíhal úklid a monitorování následků. Lisa spolupracovala s doktorem Edmundem Dentem a jeho skupinou a Painter zase využil příležitosti, aby strávil víc času mimo kancelář a s Lisou. Kat dohlížela na každodenní fungování Sigmy, s výjimkou tohoto víkendu.

Krátce po večeři s Monkem a oběma dcerami v náručí odešli do svých pokojů a brzy ráno odletí domů. Po dobu jejich nepřítomnosti pevnost v D. C. hájil Gray, který se z osobních důvodů musel zdržovat poblíž domova.

Pokud šlo o další hosty…

Přišoural se k nim Kowalski se sakem přehozeným přes ruku a s rozepnutými knoflíčky u krku. Bafal z doutníku.

„Myslím, že byste tu neměl kouřit,“ upozornila ho Lisa.

Kowalski vytáhl nedopalek z pusy a podíval se na něj. „No tak, vždyť je z Kuby. Vznešenější kuřivo už nenajdete.“

Za ním prošla k parkovišti Jenna s Nikkem na vodítku. „Musím si něco zařídit venku,“ řekla. „Nebo spíš Nikko.“

Sibiřský husky se stejně jako Josh plně uzdravil a dokonce si za svoje zásluhy vysloužil medaili.

Kowalski se za nimi zaškaredil a zavrtěl hlavou. „Nejdřív Kain, teď tenhle pes. Sigma si brzo bude muset pořídit vlastní boudy.“ Namířil doutník na Paintera. „A ať vás ani nenapadne, že je budu čistit.“

„Domluveno.“

Kowalski přikývl a vzdálil se v oblaku doutníkového dýmu.

Painter si povzdychl. „Nepůjdeme taky?“ zeptal se Lisy.

„Jistě.“ Vložila mu ruku do dlaně. „Ale nečekáš, že budeme spát?“

Painter ji jemně přivinul k sobě a políbil ji. Oddálil svá ústa jen na tak dlouho, aby řekl: „Kdo by mohl spát? Musíme přece založit rodinu.“

30. KVĚTNA, 6.36

LEE VINING, KALIFORNIE

Jenna jela centrem městečka ve svém novém pickupu Ford F-150 s čerstvým potiskem loga kalifornských správců parku. Šlo o malý dárek od ministerstva za všechno, co se stalo. I vnitřek vozu ještě voněl novotou.

Ne že by to vydrželo dlouho.

Ze zadního sedadla jí do ucha funěl Nikko. Normálně by ho pokárala, ale teď se jen natáhla dozadu a pohladila ho po čenichu. Po tělesné stránce už byl úplně v pořádku, ale Jenna na něm viděla doznívající známky posttraumatického stresu. Držel se víc u ní a déle váhal, než někam vyběhl. Postupně se však dostával i z toho.

Jako já.

Pořád si pamatovala, jaký to byl pocit, když se propadala do houstnoucí mlhy, která ji vyplňovala a vytěsňovala z ní všechno ostatní.

Ještě teď se zachvěla. Stále si nebyla jistá sama sebou. Když zapomněla klíče, přemýšlela, jestli nejde o příznak poškození mozku. Nebo když nemohla najít správné slovo, případně si nevybavovala nějakou adresu či telefonní číslo. Zneklidňovalo ji to.

Proto začala vstávat hned za rozbřesku. Vždycky milovala rána u jezera. Slunce barvilo zrcadlovou hladinu myriádou odstínů, jež se s každým ročním obdobím měnily. Ulice byly ještě víceméně pusté. I na vrcholu sezóny se město teprve probouzelo, zívalo a protahovalo si nohy.

Ranní klid jí dával příležitost k přemýšlení a soustředění. A to teď potřebovala nejvíc ze všeho.

Rána pro ni ale znamenala i něco dalšího.

Zvedla vysílačku a zavolala na dispečink. „Bille, za chvíli si udělám pauzu a načerpám palivo.“

„Rozumím.“

Zaparkovala pod žlutou vývěskou Nicelyho restaurace a vystoupila s Nikkem z vozu. Se zacinkáním zvonku nad dveřmi vešla dovnitř. Barbara za pultem jí podala kelímek s horkou kávou, nejlepší ve městě, a hodila Nikkovi psí suchar. Nikko ho zkušeně chytil rovnou ze vzduchu.

Jenna ale přidala k ranní rutině nový prvek.

Od jednoho stolu na ni zavolal muž, který se ani neobtěžoval zvednout hlavu od novin. „Dobré ráno, drahá.“

Jenna k němu došla a posadila se vedle něj. „Co plánuješ na dnešek?“ zeptala se Drakea. Přijal trvalé místo instruktora na horské základně.

„Znáš to,“ pokrčil rameny. „Nejspíš budu zase muset zachraňovat planetu.“

Jenna přikývla a napila se kávy, div si neopařila rty. „Stejný průsery, jenom jiný den.“

Drake jí podal sportovní přílohu a Jenna se do ní začetla.

V jednoduchosti je krása.

14.07 GREENWICHSKÉHO ČASU

ZEMĚ KRÁLOVNY MAUD, ANTARKTIDA

„Kamaráde, jestli se sem budete pořád vracet, možná byste si u mě měl zažádat o slevu.“

Jason poklepal britského pilota po rameni, dopnul si bundu až k bradě a natáhl si kapuci. „Možná to udělám, Barstowe.“

Vyskočil z Twin Otteru na led a podíval se na shluk budov, které ve stínu černých rozeklaných skal pohoří Fenriskjeften připomínaly rozházené hračky. Jako kdyby Zadní východ byl semínkem, které díky teplu zdola vypučelo do podoby rozrůstající se mezinárodní výzkumné stanice.

Hodně pokročili.

Pořád si vzpomínal na tu cestu před měsícem, když vystoupal s Grayem, Kowalským a Stellou Zadním východem z Pekelného mysu. Jak Stella slibovala, na povrchu čekal garážovaný vodní tank, v němž se vrátili k pobřeží a připojili se k doktorce Von Der Brueggeové a zbylým výzkumníkům ze stanice Halley VI. Po odeznění sluneční bouře se zkontaktovali se stanicí McMurdo a požádali o pomoc.

Teď jsem zase zpátky.

Měl k tomu ale dobrý důvod, který právě vyšel z jedné z nejvyšších nových budov pomalovaných červenou a černou barvou Britského antarktického výzkumného programu podobně jako Twin Otter. I na její bundě se skvěla písmena BAVP.

Kráčela k němu se staženou kapucí, jako kdyby se procházela po parku a ne po zimní antarktické krajině. V tuto roční dobu se světadíl nořil do věčné noci, ale obloha posetá hvězdami a stříbrný úplněk poskytovaly dostatek světla, zejména v kombinaci s přelévajícími se vlnami jižní polární záře.

„Moc ráda tě zase vidím, Jasone.“ Stella ho objala. Tiskla se k němu o něco déle, než Jason čekal, ale nestěžoval si.

„Musím ti toho tolik říct a ukázat.“ Obrátila se, aby ho odvedla ke stanici, ale Jason zůstal stát.

„Četl jsem zprávy,“ usmál se. „Máš plné ruce práce. Otevření vybraných částí Pekelného mysu jako chráněných biosfér musí být náročný projekt. Pořád jsem ti sliboval zkušené pomocníky a konečně ti je můžu osobně představit.“

Jason mávl k zadní kabině letadla. Dveře se otevřely a objevili se dva lidé v obnošeném polárním oblečení. Žena si upravila dlouhý ohon vlnitých černých vlasů protkaných několika stříbrnými nitkami a přetáhla si přes hlavu kapuci. Doprovázel ji vyšší muž sportovní postavy, jehož věk by většina lidí vůbec neuhodla. Vypadali, že k sobě nerozlučně patří.

Jason je představil. „Moje matka Ashley Carterová a nevlastní otec Benjamin Brust.“

Stella jim potřásla rukou. Překvapený úsměv ji ještě zkrášloval. „Moc ráda vás oba poznávám. Pojďte dál, ať se všichni ohřejeme.“

Otočila se, aby je odvedla ke stanici, kde teď byl nový vchod do podzemního světa. Ben zůstal o několik kroků vzadu a dloubl Jasona loktem do boku.

„Výborně, kámo,“ řekl se schválně silnějším australským přízvukem jako vždycky, když Jasona škádlil. „Už chápu, proč jsi chtěl přiletět a představit nás osobně. Našel sis hezké děvče.“

Obě ženy se k nim ohlédly.

Jason sklopil hlavu a trochu s ní potřásl.

Ben se zařadil mezi Ashley a Stellu a vzal každou za jednu paži. „Náš kluk mi říkal, že jste tady pod ledem našli zajímavý jeskynní systém.“

„Víte toho o jeskyních hodně?“ zeptala se Stella.

„Trochu se jim věnuju.“

Jasonův nevlastní otec byl ve skutečnosti zdatný jeskyňář s desítkami let zkušeností, většinou přímo v Antarktidě.

„Pochybuji, že jste viděl něco podobného tomu, co je tady,“ řekla Stella hrdě.

„Divila byste se, kolik jsme toho viděli,“ odpověděla Jasonova matka s úsměvem. „Někdy vás budeme muset pozvat naopak k nám.“

Ben přikývl. „Možná prožijeme všichni společně nějaké prima dobrodružství.“ Ohlédl se na Jasona. „Co ty na to? Těšíš se na trochu zábavy?“

Jason přidal do kroku, aby je dohonil.

Proč jsem si myslel, že je to dobrý nápad?

20.23 WASHINGTONSKÉHO ČASU

ROANOKE, VIRGINIE

Kendall Hess dojel s pronajatým vozem k dlouhé příjezdové cestě sanatoria pro duševně choré. Cestu lemovaly stromy a kolem se táhly upravené trávníky s alejemi stromů a fontánkami. Vlastní budova uprostřed přísně střeženého areálu se skládala ze čtyř křídel umístěných do tvaru kříže.

O těchto čtyřiceti akrech vedle Blue Ridge Parkway za Roanoke vědělo jen pár lidí. Sanatorium nebylo v žádném adresáři a sloužilo pro zvláštní případy související s národní bezpečností. Kendall se musel spojit s jedním známým u Skupiny pro hodnocení rizika bioterorizmu při FBI, aby tu zařídil jedno lůžko.

Projel posledním kontrolním stanovištěm, ukázal svoje dokumenty a zaparkoval. Na recepci mu sejmuli otisk prstu a hned poté ho zdravotní sestra odvedla do nitra budovy.

„Jak se mu vede?“ zeptal se Kendall.

„Pořád stejně. Chcete si promluvit s lékařem?“

„To nebude nutné.“

Sestra – tichá mladá žena v modré uniformě a botách se silnou podrážkou – se na něj podívala. „Má návštěvu.“

Kendall přikývl.

To je dobře.

Prošli dlouhou sterilní chodbou vymalovanou pastelovými barvami, o kterých se říkalo, že mají uklidňující účinky, až dospěli ke dveřím vyžadujícím zvláštní klíč, jež vedly do malé vyšetřovny sousedící s pokojem pro pacienta. Obě místnosti oddělovalo jednostranné zrcadlo.

Kendall k němu přistoupil. Pacientův pokoj byl obložený dřevem, s falešným krbem, ve kterém se mihotaly hedvábné plameny. Protější stěnu lemovaly police s knihami.

Kendallovi připadalo smutné, ale zároveň i konejšivé, že se Cutter pořád cítí dobře v přítomnosti knih, jako kdyby hluboko pod postiženou mozkovou kůrou přetrvávala jakási vzpomínka či láska k vědění.

Viděl, že v koutě místnosti sedí Ashuu, ale ta jen bezvýrazně hleděla z okna.

Kendall zařídil, aby byla Cutterova rodina ubytována poblíž a dostala malé stipendium. Jori chodil do místní roanocké školy a s přizpůsobivostí mládí si tu rychle zvykal. S Cutterovou manželkou to bylo složitější. Kendall tušil, že se nakonec vrátí do deštného lesa, možná až Jori začne studovat. Byl to chytrý chlapec po otci.

Cutter ležel na lůžku, zápěstí v polstrovaných poutech. Ne že by byl agresivní, ale když ho nikdo nehlídal, občas ubližoval sám sobě. Každodenně chodil se zdejšími zřízenci na procházky a podobně jako v přítomnosti knih byl klidnější i venku v přírodě – jakási ozvěna jeho bývalé osobnosti.

„Připravují ho na noc,“ řekla sestra. „Chlapec mu skoro každý večer čte.“

Kendall zapnul interkom, aby slyšel, co Jori, usazený na židli vedle lůžka, čte z knihy položené na hubených kolenou.

Sestra kývla ke knize. „Otec mu z ní prý čítával každý večer.“

Kendall si přečetl název knihy a bodly ho výčitky svědomí.

Kniha džunglí Rudyarda Kiplinga.

Jori přednášel melodickým hlasem plným lásky ke slovům a vzpomínkám, jež v něm vyvolávala.

Slyš kel a spár a dráp a zub,

jako když zvoní kov.

Kdo zákon džungle ctí, těm zní

náš pozdrav: Dobrý lov!

23.48

TAKOMA PARK, MARYLAND

Gray seděl na verandové houpačce, s chlazeným pivem postaveným na zábradlí před sebou. I takhle večer bylo pořád teplo, přes třicet stupňů, a vlhko. Neopouštěla ho mrzutost – snad kvůli dlouhému dni plnému návštěv různých sanatorií, v nichž fungovalo oddělení pro pacienty stižené ztrátou paměti.

Pod prsty mu vklouzla chladná ruka a Grayovo napětí se okamžitě uvolnilo. Vděčně ji stiskl.

Seichan se posadila vedle něj. Konečně se vrátila z Hongkongu, vyložila zavazadla v jeho bytě a přijela na motorce rovnou sem. Dorazila těsně před večeří. Vycházela s Grayovým otcem skvěle.

Ale kdo by s ní taky nevycházel?

Stačilo se na ni podívat.

I ve tmě ztělesňovala půvab a sílu, nezkrocenou i něžnou, měkké křivky a tvrdé svaly. Od očí se jí odráželo mdlé světlo. Rty měla hebké jako samet. Gray jí přejel prstem po bradě a sjel podle kapky potu nad krční tepnou.

Bože, jak mu chyběla.

Její hlas klesl o plnou oktávu ke smyslným hloubkám. „Měli bychom jet domů.“

Tělem mu při tom pozvání projela bolestná touha.

„Jeď napřed,“ řekl. „Ověřím si, že noční sestra má všechno pod kontrolou, a přijedu za tebou.“

Seichan už se začala zvedat, ale zřejmě něco vycítila, protože si zase sedla. „Co se děje?“

Gray se odvrátil. V křoví za zábradlím verandy se mihotaly světlušky. Každým rokem se objevovaly dřív, podle některých jako zvěstovatelé klimatických změn a připomínka mocných sil, jež doopravdy vládnou světu a vedle nichž se vše ostatní zdá být bezvýznamné a malé.

Povzdychl si. Nerad si přiznával, že i on sám je příliš malý. „Můžu zachránit svět, kolikrát chci, tak proč nedokážu zachránit jeho?“ Těžce pokrčil rameny. „Nemůžu nic dělat.“

Vzala jeho ruce do svých. „Jsi osel, Grayi.“

„To jsem nikdy nepopíral,“ pousmál se.

„Vždycky můžeš něco dělat. Už to děláš. Můžeš ho mít rád, vzpomínat na něj, žít pro něj, starat se o něj, bojovat za něj. Každým těžkým rozhodnutím můžeš dávat najevo svou lásku… to všechno můžeš dělat. Jaképak nic?“

Gray mlčel.

Mohl udělat ještě jednu věc – ale k tomu potřeboval chvíli soukromí.

„Rozumím, Seichan.“ Opatrně stáhl ruce z jejích. „Tak jeď. Hned vyrazím za tebou.“

Seichan se k němu naklonila a políbila ho nejdřív na tvář a poté dlouze na ústa. „Nenechej mě čekat.“

To bych nikdy neudělal.

Seichan sešla po schodech k příjezdové cestě a Gray vstoupil do domu. Kývl na noční sestru, která seděla na pohovce. „Ještě se na něj podívám, než půjdu.“

„Myslím, že už spí,“ odpověděla.

Výborně.

Vystoupal po schodech a prošel chodbou k otcově ložnici. Dveře byly pootevřené, a tak tiše vešel a přiblížil se k jeho posteli.

Z kapsy vytáhl lahvičku a injekční stříkačku.

Před několika dny se vyptal doktora Kendalla Hesse na lék proti prionu Cuttera Elwese. Podle Hesse by tento přípravek mohl pomáhat i při jiných neurologických obtížích. Gray mu všechno vyložil na rovinu a druhý den na jeho adresu přišel vzorek.

Naplnil injekční stříkačku.

Kdysi – připadalo mu to jako před mnoha desetiletími – dostal podobnou možnost, lék, který mohl pomoci jeho otci proti Alzheimerovi. Nakonec lék vylil do odpadu, protože věřil, že se musí naučit přijímat nevyhnutelné a ne bojovat proti tomu, s čím se bojovat nedá.

Zvedl stříkačku a vytlačil z ní bublinky vzduchu.

K čertu s tím.

V hlavě mu zněla Seichanina slova.

… bojovat za něj…

Sklonil se nad otcem, zabodl jehlu a vstříkl mu celý obsah do paže. Otec otevřel oči a vykulil je na syna.

„Co tady děláš, Grayi?“

Bojuju za tebe…

Gray se shýbl a políbil otce na čelo.

„Jenom jsem ti přišel popřát dobrou noc.“

EPILOG
DEŠTNÝ LES

Smečka se pomalu pohybuje džunglí, v řadě za sebou. Je jich mnohem méně, než když vyráželi na tuto dlouhou pouť. Doléhají k nim ozvěny ohně, skal a trosek. Vzpomínají si, jak hrabali silnými drápy, jak objevili starší chodby, které vedly do tohoto nekonečného lesa a ke svobodě. Pamatují si krev a smrt. Pamatují si zradu a bolest. Pamatují si modré jiskry a bodnutí oceli.

Jejich vzpomínky sahají daleko.

Jejich nenávist ještě dál.

AUTOROVA POZNÁMKA ČTENÁŘŮM:
PRAVDA NEBO FIKCE

Je načase vzít skalpel, rozpitvat tento román a oddělit pravdu od smyšlenek. Svět se ocitl na pokraji několika zásadně důležitých změn. Jen málokdo pochybuje o tom, že planeta prochází šestým hromadným vymíráním, záleží však na tom, jak budeme pokračovat dál – jako druh i jako společnost –, a budoucnost nabízí řadu různých možností. Jedním z cílů této knihy je projít několik takových cest a naznačit, kam by mohly vést. Jak daleko už jsme došli? Hned se na to podíváme.

Zaprvé, román se zabývá skutečným rozkolem v environmentálním hnutí mezi ochranáři ze staré školy a novými ekology, mezi ochránci stávajících druhů a zastánci syntetické biologie, dokonce mezi těmi, kteří chtějí zastavit hrozící vymírání, a těmi, kteří ho vítají. Pro mou zápletku byly důležité především následující čtyři knihy, které představují skvělý zdroj informací pro zájemce o probíraná témata.

Regenesis: How Synthetic Biology Will Reinvent Nature and Ourselves od George M. Churche a Eda Regise (New York: Basic Books, 2012).

The Sixth Extinction: An Unnatural History od Elizabeth Kolbertové (New York: Henry Holt, 2014).

Apocalyptic Planet: Field Guide to the Future of the Earth od Craiga Childse (New York: Vintage, 2013).

Countdown: Our Last, Best Hope for a Future on Earth? od Alana Weismana (New York: Back Bay Books, 2014).

Ale podívejme se na některé konkrétní obory.

Přírodní vědy

Syntetická biologie

Pokud jde o umělý život, jednotlivé milníky padají jako kostky domina ještě rychleji, než jsem stíhal psát tento román. Zde je stručný souhrn, který se týká námětů z mé knihy (není zdaleka úplný):

2002: V laboratoři je vytvořen první umělý virus.

2010: Skupina Craiga Ventera vytváří první živou syntetickou buňku.

2012: Úspěšná syntéza XNA (xenonukleové kyseliny).

2013: Daří se zrekonstruovat plně funkční chromozóm z jednotlivých stavebních prvků.

květen 2014: Scrippsův ústav přidává ke genetické abecedě nová písmena.

XNA

Řada laboratoří vytvořila různá vlákna XNA. Bylo prokázáno, že XNA je odolnější a ano, teoreticky ji lze využít k nahrazení DNA ve všech živých organizmech. Vědci se také domnívají, že kdysi představovala hlavní životní formu na naší planetě. Je tedy možné, že se někde ukrývá oáza života založeného na XNA, schovaná v nějaké stínové biosféře? To ukáže čas.

Usnadněné adaptace

Cílem výzkumu doktora Hesse – objevit způsoby, jak vylepšit druhy, aby se lépe vyrovnávaly se změnami prostředí – se aktivně zabývají různé laboratoře.

Výtvory Cuttera Elwese jsou inspirované důmyslným a fascinujícím programem s názvem „Návrhy pro šesté vymírání“ Alexandry Daisy Ginsbergové, která navrhuje, abychom vypustili do divočiny uměle vytvořené druhy (a dokonce zašla tak daleko, že si některé ze svých nápaditých životních forem nechala patentovat). Její dílo si lze prohlédnout na internetu.

Evoluční stroje

1. Metoda CRISPR-Cas9 popisovaná v románu je skutečná! Už teď převrací naruby svět genetických studií a manipulací. Může ji provádět i nováček s minimálním školením a její přesnost vedla k příměru, že nabízí výzkumníkům obdobu nástroje na přepisování jednotlivých písmen v encyklopedii, aniž by udělala chybu v pravopisu.

2. Metody MAGE a CAGE vynalezli genoví inženýři z univerzity Yale, MIT a Harvardu. Umožňují velkoplošné úpravy genomu a jsou do nich vkládány velké naděje na oživení vyhynulých druhů.

Znovuoživení

V románu popisuji, jak se laboratoře po celém světě snaží oživit vyhynulé druhy, mimo jiné srstnaté mamuty (ze sloní DNA), holuby stěhovavé (z DNA obyčejného holuba) a vyhynulé zubry (z DNA skotu). Kromě úpravy genů však existuje mnoho jiných metod, jak oživit vymřelé druhy, například přenos jader tělních buněk.

A ano, Rus jménem Sergej Zimov na Sibiři skutečně staví „Pleistocénní park“ jako domov pro mamuty.

Extremofilové

Hledání nových chemických látek a enzymů proměnilo hon za nezvyklými organizmy z nehostinných prostředí v biologickou zlatou horečku. Vědci objevili život na řadě míst, jež byla dříve považována za neobyvatelná: v horkých mořských kuřácích – hlubokomořských zřídlech, hluboko pod ledem, v jedovatých pouštích. Tam všude byly nalezeny celé ekosystémy, později pojmenované jako stínové biosféry.

Nezničitelné viry

Výtvor doktora Hesse jsem založil na skutečném mikroorganizmu, bakterii jménem Deinococcus radiodurans, která přežívá patnáctkrát silnější radiaci než proslule odolný šváb. Je rovněž známá schopností přečkat mráz, vysušení, žhavé horko i ty nejsilnější kyseliny. Nezahubí ji ani vesmírné vakuum. Guinnessova kniha světových rekordů ji vyhlásila za nejodolnější formu života. Doufejme, že si někdo nezačne hrát s její genetickou výbavou.

Skákající geny (retrotranspozóny)

Kupodivu je pravda, že genetici nyní chápou „skákající geny“ jako významný motor evoluce. Nejenže se takové geny předávají potomkům, ale takzvaným horizontálním genovým přenosem se přesouvají taky mezi druhy. Je to těžko uvěřitelné, ale bylo prokázáno, že plná čtvrtina DNA skotu pochází z jednoho druhu růžkaté zmije. Tak si radši dávejte pozor na hamburgery.

Biohackování/domácí biologie/biopunkeři

Ať to nazvete jakkoliv, garáže, sklepy a komunitní centra se staly středisky genetických pokusů a patentování nových životních forem. V románu jsem se zmínil o programu Kickstarter, který si dal za cíl vytvořit světélkující marihuanu. Tuto činnost ještě usnadnil příchod „biocihel“, genetických nástrojů, s nimiž si můžete hrát na Boha.

Hlavní obavy související se syntetickou biologií a biohackováním se točí kolem bioterorizmu, laboratorních nehod a cíleného vypouštění syntetických organizmů. Proto jsem se rozhodl pro trojitý zásah a vypořádal se se všemi třemi v jediném thrilleru.

Magnetizmus a mikrobiální život

Dokáže magnetické pole zabíjet bakterie, viry a houby? Správné statické nebo oscilující pole ano. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv tomuto tématu věnoval celou studii, a dokonce uvedl, jak silné pole je nutné k zabití konkrétních druhů.

Panspermie

Jedná se o teorii, podle které se život na Zemi rozvinul ze semínka dopraveného na planetu při pádu meteoritu. Má se za to, že meteor zmíněný v knize, který vytvořil velký Wilkesův kráter v Antarktidě, způsobil hromadné vymírání v permu, jež bezmála vyhladilo veškerý život. A tak mě napadlo: Jestliže vymírání uprázdnilo tolik typů prostředí, co když tentýž meteor přinesl na Zemi něco cizího, čím se čerstvě uvolněné niky mohly zase zaplnit?

Život v Antarktidě

Rusové v současné době pokračují v hloubení vrtu k jezeru Vostok, jež si velikostí nezadá s americkými Velkými jezery, ale po dlouhé věky zůstává izolované pod ledem. Jaký tam objevíme život? Podle předběžných náznaků ho bude plno. Nejjižnější kontinent se nicméně zvláštními biologickými detaily jen hemží.

– V roce 1999 byl na ledu objeven virus, proti kterému není imunní žádné zvíře ani člověk.

– V roce 2014 byl oživen 1500 let starý antarktický lišejník. Na Sibiři byl vzkříšen virus, který strávil 30 000 let ve zmrzlém stavu.

– Na řadě míst Antarktidy byly nalezeny zkamenělé zbytky lesů.

Zatím ale výzkumy teprve začínají. To, co leží pod ledem, stále čeká na objevení. Zřejmě půjde o něco zajímavého – viz další podkapitolka.

Geologie Antarktidy

O zvláštní geologické minulosti nejjižnějšího kontinentu víme teprve krátkou dobu. Navenek nám Antarktida ukazuje zmrzlou tvář, ale hluboko pod ledem se skrývají teplé, vlhké mokřady. Nacházejí se tam stovky podledovcových jezer, často propojených proudícími řekami, občas velkými jako Temže. Najdeme tam vodopády, které tečou směrem nahoru. Sopky, některé s lávovými proudy tekoucími pod mnoha kilometry ledu. Jen letos (na začátku roku 2014) vědci v Antarktidě objevili příkop, vedle kterého Velký kaňon vypadá jako trpaslík. Jedná se o zvláštní krajinu jako z jiného světa – co dalšího v ní ještě nalezneme?

Úpravy mozku

Cutter Elwes v mém románu objevil nový způsob, jak ovlivnit lidskou inteligenci. Je to možné? Spíše se ještě jednalo o konzervativní pojetí. Z počítačových hackerů osmdesátých a devadesátých let se stávají biohackeři nového milénia. Už teď vědci studují viry a bakterie, které využívají různé chemické signály k ovládání emocí a myšlenek. S exponenciálním zrychlováním naší schopnosti manipulovat s DNA – rychleji, levněji a přesněji – bude brzy možné cokoliv.

Úřad biologických technologií v DARPĚ

DARPA se dosud pohybovala na špici robotiky, protéz a umělé inteligence, ale v roce 2014 se zrodil nový úřad se zaměřením na biotechnologii, s cílem „zkoumat čím dál dynamičtější průnik biologie a fyzikálních věd“. Počkejte si na pokračování!

V tomto románu různí výzkumníci hájí různé cesty z šestého vymírání. Účastnil jsem se diskusí, hodně jsem četl a listoval jsem články o rozmanitých stranách tohoto složitého tématu. Teď bych rád napsal pár slov o původu těchto vědeckých filozofií.

Vědecké filozofie

Konzervace/Ochrana

Sem patří ochranáři, kteří se snaží zachraňovat druhy, případně životní prostředí, aby podpořili ohrožené organizmy. Do tohoto tábora spadají i lidé, kteří chtějí oživovat vyhynulé druhy. V jistých kruzích se na ně hledí jako na „starou ochranářskou školu“.

Syntetická biologie

Ať už je to správné nebo ne, právě na tomto poli se mladí nadšenci snaží s pomocí genových manipulací a syntetických organizmů předělat svět. Jakkoliv je v této filozofii nemalá příměs arogance a rizik, představuje i velký příslib pro budoucnost.

Noví ekologové

V časopise New Scientist jsem narazil na zajímavý rozhovor s ekologem Craigem Thomasem, který zastává názor, že na vymírání se dá hledět novým způsobem: v podstatě jako na příležitost. Velké vymírání může vést k novým a vzrušujícím formám života, k prošlapání nových evolučních cestiček, dokonce ke vzniku nového Edenu. Jde o fascinující pohled na současné šesté vymírání.

Temná hora

Jediný odstavec k seznámení s tímto hnutím zdaleka nestačí, takže doporučuji, abyste se podívali na jejich webovou stránku (http://dark-mountain.net), kde si můžete přečíst manifest Uncivilisation: The Dark Mountain Manifesto Douglase Hinea a Paula Kingsnortha. Opět jde o radikálně nový způsob, jak nahlížet na právě probíhající vymírání.

Z Cuttera Elwese jsem se snažil vytvořit postavu, která zastává pokřivené verze posledních tří filozofií, a jeho protihráčem je Kendall Hess, který hájí první dvě. Tento filozofický spor ostatně ve vědecké komunitě skutečně probíhá.

Nebyl by to román o Sigmě, kdyby v něm nebylo trochu (nebo hodně)

Historie

Darwin a cesta lodi Beagle

Charles Darwin opravdu navštívil domorodce na Ohňové zemi. Tito lidé byli zkušení mořeplavci a je možné, že měli hrubé mapy svých cest. Dalším pravdivým detailem je skutečnost, že Darwin nevydal svoje slavné dílo dřív než dvacet let po osudové cestě. Což nutí k zamyšlení: Proč?

Mapy, mapy a zase mapy

Na stránkách románu najdete příklady starých map, které zachycují kontinent, jenž vypadá jako Antarktida – ale bez ledu. Ačkoliv se jedná o reálné mapy, staré stovky let, debaty o nich neustávají ani dnes. Víme nicméně, že se dávní lidé plavili po světových oceánech mnohem dřív, než jsme se původně domnívali. Zahájení mořeplavby se odsouvá stále dál a dál do historie. A kdo ví, jaké poznatky zmizely při zničení slavné Alexandrijské knihovny, která soustředila veškeré starověké znalosti?

Němci v Antarktidě

Všechny historické detaily o nacistickém průzkumu a zájmech v Antarktidě jsou založené na faktech, včetně tajemného prohlášení admirála Karla Dönitze během norimberského procesu a jeho podivně nízkého trestu.

Američané v Antarktidě

Operace Highjump vedená admirálem Byrdem skutečně proběhla a účastnilo se jí 5000 mužů, přesto zůstává zahalená tajemstvím. Byrdovo sněžné vozidlo je rovněž reálné a bylo přepraveno do Antarktidy, kde později zmizelo. A ano, americká vláda tam testovala atomové bomby.

Britové v Antarktidě

Britský antarktický výzkumný program se zabývá nejjižnějším kontinentem déle než kterákoliv jiná země a v minulosti změnil jméno, jak uvádím v knize. Základna Halley VI je aktivní britská výzkumná stanice (pokud nesklouzla do moře jako na stránkách této knihy) a skutečně připomíná stonožku s obřími lyžemi.

Většina techniky, která se vyskytuje na stránkách románu, už byla probrána v oddílu přírodních věd, ale pár vynálezů si ještě zaslouží zmínku.

Technika

Vodní tank (CAAT)

Tato vozidla jsou zatím jen ve stadiu prototypu, ale jejich zmenšené verze bez problémů fungují. Menší vodní tanky v knize jsem se rozhodl popsat podle oněch prototypů (a měl jsem se co držet, abych tyto miniCAATy nenazval „Koťátka“).

Zvukové zbraně

Sonická děla využívají policejní a ozbrojené síly po celém světě. Fungují v podstatě tak, jak popisuji v knize.

Přenosnější sonické pušky si patentovala Americká technologická korporace. Pokud vím, nejsou sériově vyráběny, ale pracují víceméně tak, jak popisuji, včetně možnosti vysílat promluvy a s pomocí směrového mikrofonu naopak odposlouchávat vzdálené hovory.

Pokud se tedy chystáte do temné jeskyně pod Antarktidou, možná byste si měli koupit akcie této společnosti.

• • •

Ještě pár slov o místech.

Lokality

Tepui

Tyto zvláštní stolové hory najdete v Guayaně, Venezuele a Brazílii. Na mnoho z nich nikdy nevkročila lidská noha a jejich izolované ekosystémy jsou zcela původní a nedotčené. Mytologie zmiňovaná v knize je také skutečná, stejně jako závrty, jeskyně a chodby. Sir Arthur Conan Doyle umístil děj svého Ztraceného světa na jednu z nich, a tak mě napadlo, že právě tam by se mohl usadit i Cutter Elwes, daleko od zvědavých pohledů.

Horské tréninkové středisko

Směl jsem toto zařízení u kalifornského Bridgeportu osobně navštívit, a ačkoliv většinu detailů popisuji věrně, dovolil jsem si některé menší skutečnosti trochu pozměnit (promiňte, mládenci, dlužím vám žebírka od Bodieho Mikea). Základna však skutečně má zkušební letiště, kde se operuje s letadly Osprey se sklopnými vrtulemi. A „Son of Osprey“, Bell V-280 Valor ze stránek románu je momentálně ve vývoji.

Jezero Mono a opuštěné vesnice

Několikrát jsem navštívil i jezero Mono a doufám, že jsem ho zachytil věrně, stejně jako místní lidi. Pokud tam někdy zavítáte, jeďte se podívat i na opuštěné vesnice, jen si dávejte pozor na vrtulníky s nepřátelskými komandy.

Poslední historická poznámka

Doufám, že se vám kniha líbila. Je to desátý román ze série o Sigmě, který vychází deset let po prvním (Písečné bouři). Využil jsem tohoto výročí k malému ohlédnutí, mimo jiné k návratu Ashley Carterové a Bena Brusta, zanícených antarktických badatelů, které jsem spolu s Jasonem provedl nebezpečím v úplně prvním románu Podzemní říše. V této nové knize jsem chtěl naznačit to, co se teprve blíží, včetně některých velkých změn – protože nejúžasnější a nejodvážnější dobrodružství Sigmy jsou stále před námi.

Snad se při nich znovu uvidíme!

Jim Rollins

P. S.: Vezměte si opalovací krém (a pořádnou zásobu munice).