Amazonie

James Rollins

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Randova vědecká výprava vstoupila do bujné amazonské divočiny a už nikdy se neobjevila. O několik let později se z jednoho z nejnehostinnějších pralesů na světě nečekaně vypotácí její člen – bývalý voják ze Speciálních jednotek. Je na pokraji sil, je vyděšený a zbývá mu pouze několik hodin života. Do džungle kdysi vkročil s jedinou paží… a vrátil se s oběma. Úřady nedovedou tento nevysvětlitelný jev nijak objasnit, a proto vysílají Nathana Randa do neproniknutelného světa plného dosud nevídaných nebezpečí, aby se vydal po stopách svého zmizelého otce… za tajemstvím, které musí být za každou cenu odhaleno. Noční můra, která na Nata a jeho skupinu výzkumníků a ostřílených rangerů čeká, ale daleko přesahuje jejich nejčernější očekávání. Číhá na ně prastará, nevýslovná hrozba – moc převyšující lidskou představivost –, která může navždy změnit celý svět kolem temných, smrtících hranic… AMAZONIE. „Amazonie vás připoutá a nepustí vás, dokud neotočíte poslední stránku. Rollins je jedním z nejvynalézavějších vypravěčů dneška… Toto dílo si nesmíte nechat ujít!“ Lincoln Child „Nervy drásající dobrodružná jízda… v nejlepších tradicích žánru… James Rollins přichází s prvotřídním románem, který udržuje napětí až do úplně poslední stránky… Tento příběh je plný vzrušujících scén, jež se střídají v nepolevujícím tempu.“ Tampa Tribune.

JAMES ROLLINS

AMAZONIE

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s. r. o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2002 by Jim Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu Amazonia

(Published by Avon Books in 2003)

přeložil © 2008 Zdík Dušek

Redakce textu: Růžena Steklačová

Jazyková korektura: Ludmila Bohmová

Grafická úprava obálky: © 2008 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-2324

Johnu Pettymu a Ricku Houriganovi,

přátelům a spoluspiklencům

Poděkování

Zvláštní díky patří všem, kteří mi pomáhali sbírat podklady k tomuto románu, zejména Leslie Taylorové z Raintree Nutrition, Inc. za krásné nákresy rostlin a za její cenné znalosti o lékařském využití vegetace deštných pralesů. Bylo by ode mě také velice ledabylé, kdybych nepoděkoval dvěma zdrojům nejvyšší důležitosti: knize In Trouble Again: A Journey Between the Orinoco and the Amazon (Znovu v potížích: Cesta mezi Orinokem a Amazonit) Redmonda O’Hanlona a dílu, jež inspirovalo můj román, The Tales of a Shaman’s Apprentice (Příběhy šamanova učedníka), od dr. Marka Plotkina. Za konkrétnější pomoc srdečně děkuji svým přátelům i rodinným příslušníkům, kteří pomohli upravit můj rukopis do současné podoby. Jde o následující lidi: Chris Crowe, Dennis Grayson, Susan Tunisová, Penny Hillová, Debbie Nelsonova, Dave Meek, Jane O’Rivaová, Chris „The Little“ Srnith, Judy a Steve Preyovi a Caroline Williamsová. Za pomoc s francouzštinou jsem vděčný své kanadské kamarádce Dianne Daigleové, za spolupráci na internetu Stevu Winterovi a za neutuchající morální podporu Carolyn McCrayové. Použité mapy pocházejí z The CIA World Factbook 2000. A nakonec děkuji třem lidem, kteří zůstávají mými nejlepšími kritiky i nejvěrnějšími podporovateli: své editorce Lysse Keuschové, svému agentovi Russovi Galenovi a svému publicistovi Jimu Davisovi. V posledním a nejdůležitějším upozornění musím zdůraznit, že všechny věcné chyby a omyly padají plně na má bedra.

Prolog

5. července, 18.24 Indiánská misionářská stanice Amazonas, Brazílie

Padre Garcia Luiz Batista se zrovna snažil okopávat motyčkou záhonky na zahrádce u své misie, když se z pralesa vypotácel jakýsi cizinec. Muž měl na sobě jen roztrhané černé džíny a nic jiného. Měl nahou hruď a byl bosý. Mezi řádky klíčícího manioku se zhroutil na kolena. Na jeho tmavě opálené kůži se křižovala modrá a karmínová tetování.

Padre Batista si spletl nově příchozího s místním indiánem z kmene Janomamo, posunul si slaměný klobouk se širokou krempou do týla a pozdravil ho indiánským jazykem: „Eou, shori,“ řekl. „Vítej, příteli, do misie ve Wauwai.“

Muž pozvedl tvář a Garcia si okamžitě uvědomil svůj omyl. Hleděly na něj tmavě modré oči, jaké se mezi amazonskými kmeny nevyskytují. Kromě toho měl muž na tváři strniště rašícího plnovousu.

Rozhodně nešlo o indiána, ale o bělocha.

„Bemvindo,“ zkusil to Garcia portugalsky. Domníval se, že ten muž je jistě jeden ze všudypřítomných rolníků z přímořských měst, kteří se odvažují do deštného pralesa, aby si zabrali kus půdy a vybudovali si lepší život. „Buď vítán, příteli.“

Ten chudák zjevně strávil v džungli příliš dlouhou dobu. Byl vychrtlý a pod kůží se mu rýsovala žebra. Černé vlasy měl zcuchané a celé tělo mu pokrývaly tržné rány a hnisající boláky. Poletovalo kolem něj hejno much, které bzučely a živily se na jeho zraněních.

Když se cizinec pokusil promluvit, popraskaly mu vysušené rty a na bradu mu skápla čerstvá krev. Doplazil se ke Garciovi a pozvedl paži v prosebném gestu. Místo slov mu však splynula ze rtů jen nesouvislá, zvířecí změť slabik.

Garcia zprvu pocítil nutkání ustoupit od něj, ale povolání božího služebníka mu to nedovolilo. Dobrý samaritán nemůže odmítnout ztraceného poutníka. Sklonil se a pomohl muži na nohy. Ten člověk byl tak vyhublý, že nevážil více než dítě. I přes vlastní košili padre cítil, že mužova pokožka horečnatě žhne.

„Pojďme ze slunce dovnitř.“ Garcia odvedl cizince k misijnímu kostelu, jehož čistě bílá věž se tyčila k modré obloze. Za kostelem stálo na vykáceném kousku pralesa několik chatrných dřevěných chýší se střechami z palmových listů.

Misie ve Wauwai byla založena teprve před pěti lety, ale počet obyvatel již dosáhl osmdesáti. Jednalo se o směsici příslušníků různých místních kmenů. Některé chatrče stály na kůlech, jak bylo typické pro indiány z kmene Apalai, a chýše z palmových listů zase sloužily jako domov indiánům Waiwai a Tiriós. Nejvíce obyvatel této vesničky ovšem patřilo ke kmeni Janomamo, a ti si tu postavili velkou společnou kruhovou chýši.

Garcia mávl paží na jednoho Janomama na okraji zahrádky – byl to nevelký indián jménem Henaowe, který dělal Garciovi asistenta. Na sobě měl kalhoty a zapnutou košili s dlouhými rukávy. Přispěchal k nim.

„Pomoz mi s tím mužem do mého domu.“

Henaowe horlivě přikývl a podepřel cizince, rozpáleného horečkou, z druhé strany. Společně ho provedli brankou ze zahrádky a obešli kostel k prkennému domku, přilepenému k jižní zdi kostela. Misionářovo obydlí bylo jako jediné vybaveno generátorem proudu, na který byla napojena světla v kostele, lednice a jediná klimatizační jednotka ve vesnici. Garcia si někdy říkal, jestli náhodou úspěch jeho misie nesouvisí s příjemně chladným prostředím v kostele spíše než s nějakou upřímnou vírou ve spásu prostřednictvím Krista.

Jakmile dorazili k domku, Henaowe se natáhl a otevřel zadní vchod. Společně dopravili cizince přes jídelnu do druhé místnosti, která byla určena pro zdejší ministranty, ale momentálně v ní nikdo nebydlel. Mladí misionáři se před dvěma dny vydali na evangelijní pouť do sousední vesnice. Místnůstka nebyla o mnoho víc než tmavou celou, ale aspoň zde panoval chlad a nepražilo sem slunce.

Garcia kývl na Henaoweho, aby rozsvítil lampu. Do menších místností se neobtěžovali přivádět elektřinu. Na světle se rozutekli švábi a pavouci.

Spolu uložili muže do postele. „Pomoz mi ho svléknout ze šatů. Musím mu vyčistit a ošetřit rány.“

Henaowe přikývl a natáhl se po knoflíkách mužových kalhot. Vtom ztuhl a zalapal po dechu. Uskočil, jako kdyby ho uštkl štír.

„Weti kete?“ zeptal se Garcia. „Co se děje?“

Henaowe vytřeštil oči hrůzou. Ukázal na mužovu nahou hruď a rychle něco říkal svým rodným jazykem.

Garcia nakrabatil čelo. „Co je s tím tetováním?“ Modré a červené barvy vytvářely z větší části geometrické tvary: karmínové kruhy, rozmáchlé klikyháky a zubaté trojúhelníky. Z centra se ale rozšiřovala stočená červená spirála jako krev, která odtéká výlevkou. V jejím středu spočíval jediný modrý otisk ruky, těsně nad mužovým pupkem.

„Shawara!“ vykřikl Henaowe a nepřestával couvat ke dveřím.

Zlí duchové.

Garcia se ohlédl po svém asistentovi. Myslel si, že indiáni už takové pověry překonali. „To stačí,“ řekl příkře. „Je to jen barva. Nejde o žádné ďáblovo dílo. Teď mi pojď pomoct.“

Henaowe jen v hrůze zavrtěl hlavou a odmítal se přiblížit.

Garcia se zamračil a obrátil svou pozornost k pacientovi, který právě zasténal. Muž měl skelný pohled od horečky a z deliria. Slabě sebou na pokrývce házel. Garcia mu položil dlaň na čelo. Bylo rozpálené. Otočil se znovu na Henaoweho. „Tak mi alespoň přines lékárničku a penicilin z lednice.“

Indián s jasným ulehčením odběhl.

Garcia si povzdychl. Během deseti let života v amazonském deštném pralese se z nutnosti naučil základní lékařské dovednosti: připevňování dlah, čištění ran a aplikaci hojivých mastí, i léčení horečky. Dokonce uměl provést jednoduché operace, jako například sešívání ran či pomoc při obtížném porodu. Jako misijní padre nebyl jen hlavním opatrovníkem jejich duší, ale také poradce, náčelník a lékař.

Garcia svlékl muži špinavé šaty a odložil je stranou. Přejel očima po mužově těle a všiml si, jak zle ho nemilosrdná džungle zřídila. V hlubokých ranách lezli červi. Nehty na nohou sežrala muži šupinatá plísňová infekce a rána na patě označovala místo starého hadího uštknutí.

Při práci padre uvažoval, co je to asi za muže. Jaký byl jeho příběh? Má někde rodinu? Všechny pokusy o navázání rozhovoru ale končily neúspěšně – cizinec odpovídal jen nesouvislým blouzněním.

Mnoho rolníků, kteří se pokoušeli najít obživu, končilo v rukách nepřátelských indiánů, zlodějů, pašeráků drog či pralesních šelem. Nejčastější příčinu smrti však představovaly choroby. V odlehlé divočině deštného pralesa byla lékařská pomoc vzdálená týdny cesty, a člověka tak mohla zabít obyčejná chřipka.

Zvuk kroků přilákal Garciovu pozornost ke dveřím. Henaowe se vrátil s lékárničkou a vědrem čisté vody. Nebyl ale sám. Po jeho boku stál Kamala, malý, bělovlasý shapori, kmenový šaman. Henaowe pro něj zřejmě doběhl.

„Haya,“ pozdravil ho Garcia. „Dědečku.“ Jednalo se o obvyklé oslovení janomamského stařešiny.

Kamala neodpověděl. Vešel do místnosti a zamířil k posteli. Zahleděl se na ležící postavu a přimhouřil oči. Obrátil se na Henaoweho a pokynul mu, aby položil lékárničku i vodu na zem. Pak šaman vztáhl ruce nad cizince a začal zaříkávat. Garcia uměl plynně mluvit několika kmenovými jazyky, ale nyní nedokázal rozeznat jediné slovo.

Jakmile Kamala skončil, oslovil Garciu dobrou portugalštinou. „Tento nabe byl napaden shawarou, nebezpečným duchem v hlubokém pralese. Dnes v noci zemře. Před rozbřeskem je nutné jeho tělo spálit.“ Po těchto slovech se Kamala obrátil k odchodu.

„Počkejte! Povězte mi, co znamená ten symbol.“

Kamala se na něj zamračeně podíval a řekl: „To je znak kmene Ban-ali. Pokrevních jaguárů. Ten muž k nim patří. Nikdo nesmí pomáhat ban-yi, otroku jaguára. Přináší to smrt.“ Šaman učinil gesto na odehnání zlých duchů, foukl přes špičky prstů a odešel s Henaowem v patách.

Garcia v místnosti osaměl a dal se do něj náhlý chlad, který neměl nic společného s klimatizační jednotkou. Už zaslechl zprávy o Ban-ali, jednom z mýtických kmenů hlubokého pralesa. Podle zvěstí šlo o děsivé lidi, kteří se páří s jaguáry a vládnou nepopsatelnými silami.

Garcia políbil krucifix a energicky odsunul stranou podobné pověry. Otočil se k vědru a lékárničce, namočil houbičku do vlažné vody a přiložil ji muži ke rtům.

„Pijte,“ zašeptal. V džungli často rozhodovala o životě či smrti dehydratace. Stiskl houbičku a pokapal cizincovy rozpraskané rty vodou.

Muž zareagoval na vlhkost jako dítě, které saje z matčina prsu. Nasál kapky, vdechl je a málem se udusil. Garcia mu podepřel hlavu, aby se muž mohl napít snadněji. Po několika minutách se horečnatý žár v cizincových očích poněkud ztlumil. Sáhl rukou po houbičce s životadárnou vodou, ale Garcia ji odsunul stranou. Po tak těžké dehydrataci není zdravé vypít příliš vody.

„Odpočiňte si, seňore,“ nabádal cizince. „Vyčistím vám rány a dám vám nějaká antibiotika.“

Nezdálo se, že by mu muž rozuměl. Pokoušel se posadit, něco vykřikoval a nepřestával se natahovat po houbičce. Garcia ho přitiskl za ramena k polštáři, muž otevřel ústa a padre konečně pochopil, proč cizinec nemůže mluvit.

Neměl jazyk. Někdo mu ho vyřízl.

Garcia si zachmuřeně připravil injekci penicilinu a modlil se k Bohu za duše nestvůr, které mohly něco podobného udělat jinému člověku. Antibiotikum už bylo sice prošlé, ale nic lepšího tu nemohl sehnat. Píchl je muži do levé hýždě a pustil se do ošetřování jeho ran.

U cizince se střídaly jasnější chvilky s deliriem. Kdykoliv byl při vědomí, urputně se snažil dosáhnout na hromádku svého oblečení, jako kdyby měl v úmyslu obléci se a pokračovat ve své pralesní pouti. Garcia mu ale vždy přidržel paže u těla a přehodil přes něj přikrývku.

Zatímco slunce zapadalo a pralesem se šířila noc, Garcia seděl s biblí v ruce a modlil se za toho cizince. Hluboko v srdci však padre věděl, že jeho modlitby nebudou vyslyšeny. Šaman Kamala se ve svém odhadu nemýlil. Ten muž do rána nepřežije.

Pro všechny případy, kdyby cizinec byl křesťan, udělil mu Garcia před hodinou poslední pomazání. Muž se pohnul, když se padre dotkl olejem jeho čela, ale nevzbudil se. Čelo měl v jednom ohni. Antibiotikům se nepodařilo zvládnout infekci v krvi.

Garcia očekával, že cizinec každou chvíli zemře, a tak zůstával sedět na stráži. To bylo to nejmenší, co pro toho chudáka mohl učinit. Když se ale přiblížila půlnoc a džunglí se neslo naříkavé vrzání kobylek a kvákání nesčetných žab, Garcia na své židli usnul s biblí v klíně.

O několik hodin později ho vzbudil mužův přidušený výkřik. Garcia se domníval, že jeho pacient umírá, a vyskočil ze židle. Přitom mu bible spadla na podlahu. Když se pro ni shýbal, uvědomil si, že na něj muž hledí skelnýma, ale jasnýma očima. Delirium ustoupilo. Cizinec pozvedl rozechvělou ruku a znovu ukázal na svoje oblečení.

„Nemůžete odejít,“ řekl Garcia.

Muž na okamžik zavřel oči, zavrtěl hlavou a s prosebným výrazem znovu ukázal na svoje kalhoty.

Garcia konečně povolil. Jak by mohl odmítnout poslední přání umírajícího? Stoupl si, přešel k nohám postele a podal muži jeho potrhané kalhoty.

Cizinec je popadl a okamžitě přejel rukou podél vnitřního švu na jedné nohavici. Nakonec ukázal na jedno konkrétní místo džínoviny.

Roztřesenou rukou podal kalhoty Garciovi.

Padre odhadoval, že cizinec vklouzává zpátky do deliria. Začínal ztěžka a přerývaně oddechovat. I tak ale od něj Garcia kalhoty převzal a sáhl na místo, kam ten muž ukazoval.

Ke svému překvapení nahmatal něco tužšího než džínovinu. Pod švem tu bylo něco ukryto. Tajná kapsa.

Padre zvědavě vytáhl z lékárničky nůžky. Muž se s povzdychem zhroutil na polštář, jasně spokojený s tím, že někdo konečně porozuměl jeho vzkazu.

Garcia za pomoci nůžek rozpáral šev kalhot a otevřel tajnou kapsu. Sáhl dovnitř a vytáhl ven malý bronzový odznak, který si pozvedl ke světlu. Do odznaku bylo vyryto jméno.

„Gerald Wallace Clark,“ přečetl nahlas. Tak se ten cizinec jmenoval? „To jste vy, seňore?“

Pohlédl k posteli.

„Ach, dobrý Bože,“ zamumlal padre.

Muž na posteli hleděl nevidomýma očima ke stropu. Měl pootevřená ústa a jeho hruď se nehýbala. Jeho duch odešel.

„Odpočívejte v pokoji, seňore Clarku.“

Padre Batista znovu pozvedl odznak k lucerně a otočil jej. Jakmile spatřil slova, vyrytá na druhé straně, ústa mu vyschla neblahou předtuchou.

Speciální oddíly armády Spojených států amerických

1. SRPNA, 10.45 Velitelství CIA Langley, Virginie

George Fieldinga ten telefonát překvapil. Jako náměstka ředitele výzvědné služby ho často volali na naléhavé schůzky s vedoucími různých oddělení, ale přijmout hovor s nejvyšší prioritou od Marshalla O’Briena, šéfa DEC, Ředitelství centra životního prostředí, bylo krajně neobvyklé. DEC bylo založeno v roce 1997 a jednalo se o pobočku výzvědné služby, která se věnovala problémům životního prostředí. Po celou dobu své existence zatím DEC volání s nejvyšší prioritou nevydalo. Takový prostředek byl rezervován jen pro záležitosti s bezprostředním dopadem na národní bezpečnost. Co mohlo vyplašit Starého ptáka – jak přezdívali Marshallu O’Brienovi – natolik, že jej použil?

Fielding rychle kráčel chodbou, která spojovala původní budovu velitelství s budovou novou. Novější stavba vznikla ke konci osmdesátých let a hostila mnohá z rychle se rozvíjejících oddělení, jako bylo DEC.

Cestou se rozhlížel po zarámovaných obrazech na stěnách – jednalo se o portréty bývalých ředitelů CIA od generálmajora Donovana, který sloužil jako ředitel Kanceláře strategických služeb, protějšku CIA za druhé světové války. Jednoho dne sem přibude i obraz Fieldingova šéfa, a bude-li George hrát chytře se svými kartami, usedne na jeho místo.

S touto myšlenkou vstoupil do nové budovy velitelství a pokračoval chodbami ke kancelářím DEC. Hned za dveřmi do oddělení ho přivítala sekretářka.

Jakmile vstoupil, zvedla se od svého stolu. „Pane náměstku, pan O’Brien na vás čeká ve své kanceláři.“ Přešla k mahagonovým dveřím, zběžně na ně zaklepala, otevřela je a podržela mu je otevřené.

„Děkuji.“

Z nitra ho přivítal hluboký, hřmotný hlas. „Pane náměstku, oceňuji, že jste se dostavil osobně.“ Marshall O’Brien vstal z křesla. Byl to mohutný muž se stříbřitě šedivými vlasy, vedle něhož velký stůl vypadal menší než ve skutečnosti. Máchl rukou ke křeslu. „Prosím, sedněte si. Vím, že váš čas je drahý, a nehodlám jej marnit.“

Vždycky hned k věci, pomyslel si Fielding. Před čtyřmi lety se mluvilo o tom, že se Marshall O’Brien může stát ředitelem celé CIA. Vlastně sloužil jako náměstek ředitele před Fieldingem, ale svou přímostí naštětil příliš mnoho senátorů a svým smyslem pro rozlišování dobra a zla za sebou spálil ještě více mostů. Tak se ve Washingtonu nejedná. Proto ho degradovali na symbolické vedoucí místo v centru životního prostředí. Naléhavý telefonát starého pána pravděpodobně měl sloužit jako demonstrace toho, že přece jen stále ještě má nějakou moc, a jako pokus zůstat ve hře.

„Oč jde?“ zeptal se Fielding a sedl si.

O’Brien se uvelebil ve svém křesle a otevřel šedé desky na stole.

Něčí složka, všiml si Fielding.

Starý pán si odkašlal. „Před dvěma dny bylo na konzulát v brazilském Manausu dopraveno tělo jednoho Američana. Mrtvý byl identifikován podle odznaku Speciálních oddílů ze své staré jednotky.“

Fielding se zamračil. Tyto odznaky nosili příslušníci mnoha vojenských útvarů. Jednalo se spíše o tradici než o skutečný prostředek určování totožnosti. Člen dané jednotky, ať už bývalý nebo současný, byl povinen koupit drinky svým kamarádům ve zbrani. „Co to má společného s námi?“

„Ten muž nebyl jen bývalý příslušník Zelených baretů, ale také jeden z mých lidí. Agent Gerald Clark.“

Fielding překvapeně zamrkal.

O’Brien pokračoval. „Agent Clark byl tajně vyslán jako člen výzkumného týmu, který měl za úkol prošetřit stížnosti na poškozování životního prostředí těžbou zlata a získat data o transportu bolivijského a kolumbijského kokainu Amazonskou nížinou.“

Fielding se napřímil. „A byl zavražděn? O to tedy jde?“

„Ne. Před šesti dny se agent Clark objevil na jedné misionářské stanici hluboko v pralese, napůl mrtvý z horečky a vyčerpání. Místní kněz se ho pokusil ošetřit, ale Clark za pár hodin zemřel.“

„To je jistě tragédie, ale jak to souvisí s národní bezpečností?“

„Agent Clark byl pohřešován čtyři roky.“ O’Brien mu podal novinový článek.

Fielding ho zmateně vzal do ruky. „Čtyři roky?“

ZMIZENÍ EXPEDICE V AMAZONSKÉ DŽUNGLI

Associated Press

MANAUS, BRAZÍLIE, 20. BŘEZNA – Po třech měsících bylo odvoláno intenzivní pátrání po bohatém průmyslníkovi dr. Carlu Randovi a jeho mezinárodním týmu třiceti vědců a průvodců, který zmizel v deštném pralese bez jediné stopy, jež by vrhla světlo na jeho osud.

Jednalo se o společný projekt Národního institutu USA pro výzkum rakoviny a Nadace brazilských indiánů, jehož cílem bylo zmapovat skutečné počty lidí a kmenů žijících v pralesích Amazonie. Tři měsíce po opuštění pralesního města Manausu však výprava náhle přestala vysílat každodenní hlášení o svém postupu. Všechny pokusy o navázání spojení ztroskotaly. Na poslední známé místo jejich pobytu byly vyslány záchranné vrtulníky i pozemní pátrací oddíly, ale nikdo nic neobjevil. O dva týdny později byl přijat zoufalý vzkaz: „Pošlete pomoc… už moc dlouho nevydržíme. Ach, bože, jsou všude kolem.“ Pak expedici pohltila džungle.

Nyní, po tříměsíčním pátrání, široce sledovaném v tisku, prohlásil Ferdinand Gonzales, velitel mezinárodního záchranného týmu, celou výpravu a její členy za „ztracené a s největší pravděpodobností mrtvé“. Další pátrání bylo zastaveno.

Vyšetřovatelé se shodují na tom, že expedici buď přepadl nějaký nepřátelský indiánský kmen, nebo náhodou narazila na tajnou základnu pašeráků drog. Jakákoliv naděje na záchranu se však v každém případě rozplývá, protože se pátrací týmy vrací zpátky. Zbývá poznamenat, že v amazonském pralese každoročně beze stopy mizejí desítky vědců, výzkumníků a misionářů.

„Můj bože.“

O’Brien vzal článek ohromenému Fieldingovi z prstů a pokračoval: „Po jejich zmizení se už nepodařilo znovu navázat spojení. Agent Clark byl prohlášen za mrtvého.“

„Ale jste si jistý, že jde o stejného muže?“

O’Brien přikývl. „Odpovídá stav chrupu i otisky prstů.“

Fielding zavrtěl hlavou. Původní překvapení pomalu vyprchávalo. „Jakkoliv jde o velice smutný případ a jakkoliv s ním bude ještě hodně papírování, pořád nechápu, v čem se dotýká národní bezpečnosti.“

„Za normálních okolností bych souhlasil. Je tu ovšem jedna podivnost.“ O’Brien se prohrábl dokumenty ve složce před sebou a vytáhl dvě fotografie. Podal náměstkovi první z nich. „Tento snímek byl pořízen několik dní předtím, než se vydal na onu misi.“

Fielding se podíval na zrnitou fotografii, která zachycovala muže v leviskách, havajské košili a loveckém klobouku. Muž se široce usmíval a v ruce držel nějaký tropický drink. „To je agent Clark?“

„Ano, tu fotku pořídil jeden z výzkumníků při večírku před odchodem do pralesa.“ O’Brien podal Fieldingovi druhý snímek. „A tato byla pořízena v márnici v Manausu, kde nyní leží jeho tělo.“

Fielding váhavě převzal druhou fotografii. Neměl nejmenší chuť prohlížet si fotografie mrtvol, ale nebylo zbytí. Nahé tělo na snímku leželo na ocelovém stole – ten muž byl úplně vychrtlý, jen kost a kůže. Na hrudi měl podivná tetování. I tak ale Fielding poznal jeho rysy. Opravdu šlo o agenta Clarka – ovšem s jedním významným rozdílem. Fielding si znovu vzal první snímek a porovnal je vedle sebe.

O’Brien si všiml, jak náměstek zbledl, a promluvil: „Dva roky před zmizením zasáhl při průzkumné operaci v Iráku agenta Clarka do levé paže ostřelovač. Než se dostal do tábora, napadla jeho ruku gangréna. Lékaři mu museli amputovat paži v rameni a tím skončila jeho dráha u Zelených baretů.“

„Ale tělo v márnici má obě paže!“

„Přesně tak. Otisky prstů odpovídají otiskům ze složky, které byly pořízené ještě před tím zraněním. Vypadá to, že agent Clark odjel do Amazonie s jednou paží a vrátil se se dvěma.“

„Ale to není možné. Co se tam ke všem čertům stalo?“

Marshall O’Brien chvíli studoval Fieldinga svým sokolím pohledem, díky němuž získal svou přezdívku Starý pták. Fielding si připadal jako malá myška před orlem. Nakonec starý pán tiše odpověděl: „To mám právě v úmyslu zjistit.“

První díl

MISE

KURARE

čeleď: Menispermaceae

rod: Chondrodendron

druh: Chondrodendron tomentosum

běžný název: kurare

využívané části rostliny: listy, kořen

vlastnosti/účinky: diuretikum, antimalarikum,

uvolňování svalů, tonikum, jed

1. kapitola

Hadí olej

6. SRPNA, 10.11 Amazonský prales, Brazílie

Anakonda svírala malé indiánské děvče ve smyčkách svého těla a táhla je k řece.

Nathan Rand se právě vracel do vesnice Janomamů po časně ranním sběru léčivých rostlin, když zaslechl výkřiky děvčete. Odhodil brašnu se vzorky na zem a vyběhl mu na pomoc. Za běhu si strhl ž ramen kulovnici s krátkou hlavní. Když chodil sám do džungle, nikdy si s sebou nezapomínal vzít zbraň.

Prodral se hustým listovím a spatřil hada i dívku. Anakonda, jedna z největších, jaké kdy viděl, nejméně třináct metrů dlouhá, ležela zpola ve vodě a zpola na bahnitém břehu. Její černé šupiny se vlhce leskly. Určitě se ukrývala pod hladinou, když dívka přišla nabrat vodu z řeky. Pro obří hady nebylo nijak neobvyklé číhat na zvířata, která chodila pít: pekari, kapybary či vysokou zvěř. Velcí hadi ovšem jen zřídkakdy útočili na lidi.

I tak se během posledních deseti let, která strávil jako etnobotanik v pralesích Amazonské nížiny, naučil Nathan jedno důležité pravidlo: má-li zvíře dostatečně velký hlad, neřídí se žádnými pravidly. Pod nekonečným zeleným baldachýnem džungle platí zákon silnějšího: Jez, nebo budeš sněden.

Nathan zamžoural do hledáčku pušky. Tu dívku poznal. „Ach bože, Tama!“ Jednalo se o devítiletou neteř náčelníka, usměvavé a veselé dítě, které mu před měsícem, když dorazil do jejich vesnice, darovalo kytici pralesních rostlin. Pak ho opakovaně tahala za chlupy na paži – takové ochlupení představovalo u místních indiánů raritu – a překřtila ho na Jako Basho, „Bratra Opici“.

Nathan se kousl do rtu a pokoušel se zamířit. Nenabízela se mu čistá rána – dítě bylo zamotáno do smyček hadího těla.

„K čertu s tím!“ Odhodil pušku stranou a sáhl po mačetě, kterou měl u pasu. Vytáhl ji a vrhl se kupředu – když se ale blížil k řece, had se přetočil a strhl děvče pod černou hladinu. Výkřiky ustaly a jejich dráhu sledovala jen stopa z bublinek.

Nathan se bez přemýšlení vrhl do vody za nimi.

Žádné prostředí v Amazonii není nebezpečnější než vodní toky. Pod klidnou hladinou se ukrývá bezpočet hrozeb. V hlubinách loví hejna dravých piraní, v bahnitých dnech leží rejnoci a mezi kořeny a potopenými kmeny se proplétají električtí paúhoři. Nejhorší ze všeho jsou ale skuteční říční zabijáci lidí, černí kajmani – obří krokodýli. Vzhledem ke všem zmíněným nebezpečím se amazonští indiáni nevrhají po hlavě do neznámých vod.

Jenže Nathan Rand nebyl indián.

Zadržel dech, rozhlédl se po kalné vodě a spatřil před sebou několik hadích smyček. V nich se zmítala bledá paže. Kopl nohama, natáhl se po drobné ručce a sevřel ji ve své dlani. Prsty děvčete mu sevření zoufale oplácely.

Tama je stále při vědomí!

Přitáhl se za její ruku blíže k hadovi. V druhé ruce napřáhl mačetu a nepřestával kopat nohama, aby se udržel na místě.

Pak se temná voda zčeřila a Nathan si uvědomil, že hledí přímo do červených očí obřího hada, který vycítil, že jeho hostina je ohrožena. Otevřel černou tlamu a vyrazil proti němu.

Nate uhnul stranou a ze všech sil se snažil nepouštět ruku děvčete.

Čelisti anakondy sevřely jeho paži jako do svěráku. I když kousnutí nebylo jedovaté, stisk mu mohl každou chvíli rozdrtit zápěstí. Nate nedbal na bolest ani na vlastní rostoucí paniku a pokusil se zamířit mačetou proti hadovým očím.

Na poslední chvíli se anakonda ve vodě převrátila, mrštila Natem o bahnité dno a přišpendlila ho k němu. Nate cítil, jak mu sto třicet kilogramů šupinatých svalů vytlačuje z plic vzduch. Zmítal se a bojoval, ale v kluzkém říčním bahně se nemohl ničeho chytit.

Smyčky hadího těla se stočily ke straně a vytrhly mu z prstů dívčinu ruku.

Ne… Tamo!

Pustil mačetu a oběma rukama zatlačil do hadího těla. Ramena se mu propadla do měkkého bahna na dně, ale nepřestával vyvíjet tlak. Místo každé smyčky, kterou odsunul, se objevila jiná. Paže mu slábly a plíce protestovaly proti nedostatku kyslíku.

Nathan Rand v tu chvíli věděl, že je jeho osud zpečetěn – a ani ho to nijak výrazně nepřekvapilo. Bylo mu jasné, že k tomu jednoho dne dojde. Právě to měl napsáno v osudu, tak to chodilo v jeho rodině. Během posledních dvaceti let amazonský prales pohltil oba jeho rodiče. Když mu bylo jedenáct, jeho matka podlehla v malé misijní nemocnici neznámé pralesní horečce. Před čtyřmi lety jeho otec zmizel v džungli beze stopy a bez svědků.

Když si Nate vzpomněl na svoji bolest ze ztráty otce, v hrudi se mu vzedmula zlost. Ať už se nad jeho rodem vznáší prokletí nebo nikoliv, odmítal se vydat v otcových šlépějích. On se nenechá jen tak pohltit džunglí. Ještě důležitější ale bylo, že rozhodně nenechá zemřít Tamu!

Vypudil z plic poslední zbytek vzduchu a shodil si tělo anakondy z nohou. Na okamžik se uvolnil, skrčil nohy pod sebe, zabořil je po kotníky do bahna a odrazil se přímo vzhůru.

Vynořil se nad hladinu, nabral si do plic čerstvý vzduch a vzápětí byl za paži opět stažen pod temnou vodu.

Tentokrát se Nathan nepral se silou anakondy, ale přitiskl si zápěstí se zakousnutými hadími čelistmi k hrudi a druhou paží sevřel zvířeti krk. Pak Nate zabořil levý palec do bližšího oka hada.

Anakonda se zazmítala, na chvilku vyhodila Nata nad hladinu a vzápětí s ním opět mrštila dolů. Držel se jako klíště.

No tak, ty parchante, pusť!

Ohnul chycené zápěstí dost na to, aby mohl vrazit palec i do druhého oka zvířete. Na obou stranách tiskl co největší silou a modlil se, aby ho jeho základní znalosti z hadí fyziologie nenechaly na holičkách. Tlak na oči by měl prostřednictvím zrakového nervu vyvolat dávicí reflex.

Zatlačil ještě víc. Ve spáncích mu tepala krev.

Náhle sevření kolem zápěstí povolilo a Nathan byl odhozen stranou takovou silou, že vyletěl nad hladinu a narazil jedním ramenem do břehu. Otočil se a spatřil bledé tělíčko, které splývalo obličejem dolů uprostřed řeky.

Tama!

Přesně jak doufal, osvobodil hadí reflex oba zajatce. Nathan se vrhl do vody, popadl dítě za paži a přitáhl je k sobě. Přehodil si dívku přes rameno a rychle s ní vystoupil na břeh.

Položil její promáčené tělo na zem. Dívka nedýchala. Měla fialové rty. Zkontroloval její pulz. Srdce jí stále ještě tlouklo, ale slabě.

Nathan se marně rozhlížel, jestli mu někdo nemůže pomoci. Nikdo jiný tu nebyl, takže bude muset začít s oživovacími pokusy sám. Prošel sice zdravotním výcvikem, než se vydal do džungle, ale nebyl žádný lékař. Klekl si, překulil děvče na břicho a několikrát zatlačil na její záda. Z úst a nosu se jí vyřinulo malé množství vody.

Spokojeně přetočil Tamu zpátky na záda a zahájil umělé dýchání.

V tu chvíli se na okraji pralesa objevila jedna z indiánek kmene Janomamo, žena ve středních letech. Byla malá jako všichni indiáni – ne vyšší než sto padesát centimetrů. Černé vlasy měla upravené do obvyklého hrncovitého účesu a uši měla propíchnuté ozdobami z per a kousků bambusu. Vytřeštila oči při pohledu na bělocha, který se skláněl nad malým děvčetem.

Nathanovi bylo jasné, jak to asi vypadá. Narovnal se zrovna v okamžiku, kdy Tama náhle přišla k vědomí, vykašlala zbytky říční vody a začala vřískat hrůzou a děsem. Panikařící dítě do něj bušilo pěstičkami v reakci na právě prožitou noční můru hadího útoku.

„Tiše, jsi v bezpečí,“ řekl mu janomamským nářečím a snažil se ho chytit za ruce. Otočil se k ženě, aby jí všechno vysvětlil, ale drobná indiánka pustila košík a s poplašným křikem zmizela v hustém podrostu na břehu řeky. Nathan ten křik poznal. Ozýval se v případě, že vesnice čelila nějakému napadení.

„Skvělé. Jedním slovem bezva.“ Nathan zavřel oči a povzdychl si.

Když před čtyřmi týdny přišel do téhle konkrétní vesnice s úmyslem získat od kmenového šamana informace o léčivých rostlinách zdejší oblasti, náčelník mu nakázal, aby se držel dál od indiánských žen. V minulosti došlo k tomu, že cizinci zneužili místní kmenové ženy. Nathan tuto prosbu splnil, i když některé z žen byly více než ochotné sdílet s ním lůžko. Jeho přes sto osmdesát centimetrů vysoká postava, modré oči a plavé vlasy představovaly pro ženy tohoto izolovaného kmene novinku.

Na poplašné volání ženy v dálce odpovídaly další hlasy. Mnoho dalších hlasů. Jméno Janomamo se dalo přibližně přeložit jako „zuřiví lidé“. Tyto kmeny byly považovány za jedny z nejdivočejších válečníků. Huyové, mladíci ve vesnici, neustále vznášeli nějaké otázky cti či tvrdili, že je někdo stihl zlou kletbou, jen aby měli záminku k šarvátce se sousední vesnicí či s jiným členem kmene. Byli známi tím, že vyhladili celé vesnice za takovou drobnost, jakou je označit někoho hanlivým jménem.

Nathan se podíval do tváře mladé dívky. Jak huyové pochopí tuhle situaci? Že běloch napadl jedno z jejich dětí, neteř náčelníka.

Tama po jeho boku se pomalu uklidňovala a propadala se do trhaného spánku. Dýchala pravidelně, ale když jí položil ruku na čelo, hřálo stoupající horečkou. Také si všiml tmavnoucí podlitiny na jejím pravém boku. Prohmatal ránu – dvě zlomená žebra z drtivého sevření anakondy. Sedl si na paty a kousl se do rtu. Jestli má přežít, bude potřebovat okamžité ošetření.

Shýbl se a jemně ji vzal do náručí. Nejbližší nemocnice se nacházela přes patnáct kilometrů po proudu v malém městě jménem São Gabriel. Bude ji tam muset dopravit.

Mělo to jediný háček – Janomamy. Rozhodně nemohl s dívkou utéct a čekat, že mu to projde. Byl na indiánském území, a i když se v okolí dobře vyznal, nemohl se rovnat domorodcům. Po celé Amazonii se říkalo přísloví: Na boesi, ingi sabe ala sani. V džungli ví indián všechno. Janomamové byli výteční lovci a velice obratně zacházeli s lukem, foukačkou, oštěpem i kyjem.

Nemohl nijak uniknout.

Vykročil od řeky, zvedl brokovnici, kterou předtím odhodil, a pověsil si ji přes rameno. S dívkou v náručí se vydal k vesnici. Bude je muset přimět, aby ho vyslechli – pro svoje dobro, stejně jako pro dobro Tamy.

Vesnice, kterou poslední měsíc nazýval svým domovem, před ním zlověstně ztichla. Nathan se při chůzi neklidně rozhlížel. Ustalo dokonce i štěbetání ptáků a houkání opic.

Se zatajeným dechem prošel zatáčkou na stezce a ocitl se před hradbou indiánů, kteří mu blokovali cestu s namířenými luky a pozvednutými oštěpy. Spíše vycítil než uslyšel pohyb i za sebou. Ohlédl se přes rameno a spatřil další indiány s tvářemi pomalovanými karmínovými barvami.

Nate měl jedinou naději na záchranu sebe i toho děvčete. Vůbec se mu to nelíbilo, ale nebylo zbytí.

„Nabrushi yi yi!“ vykřikl nahlas. „Žádám o zkoušku bojem!“

6. SRPNA, 11.38 U São Gabriel da Cochoeria

Manuel Azevedo věděl, že je pronásledován. Utíkal po cestičce a slyšel z podrostu kašlavé vrčení jaguára. Potácel se dolů po příkré stezce z vrcholu Hory posvátné cesty, vyčerpaný a promáčený potem. Před ním se mezerou v listoví otevřel pohled na São Gabriel. Město stálo v ohybu řeky Rio Negro, severního přítoku veletoku Amazonky.

Už je tak blízko… třeba to bude stačit…

Manny se smykem zastavil a otočil se čelem zpátky nahoru. Napínal smysly, jestli nepostřehne nějaké známky blížící se šelmy: prasknutí větvičky, zaševelení listů. Nic ale neprozrazovalo, kde se jaguár právě nachází. I jeho lovecké vrčení zmlklo. Zvíře vědělo, že uštvalo kořist do vyčerpání. Nyní se plíží kolem a připravuje se k smrtícímu útoku.

Manny naklonil hlavu ke straně. Ozývalo se jen vzdálené cvrlikání ptáků a vrzání kobylek. Po krku mu stékala stružka potu. Ztuhl a špicoval uši. Prsty instinktivně nahmatal nůž za opaskem. Druhou ruku položil na poutko krátkého biče.

Rozhlížel se po skvrnité pralesní půdě kolem sebe. Obě strany pěšinky lemovaly popínavé liány a křoviny. Odkud se jaguár vynoří?

Zahlédl pohyb ve stínu.

Otočil se na podpatku a přikrčil se. Snažil se proniknout pohledem husté listoví. Nic.

O kus dál na cestě se k němu vydal jeden úsek stínu – elegantní fáta morgana černooranžově skvrnité kožešiny. Šelma stála pouhé tři metry od něj, krčila se k zemi s hýžděmi schovanými pod tělem. Jednalo se o velkého mladého samce, asi tak dvouletého.

Jaguár vycítil, že byl odhalen, a divoce zamrskal ocasem ze strany na stranu mezi listy.

Manny se nahrbil, připravený na útok.

Zvíře na něj skočilo s hlubokým zavrčením a s vyceněnými tesáky.

Manny hekl, když ho zalehla tíha šelmy jako mohutný balvan. Oba se začali kutálet dolů po stezce. Prudký náraz vyrazil Mannymu dech. Svět se změnil v záblesky zeleně, slunečního světla a rozmazané kmity kožešiny a zubů.

Oblečení khaki barvy mu drásaly jaguáří drápy. Odtrhla se jedna kapsa. Šelma ho svírala tlapami a vzápětí mu zabořila špičáky do ramene. I když má jaguár druhý nejsilnější stisk čelistí ze všech pozemních zvířat, jeho zuby se Mannyho jen zlehka dotkly.

Konečně se oba zastavili pár metrů od úpatí svahu. Manny zjistil, že ho šelma tiskne k zemi. Hleděl do ohnivě planoucích očí svého protivníka, který mu ohryzával košili a vrčel.

„Už jsi skončil, Tor-tore?“ vydechl přerývaně. Pojmenoval jaguára termínem indiánů kmene Arawak pro ducha. Ačkoliv se mu nyní s plnou váhou velké šelmy spočívající na jeho hrudi nezdálo, že by vybral nějak obzvláště přiléhavé jméno.

Jakmile jaguár uslyšel hlas svého pána, přestal mu žvýkat košili a zahleděl se na něj. Vzápětí Mannymu přejel po čele horký, drsný jazyk.

„Já tě taky miluju. Teď už ale ze mě zvedni ten svůj chlupatej zadek.“

Tíha tlap se zvedla a Manny se posadil. Podíval se na svoje oblečení a povzdychl si. Lovecký výcvik mladého jaguára rychle decimoval Mannyho šatník.

Stoupl si, zasténal a s křupnutím si protáhl ztuhlá záda. Ve dvaatřiceti už je příliš starý na takovéhle hry.

Šelma se překulila na packy a protáhla se. Pak mrskla ocasem a začala větřit.

Manny se smíchem pohladil jaguára po hlavě. „Dneska jsme s lovem skončili. Už se připozdívá. A na mě v kanceláři čeká hromada hlášení.“

Tor-tor mrzutě zavrčel, ale následoval ho.

Před dvěma lety Manny zachránil pouhých několik dní staré jaguáří mládě. Jeho matku zabili pytláci pro kožešinu, za niž se na černém trhu pořád daly získat slušné peníze. Podle nejnovějších odhadů klesla populace divoce žijících jaguárů na patnáct tisíc zvířat, která byla rozptýlena po ohromných pralesích Amazonské nížiny. Snahy o jejich záchranu nedokázaly odradit rolníky od toho, aby si ke své skromné existenci trochu nepřilepšovali jejich lovením. Hladové břicho představuje pádnější argument než ochrana přírody.

To Manny věděl až příliš dobře. Jakožto poloviční indián žil jako sirotek na ulicích Barcellos podél břehů Amazonky. Sotva přežíval, žebral mince od projíždějících lodí s turisty, a pokud nic nedostal, kradl. Nakonec se ho ujal jeden misionář a Manny se postupně propracoval až k doktorátu z biologie na Univerzitě v São Paulu. Jeho studia sponzorovala Nadace brazilských indiánů FUNAI. Na oplátku za poskytnuté vzdělání pracoval s místními indiánskými kmeny: bránil jejich zájmy, chránil jejich tradice a pomáhal jim vznášet právní nároky na vlastní území. Ve věku třiceti let ho jmenovali šéfem místní pobočky FUNAI v São Gabrielu.

Při vyšetřování činnosti pytláků na území indiánů Janomamo Manny našel Tor-tora, sirotka, jakým byl kdysi i on sám. Mládě mělo zlomenou pravou zadní nohu od toho, jak ho jeden z pytláků nakopl. Manny toho tvorečka nemohl jen tak opustit, a tak zabalil mňoukající a syčící kotě do pokrývky a postupně ho dal do pořádku.

Nyní sledoval, jak Tor-tor kráčí před ním. Pořád ještě byly na jeho chůzi vidět drobné následky staré fraktury. Za necelý rok bude Tor-tor pohlavně dospělý. Prosadí se jeho divoká povaha a nastane čas, kdy ho bude muset vypustit do pralesa. Ještě předtím ale Manny chtěl zabezpečit, že se Tor-tor o sebe bude schopen postarat. Džungle není vhodné místo pro nezkušené nováčky.

Stezka se před nimi vinula posledními zalesněnými výběžky svahů Hory posvátné cesty a před nimi se otevřel výhled na město São Gabriel, směsici chatrčí a praktických betonových budov, které vyrostly na březích Rio Negra. Tu a tam vyčníval nějaký nový hotel, postavený během posledních pěti let, aby pojal stále rostoucí příliv turistů, kteří navštěvují tuto oblast. A v dálce se táhla nová přistávací dráha letiště. Její dehtový makadam vypadal jako černá jizva na tváři okolního pralesa. Zdálo se, že ani v odlehlé divočině není možné zastavit pokrok.

Manny si otřel vlhké čelo a vrazil do Tor-tora, který se nečekaně zastavil. Jaguár hluboce, varovně zavrčel.

„Co se děje?“ Pak to uslyšel i on.

Nad zeleným oceánem džungle se jako vlna zvedalo dunivé tepání, které jako kdyby vycházelo ze všech směrů současně. Manny přimhouřil oči. Ten zvuk poznal, ačkoliv ho tu neslýchali nijak často. Vrtulník. Většina cestovatelů se dostávala do São Gabrielu po řece, případně pomocí menších letadel. Zdejší vzdálenosti byly obecně příliš velké na to, aby se daly překonávat helikoptérami. Dokonce i místní základna brazilské armády měla k dispozici jediný stroj, který využívala k záchranným a evakuačním operacím.

Zatímco Manny poslouchal narůstající hluk, uvědomil si ještě něco dalšího. Tohle nebyla jedna helikoptéra.

Rozhlížel se po obloze, ale nic neviděl.

Náhle se Tor-tor napjal a utekl do okolního podrostu.

Nad hlavou jim přeletěla letka tří vrtulníků, které se vyhnuly Hoře posvátné cesty a zamířily k malému městečku jako roj vos. Vrtulníky s maskovacími barvami.

Baňaté stroje typu UH-1 Huey jednoznačně patřily armádě.

Manny zaklonil hlavu zrovna v okamžiku, kdy se přímo nad ním mihla čtvrtá helikoptéra. Na rozdíl od předchozí trojice byla tahle černá a štíhlá a letěla velice tiše. Manny díky svému krátkému pobytu v armádě poznal její charakteristický tvar i zakrytou zadní vrtuli. Průzkumný a útočný vrtulník RAH-66 Comanche.

Štíhlý stroj přeletěl dostatečně blízko na to, aby Manny rozeznal na jeho boku drobnou americkou vlajku. Koruny stromů kolem něj rozvířily lopatky vrtule. Opice za vystrašeného vřeštění utíkaly na všechny strany a modré nebe proťalo jako pruh ohně hejno vyplašených papoušků ara.

V dalším okamžiku zmizela i tato helikoptéra. Klesala k otevřenému prostranství kolem základny brazilské armády, aby se připojila k ostatním třem.

Manny zamračeně hvízdl na Tor-tora. Jaguár vylezl ze svého úkrytu a rozhlížel se kolem.

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho Manny.

Tepavý zvuk odumřel, když vrtulníky dosedly na zem.

Manny přešel k Tor-torovi a položil mu dlaň na hřbet, který se pod jeho dotykem chvěl. Část neklidu šelmy se přenesla i na něj.

Vydal se z kopce s rukou položenou na rukojeti biče, který měl připjatý k opasku. „Co sakra dělá armáda Spojených států tady v São Gabrielu?“

Nathan stál svlečený do dlouhých trenýrek uprostřed ústředního prostranství vesnice. Kolem něj se rozkládalo janomamské shabano, kruhová stavba široká jako polovina fotbalového hřiště a s otevřenou prostřední částí střechy, kterou bylo vidět nebe. Pod střechou z banánovníkových listů leželi na visutých lůžkách ženy a starší muži, zatímco huyové třímali oštěpy a luky, aby se Nathan nepokusil o útěk.

Když ho odváděli před namířeným oštěpem do vesnice, pokoušel se jim vysvětlit, že Tamu napadla anakonda, a ukazoval jim jako důkaz stopy hadích zubů na zápěstí. Nikdo ho ale neposlouchal. Dokonce i vesnický náčelník, který od něj převzal spící dítě, mávl nad jeho slovy netrpělivě rukou, jako kdyby ho jeho vysvětlování uráželo.

Nathan věděl, že ho nevyslechnou, dokud nebude po zkoušce. Tak to u Janomamů chodilo. Požádal o zápas, aby získal čas, a nyní ho nikdo nebude poslouchat, dokud boj neskončí. Pokud mu bohové dopřejí zvítězit.

Nathan stál bosý v prachu. Stranou se skupina huyů dohadovala, kdo z nich přijme výzvu a jaké zbraně si zvolí. Tradiční souboje obvykle probíhaly s nabrushi, štíhlými, dva a půl metru dlouhými holemi, kterými se zápasníci navzájem tloukli. Při vážnějších duelech se ale používaly smrtonosnější zbraně – mačety či oštěpy.

Hlouček na opačné straně prostranství se rozdělil a dopředu pokročil jeden indián. Na domorodce byl vysoký, dosahoval skoro Nathanovy výšky, a měl šlachovitou, vypracovanou postavu. Byl to Tamin otec Takaho, náčelníkův bratr. Neměl na sobě nic než lemovaný pásek kolem beder, do něhož si zastrčil předkožku penisu – jednalo se o typický oděv janomamských mužů. Přes hruď se mu táhly popelem načrtnuté linky, zatímco tvář pod čelenkou z opičího ocasu měl pomalovanou červeně. Spodní ret měl vyboulený od velkého kusu tabáku, který mu dodával agresivní vzezření.

Natáhl ruku a okamžitě k němu přispěchal jeden z mladíků, který mu do dlaně vtiskl dlouhou sekyru. Její topůrko bylo vyřezáno z vnadivcového dřeva, které připomíná hady, a končila ocelovou hlavou. Šlo o hrozivě vyhlížející nástroj a jednu z nejnebezpečnějších soubojových zbraní.

Nate si uvědomil, že mu mezitím vtiskli do ruky podobnou sekyru.

Sledoval, jak k Takahovi přispěchal další huya s hliněnou nádobou, plnou nějaké olejovité tekutiny. Takaho do ní ponořil topůrko své sekyry.

Nate tu tekutinu poznal. Sám pomáhal šamanovi při přípravě této várky woorari neboli kurare, smrtelného nervového jedu s paralyzujícími účinky, který se připravuje z místní liánovité rostliny. Indiáni obvykle tento přípravek používají k lovu opic, ale dnes měl sloužit pochmurnějšímu účelu.

Nathan se rozhlédl. Nikdo k němu nepřišel s podobnou nádobou, aby si do ní omočil i svoji zbraň. Zdálo se, že nastávající boj neměl být úplně vyrovnaný.

Vesnický náčelník pozvedl nad hlavu luk a zvoláním ohlásil začátek souboje.

Takaho vykročil přes prostranství a zamával zkušeně sekyrou.

Nathan zvedl vlastní zbraň. Jak by mohl vyhrát? Jediné škrábnutí znamenalo jeho smrt. A i kdyby zvítězil, co by tím získal? Podrobil se této zkoušce, aby zachránil Tamu, a kvůli tomu teď měl zabít jejího otce?

Napřímil se a přiložil si sekyru k hrudi. Jeho pohled se střetl s rozlícenýma očima Takaha. „Já jsem tvé dceři neublížil!“ vykřikl vášnivě.

Takaho přimhouřil oči. Slyšel sice Natova slova, ale zjevně jim nevěřil. Podíval se stranou, k místu, kde Tamu právě ošetřoval vesnický šaman. Hubený stařešina se skláněl nad dívkou, monotónně prozpěvoval a mával kolem ní doutnající otýpkou suché trávy. Nathan cítil palčivý pach kadidla až sem. Děvče se však nepohnulo.

Takaho se obrátil čelem k němu a s řevem se vrhl kupředu. Přitom se ohnal sekyrou proti Natově hlavě.

Nate v mládí zápasil, takže se uměl dobře pohybovat. Shýbl se pod protivníkovým úderem a překulil se stranou. Současně máchl širokým obloukem vlastní zbraní a podrazil Takahovi nohy.

Takaho tvrdě dopadl do prachu na rameno a nárazem se mu svezla ke straně čelenka z opičího ocasu. Jinak však zůstal nezraněn. Nate ho zasáhl tupou stranou sekery, protože nehodlal Tamina otce zmrzačit.

Vzápětí na něj skočil s úmyslem přimáčknout indiána vlastním tělem k zemi. Kdyby se mi ho podařilo znehybnit…

Takaho se ale s kočičí mrštností odvalil stranou a znovu mávl proti Natovi smrtící sekyrou.

Nate před obloukem indiánovy zbraně jen tak tak uhnul. Otrávené ostří se mu mihlo kolem špičky nosu a zabořilo se do země mezi jeho rukama. Nathan si vydechl úlevou, a proto nestihl včas zareagovat na kopnutí, namířené na jeho hlavu. Z úderu mu zazvonilo v uších, překulil se v prachu a z malátné ruky mu vypadla sekyra, která doklouzala až k davu přihlížejících.

Nathan vyplivl krev z roztrženého rtu a rychle si stoupl.

Takaho už byl také na nohách.

Zatímco indián vytahoval zabořenou sekyru ze země, Nathan si všiml, co dělá za jeho rameny šaman. Stařec zrovna vydechoval kouř přes Taminy rty, aby odehnal zlé duchy před smrtí.

Ostatní huyové kolem Nathana skandovali, aby ho Takaho zabil.

Takaho s heknutím pozvedl zbraň a obrátil se k Natovi. Indiánova tvář byla zrůzněná vztekem. Rozeběhl se proti němu a divoce před sebou šermoval sekyrou.

Nate, nyní beze zbraně, před ním ustupoval. Tak takhle tedy zemřu…

Vzápětí se ocitl zády u stěny z namířených oštěpů, které drželi ostatní indiáni. Nebylo kam utéct. Takaho zpomalil, aby dorazil svého soupeře, a napřáhl sekyru vysoko nad hlavu.

Nathan se instinktivně zaklonil a ucítil na zádech bodnutí oštěpů.

Takaho máchl vší silou obou paží sekyrou dolů.

„Yulo!“ Skandováním huyů pronikl ostrý výkřik. „Dost!“

Nathan se přikrčil před úderem, který nedopadl. Vzhlédl. Sekyra se chvěla asi tři centimetry před jeho tváří. Na líc mu dopadla kapka jedu.

Šaman, který před okamžikem ukončil souboj, se protlačil kruhem vesničanů na otevřené prostranství. „Tvá dcera se vzbudila!“ Ukázal na Nata. „Mluví o velkém hadu a o tom, že ji běloch zachránil.“

Všechny obličeje se otočily k Tamě, která vyčerpaně srkala vodu z vydlabané dýně, již jí přidržovala indiánská žena.

Nathan vzhlédl do Takahových očí. Indián se k němu opět otočil a jeho tvrdý výraz vystřídala úleva. Dal zbraň stranou a pustil ji do prachu. Položil prázdnou dlaň Natovi na rameno a přitáhl si ho na svou hruď. „Jako“ řekl a pevně ho objal. „Bratře.“

Jako mávnutím kouzelného proutku bylo po všem.

Kupředu se protlačil náčelník s hrdě nafouknutou hrudí. „Bojoval jsi s velkou susuri, anakondou, a vytáhl jsi dceru kmene z jejího břicha.“ Odebral si zpoza ucha jedno ptačí pero a vsunul je Nathanovi do vlasů. Jednalo se o velice ceněné ocasní pero z harpyje. „Už nejsi nabe, cizinec. Nyní jsi jako, bratr mého bratra. Nyní jsi Janomamo.“

Ze všech stran se ozvaly radostné výkřiky.

Nathan věděl, že jde o tu nejvyšší poctu, ale stále zbývalo vyřídit jednu neodkladnou věc. „Má sestra,“ řekl a ukázal na Tamu. U Janomamů bylo tabu nazývat lidi jejich jmény. Místo toho se používala rodinná pojmenování, ať už skutečná nebo nikoliv. „Má sestra je stále nemocná. Utrpěla zranění, která mohou vyléčit lékaři v São Gabrielu. Žádám vás, abyste mi ji dovolili odvézt do městské nemocnice.“

Vesnický šaman pokročil kupředu. Nathan se obával, že bude mít námitky a že bude chtít léčit dívku vlastními prostředky. Jako celek bývali šamani dosti popudlivou skupinou. Indiánský stařešina ale místo toho souhlasil a položil Natovi dlaň na rameno. „Naše malá sestra byla zachráněna před susuri naším novým jakém. Měli bychom dbát vůle bohů, kteří jej učinili jejím zachráncem. Já pro ni víc udělat nemohu.“

Nathan si otřel jed z tváře – opatrně, aby se nedostal do nějakého otevřeného poranění – a poděkoval šamanovi. Šaman už tak učinil více než dost. Jeho přírodní prostředky dokázaly oživit dívku včas na to, aby ho tím zachránil. Vzápětí se Nathan obrátil na Takaha. „Rád bych tě požádal o zapůjčení kánoe na cestu do města.“

„Vše mé je i tvé,“ řekl Takaho. „Pojedu do São Gabrielu s tebou.“

Nathan přikývl. „Měli bychom si pospíšit.“

Zakrátko položili Tamu na nosítka z bambusových tyčí a palmových listů a umístili ji do kánoe. Takaho, nyní oblečený do dámské rovné vestičky a kraťasů od firmy Nike, mávl na Nathana, aby nastoupil na příď vydlabané loďky, odrazil se od břehu veslem a zavedl kánoi do hlavního proudu Rio Negra. Řeka je donese až do São Gabrielu.

Celou patnáctikilometrovou cestu urazili mlčky. Nathan často kontroloval Tamu a rozpoznával v očích jejího otce obavy. Dívka upadla znovu do bezvědomí, chvěla se a tu a tam tiše zasténala. Nathan ji zabalil do přikrývky.

Takaho prováděl obratně kánoi mezi drobnými víry a spletí popadaných stromů. Zdálo se, že nějak dokáže vždycky najít tu nejrychlejší trasu.

Zatímco jejich kánoe splývala po hladině, minuli skupinu indiánů z vedlejší vesnice, kteří zrovna lovili ryby oštěpy. Nathan sledoval, jak jedna žena sype proti proudu do vody nějaký tmavý prášek. Věděl, co dělá. Jednalo se o drcenou liánu ayaeya. Prášek se rozpustí a omámí ryby, které vyplavou k hladině, kde je muži budou moci snadno ulovit oštěpy. Šlo o starodávnou rybářskou metodu, používanou po celé Amazonii.

Jak dlouho ale tato tradice vydrží? Generaci? Dvě? Pak se toto umění ztratí navždy.

Nathan si sedl na své místo. Věděl, že existují jisté bitvy, které nikdy nemůže vyhrát. Civilizace bude pokračovat ve svém vítězném pochodu pralesem – v dobrém i zlém.

Nate se rozhlížel po hustém listoví po obou březích řeky. Všude kolem bzučel, štěbetal, skřehotal, houkal a vrčel život.

Po obou stranách ječely sborem tlupy vřešťanů, kteří agresivně poskakovali na vrcholu větví. Na mělčinách nabodávali svými dlouhými oranžovými zobáky ryby bílí bukači, zatímco nosy kajmanů, vyčuhující z vody, označovaly hnízda těchto amazonských krokodýlů. Ještě o něco blíže ve vzduchu kolem nich se vznášela hejna komárů a bodavých much, které dosedaly na každý volný centimetr kůže.

Zde vládla džungle ve všech svých podobách. Zdála se být nekonečná, neproniknutelná a plná tajemství. Jednalo se o jednu z posledních oblastí planety, která dosud nebyla plně prozkoumána. Na rozlehlá území tu ještě nikdy nevkročila noha člověka. Právě její taje a divy lákaly Nathanovy rodiče natolik, že zde strávili celý život a v posledku také nakazili svého syna láskou k těmto obrovským pralesům.

Nathan sledoval, jak kolem něj ubíhá džungle, a všímal si postupně se objevujících známek civilizace. Bylo mu jasné, že se blíží São Gabriel. Začali míjet malé mýtiny, vytvořené drobnými rolníky na březích řeky. Z obou stran na ně mávaly a volaly děti. Dokonce i zvuky pralesa postupně utichaly a byly nahrazovány škaredým ruchem moderního světa: bručením naftových traktorů na polích, skučením motorových člunů, které rychle proplouvaly kolem jejich kánoe, plechově znějící hudbou z rádia, které hrálo na jednom z hospodářství.

Pak za jedním záhybem řeky prales náhle skončil a objevilo se malé město São Gabriel jako rakovinný nádor, který vyžral kus podbřišku džungle. Město stálo u řeky a tvořila je chatrná směsice rozpadajících se dřevěných chýší a betonových úředních budov. Kousek dál od vody stoupaly po úbočích sousedních kopců malé i větší domy. Přístaviště a mola byla přeplněná turistickými loděmi a nákladními říčními čluny, oprýskanými až na základní barvu.

Nathan se otočil, aby ukázal Takahovi kousek volného břehu. Indián zíral vyděšeně na město a tiskl si veslo k hrudi.

„Vyplňuje celý svět,“ zamumlal.

Nathan se znovu podíval na malé městečko. Naposledy tu byl pro zásoby před dvěma týdny a zdejší hluk i shon pro něj představovaly nepříjemný zážitek. Jaké to asi musí být pro indiána, který ještě nikdy neopustil džungli?

Nathan kývl k volnému místu, kde mohli vytáhnout kánoi na břeh. „Není tu nic, čeho by se velký válečník měl bát. Musíme dopravit tvoji dceru do nemocnice.“

Takaho přikývl a pokoušel se potlačit svůj šok. Znovu nasadil stoický výraz, ale oči mu nepřestávaly těkat po zázracích tohoto jiného světa. Zakormidloval s kánoí k naznačenému místu a pomohl Nathanovi vynést nosítka, na nichž leželo bezvládné tělo Tamy.

Když s ní začali hýbat, dívka zasténala a zachvěla se jí oční víčka, pod nimiž zasvítilo bělmo. Cestou sem děvče výrazně pobledlo.

„Musíme si pospíšit.“

Spolu pronesli dívku nábřežím. Sledovaly je zvědavé pohledy místních obyvatel a několik turistů si je neopomnělo vyfotografovat s oslepujícím bleskem. I když měl na sobě Takaho „civilizované“ šaty, jeho čelenka z opičího ocasu a pera v uších, stejně jako účes ve tvaru hrnce, z něj činily jasného příslušníka jednoho z domorodých indiánských kmenů.

Malá přízemní nemocnice se naštěstí nacházela kousek od řeky. Jediný znak, podle kterého se dalo poznat, že jde o nemocnici, byl oprýskaný červený kříž, nakreslený nad vchodem. Nathan už tu ovšem byl na konzultacích s jedním lékařem, jakýmsi chlapíkem z Manausu. Brzy tak sešli z rušné ulice a pronesli Tamu dveřmi. Nemocnice páchla čpavkem a dezinfekcí, ale měli tu příjemnou klimatizaci. Chladný vzduch udeřil Nata jako mokrý ručník přímo do obličeje.

Zamířil k stanovišti sestry a rychle ji oslovil. Zavalitá žena nechápavě nakrabatila obočí a Nathanovi došlo, že začal mluvit janomamským nářečím. Rychle přepnul na portugalštinu. „To děvče napadla anakonda. Má nějaká zlomená žebra, ale myslím, že mohla utrpět vážnější vnitřní zranění.“

„Jděte tudy.“ Sestra jim pokynula k dvojitým dveřím. Takahovi věnovala jednoznačně podezřívavý pohled.

„To je její otec.“

Sestra přikývla. „Doktor Rodriguez je zrovna na návštěvě pacienta, ale mohu mu zavolat, že tu má naléhavý případ.“

„Udělejte to,“ řekl Nathan.

„Třeba bych mohla pomoci já,“ ozval se za ním nějaký hlas.

Nathan se otočil.

Z dřevěného skládacího křesla v čekárně vstala vysoká štíhlá žena s dlouhými, kaštanově hnědými vlasy. Dosud byla částečně schovaná za hromadou dřevěných beden se znakem červeného kříže. Vykročila k nim s klidnou sebejistotou a všechny si pozorně prohlížela.

Nathan se napřímil.

„Jmenuji se Kelly O’Brienová,“ představila se plynnou portugalštinou, ale Nate postřehl náznak bostonského přízvuku. Vytáhla svůj průkaz s vyraženým symbolem Aeskulapovy hole. „Jsem americká lékařka.“

„Doktorko O’Brienová,“ řekl jí anglicky, „rozhodně budu rád, jestli nám pomůžete. Tuto dívku napadla…“

Tama na nosítkách se znenadání prohnula a začala bušit patami do palmových listů. Vzápětí se jí křeče rozšířily do ostatních částí těla.

„Má záchvat!“ řekla žena. „Odneste ji do ordinace!“

Sestra jim ukázala cestu a podržela jim otevřené dveře, aby mohli projít s nosítky.

Kelly O’Brienová pospíchala po dívčině boku, zatímco oba muži zamířili s nosítky k jedné ze čtyř postelí na pohotovosti. Lékařka popadla chirurgické rukavice a vyštěkla na sestru: „Potřebuji deset miligramů diazepamu!“

Sestra přikývla a vyběhla ke skříňce s léky. Během několika sekund už podala Kelly do dlaně injekci s jantarovou tekutinou. Lékařka si mezitím připravila gumové škrtidlo. „Přidržte ji,“ pokynula Natovi a Takahovi.

To už dorazila další sestra a sanitář – nemocniční klid narušil naléhavý případ.

„Připravte kanylu a krevní plazmu,“ pokynula Kelly ostře. Prsty nahmatala dostatečně širokou žílu na dívčině tenké paži a se zjevnou zkušeností do ní vbodla jehlu a vstříkla obsah injekce.

„To je valium,“ vysvětlila při práci. „Mělo by zklidnit záchvat na dost dlouho, abychom měli čas zjistit, co s ní je.“

Její slova se okamžitě vyplnila. Taminy křeče se zklidnily. Přestala sebou zmítat a uvolnila se. Jen oční víčka a koutky úst se jí nepřestávaly chvět. Kelly jí posvítila bodovým světlem do zorniček.

Zdravotník odstrčil Nata stranou a zaváděl do Taminy druhé paže intravenózní kanylu, kterou připojil ke kapačce.

Nate se podíval zdravotníkovi přes rameno a všiml si strachu a paniky v otcových očích.

„Co se jí stalo?“ zeptala se lékařka, zatímco pokračovala v prohlídce děvčete.

Nathan popsal útok. „Po většinu času střídavě nabývala vědomí a zase omdlévala. Vesnický šaman ji dokázal nakrátko oživit.“

„Má dvě zlomená žebra a s tím spojené krevní podlitiny, ale nedokážu určit příčinu bezvědomí a toho záchvatu. Propukly u ní křeče i cestou sem?“

„Ne.“

„Vyskytuje se u nich v rodině epilepsie?“

Nate se otočil na Takaha a zopakoval otázku janomamsky.

Takaho přikývl, „Ah-de-me-nah gunti.“

Nate se zamračil.

„Co říkal?“ chtěla vědět Kelly.

„Ah-de-me-nah znamená elektrický úhoř. Gunti je nemoc nebo choroba.“

„Choroba elektrického úhoře?“

Nate přikývl. „Přesně to řekl. Ale nedává to smysl. Oběť útoku elektrického úhoře sice má často křeče, ale to bývá okamžitá reakce. A Tama je už několik hodin venku z vody. Nevím… třeba je ‚nemoc elektrického úhoře‘ janomamský termín pro epilepsii.“

„Byla léčena? Dostávala nějaké léky?“

Nate přeložil Takahovu odpověď: „Vesnický šaman ji léčil jednou týdně kouřem z konopné liány.“

Kelly si vyčerpaně povzdychla. „Jinými slovy se neléčila. Není divu, že stres z utopení odstartoval tak vážný záchvat. Co kdybyste odvedl jejího otce do čekárny? Zkusím zastavit záchvat silnějšími medikamenty.“

Nate se podíval na postel. Tama ležela nehybně. „Myslíte, že dostane další záchvat?“

Kelly se mu zahleděla do očí. „Ona ho má pořád.“ Ukázala na nepřestávající záškuby v obličeji. „Je ve status epilepticus, v nepřetržitém záchvatu. Většina pacientů, kteří trpí takovými dlouhými záchvaty, vypadá jako v bezvědomí, sténají a nekoordinovaně sebou škubají. Takový grand mal, jako u ní propukl před chvílí, se objevuje jen jednou začas. Jestli ten záchvat nedokážeme zastavit, zemře.“

Nate hleděl na drobné děvče. „Chcete říct, že má záchvat celou tu dobu?“

„Podle toho, co jste popisoval, víceméně ano.“

„Ale vesnickému šamanovi se ji podařilo na chvíli přivést k vědomí.“

„Tomu se mi nechce věřit.“ Kelly obrátila svou pozornost zpátky k děvčeti. „Nemůže mít dostatečně silné léky, aby přemohl takový záchvat.“

Nate si vzpomněl, jak viděl dívku srkat vodu z vydlabané tykve. „Ale on to přesto dokázal. Nepovažujte kmenové šamany za pouhé šarlatány. Já s nimi pracuji už několik let. A když uvážíme, co mají k dispozici, jsou velice důmyslní.“

„Inu, ať už jsou moudří nebo ne, my tu máme silnější prostředky. Skutečné léky.“ Znovu kývla na dívčina otce. „Co kdybyste ho odvedl do čekárny?“ Kelly se otočila ke zdravotníkovi a oběma sestrám na znamení, že Nate s Takahem mají odejít.

Nathan se naštětil, ale poslechl. Po celá staletí západní medicína pohrdá hodnotou šamanských praktik. Nate jemně vystrkal Takaha z místnosti do čekárny. Zavedl indiána k jednomu křeslu, pokynul mu, aby tu zůstal, a sám se vydal ke dveřím.

Protlačil se ven do pravého amazonského vedra. Ať už mu ta americká lékařka věřila nebo nikoliv, on viděl, jak šaman dívku přivedl k vědomí. Jestli existuje nějaký člověk, který by mohl znát odpovědi v případě Taminy záhadné choroby, Nate věděl, kde ho najde.

Pospíchal odpoledním horkem směrem k jižnímu předměstí. Uběhl asi deset bloků a ocitl se na okraji základny brazilské armády. Za normálních okolností ospalá základna nyní kypěla horečnatou aktivitou. Nate si na otevřeném prostranství všiml čtyř vrtulníků s vlajkami Spojených států. Podél plotu stáli místní obyvatelé, ukazovali si na nové stroje a vzrušeně se spolu dohadovali.

Nathan ignoroval tuto podivnost a pospíchal k budově z betonových panelů, která stála uprostřed řady polorozpadlých dřevěných staveb. Na zdi čelem k ulici byla namalována písmena FUNAI. Jednalo se o místní kancelář Nadace brazilských indiánů, která představovala jediný zdroj pomoci, vzdělávání a právního poradenství pro místní kmeny Baniwa a Janomamo. V malé budově se nacházely kanceláře i přístřešek pro indiány bez domova, kteří se sem vydali hledat blahobyt bílých lidí.

FUNAI navíc měla vlastního lékařského poradce, dlouholetého rodinného přítele a člověka, který učil Nathanova otce znát amazonskou džungli.

Nate se protáhl vchodovými dveřmi a pospíchal chodbou ke schodišti do prvního patra. Modlil se, aby jeho přítel byl ve své kanceláři. Když se přiblížil k otevřeným dveřím, zaslechl, jak se z nich linou tóny Mozartova Pátého houslového koncertu.

Díky bohu!

Zaklepal na rám dveří a ozval se: „Profesore Kouwe?“

Zpoza hromady dokumentů vyrovnané na malém stole vzhlédl snědý indián. Mohlo mu být asi tak pětapadesát let, černé, kolem spánků trochu prošedivělé vlasy mu splývaly až na ramena a na očích měl nasazeny brýle s drátěnými obroučkami. Ty si nyní sundal a široce se usmál, jakmile poznal svého návštěvníka.

„Nathane!“ Resh Kouwe si stoupl a obešel stůl, aby Nathana přivítal mocným objetím, které si nijak nezadalo se stiskem anakondy. Ten muž měl sílu jako býk. Původně dělal šamana kmene Tiriós v jižní Venezuele a před třiceti lety se seznámil s Nathanovým otcem. Ti dva se rychle spřátelili. Kouwe nakonec s pomocí Nathanova otce opustil džungli, vystudoval na Oxfordu a získal dva doktoráty – z lingvistiky a paleoantropologie. Kromě toho patřil k předním odborníkům na rostliny místní oblasti. „Chlapče můj, nemůžu uvěřit, že jsi tady! Spojil se s tebou Manny?“

Nathan se zamračil, a jakmile se vymanil z medvědího sevření, zeptal se: „Jak to myslíte?“

„Hledá tě. Zastavil se tu asi tak před hodinou a chtěl vědět, kde přesně leží vesnice, v které právě provádíš svoje výzkumy.“

„Proč?“ svraštil Nathan obočí.

„To mi neříkal, ale měl s sebou jednoho ze šéfíků společnosti Tellux.“

Nathan obrátil oči v sloup. Tellux Pharmaceuticals byla nadnárodní společnost, která financovala jeho veškeré výzkumy postupů kmenových Šamanů.

Kouwemu jeho kyselý výraz neunikl. „Sám jsi uzavřel pakt s ďáblem.“

„Jako kdybych měl po smrti svého otce na výběr.“

Kouwe se zachmuřil. „Neměl ses tak rychle vzdát. Vždycky jsi byl.“

„Poslyšte,“ přerušil ho rychle Nathan. Nechtěl, aby mu Kouwe připomínal ono černé období v jeho životě. Musí si vyjíst, co si sám nadrobil. „Momentálně mám jiný problém než Tellux.“ Rychle Kouwemu vysvětlil, co se stalo Tamě. „Dělám si starosti o její léčbu a napadlo mě, že byste mohl konzultovat její stav s tou doktorkou.“

Kouwe vzal z police brašnu na rybářskou výstroj. „Hloupé, hloupé, hloupé,“ řekl a vyrazil ke dveřím.

Nathan ho následoval ze schodů a ven z domu na ulici. Musel přidat do kroku, aby staršímu muži stačil. Zanedlouho už procházeli předními dveřmi do nemocnice.

Takaho vyskočil na nohy, jakmile ho spatřil. „Jako… Bratře.“

Nathan na něj mávl, aby si zase sedl. „Přivedl jsem někoho, kdo by mohl pomoci tvé dceři.“

Kouwe na nic nečekal a už vcházel do místnosti za čekárnou. Nathan odspěchal za ním.

V ordinaci panoval naprostý zmatek. Štíhlá americká lékařka se s tváří zalitou potem skláněla nad Tamou, která se právě zmítala v dalším záchvatu. Sestry pobíhaly sem a tam podle lékařčiných pokynů.

Kelly na ně pohlédla přes dívčina křečovitě napjaté tělo. „Myslím, že ji ztrácíme,“ řekla a v očích jí svítil strach.

„Možná jí dokážu pomoct,“ odpověděl Kouwe. „Jaké dostala léky?“

Kelly vyjmenovala rychlý seznam a odhrnula si z vlhkého čela přilepený pramen vlasů.

Kouwe přikývl, otevřel svou krabici, sáhl do jedné z mnoha přihrádek a vytáhl malý váček. „Potřebuji brčko.“

Sestra ho poslechla stejně rychle jako předtím doktorku O’Brienovou. Nathan odhadoval, že to není první návštěva profesora Kouweho v místní nemocnici. Nebylo tu většího odborníka na nemoci domorodců a jejich léčbu.

„Co to děláte?“ zeptala se Kelly se zarudlou tváří. Hnědé vlasy měla stažené do ohonu.

„Jednala jste na základě mylné domněnky,“ odpověděl Kouwe klidně a vsypával do brčka svůj prášek. „Křeče při nemoci elektrického úhoře nejsou příznaky narušení centrální nervové soustavy jako při epilepsii, ale vyplývají z dědičné chemické nerovnováhy v mozkomíšním moku. Tato nemoc se vyskytuje jen u několika členů kmene Janomamo.“

„Dědičná metabolická porucha?“

„Přesně tak, jako třeba favismus u některých rodin ve Středomoří nebo ‚nemoc hnědého tuku‘ u kmenů uprchlých otroků ve Venezuele.“

Kouwe přešel k děvčeti a pokynul Nathanovi. „Držte ji.“

Nathan přikročil k posteli a přitiskl Taminu hlavu k polštáři.

Šaman vložil konec brčka dívce do jedné nosní dírky a vyfoukl jí prášek do nosní dutiny.

Doktorka O’Brienová přešlapovala za nimi. „Vy jste místní lékař? Doktor Rodriguez?“

„Kdepak, má drahá,“ odvětil Kouwe a narovnal se. „Já jsem místní šaman.“

Kelly se na něj podívala s výrazem nevěřícného úžasu a hrůzy, ale než mohla něco namítnout, dívčiny křeče se počaly zmírňovat, nejprve pomalu a poté rychleji.

Kouwe zkontroloval Tamina víčka. Nezdravá bledost se již trochu vylepšila. „Zjistil jsem, že vstřebávání některých látek povrchem nosní sliznice je skoro stejně účinné jako jejich nitrožilní aplikace.“

Kelly užasle přihlížela. „Funguje to.“

Kouwe podal svůj váček jedné sestře. „Je doktor Rodriguez na cestě?“

„Už jsem ho volala, pane profesore,“ odpověděla sestra a podívala se na hodinky. „Měl by dorazit během deseti minut.“

„Zajistěte, aby ta dívka dostávala následujících dvacet čtyři hodin každé tři hodiny půl brčka toho prášku, a poté jednou denně. To by mělo její stav stabilizovat natolik, aby se mohla vyléčit z ostatních zranění.“

„Ano, pane profesore.“

Tama na posteli pomalu se zamrkáním otevřela oči. Zírala na cizí lidi kolem sebe a na tváři se jí jasně zračil zmatek i strach. Pak zahlédla Nathana. „Jako Basho,“ pronesla slabě.

„Ano, Bratr Opice je tady,“ řekl jí janomamsky a pohladil ji po ruce. „Jsi v bezpečí. Je tu i tvůj tatínek.“

Jedna ze sester přivedla Takaha. Když spatřil, že je jeho dcera při vědomí a že mluví, padl na kolena. Jeho stoický klid se vmžiku roztříštil a Takaho se dal úlevou do pláče.

„Teď už bude v pořádku,“ ujistil ho Nate.

Kouwe zavřel svou rybářskou krabici a odešel z místnosti. Nathan a doktorka O’Brienová ho následovali.

„Co je to za prášek?“ zeptala se Kelly.

„Sušená liána ku-nah-ne-mah.“

Nate při pohledu na doktorčin zmatený výraz dodal: „Botanicky Mikania scandens. Jde o tutéž rostlinu, kterou kmenový šaman přivedl ještě ve vesnici Tamu k vědomí. Jak jsem vám předtím říkal.“

Kelly se zarděla. „Myslím, že vám dlužím omluvu. Nevěřila jsem…, chci říct, že jsem si neuměla představit…“

Kouwe jí poklepal na loket. „Západní etnocentrismus je tu běžnou nezdvořilostí. Za to se není třeba stydět.“ Zamrkal na ni. „Jen je z něj třeba vyrůst.“

Nate neměl náladu na podobnou zdvořilost. „Příště poslouchejte, co vám kdo říká,“ řekl hrubě.

Kousla se do rtu a odvrátila se.

Nathan si okamžitě připadal jako hulvát. Všechny starosti a obavy, které během uplynulého dne prožil, vyčerpaly jeho zásobu trpělivosti. Ta lékařka se snažila pomoci, jak nejlépe uměla. Neměl na ni být tak příkrý. Už otvíral ústa, aby se omluvil.

Než ale stačil promluvit, rozlétly se dveře na ulici a do nemocniční haly vstoupil vysoký zrzavý muž v zelených šatech a odřené baseballové čapce s nápisem Red Sox. „Kelly, jestli už jsi předala všechny zásoby, musíme vyrazit. Čeká na nás loď, která nás dopraví proti proudu.“

„Ano,“ přikývla. „Tady jsem hotova.“

Ohlédla se po Nathanovi a Kouwem. „Děkuji vám.“

Nathan si všiml podoby mezi lékařkou a nově příchozím: tečky pih na nose, stejné vrásky kolem očí i stejný bostonský přízvuk ve výslovnosti. Odhadoval, že půjde o jejího bratra.

Nathan za nimi kráčel ven z nemocnice. To, co spatřil, ho ale přimělo, aby mimoděk učinil krok zpátky, a přitom vrazil do profesora Kouweho.

Po straně silnice stála skupina deseti vojáků v plné polní, včetně útočných pušek M-16 se sklopnými pažbami, pouzder s pistolemi a těžkých batohů na zádech. Nate ihned poznal i jejich ramenní insignie. Armádní rangeři. Jeden promluvil do vysílačky a mávl na celou skupinu, aby ho následovala k řece. Oba Američané se připojili k odcházející skupině.

„Počkat!“ vykřikl někdo zpoza řady rangerů.

Linie vojáků se rozestoupila a objevila se známá tvář. Podsaditý černovlasý muž v odřených kalhotách a s utrženou kapsičkou na košili. Manny Azevedo. K opasku měl připevněný svůj obvyklý bičík.

Nathan oplatil Mannymu úsměv a přešel k němu. Krátce se objali a poplácali se po zádech. Pak Nathan cvrnkl prstem do utrženého kusu látky na Mannyho košili. „Vidím, žes zase dováděl s Tor-torem.“

Manny se zazubil. „To zvíře přibralo deset kilo od té doby, cos ho naposledy viděl.“

Nathan se zasmál. „Skvělé. Jako kdyby už tak nebyl dost velký.“ Všiml si, že se rangeři zastavili a zírají na ně, stejně jako Kelly O’Brienová a její bratr. Kývl jejich směrem a naklonil se k Mannymu. „O co tady jde? Kam mají namířeno?“

Manny se ohlédl po skupině. Mezitím se shromáždil značný dav čumilů, kteří civěli na řadu v pozoru stojících armádních rangerů. „Zdá se, že americká vláda financuje průzkumný tým, který se vydává na expedici hluboko do džungle.“

„Proč? Chytají pašeráky drog?“

To už se k nim Kelly O’Brienová o několik kroků vrátila.

Manny na ni kývl a mávl rukou k Nathanovi. „Dovolte, abych vám představil doktora Randa. Doktora Nathana Randa.“

„My už jsme se seznámili,“ odpověděla Kelly se zahanbeným úsměvem. „Ale on se mi dosud nepředstavil.“

Nathan vnímal, že mezi Kelly a Mannym proběhl nějaký nevyslovený signál. „Co se tu děje?“ zeptal se. „Po čem chcete pátrat proti proudu řeky?“

Zahleděla se mu upřeně do očí. Její duhovky měly ten nejpozoruhodnější smaragdový odstín. „Hodlali jsme nalézt vás, doktore Rande.“

2. kapitola

Porada

6. SRPNA, 21.15 São Gabriel da Cochoeria

Nate přešel přes ulici před kanceláří FUNAI a zamířil k základně brazilské armády. Doprovázel ho Manny a profesor Kouwe. Profesor se právě vrátil z nemocnice a Nate s ulehčením vyslechl zprávu, že se Tama uzdravuje.

Nathan Rand se mezitím osprchoval, oholil, převlékl se do čistého oblečení a nyní se vůbec necítil jako ten muž, který sem před pouhými několika hodinami přivezl z pralesa nemocnou dívku. Jako kdyby spolu se špínou a potem smyl z těla i samotnou džungli. Během několika hodin se stal z čerstvě přijatého člena janomamského kmene americkým občanem. Bylo úžasné, jaké schopnosti proměny skýtá voňavé mýdlo. Ještě pořád cítil zbytky té vůně.

„Po takové době v džungli se z toho člověku zvedá žaludek, že?“ promluvil profesor Kouwe a zabafal z dýmky. „Když jsem poprvé opustil svůj domov ve venezuelském pralese, bylo to, jako kdyby moje smysly najednou bombardovaly všechny možné pachy, zvuky a všeobecný shon civilizace – na ten jsem si zvykal nejdéle.“

Nathan spustil paži podél těla. „Je zvláštní, jak rychle se člověk adaptuje na prostší život v divočině. Ale mohu vám uvést jednu věc, pro kterou stojí všechny mrzutosti moderního civilizovaného života za to.“

„Která to je?“ zeptal se Manny.

„Toaletní papír,“ řekl Nathan.

Kouwe odfrkl smíchy. „Proč myslíš, že jsem odešel z džungle?“

Došli k bráně osvětlené základny. Za dalších deset minut měla začít domluvená schůzka. Na ní se možná dozvědí odpovědi na svoje otázky.

Nathan se za chůze ohlédl na tiché město a přejel očima po této malé baště civilizace. Nad řekou visel úplněk měsíce, který se odrážel v klidné hladině, rozmlžený ve večerním oparu, jenž se rozšiřoval nad městem. Jen v noci získává džungle nazpět vládu nad São Gabrielem. Jakmile zapadne slunce, zvuky města utichnou a nahradí je ozvěny výkřiků z korun stromů, doprovázené sborem kvákajících žab a vibráta kobylek a cvrčků. I na ulicích se místo troubení aut a brebentění lidí ozývá bzukot krvelačných komárů. Lidský život vstupuje na scénu jen v bezprostředním okolí výčepů, kam doléhá hlahol a smích hostů.

Jinak tu v noci vládne prales.

Nathan srovnal krok s Mannym. „Co od nás může americká vláda asi tak potřebovat?“

Manny zavrtěl hlavou. „Tím si nejsem jistý. Ale nějak to souvisí s tvými mecenáši.“

„S Tellux Pharmaceuticals?“

„Ano. Přiletěli sem s několika maníky ze společnosti. Od pohledu bych je odhadl na právníky.“

Nate se zachmuřil. „Ti jsou na scéně vždycky, když se jedná o Tellux.“

Kouwe procedil přes troubel dýmky: „Nemusels jim prodávat Eco-tek.“

Nate si vzdychl. „Profesore…“

Šaman omluvně pozvedl ruku. „Promiň. Já vím… jde o bolavé téma.“

Termín bolavý by zrovna Nathan nepoužil. Eco-tek byl myšlenkové dítě jeho otce, stvořené před dvanácti lety. Jednalo se o farmaceutickou firmu, jejímž cílem bylo využívat znalosti indiánských šamanů k odhalení nových rostlinných léků. Jeho otec chtěl uchovat moudrost mizejících šamanů Amazonské nížiny a zajistit, aby místní kmeny alespoň trochu profitovaly ze svých vědomostí prostřednictvím práv na intelektuální bohatství. Nejenže šlo o otcův sen a cíl v životě, ale také o splnění slibu Natově matce Sarah. Když Sarah pracovala jako lékařka pro mírové sbory, zasvětila svůj život zdejším domorodcům a její vášeň se ukázala být nakažlivou. Natův otec jí slíbil, že bude pokračovat v jejích šlépějích, a o několik let později se hmatatelným výsledkem stala společnost Eco-tek, kombinace ostrých podnikatelských postupů s nevýdělečnou advokacií.

Nyní byl ale veškerý odkaz rodičů pryč – rozebral a spolkl jej Tellux.

„Zdá se, že máme doprovod,“ poznamenal Manny a přerušil tak sled Nathanových myšlenek.

U strážní budky vedle brány čekali dva rangeři ve světle hnědých baretech, kteří stáli v pozoru za nervózně vypadajícím brazilským vojákem.

Nathan obezřetně zaznamenal jejich pouzdra s pistolemi a znovu zauvažoval nad povahou této schůzky.

Když došli k bráně, brazilský strážný prověřil jejich průkazy totožnosti. Pak pokročil kupředu jeden z rangerů. „Máme vás zavést na poradu. Prosím, následujte nás.“ Otočil se na podpatku a odpochodoval.

Nathan střelil pohledem po svých přátelích a prošel bránou. Druhý ranger zaujal strategickou pozici za jejich zády. S ozbrojeným doprovodem a s výhledem na čtyři vojenské vrtulníky, jež odpočívaly na hřišti základny, Nathan cítil v útrobách neblahou předtuchu.

Nic z toho ovšem nijak viditelně nerušilo profesora Kouweho. Spokojeně si bafal z dýmky a klidně kráčel za prvním rangerem. Manny také vypadal spíš překvapeně než neklidně.

Provedli je kolem železných hangárů, které sloužily jako kasárny pro brazilské jednotky, a dorazili k sešlému dřevěnému skladišti s tmavými okny na opačném konci pozemků.

Ranger v čele otevřel zrezivělé dveře. Nathan prošel dovnitř jako první. Očekával šerou místnost s pavučinami, ale s překvapením zjistil, že velké skladiště jasně osvětlují halogeny a stropní zářivky. Betonovou podlahu křižovaly kabely, z nichž některé byly silné jako jeho zápěstí. Z jedné ze tří kanceláří lemujících zadní polovinu skladiště slyšel motor generátoru.

Nathanovi poklesla při pohledu na úroveň techniky v této místnosti čelist: počítače, vysílačky, televize i monitory.

Uprostřed tohoto organizovaného chaosu stál dlouhý konferenční stůl posetý papíry, mapami, grafy, a dokonce i štosem novin. V místnosti pracovalo několik mužů a žen ve vojenském i civilním oblečení. Někteří si procházeli stohy dokumentů u stolu. Mezi nimi Nathan spatřil i Kelly O’Brienovou.

Co se tu děje? uvažoval Nathan.

„Obávám se, že zde není dovoleno kouřit,“ řekl jejich doprovod profesoru Kouwemu a ukázal na jeho zapálenou dýmku.

„Jistě.“ Kouwe vyklepal dýmku na špinavou podlahu a ranger uhasil doutnající tabák botou. „Děkuji.“

Naproti se otevřely dveře jedné kanceláře a vyšel z nich vysoký zrzavý muž, který vypadal jako bratr doktorky O’Brienové. Po jeho boku kráčel muž, kterého Nate znal dost dobře na to, aby k němu okamžitě pocítil nechuť. Na sobě měl oblek v barvě námořnické modře a kabát přehozený přes ruku. Nathan si byl jistý, že je na něm logo Telluxu. Tmavě hnědé vlasy měl ten muž jako obvykle nagelované a dokonale učesané, stejně jako bezvadně upravenou kozí bradku. Úsměv, s nímž přistoupil k Nathanovi a jeho dvěma přátelům, byl právě tak uhlazený.

Jeho zrzavý společník se jim naopak vydal v ústrety s upřímným výrazem radosti. „Doktore Rande, děkuji, že jste přišel. Myslím, že doktora Richarda Zana znáte.“

„Už jsme se setkali,“ odtušil Nathan chladně a potřásl si se zrzkem rukou. Ten chlap měl stisk, kterým by dokázal drtit balvany.

„Jsem Frank O’Brien, velitel téhle operace. Mou sestru už znáte.“ Kývl na Kelly, která vzhlédla od stolu a pokynula jim na pozdrav rukou. „Když jste teď všichni tady, můžeme začít.“

Frank odvedl Nata, Kouweho a Mannyho ke stolu a mávl na ostatní, aby zaujali svá místa.

Přímo proti Nathanovi se usadil drsně vypadající muž s dlouhou bledou jizvou přes hrdlo. Po jeho boku seděl jeden z rangerů, jehož dva stříbrné prýmky značily, že má hodnost kapitána.

V čele stolu zaujal místo Richard Zane mezi Kelly a Frankem, který zůstal stát. Nalevo od něj byla další zaměstnankyně Telluxu, drobná Asiatka v konzervativním modrém kalhotovém kostýmu. V očích jí jiskřila inteligence, s níž pozorovala vše kolem sebe. Nate zachytil její pohled. Věnovala mu nepatrný úsměv a trochu kývla hlavou.

Jakmile se všichni usadili, Frank si odkašlal. „Za prvé mi, doktore Rande, dovolte, abych vás přivítal ve velitelském středisku Operace Amazonie, společné akce Střediska životního prostředí CIA a velitelství speciálních oddílů.“ Krátce kývl ke stříbrně oprýmkovanému kapitánovi. „Kromě toho máme podporu brazilské vlády a asistuje nám výzkumné oddělení společnosti Tellux Pharmaceuticals.“

Kelly přerušila svého bratra pozvednutím ruky. Zjevně si všimla zmatku v Nathanově tváři. „Doktore Rande, jsem si jistá, že máte plno otázek. První z nich jistě je, proč jsme vás vyhledali jako partnera tohoto podniku.“

Nathan přikývl.

Kelly se postavila. „Hlavním cílem Operace Amazonie je odhalit, co se stalo se ztracenou expedicí vašeho otce.“

Nate otevřel ústa a na okrajích zorného pole se mu objevila černá mlha. Měl pocit, jako kdyby právě dostal ránu na solar plexus. Zakoktal se a chvíli trvalo, než našel hlas. „Ale… ale ta zmizela už před čtyřmi lety.“

„To chápeme, ale…“

„Ne!“ Uvědomil si, že stojí na nohou a židle odjíždí po betonové podlaze dozadu za něj. „Jsou mrtví. Všichni jsou mrtví!“

Profesor Kouwe se k němu natáhl a položil mu ruku na předloktí. „Nathane…“

Nate ho setřásl. Pamatoval si na ten telefonát, jako kdyby se odehrál včera. Dokončoval zrovna disertační práci na Harvardu. Prvním letadlem odletěl do Brazílie a připojil se k pátrání po zmizelém týmu. Zaplavila ho vlna vzpomínek – na oslepující strach, zlost, frustraci. Poté, co byla další pátrání odvolána, se odmítl vzdát. Nemohl toho jen tak nechat! Žadonil u Tellux Pharmaceuticals, aby mu umožnili pokračovat v pátrání alespoň soukromě. Tellux byl spolu s Eco-tekem sponzorem expedice. Desetiletý cíl zněl: sestavit přehled domorodých kmenů v oblasti a zahájit systematické katalogizování jejich lékařských znalostí, než budou tyto informace ztraceny navždy. Tellux ale Nathanovu žádost odmítl. Společnost přijala závěr, že původní tým byl zabit kmenem nějakých nepřátelských indiánů, nebo náhodou narazil na tábor pašeráků drog.

Nate nikoliv. Během dalšího roku utratil miliony za pokračující pátrání, při němž hledal v pralese jakékoliv známky, stopy či náznaky vysvětlení, co se mohlo stát s jeho otcem. Jednalo se o finanční černou díru, do které naházel majetek Eco-teku, a dále tím otcovu společnost znejistil. Eco-tek už tak utrpěl těžkou ránu na Wall Streetu, když jeho akcie prudce poklesly po ztrátě vedoucího pracovníka v džungli. Nakonec studna vyschla. Tellux vystartoval po otcově společnosti při nepřátelském pokusu o převzetí. Nate byl příliš vyčerpaný a zarmoucený na to, aby bojoval. Eco-tek a všechna jeho aktiva, včetně samotného Nathana, přešly pod nadnárodní farmaceutickou korporaci.

Následovalo ještě černější období Nathanova života – mlžný opar alkoholu, drog a deziluzí. Sám sebe znovu našel jedině s pomocí přátel, jako byl profesor Kouwe a Manny Azevedo. Zjistil, že v pralese cítí svou bolest méně. Uvědomil si, že dokáže přežít den, a vzápětí i další. Plahočil se životem, jak dokázal nejlépe, a pokračoval v otcově práci s indiány, financovaný almužnami Telluxu.

Až dosud. „Jsou mrtví!“ zopakoval a opřel se o stůl. „Po tak dlouhé době neexistuje ani sebemenší naděje, že bychom zjistili, co se s nimi stalo.“

Nathan na sobě cítil pohled pronikavých smaragdově zelených očí Kelly. Počkala, dokud se neuklidnil, a pak promluvila: „Znáte Geralda Wallace Clarka?“

Nathan už otevíral ústa, aby řekl, že ne, když si vzpomněl. Jednalo se o jednoho z členů otcova týmu. Nathan si olízl rty. „Ano. Bývalý voják. Velel pětičlennému ozbrojenému doprovodu expedice.“

Kelly se zhluboka nadechla. „Před dvanácti dny Gerald Wallace Clark vyšel ven z džungle.“

Nate vykulil oči.

„Kruci,“ pronesl Manny vedle něho.

Profesor Kouwe zvedl Nathanovu převrácenou židli a přiměl Nata, aby se znovu posadil.

Kelly pokračovala: „Gerald Clark bohužel zemřel na misijní stanici ještě předtím, než mohl sdělit, odkud se tam vzal. Cílem této operace je vydat se pozpátku po jeho stopě a zjistit, co se stalo. Doufali jsme, že jakožto syn Carla Randa budete mít zájem o spolupráci na našem pátrání.“

Na stůl padlo ticho.

Frank si odkašlal a dodal: „Doktore Rande, nejenže jste odborník na prales a domorodé kmeny, ale také jste znal svého otce a jeho tým lépe než kdokoliv jiný. Taková znalost nám při pátrání v hloubi džungle může výrazně pomoci.“

Nathan byl stále v příliš velkém šoku na to, aby promluvil. To ovšem neplatilo o profesoru Kouwem. Klidným hlasem řekl: „Chápu, proč se o tuto záležitost zajímá Tellux Pharmaceuticals.“ Kouwe kývl na Richarda Zana, který se na něj usmál. „Ti by si nikdy nenechali ujít příležitost vydělat na neštěstí někoho jiného.“

Zanův úsměv povadl.

Kouwe pokračoval, nyní s pohledem na Franka a Kelly: „Ale proč se o to zajímá Středisko životního prostředí CIA? A jaký je důvod k přidělení jednotky armádních rangerů?“ Otočil se na jejich kapitána a povytáhl jedno obočí. „Nechtěli byste nám to vy dva nebo tady pan kapitán trochu vysvětlit?“

Frank nad profesorovým rychlým a pronikavým zhodnocením situace svraštil obočí. Kelly se zajiskřilo v očích.

Odpověděla: „Kromě toho, že Gerald Clark býval vojákem a vyznal se ve zbraních, pracoval také ve službách CIA. Byl poslán na expedici s úkolem sbírat informace o cestách, po kterých se pašuje kokain přes pánev deštného pralesa.“

Frank střelil po Kelly pohledem, jako kdyby ji káral za to, že poskytuje informace příliš lehkovážně.

Nedbala na něj a pokračovala: „Jakákoliv další vysvětlení ale poskytneme jedině v případě, že doktor Rand bude souhlasit s účastí na naší operaci. Jinak vám nebudeme moci sdělit další podrobnosti.“

Kouwe, v jehož očích svítilo jasné varování, se podíval na Nathana.

Nate se zhluboka nadechl. „Pokud existuje jakákoliv naděje, že zjistíme, co se stalo s mým otcem, nemohu ji promarnit.“ Obrátil se na své dva přátele. „Oba víte, že nemohu.“

Stoupl si a rozhlédl se po ostatních. „Půjdu.“

Manny odstrčil svou židli. „V tom případě půjdu s ním.“ Podíval se kolem stolu a dodal, než někdo mohl něco namítnout. „Už jsem mluvil se svými nadřízenými. Jako místní vedoucí představitel FUNAI mám pravomoc uvalit na tuto misi jakékoliv restrikce.“

Frank přikývl. „O tom jsme byli před hodinou informováni. Záleží na vás. V každém případě proti vaší účasti nic nenamítám. Četl jsem si vaši složku. Vaše biologické vzdělání se nám může hodit.“

Vzápětí se postavil i profesor Kouwe a položil dlaň Nathanovi na rameno. „To by se vám mohl hodit i odborník na lingvistiku.“

„Cením si vaší nabídky.“ Frank pokynul k drobné Asiatce. „Ale tento obor už máme pokrytý. Doktorka Anna Fongová je antropoložka se specializací na indiánské kmeny. Hovoří deseti různými nářečími.“

Nathan se zachmuřil. „Nic ve zlém proti doktorce Fongové, ale profesor Kouwe mluví sto padesáti. V tomto oboru neexistuje větší expert.“

Ozvala se Anna, tichým a příjemným hlasem: „Doktor Rand má naprostou pravdu. Profesor Kouwe je celosvětově uznávaným odborníkem na domorodé kmeny v Amazonii. Považovala bych si za čest, kdybych s ním mohla spolupracovat.“

„A zdá se,“ dodala Kelly s uznalým pokývnutím ke staršímu muži, „že náš dobrý profesor je také odborníkem na rostlinné léky a pralesní nemoci.“

Kouwe se mírně uklonil jejím směrem.

Kelly se obrátila ke svému bratrovi. „Jako lékařka naší expedice bych rozhodně také nic nenamítala proti jeho účasti.“

Frank pokrčil rameny. „Proč nevzít ještě jednoho člověka?“ Podíval se na Nathana. „Je to pro vás přijatelné?“

Nathan se rozhlédl nalevo i napravo. „Jistěže.“

Frank přikývl a pozvedl hlas. „Takže se vraťme k práci. Skutečnost, že jsme na doktora Randa náhodou narazili tady ve městě, urychlila náš časový harmonogram. Zbývá nám ještě dost věcí, které je třeba udělat, abychom mohli vyrazit zítra za úsvitu.“ Ostatní se začali rozcházet a Frank se otočil k Nathanovi. „Teď bychom vám mohli odpovědět na případné další dotazy.“

Vyrazil se svou sestrou k jedné ze zadních kanceláří.

Nate a jeho dva přátelé je následovali.

Manny se ohlédl přes rameno na náhlý shon v místnosti. „K čemu jsme se to právě dobrovolně upsali?“

„K něčemu úžasnému,“ odpověděla Kelly, která jim držela otevřené dveře do kanceláře. „Pojďte dál a já vám to ukážu.“

Nathan převzal fotografie agenta Clarka a podal je ostatním. „Tvrdíte, že tomuhle muži narostla nová ruka?“

Frank obešel stůl a posadil se. „Vypadá to tak. Potvrdily to i otisky prstů. Jeho tělo bylo dnes dopraveno z márnice v Manausu do Států. Na zítra je naplánováno ohledání jeho ostatků v soukromém výzkumném zařízení, které sponzoruje MEDEA.“

„MEDEA?“ ozval se Manny. „Proč mi to jméno zní povědomě?“

Kelly odpověděla ze svého místa, kde studovala topologické mapy připevněné na zdi. „MEDEA se angažuje v záchraně deštného pralesa už od svého založení v roce 1992.“

„Co je MEDEA?“ zeptal se Nathan a položil fotografie na stůl.

„V roce 1989 projednával Kongres otázku, zda by se tajná data shromážděná CIA prostřednictvím systému pozorovacích družic nemohla využít při studiu a monitorování globálních změn prostředí. Výsledkem bylo zřízení organizace MEDEA roku 1992. CIA zaměstnala více než šedesát výzkumníků z různých oblastí, souvisejících se životním prostředím, a svedla je dohromady do jediné organizace s cílem analyzovat tajná data právě z pohledu péče o životní prostředí.“

„Aha,“ řekl Nathan.

Promluvil Frank: „Naše matka byla jednou ze zakládajících členek. Je to lékařka a studuje zdravotní rizika nebezpečných odpadů. Přijímal ji náš otec, když pracoval jako náměstek ředitele CIA. Bude dohlížet nad pitvou agenta Clarka.“

Manny se zamračil. „Váš otec je náměstek ředitele CIA?“

„Byl,“ upřesnil Frank hořce.

Kelly se otočila od map. „Nyní řídí Středisko životního prostředí CIA. Toto oddělení zřídil v roce 1997 Al Gore na doporučení MEDEY. Frank v něm pracuje rovněž.“

„A co vy?“ zeptal se Nathan. „Vy jste taky ze CIA?“

Kelly nad tou otázkou jen mávla rukou.

„Je nejmladší členkou MEDEY,“ řekl Frank se stopou hrdosti v hlase. „To je vynikající úspěch. Právě proto jsme byli vybráni do čela této operace. Já reprezentuji CIA. Ona reprezentuje MEDEU.“

„Není nad rodinné podniky,“ poznamenal Kouwe s odfrknutím.

„Čím méně lidí o téhle misi ví, tím lépe,“ dodal Frank.

„Jaká je tedy úloha Tellux Pharmaceuticals?“ zajímal se Nathan.

Kouwe odpověděl dříve než kterýkoliv ze sourozenců O’Brienových. „Není to zřejmé? Expedici tvého otce financoval Eco-tek a Tellux, což je nyní jedno a to samé. Jakékoliv informace, které tvůj otec a jeho výprava získali, patří jemu. Pokud expedice objevila nějakou látku s regeneračními vlastnostmi, Tellux na ni má většinová práva.“

Nathan se podíval na Kelly, která hleděla do země.

Frank jednoduše přikývl. „Má pravdu. Dokonce i u Telluxu ale skutečný cíl naší mise zná jenom pár lidí.“

Nate potřásl hlavou. „Skvělé. To je prostě super.“ Kouwe mu položil soucitně ruku na rameno.

„Tohle všechno nechme stranou,“ řekl Manny. „Jaký bude náš první krok?“

„Hned vám to ukážu.“ Kelly se znovu otočila k mapám na stěně a ukázala na prostřední z nich. „Jsem si jistá, že tuto mapu doktor Rand velice dobře zná.“

Nathan na ni hleděl a poznal ji opravdu stejně dobře jako rýhy na vlastní dlani. „To je zaznamenaná trasa, po které se před čtyřmi lety ubíral tým mého otce.“

„Přesně tak,“ přikývla Kelly a přejela prstem po tečkované čáře, která vedla klikatě z Manausu na jih podél řeky Madeiry, dokud nedorazila k městu Pôrto Velho. Z něj odbočila k severu do centra Amazonské nížiny. Odtud expedice postupovala křížem krážem oblastí, až vstoupila na málo prozkoumané území mezi jižním a severním přítokem Amazonky. Kellyin prst se zastavil u drobného křížku na konci trasy. „Tady jsme ztratili rádiové spojení a zde byly také zahájeny záchranné operace – jak ty, které sponzorovala brazilská vláda, tak i operace financované ze soukromých zdrojů.“ Významně se podívala na Nathana. „Co nám můžete říci o proběhlých pátráních?“

Nate obešel stůl a hleděl zblízka na mapu. Do duše se mu vkrádalo zoufalství, jaké cítil už před lety. „Zmizeli v prosinci, na vrcholu období dešťů,“ zašeptal sklesle. „Oblastí se pohybovaly dva hlavní bouřkové systémy. To byl taky jeden z důvodů, proč se zpočátku nikdo neznepokojoval. Když se ale tým neozýval skoro celý týden a bouřky ustaly, byl vyhlášen poplach. Nejdříve jsme si nedělali moc velké starosti. Šlo o lidi, kteří prožili skoro celý život v džungli. Co se jim mohlo stát? Když ale záchranné týmy zahájily pátrání, uvědomily si, že všechny stopy expedice zmizely – setřely je deště a zaplavený prales. Toto místo,“ Nathan položil prst na černý křížek na konci trasy, „nalezly první záchranné týmy pod vodou.“

Obrátil se k ostatním. „Uběhl další týden a pak ještě jeden. Stále nic. Žádná vodítka, žádná další zpráva…, až do okamžiku, kdy dorazil poslední zoufalý signál. ‚Pošlete pomoc… už moc dlouho nevydržíme. Ach, bože, jsou všude kolem.‘“ Nate se zhluboka nadechl. Vzpomínka na ta poslední slova ho stále pronásledovala. „Signál byl tak rušen statickým šumem, že se nedalo ani určit, kdo to mluví. Možná to byl agent Clark.“ Ve svém srdci ale Nathan věděl, že šlo o hlas jeho otce. Poslouchal tu zprávu pořád dokola. Poslední otcova slova.

Zíral na dokumenty a fotografie poházené po stole. „Následující tři měsíce pátrací týmy pročesávaly celou oblast, ale bouře a záplavy hledání znesnadňovaly a zpomalovaly postup. Nedalo se nijak určit, kterým směrem tým mého otce pokračoval, jestli na východ, na jih, západ či sever.“ Pokrčil rameny. „Byl to nemožný úkol. Prohledávali jsme území větší než celý stát Texas. Nakonec se všichni vzdali.“

„Až na vás,“ podotkla Kelly tiše.

Nathan sevřel ruku v pěst. „Nebylo to ovšem nic platné. Nic dalšího už se neobjevilo.“

„Až dosud,“ řekla Kelly. Jemně ho otočila a ukázala na malý červený kroužek, kterého si předtím nevšiml. Zabodla do něj prst. Ležel přibližně tři sta kilometrů jižním směrem od São Gabrielu, nedaleko řeky Jarurá, vedlejšího toku Solimóes, mohutného jižního přítoku Amazonky. „Tady se nachází misie Wauwai, kde zemřel agent Clark. Tam se zítra vypravíme.“

„A co dál?“ zeptal se Manny.

„Budeme sledovat stopu agenta Clarka. Oproti dřívějším pátráním máme výhodu.“

„Jakou?“ chtěl vědět Manny.

Promluvil Nathan, který se nakláněl k nástěnné mapě. „Jsme na konci období sucha. Už přes měsíc se nad celou oblastí neobjevila žádná bouřka.“ Ohlédl se přes rameno. „Měli bychom být schopni kráčet po jeho stopách.“

„Z toho také vyplývá nutnost jednat co nejrychleji.“ Frank se postavil. Opřel se jednou rukou o zeď a kývl k mapě. „Doufáme, že se nám podaří zajistit případné stopy ještě před začátkem období dešťů, které je smyje. Také doufáme, že agent Clark byl natolik při smyslech, aby zanechával nějaká vodítka ohledně své trasy – hromádky kamení, značky na stromech – a těmi nás zavedl k místu, kde strávil uplynulé čtyři roky.“

Frank se obrátil ke stolu a vytáhl velký složený papír. „Navíc jsme s sebou přibrali Annu Fongovou, abychom mohli komunikovat s domorodci dané oblasti: s rolníky, indiány, lovci, s kýmkoliv, na koho narazíme. Abychom zjistili, jestli neviděli kolem procházet muže s těmito znameními.“ Frank rozložil a uhladil papír. Objevil se ručně načrtnutý obrázek. „Toto měl agent Clark vytetováno na hrudi a na břiše. Doufáme, že narazíme na někoho, kdo viděl muže s podobným symbolem.“

Profesor Kouwe sebou trhl.

Jeho reakce ostatním přítomným neušla.

„Co to je?“ zeptal se Nathan.

Kouwe ukázal na náčrt, znázorňující složitý hadovitý vzor, který vybíhal ve spirále od značky pro otisk jedné dlaně.

„To je zlé. Moc zlé.“ Kouwe si sáhl do kapsy a vytáhl svou dýmku. Tázavě se podíval na Franka.

Ten přikývl.

Kouwe vyndal váček s místním tabákem, nacpal si dýmku a zapálil ji jedinou sirkou. Nathan si všiml, že se profesorovi chvějí prsty.

„Co je to?“

Kouwe několikrát zabafal z dýmky a pomalu odpověděl: „To je znak Ban-ali. Pokrevních jaguárů.“

„Znáte ten kmen?“ zeptala se Kelly.

Šaman pomalu vyfoukl dlouhý sloupec dýmu, povzdychl si a zavrtěl hlavou. „Ten kmen nezná nikdo. Šeptá se o něm mezi vesnickými staršími a předávají se o něm příběhy z jedné generace na druhou. Mýty o kmenu, který se páří s jaguáry a jehož členové se dokážou rozplynout do vzduchu. Přinášejí smrt všem, kdo se s nimi setkají. Říká se o nich, že jsou staří jako sám prales a že se i džungle podřizuje jejich vůli.“

„Já jsem o nich nikdy neslyšel,“ namítl Nathan, „a to jsem pracoval s kmeny po celé Amazonii.“

„Ten znak nepoznala ani doktorka Fongová, ta antropoložka z Telluxu,“ dodal Frank.

„To mě nepřekvapuje. Bez ohledu na to, jak dobře vás indiáni přijímají, jakožto nečlenové kmene jste pořád považováni za pananakiri, cizince v oblasti. O Ban-ali se s vámi nikdo nebude bavit.“

Nate si nemohl pomoci – cítil se trochu uražen. „Ale vždyť jsem…“

„Ne, Nathane. Nechci nijak podceňovat tvoje schopnosti ani snižovat význam tvé práce. Ale mnoho kmenů věří, že ve jménech je ukrytá moc. Jen málo z nich vůbec jméno Ban-ali vysloví. Bojí se, aby tím nepřilákali pozornost Pokrevních jaguárů.“ Kouwe ukázal na náčrt. „Berete-li ten symbol s sebou, musíte ho ukazovat velice opatrně. Mnoho indiánů by vás za vlastnictví takového papíru zabilo. Neexistuje větší tabu než vnášet tento symbol do vesnice.“

Kelly se zamračila. „Pak je tedy dost nepravděpodobné, že by agent Clark cestou procházel nějakými osadami domorodců.“

„Pokud by tak učinil, nevyšel by z nich živý.“

Kelly s Frankem si vyměnili ustaraný pohled a Kelly se poté obrátila na Nathana. „Expedice vašeho otce katalogizovala amazonské kmeny. Jestli se váš otec doslechl o tomhle tajemném kmenu, nebo jestli narazil na nějakou stopu po jejich existenci, třeba se je vydal hledat.“ Manny složil papír s náčrtem. „A třeba je taky našel.“ Kouwe si prohlížel žhnoucí tabák ve své dýmce. „Modlete se, aby to nebyla pravda.“

O chvíli později, když se domluvili na většině detailů, Kelly sledovala, jak jejich trojice v doprovodu jednoho rangera přechází místnost a opouští skladiště. Její bratr Frank už hovořil do přenosného satelitního telefonu a podával hlášení o dosažených pokrocích nadřízeným, včetně jejich otce.

Kelly se ovšem přistihla, že sleduje pohledem Nathana Randa. Po té výměně názorů v nemocnici ji jeho chování stále ještě trochu odrazovalo. Teď už to ovšem zdaleka nebyl páchnoucí otrhanec se slepenými vlasy, který přinesl do nemocnice onu dívku. Po oholení a převléknutí do čistých šatů byl rozhodně pohledný: měl pískově světlé vlasy, snědou pleť a ocelově modré oči. Dokonce i to, jak povytahoval jedno obočí, když ho něco zaujalo, ji zvláštně okouzlovalo.

„Kelly!“ zavolal na ni bratr. „Někdo by tě rád pozdravil.“

Kelly se s unaveným povzdychem připojila k bratrovi u stolu. Všude po místnosti probíhaly poslední přípravy a kontroly vybavení. Opřela se oběma dlaněmi o stůl a hleděla na obrazovku laptopu. Spatřila dva známé obličeje a po rtech jí přeletěl přátelský úsměv.

„Mami, Jessie by neměla být vzhůru takhle pozdě.“ Podívala se na hodinky a provedla rychlý přepočet. „Už je určitě skoro půlnoc.“

„Vlastně už je po půlnoci, zlato.“

Kellyina matka mohla být ve skutečnosti její sestrou. Měla stejně husté, světle kaštanové vlasy jako její dcera. Jedinou známkou věku byly o trochu hlubší vrásky v koutcích očí a drobné brýle, posazené na nose. Otěhotněla s Kelly a Frankem ve dvaadvaceti, když ještě studovala lékařskou fakultu. Porod dvojvaječných dvojčat už studentce medicíny a mladému inženýrovi ve službách námořnictva stačil, takže Kellyini rodiče nikdy neměli další děti.

To ovšem Kelly nezastavilo, aby kráčela v matčiných šlépějích, když otěhotněla ve čtvrtém ročníku lékařské školy v Georgetownu. Na rozdíl od matky, která zůstala provdaná za otce svých dětí, se Kelly s Danielem Nickersonem rozvedla, když ho přistihla v posteli se svou spolužačkou. Měl o potom alespoň tolik slušnosti, aby neupíral Kelly právo na opatrovnictví jejich jednoroční dcery Jessiky.

Jessie, které bylo už šest let, nyní stála u ramene své babičky ve žluté flanelové noční košili s obrázkem indiánky Pocahontas od Walta Disneye. Zrzavé vlasy měla rozčepýřené tak, že to vypadalo, jako kdyby právě vylezla z postele. Zamávala z monitoru. „Ahoj, mami!“

„Nazdar, miláčku. Líbí se ti u dědečka a babičky?“

Jessie horlivě přikývla. „Dneska jsme byli u Chuck E. Cheese!“

Kelly se široce usmála. „To zní skvěle. Přála bych si, abych tam mohla být s vámi.“

„Nechali jsme ti kousek pizzy.“

Matčiny oči se obrátily v sloup s podrážděností všech prarodičů, kteří se setkali s obřím maskotem firmy Chuck E. Cheese.

„Viděla jsi nějaké lvy, mami?“

Kelly se zasmála. „Ne, zlato, tady žádní nejsou. Ti žijí v Africe.“

„A co gorily?“

„To je taky Afrika – ale viděli jsme nějaké opice.“

Jessica vykulila oči. „Můžeš jednu chytit a přivézt mi ji domů? Vždycky jsem chtěla mít opičku.“

„Myslím, že té opičce by se to moc nelíbilo. Má tady svoji maminku.“

Její matka položila Jessice paži kolem ramen. „A já myslím, že je načase, abychom nechali maminku, ať se trochu vyspí. Musí vstávat brzy ráno, stejně jako ty.“

Jessica našpulila rty.

Kelly se naklonila blíže k obrazovce. „Miluju tě, Jessie.“

Jessica jí zamávala. „Měj se, mami.“

Její matka se na ni usmála. „Buď opatrná, zlato. Přála bych si, abych tam mohla být.“

„Odvedla jsi dost práce. Dorazilo… ehm…,“ střelila očima po Jessii, „… dorazil ten balíček v pořádku?“

Matce se po obličeji rozlil vážnější výraz. „Kolem šesté hodiny prošel celnicí v Miami a sem do Virginie dorazil kolem desáté. Ihned jsme ho dopravili do Instar Institute. Tvůj otec je vlastně pořád ještě na místě a zařizuje vše potřebné pro zítřejší výzkum.“

Kelly přikývla. Ulevilo se jí, že Clarkovo tělo dorazilo do Států bez nejmenších obtíží.

„Musím uložit Jessii do postele, ale zítra večer ti povím další novinky. Buď tam opatrná.“

„Neboj se. Mám prvotřídní tým deseti rangerů jako osobní strážce. Budu ve větším bezpečí než na ulicích v centru Washingtonu.“

„Stejně na sebe vy dva dávejte pozor.“

Kelly se ohlédla na Franka, který mluvil s Richardem Zanem. „Budeme.“

Matka jí poslala vzdušný polibek. „Mám tě ráda.“

„Já tebe taky, mami.“ Pak obrazovka zčernala.

Kelly zavřela laptop a klesla na židli u stolu. Pojednou se cítila nevýslovně vyčerpaná. Rozhlížela se po ostatních. Ona sama už měla všechno sbalené na palubě vrtulníku. Vzhledem k tomu, že momentálně nemusela nic zařizovat, zatoulala se její mysl k tomu červenému hadímu tetování stočenému kolem modré dlaně, k symbolu amazonského mýtického kmene Ban-ali.

Hlodaly v ní dvě otázky: Existuje takový kmen? Kmen s nadpřirozenými schopnostmi? A pokud ano, bude deset rangerů stačit?

3. kapitola

Doktor a čarodějnice

6. SRPNA, 23.45 Cayenne, Francouzská Guayana

Louise Favra často popisovali jako darebáka a opilce, ale nikdy to neříkali přímo jemu do očí. Nikdy. Ten nebohý piják, který k tomu našel kuráž, teď seděl na zadnici v uličce za hotelem Seině, velkou rozpadající se koloniální budovou, která stála na kopci s výhledem na hlavní město Francouzské Guayany.

Před chvílí ten ničema obtěžoval v temném hotelovém baru jiného pravidelného návštěvníka, jakéhosi osmdesátníka, který přežil pobyt v obávané trestnici na Ďáblově ostrově. Louis s ním nikdy nemluvil, ale slyšel jeho příběh od barmana. Podobně jako mnoho dalších vězňů, které sem poslali z Francie, dostal dvojitý rozsudek: za každý rok, strávený v té ostrovní špinavé díře deset mil od pobřeží, byl poté nucen strávit odpovídající počet let na Francouzské Guayaně. Jednalo se o způsob, jak zajistit francouzskou přítomnost v této kolonii. A přesně jak vláda doufala, většina z těchto politováníhodných existencí tu nakonec zůstala. Jaký život by na ně po tak dlouhé době čekal ve Francii?

Louis si toho muže často prohlížel. Viděl v něm spřízněnou duši, dalšího vyhnance. Sledoval, jak srká svoji burbonku, a četl si ve vráskách na jeho staré tváři, v níž se zračila beznaděj. Cenil si těchto tichých okamžiků.

Když tedy starci do lokte vrazil jakýsi přiopilý Angličan, který zakopl, vylil mu pití a vrávoral dál, aniž by se jakkoliv omluvil, Louis Favre se zvedl na nohy a zastoupil mu cestu.

„Odprejskni, Frantíku,“ řekl mu ten mladík ztěžklým jazykem.

Louis mu i nadále bránil v odchodu z baru. „Koupíš mému drahému příteli další drink, nebo půjdeme ven, monsieur.“

„Dej si vodchod, ty blbej kořalo.“ Angličan se ho pokusil odstrčit.

Louis si povzdychl a rozehnal se pěstí. Zasadil mladíkovi ránu do nosu, až mu z něj vytryskla krev, a popadl ho za klopy jeho žalostného obleku. Ostatní návštěvníci obrátili pozornost ke svým nápojům. Louis odvlekl nezdvořilého Angličana, stále zpola omráčeného úderem a velkým množstvím vypitého alkoholu, zadními dveřmi do uličky za hotelem.

Začal pracovat na tom, aby z toho muže dostal omluvu, i když ten už ve skutečnosti nemohl mluvit s ústy plnými krvavých zubů. Když do něj Louis přestal kopat a mlátit, ležel mladík ve špinavé uličce v kaluži vlastní moči a krve. Louis mu uštědřil poslední divoký kopanec, po kterém se ozvalo uspokojivé zapraštění žeber. Louis přikývl, zvedl svůj bílý slaměný klobouk z víka nedaleké popelnice a upravil si plátěný oblek. Podíval se na slonovinově bílé boty z pravé kůže, zamračil se, vytáhl složený kapesník a otřel z jejich špiček krev. Zachmuřeně pohlédl na Angličana a zauvažoval, jestli by ho neměl ještě jednou kopnout, ale pak se znovu podíval na své vyčištěné boty a rozmyslel si to.

Nasadil si klobouk, vrátil se do zakouřeného baru a dal znamení barmanovi. Ukázal na starého pána. „Nalij mému příteli další drink.“

Španěl za barem přikývl a sáhl po láhvi s burbonkou.

Louis zachytil jeho pohled a zakýval na něj prstem.

Barman se kousl do rtu nad svým faux pas. Louis si vždy dával to nejlepší, i když kupoval pití pro přátele. Náležitě pokáraný barman se místo toho natáhl po láhvi řádně uleželého Glenlivetu, nejlepšího, jaký tu měl.

„Merci.“ Když se vše dalo do pořádku, Louis vyrazil ke vchodu do hotelové haly, kde málem vrazil do recepčního.

Drobný muž se uklonil a přehnaně se omlouval. „Pane doktore! Zrovna jsem vás hledal,“ vypravil ze sebe bez dechu. „Máte zámořský hovor, pane.“ Podal Louisovi přeložený papír. „Nechtěli nechat žádný vzkaz, ale zdůrazňovali, že jde o naléhavou záležitost.“

Louis rozložil lístek a přečetl si jméno, zapsané úhlednými písmeny: St. Savin Biochimique Compagnie. Francouzská farmaceutická firma. Znovu papírek složil a zasunul si jej do náprsní kapsičky. „Ten hovor přijmu.“

„Je tu soukromý salonek…“

„Vím, kde to je,“ přerušil ho Louis. Vyřizoval tu řadu svých obchodních telefonátů.

S recepčním v patách odkráčel k malé místnůstce za hotelovou recepcí. Nechal recepčního stát u dveří a sám usedl na čalouněnou židličku, která byla cítit plísní a směsí staré kolínské a potu. Pohodlně se uvelebil a zvedl sluchátko. „Doktor Louis Favre,“ ohlásil se úsečně.

„Bonjour, doktore Favre,“ ozval se hlas na druhém konci linky. „Chtěli bychom využít vašich služeb.“

„Když máte tohle číslo, předpokládám, že znáte i moje ceny.“

„Přesně tak.“

„Smím se zeptat, o jakou třídu služeb máte zájem?“

„Première.“

To jediné slovo způsobilo, že se Louisovy prsty na sluchátku sevřely. První třída. To znamenalo šesticiferný honorář. „Místo?“

„Brazilské deštné pralesy.“

„Cíl?“

Muž na druhém konci linky rychle hovořil. Louis poslouchal, aniž by si dělal nějaké poznámky. Všechna čísla mu zůstávala napevno v paměti, stejně jako jména. Zejména jedno z nich. Louis přimhouřil oči a narovnal se. Muž dokončil: „Je nutné ten americký tým stopovat a získat vše, co objeví.“

„A co ta druhá skupina?“

Neozvala se žádná odpověď, jen šumění statické elektřiny.

„Rozumím a přijímám,“ řekl Louis. „Polovinu honoráře chci mít na svém účtu do zítřejšího večera. Navíc potřebuji, abyste mi co nejdříve na moji soukromou linku odfaxovali všechny podrobnosti o tom americkém týmu.“ Rychle nadiktoval číslo.

„Dostanete je během hodiny.“

„Très bon.“

Telefon s klapnutím ztichl. Obchod byl dojednán.

Louis pomalu položil sluchátko do vidlice a opřel se. Prozatím odsunul stranou myšlenky na peníze i na tisíc detailů, které je třeba zařídit při sestavování vlastní skupiny. V mysli mu momentálně oslnivě plálo jediné jméno. Jeho nový zaměstnavatel je vyslovil jen tak mimochodem. Zjevně si neuvědomoval jeho důležitost. Kdyby ano, nabídka St. Savinu by pravděpodobně byla značně nižší. Louis by ve skutečnosti tu práci přijal za cenu levné láhve vína. Zašeptal to jméno a ochutnal na jazyku jeho zvuk.

„Carl Rand.“

Před sedmi lety Louis Favre pracoval jako biolog pro Base Biologique Nationale de Recherches, přední francouzskou vědeckou nadaci. Jako specialista na ekosystémy deštných pralesů už bádal po celém světě: v Austrálii, na Borneu, Madagaskaru i v Kongu. Už patnáct let se ale zaměřoval na deštné pralesy Amazonie. Procestoval celou oblast a vydobyl si mezinárodní reputaci.

To platilo, než narazil na toho zatraceného doktora Carla Randa.

Tento americký farmaceutický podnikatel zjistil, že Louisovy výzkumné metody jsou poněkud pochybné, když se náhodou stal svědkem Louisova výslechu místního šamana. Doktor Rand se nedomníval, že odřezávání šamanových prstů jeden po druhém představuje adekvátní způsob, jak z tvrdohlavého indiána získat informace, a žádná peněžní částka ho nedokázala přesvědčit o opaku. Hromada mršin chráněných černých kajmanů a jaguářích kožešin, nalezených ve vesnici, také zrovna nepomohla. Doktor Rand zřejmě nedokázal pochopit, že doplňování financí na vlastní práci penězi z černého trhu je jednoduše otázkou životního stylu.

Carl a jeho brazilské síly bohužel početně převyšovaly Louisův vlastní oddíl. Louise Favra tak zajala a uvěznila brazilská armáda. Naštěstí měl jisté styky ve Francii a dost peněz na to, aby podmazal brazilské úředníky, kteří ho vzápětí nechali jít jen se symbolickým potrestáním.

Přeneseně ale Louis dostal pořádnou facku do tváře, která pálila jako čert. Celý incident nenapravitelně očernil jeho dobré jméno. Ocitl se na mizině a musel uprchnout z Brazílie na Francouzskou Guayanu. Tam díky své vynalézavosti a předchozím kontaktům na černém trhu sestavil pralesní oddíl z námezdných žoldáků. V posledních pěti letech jeho skupina poskytovala ochranu přepravovaným drogám z Kolumbie, lovila pro soukromé sběratele různá vzácná a ohrožená zvířata, zlikvidovala brazilského vládního zmocněnce pro dohled nad zlatými doly, a dokonce i srovnala se zemí malou zemědělskou vesničku, jejíž obyvatelé protestovali proti těžbě dřeva na svém území. Celkově se obchody hýbaly jedna báseň.

A nyní přišla tato poslední nabídka: sledovat pralesem americký vojenský oddíl, který bude pátrat po ztracené výpravě Carla Randa, a ukrást vše, co objeví. Mělo se za to, že Randova skupina nalezla nějakou látku s regeneračními účinky, a tu chtěl Louisův nový zaměstnavatel získat jako první.

Takové zadání nebylo nijak neobvyklé. V uplynulých několika letech se honba za novými léky z deštného pralesa stále přiostřovala a točily se kolem ní miliardy dolarů. Pátrání po „zeleném zlatě“, novém zázračném medikamentu, zde v Amazonii odstartovalo novou „zlatou horečku“. A v hlubinách pralesa, kde se vrhaly miliony dolarů do ekonomiky farmářů, chudých jako kostelní myš, a negramotných indiánů, byly zrady a různá zvěrstva na denním pořádku. Nikde žádné oči zákona, nikde žádný svědek. Každoročně džungle pohltila tisíce lidí – padli za oběť nemocem, útokům nebo zraněním. Komu záleželo na pár dalších – na biologovi, etnobotanikovi či na nějakém výzkumníkovi v oboru léků?

Šlo o hromadnou rvačku, v níž se každý snažil urvat pro sebe co největší díl.

A Louis Favre se chystal připojit ke hře jako šampión francouzské farmaceutické společnosti. S úsměvem vstal. Před čtyřmi roky ho potěšilo, když se doslechl o Randově zmizení. Ten večer se opil a připíjel si na neštěstí svého rivala. Teď zatluče do rakve toho parchanta poslední hřebík tím, že ukradne jeho objevy a přihodí na jeho hrob pár dalších mrtvol.

Otevřel dveře salonku a vyšel ven.

„Doufám, že vše proběhlo k vaší spokojenosti, pane doktore,“ řekl mu recepční zdvořile.

„K naprosté, Claude,“ odpověděl. „K naprosté spokojenosti.“ Vydal se k hotelovému výtahu, starožitné kabině z tepaného kovu a ze dřeva. Stiskl tlačítko do šestého patra, kde měl svoje pokoje. Dychtil po tom, až svěří novinky své společnici.

Zdviž se s klapáním, vrzáním a skřípáním přesunula do jeho poschodí. Jakmile se její dveře otevřely, Louis odspěchal úzkou chodbou k nejvzdálenějším místnostem. Podobně jako hrstka dalších lidí, kteří zde bydleli trvale, měl Louis k dispozici celé apartmá: dvě ložnice, malou kuchyňku, rozlehlý obývací pokoj se dveřmi na balkon, a dokonce i nevelkou pracovnu s policemi knih. Apartmá nebylo nic moc, ale jeho potřebám stačilo. Zdejší zaměstnanci věděli, co je diskrétnost, a byli zvyklí na výstřednosti svých hostů.

Louis otevřel dveře klíčem a vstoupil. Okamžitě si všiml dvou věcí. Místností prostupovala známá, vzrušující vůně. Vycházela z hrnce, postaveného na malém plynovém vařiči, ve kterém se vařily listy z ayahuasca, „liány smrti“, z nichž se připravoval silný halucinogenní čaj natem.

A za druhé slyšel bzučení faxu v pracovně. Jeho noví zaměstnavatelé rozhodně byli velice výkonní.

„Tshui!“ zavolal.

Nečekal žádnou odpověď, ale mezi lidmi kmene Shuar bylo zvykem ohlásit svou přítomnost při vstupu do obydlí. Všiml si mírně pootevřených dveří do obývacího pokoje.

S úsměvem přešel do studovny a sledoval, jak z faxu vychází další list papíru a dopadá na rostoucí hromádku. Podrobnosti nadcházející mise. „Tshui, mám úžasnou novinu.“

Zvedl vrchní papír a podíval se na něj. Jednalo se o seznam členů amerického pátracího týmu.

Poslední informace z Base Station Alpha, 22.45 hod.

I. Op. AMAZONIA: civilní členové skupiny

(1) Kelly O’Brienová, MUDr. – MEDEA

(2) Francis O’Brien – Centrum životního prostředí, CIA

(3) Olin Pasternak – Ředitelství pro vědu a technologii, CIA

(4) Richard Zane, Ph. D. – vedoucí výzkumu Tellux Pharmaceuticals

(5) Anna Fongová, Ph. D. – zaměstnankyně Tellux Pharmaceuticals

II. Op. AMAZONIA: voj. podpora – 75. jednotka armádních rangerů

kapitán: Craig Waxman

seržant: Alberto Kostos

desátníci: Brian Conger, James DeMartini, Rodney Graves, Thomas Graves, Dennis Jorgensen, Kenneth Okamoto, Nolan Warczak, Samad Jamir

III. Op. AMAZONIA: místní lidé

(1) Manuel Azevedo – FUNAI, brazilský státní příslušník

(2) Resh Kouwe, Ph. D. – FUNAI, zástupce domorodých kmenů

(3) Nathan Rand, Ph. D. – etnobotanik, občan USA

Louisovi málem uniklo poslední jméno seznamu. Sevřel list papíru pevněji. Nathan Rand, syn Carla Randa. Jistě, to dávalo smysl. Ten si nemůže nechat ujít pátrání po svém otci. Louis zavřel oči a vychutnával si tuto dobrou zprávu. Jako kdyby ho podporovali samotní bohové temné džungle. Pomsta, kterou nemohl vykonat na otci, dopadne na syna. Téměř jako z bible.

Z vedlejší místnosti, kde byla hlavní ložnice, zaslechl zašustění. Položil papír na vrchol štosu. Později bude mít čas na to, aby si prošel podrobnosti a vytvořil nějaký plán. Teď si chtěl jen užít štěstí tohoto okamžiku.

„Tshui!“ zavolal znovu a přešel ke dveřím do ložnice.

Otevřel je a zjistil, že celou místnost osvětlují svíce a lampička s kadidlem. Na posteli s nebesy ležela jeho milenka v Evině rouše. Postel byla povlečena do bílého hedvábí a síť proti moskytům byla momentálně odhrnuta stranou. Žena z kmene Shuar spočívala na polštářích a její tmavě bronzová kůže se leskla v záři svíček. Dlouhé černé vlasy měla rozprostřené kolem hlavy a dívala se na něj zpod víček, ztěžklých vášní a čajem natem. Na malém nočním stolku stály dva šálky, jeden prázdný, druhý plný.

Louisovi pohled na jeho lásku vyrazil dech jako obvykle. Poprvé tu krásku potkal před třemi lety v Ekvádoru. Byla manželkou shuarského náčelníka, dokud ji nerozlítilo cizoložství toho blázna. Zavraždila ho jeho vlastní mačetou. I když podobné činy – nevěra i vražda – byly u krutého kmene Shuar běžné, Tshui vyhnali z kmene nahou do pralesa. Nikdo, dokonce ani náčelníkovi příbuzní, se jí neodvážil dotknout. Byla po celé oblasti dobře známá jako jedna ze vzácných ženských šamanek, která ovládá zlá kouzla wawek. Před jejími znalostmi jedů a obratností při mučení či zapomenutém umění tsantsa, preparace lebek, měli všichni úctu, a zároveň se jich i báli. Jediná ozdoba, kterou vlastně na sobě měla, když opouštěla vesnici, byla vypreparovaná lebka jejího manžela, zavěšená na spleteném provázku, jež se jí kývala mezi prsy.

Tak Louis tu ženu našel – divoké, překrásné stvoření z pralesa. I když měl v daleké Francii manželku, pojal ji Louis za svou. Neodmítla ho, zejména poté, co spolu se svými žoldáky povraždil všechny muže, ženy i děti v její bývalé vesnici, a tím vykonal její pomstu.

Od toho dne se stali nerozlučnými partnery. Tshui, která uměla výborně vést výslechy a znala prales, ho doprovázela na všech výpravách. Z každé akce si přivezla další trofeje do sbírky.

Po obvodu místnosti byly na policích po všech čtyřech stěnách vyrovnány vypreparované lebky – celkem čtyřicet tři tsantsy, každá o velikosti scvrklého jablka, se sešitýma očima a rty a vlasy splývajícími přes okraje polic jako lišejníky z větví stromů. Její dovednost při preparaci hlav byla úžasná. Jednou celý proces sledoval.

Stačilo mu to.

S obratností chirurga stáhla z lebky oběti kůži, někdy v okamžiku, kdy oběť ještě žila a ječela. Byla skutečnou umělkyní. Po převaření kůže i s vlasy a jejím vysušení nad horkým popelem pomocí kostěné jehly a nitě zavřela ústa a oči a vyplnila vnitřek horkými oblázky a pískem. Když se kůže postupně svrašťovala, tvarovala ji prsty. Tshui měla zázračnou schopnost vytvarovat hlavu do pozoruhodné podoby původní tváře oběti.

Louis se podíval na její nejnovější umělecké dílo. Spočívalo na protějším nočním stolku. Jednalo se o hlavu bolivijského armádního důstojníka, který vydíral jednoho přepravce kokainu. Od upraveného kníru až po rovnou ofinu nad čelem všechny podrobnosti seděly. Ta sbírka by se mohla vystavovat v nejvybranějším muzeu. Zaměstnanci hotelu Seině se vlastně opravdu domnívali, že Louis je univerzitní antropolog, který tyto předměty sbírá pro nějaké muzeum. Jestli si někdo myslel něco jiného, dobře věděl, že má držet jazyk za zuby.

„Ma chérie,“ řekl, jakmile se mu vrátil dech. „Mám vynikající zprávy.“

Překulila se k němu a natáhla se jeho směrem. Vydala tichý zvuk, aby se k ní připojil. Tshui jen zřídka mluvila. Tu a tam nějaké slovo. Jinak, jako nějaká pralesní kočka, vyjadřovala vše očima, pohyby a tichým předením.

Louis nemohl odolat. Odhodil klobouk a sundal si sako. Za okamžik byl nahý jako ona. Přes štíhlou svalnatou postavu se mu křížem táhly jizvy. Polkl doušek natemu, který pro něj Tshui připravila, zatímco mu jeho milenka líně sjížděla prstem po jedné jizvě přes břicho k vnitřní straně stehna. Po zádech mu proběhlo zachvění.

Když se mu po těle rozšířila vlna drogy a zbystřila jeho smysly, padl na Tshui. Otevřela se mu a on vděčně klesl do jejího tepla. Vášnivě ji políbil, zatímco mu zarývala ostré nehty do zad.

Brzy se mu před očima roztančila barevná světélka. Místnost se účinkem alkaloidů v čaji začala točit a houpat. Na chvíli měl dojem, že jejich hrátky sledují desítky vypreparovaných hlav, že mrtvé oči hledí na to, jak přiráží do jejího lůna. Diváci ho vzrušili ještě víc. Přimáčkl Tshui pod sebou a prohnul záda, když do ní zajížděl znovu a znovu.

Z hrudi se mu dral výkřik a všude kolem na něj slepýma očima hleděly mrtvé tváře.

Poslední myšlenka, která Louise napadla, než ho zcela pohltila jeho vášeň a nádherná bolest, zněla: další trofejí, kterou přidají na tyto police, bude suvenýr od syna muže, který ho zničil: hlava Nathana Randa.

Druhý díl

POD KLENBOU STROMŮ

BARVÍNEK

čeleď: Apocynaceae

rod: Vinca

druh: Vinca minor, Vinca major

běžný název: barvínek, cezayirmeneksesi, brčál, vincapervinc

využívané části rostliny: celá rostlina

vlastnosti/účinky: baktericidní, antimikrobiální, protizánětlivé,

adstringens, kardiotonikum, karminativum, diuretikum, obsahuje látky

upravující menstruaci, snižuje krevní tlak, chrání játra,

zklidňuje žaludek, působí jako analgetikum, hemostatikum, sedativum,

slinotvorné účinky, spasmolytikum, antimalarikum, tonikum

4. kapitola

Wauwai

7. SRPNA, 8.12 Nad amazonskou džunglí

Nathan hleděl z okénka vrtulníku. Ačkoliv měl protihluková sluchátka, řev lopatek ho ohlušoval a znemožňoval rozhovor s ostatními cestujícími.

Pod nimi se do všech směrů až k obzoru táhlo široké moře zeleně. Z jejich místa to vypadalo, jako kdyby celý svět pokrýval prales. Jediné, co porušovalo jednotvárnou rozlohu džungle, byly obří stromy, jejichž listnaté koruny tu a tam vyčnívaly nad okolí a které poskytovaly hnízdiště harpyjím a tukanům. Další mezery tvořily zpola schované řeky, jež se vinuly pralesem.

Jinak tu panovala neproniknutelná džungle.

Nathan se opřel čelem o okénko. Je někde tam dole jeho otec? A pokud ne, najde tam alespoň odpovědi?

Hluboko ve svém nitru Nathan trpěl hořkou a trpkou úzkostí. Vypořádá se s tím, co objeví? Po čtyřech letech nevědomosti se naučil jednu věc. Čas sice opravdu hojí všechny rány, ale zanechává ošklivé, nemilosrdné jizvy.

Po zmizení svého otce se Nate odřízl od světa, nejprve pomocí láhví Jacka Danielse, poté v náruči silnějších drog. Jeho terapeut ve Státech používal takové obraty jako problémy s odpoutáním, konflikt důvěry a klinická deprese. Nate ale svůj stav prožíval jako ztrátu víry v život. S výjimkou Mannyho a Kouweho nenavázal žádná hluboká přátelství. Příliš se zatvrdil, znecitlivěl a izoloval.

Teprve po návratu do pralesa nalezl alespoň jakési zdání klidu. A teď tohle…

Opravdu je připraven na otevření starých ran? Opravdu dokáže čelit staré bolesti?

Ve sluchátku zapraskal šum statické elektřiny a vzápětí se z vysílačky ozval pilotův hlas, který na okamžik přehlušil řev vrtulí. „Jsme dvacet kilometrů od Wauwai. Na obzoru vidím kouř.“

Nathan pohlédl kupředu, ale viděl jen terén pod sebou a do stran. Wauwai jim poslouží jako druhá polní základna pátracího týmu, jako výchozí stanoviště, z něhož budou zásobovat a sledovat ty, kteří se vydají dále do lesa. Před dvěma hodinami ze São Gabrielu vyrazily tři vrtulníky Huey spolu s jedním štíhlým černým strojem Comanche. Měly na palubách základní zásoby, vybavení, výzbroj a členy výpravy. Až bude později dnešního dne jejich skupina pokračovat v cestě do pralesa, vrtulníky Huey poslouží jako létající zásobovací linka mezi Wauwai a São Gabrielem, po níž se sem budou dopravovat další potřebné věci, osoby a palivo. Comanche mezitím zůstane ve Wauwai jako orel, připravený vzlétnout v případě nouze. Jeho výzbroj a široký akční rádius pomohou ochránit výpravu ze vzduchu.

Takový byl alespoň plán.

„Zdá se, že kouř stoupá z našeho cíle,“ dodal pilot. „Vesnice hoří.“

Nathan se odtáhl od okénka. Hoří? Rozhlédl se po kabině. Kromě sourozenců O’Brienových tu seděli ještě profesor Kouwe, Richard Zane a Anna Fongová. Sedmým a posledním cestujícím byl muž s tvrdými rysy, který seděl během úvodní porady k misi za stolem naproti Nathanovi – ten s ošklivou jizvou na krku. Ráno mu byl představen jako Olin Pasternak, další agent CIA, pracující pro oddělení vědy a technologie. Nathan si všiml, že Pasternakovy ledově modré oči hledí přímo na něj, ale agentova tvář byla jen nečitelná stoická maska.

Frank vedle něj si přiložil k ústům mikrofon. „Můžeme pořád přistát?“

„Z téhle vzdálenosti to nemohu posoudit, pane,“ odpověděl pilot. „Kapitán Waxman pokračuje dál, aby zhodnotil situaci.“

Nathan přihlížel, jak se jeden z vrtulníků oddělil od formace a rychle vyrazil kupředu, kdežto jejich vlastní stroj naopak zpomalil. Zatímco čekali, Nathan si všiml sloupu kouře, který se zvedal z vrstvy zeleně nedaleko horizontu. Stoupal vysoko do vzduchu a táhl se přes modré nebe. Ostatní cestující se přiblížili k němu, aby se podívali z levého okénka.

Kelly O’Brienová se mu naklonila přes rameno a oči upřela na dým. Viděl, jak hýbá rty, ale přes hluk a sluchátka jejím slovům nerozuměl. Odtáhla se a přistihla ho, jak se na ni dívá.

Rychle sklopila oči a po tvářích jí přeběhl ruměnec.

Ozval se hlas pilota. „Zdá se, že podle kapitána můžeme pokračovat. Přistávací plocha je proti větru od plamenů. Prosím, připravte se na přistání.“

Všichni se na svých sedadlech opřeli a zacvakli bezpečnostní pásy. Zanedlouho už čtveřice helikoptér kroužila nad vesnicí. Všichni piloti si dávali pozor, aby vírem vzduchu od vrtulí nenahnali dým k přistávací dráze. I když Nathan pořád neviděl zdroj plamenů, sledoval řetěz lidí, kteří si podávali vědra vody z řeky.

Vrtulníky se seřadily za sebe a jeden po druhém klesaly k zemi. Naskytl se jim pohled na bílou kostelní věž. Ohnisko požáru bylo na její opačné straně a někdo stál na střeše kostela, kterou poléval vodou.

Ližiny vrtulníku dosedly s mírným nárazem na zem a Frank dal všem pokyn k vystoupení.

Nathan si stáhl sluchátka z uší a okamžitě na něj zaútočilo burácení vrtulí. Odepjal si ramenní popruhy a vylezl z helikoptéry. Jakmile odběhl dostatečně daleko od stroje, narovnal se a rozhlédl se po okolí. Na vzdáleném konci plochy právě dosedl poslední z hueyů. Obdělávaná půda a holé pruhy prozrazovaly, že přistávací plocha kdysi musela být vesnickou zahradou.

Rangeři už se pustili do práce. Několik jich vykládalo vybavení a zásoby, zatímco většina vyběhla ke kostelu, aby pomohli uhasit oheň.

Hluk vrtulí postupně opadl a opět bylo slyšet lidské hlasy: rozkazy, výkřiky z opačné strany kostela a poznámky vojáků vlekoucích těžkou výbavu.

Kelly spolu s Frankem přistoupila k Nathanovi. „Měli bychom se podívat po tom knězi, který našel agenta Clarka. Promluvíme s ním, abychom mohli co nejdřív vyrazit.“

Frank přikývl a oba sourozenci se vydali k zadnímu vchodu do kostela.

Někdo poklepal Natovi na rameno. Profesor Kouwe. „Pojďme jim pomoct,“ řekl a ukázal k dýmu.

Nathan ho následoval přes pole a kolem kostela. Na opačné straně budovy panoval zmatek: všude běhali lidé s vědry a lopatami, nad zemí se převaloval dým a k nebi šlehaly plameny.

„Můj bože,“ vydechl Nate.

Mezi kostelem a řekou stála vesnice asi stovky chýší. Tři čtvrtiny z nich hořely.

Spěšně vyrazili s profesorem kupředu, aby připojili své síly. Kolem nich se činila směsice indiánů s hnědou pletí, bílých misionářů a uniformovaných rangerů. Zhruba po hodinové námaze vypadali všichni stejně – záchranáři pokrytí popelem, kašlající v dusivém kouři.

Nathan běhal s vědry, hasil plameny a soustředil se na udržení protipožárního zátarasu kolem hořící části vesnice. Museli ty plameny zvládnout. Žár pohlcoval všechny stavby s palmovými listy a během pouhých vteřin měnil domovy v pochodně. S pomocí dalších mužů se ale podařilo zastavit jeho šíření. Když všechny chýše shořely, oheň rychle uhasí a brzy z něj na spáleništi zůstaly jen řeřavé uhlíky.

Během hašení se profesor ztratil Natovi z očí a Nate ho nyní našel, jak odpočívá vedle vysokého Brazilce se širokými rameny, který vypadal, že nemá daleko do pláče. Mumlal portugalsky něco, co znělo jako modlitba. Nate odhadoval, že jde o jednoho z misionářů.

„Je mi to líto,“ řekl portugalsky a stáhl si z nosu a úst pruh látky, který měl přes obličej na ochranu před požárem. „Přišel někdo o život?“

„Pět lidí. Samé děti.“ Muži se zlomil hlas. „A řada dalších se nadýchala kouře.“

„Co se tu stalo?“

Misionář si kapesníkem otřel z obličeje popel. „Byla to mo… moje chyba. Měl jsem to předvídat.“ Ohlédl se přes rameno ke kostelu s věžičkou. Kromě skvrn od popela a od kouře se budova zdála být nepoškozená. Muž si zakryl oči a poklesla mu ramena. Trvalo několik vteřin, než mohl pokračovat. „To já jsem rozhodl, aby se tělo toho muže odeslalo do Manausu.“

Nathanovi náhle došlo, s kým hovoří. „Padre Batista?“ Byl to vedoucí místní misie, který našel Geralda Clarka.

Vysoký Brazilec přikývl. „Bůh mi odpusť.“

Nate odvedl Garciu Luize Batistu od zčernalých trosek vesnice na nezasažená zelená pole. Ve stručnosti se mu představil a zamířil s ním ke kostelu. Cestou minul jednoho z rangerů, pokrytého sazemi a potem, a požádal ho, aby sehnal sourozence O’Brienovy a poslal je do kostela za nimi.

Ranger krátce přikývl a vydal se splnit pokyn.

Nate vyšel s padrem po dřevěných schodech a dvojitými dveřmi vstoupili do temného a chladného nitra budovy. Uličku k oltáři a obřímu mahagonovému krucifixu lemovaly řady lakovaných dřevěných lavic, ale místnost byla z větší části prázdná. Na zemi a na lavicích leželo několik vyčerpaných indiánů. Nathan odvedl kněze k přední lavici a usadil ho do ní.

Padre se zhroutil na místo a zahleděl se na kříž. „Je to všechno moje chyba.“ Sklopil hlavu a pozvedl ruce k modlitbě.

Nathan zachovával mlčení, aby dopřál knězi nerušený okamžik. Kostelní dveře se otevřely a Nate spatřil Franka a Kelly. Kráčel s nimi profesor Kouwe. Všichni tři byli od hlavy k patě pokryti popelem. Mávl na ně, ať se k němu připojí.

Jejich příchod vytrhl otce Batistu z modliteb. Nathan všechny představil a usedl vedle kněze. „Povězte mi, co se stalo. Jak vznikl ten požár?“

Garcia se rozhlédl po ostatních, těžce si povzdychl a sklopil zrak k zemi. „Vznikl kvůli mé krátkozrakosti.“

Kelly k němu přisedla z druhé strany. „Jak to myslíte?“ zeptala se ho jemně.

Po další chvilce padre znovu promluvil. „Tu noc, kdy se sem z pralesa připotácel ten ubohý muž, mě šaman z janomamského kmene vyplísnil za to, že jsem toho muže vzal do své misie. Varoval mě, že jeho tělo musí být spáleno.“ Padre pohlédl na Nathana. „Jak jsem to mohl udělat? Jistě měl nějakou rodinu. Možná byl dokonce křesťan.“

Nathan ho pohladil po ruce. „Zajisté.“

„Ale neměl jsem tak podcenit indiánské pověry. Příliš jsem se spoléhal na jejich konverzi ke katolicismu. Dokonce byli i pokřtění.“ Padre zavrtěl hlavou.

Nate mu rozuměl. „To není vaše chyba. Některá přesvědčení jsou zakořeněna příliš hluboko na to, abyste je vymýtil pouhým křtem.“

Padre Batista svěsil hlavu. „Zpočátku všechno vypadalo dobře. Šaman se pořád zlobil kvůli mému rozhodnutí to tělo nepálit, ale smířil se s tím, že je aspoň pryč z vesnice. Zdálo se, že ho to usmířilo.“

„Co změnilo jeho názor?“ zeptala se Kelly.

„O týden později dostaly dvě děti z vesnice horečku. Nešlo o nic nového. Takové zdravotní potíže tu jsou běžné. Ale šaman dospěl k přesvědčení, že ty nemoci jsou příznakem kletby toho mrtvého muže.“

Nate přikývl. Taková hodnocení sám zažil. Ve většině indiánských kmenů nepovažovali choroby za důsledky nějakého zranění nebo smůly, ale často za kouzla šamana z jiné vesnice. Kvůli podobným obviněním už tu vypukla nejedná válka.

„Nedokázal jsem mu to nijak vymluvit. Za pár dní onemocněly další tři děti, jedno z nich z janomamského shabana. V celé vesnici vzrostlo napětí. Celé rodiny se ve strachu sbalily a odešly. Každou noc bylo slyšet bubnování a zaříkávání.“ Garcia zavřel oči. „Požádal jsem vysílačkou o lékařskou pomoc. Když ale po čtyřech dnech dorazil lékař z Junta, nikdo z indiánů mu nedovolil, aby prohlédl jejich děti. Janomamský šaman si získal jejich přízeň. Pokoušel jsem se je prosit, ale odmítali jakoukoliv lékařskou pomoc. Místo toho nechali svoje maličké v péči toho šarlatána.“

Nathan se při tom výrazu naježil. Podíval se na profesora Kouweho, který nepatrně zavrtěl hlavou, aby Nate zůstal zticha.

Padre pokračoval. „Včera v noci jedno z dětí zemřelo. Ve vesnici vypukl velký zármutek. Šaman prohlásil, že celá vesnice je prokletá, aby zakryl vlastní selhání. Varoval nás, že bychom ji všichni měli opustit. Snažil jsem se ze všech sil uklidnit paniku, ale všichni podlehli šamanovu kouzlu. Těsně před svítáním zapálil šaman s dalšími Janomamy ústřední chýši ve vesnici a utekli do džungle.“ Garcia teď otevřeně vzlykal. „Ten… ten netvor nechal nemocné děti uvnitř. Zaživa je upálil.“

Padre si zakryl tvář rukama. „Ve vesnici zbývalo příliš málo lidí, a tak se plameny rychle rozšířily na další domky. Kdybyste nepřišli a nepomohli nám, přišli bychom o všechno. O kostel i o svoji kongregaci.“

Nathan položil přátelsky knězi ruku na rameno. „Nezoufejte. Pomůžeme vám vesnici postavit znovu.“ Pohlédl na Kellyina bratra, aby potvrdil jeho slova.

Frank si odkašlal. „Jistě. Až vyrazíme do pralesa, zůstane tu skupina rangerů a výzkumníků. Jsem si jistý, že jakožto zdejší hosté vám sem ochotně pomohou dopravit potřebné zásoby a osobně přiloží ruku k dílu, aby vybudovali vesnici z popela.“

Zdálo se, že jeho slova dodala knězi sílu. „Bůh vám žehnej.“ Otřel si oči a nos kapesníkem.

„Uděláme, co budeme moci,“ ujistila ho Kelly. „Ale, padre, i pro nás je čas důležitým faktorem. Doufáme, že se nám podaří jít po stopách toho mrtvého muže, než zcela vychladnou.“

„Zajisté, zajisté…,“ řekl Garcia unaveně a stoupl si. „Povím vám vše, co vím.“

Netrvalo to dlouho. Cestou za oltář do sakristie jim padre vyprávěl, jak přesvědčil několik indiánů, aby se vydali po stopě toho muže – pro případ, že by měl nějakého společníka. Stopa vedla k jednomu z přítoků řeky Jarurá. Indiáni tu nenašli žádnou loďku, ale zdálo se, že stopy sledují řeku a vycházejí z nejodlehlejších oblastí deštného pralesa na západě. Stopaři se báli pokračovat v pátrání a vrátili se.

Jídelna kostela se změnila v provizorní nemocnici pro oběti kouře, ale nikdo naštěstí neutrpěl vážnější zranění. Kelly se vyklonila z okna, vedoucího do zadní zahrady. „Mohl by nám někdo ukázat ten přítok?“

Garcia přikývl. Umyl si tvář a zdálo se, že se dal trochu dohromady. V hlase mu zazněla rozhodnost a všechny známky původního šoku se pomalu vytrácely. „Řeknu svému pomocníkovi Henaowemu, aby vás k němu doprovodil.“ Ukázal na drobného indiána.

Nathana překvapilo, když spatřil, že muž patří ke kmenu Janomamo.

„Je jediný z toho kmene, kdo tu zůstal,“ poznamenal Garcia s povzdychem. „Láska našeho Pána Ježíše zachránila alespoň jednoho z nich.“

Kněz pokynul svému pomocníkovi, aby se k nim připojil, a rychle se s ním dal do řeči v jazyce Janomamů. Nathan nečekal, že padre bude mluvit tak plynně místním dialektem.

Henaowe souhlasně přikývl, ale Nathan si v jeho očích přečetl strach. Ať už byl zachráněn nebo ne, stále ho ovládaly hluboko usazené pověry.

Jejich skupina vyšla opět ven a okamžitě je zavalilo vlhké horko jako mokrá vlněná přikrývka. Obešli vrtulníky a zjistili, že rangeři nezaháleli. Na zemi ležela řada těžce naložených batohů. Za každým z nich čekal jeden voják.

Kapitán Waxman právě prováděl inspekci svých mužů a jejich vybavení. Všiml si blížící se skupiny a narovnal se do pozoru. „Jsme připraveni vyrazit podle vašich pokynů.“ Čtyřicátník Waxman byl ryzí voják s kamennou tváří, širokými rameny a polní uniformou s nažehlenými puky. Dokonce i vlasy měl na hlavě sestřižené do podoby krátkého strniště.

„My jsme také připraveni,“ odpověděl Frank. „Máme tu někoho, kdo nás navede na správnou stopu.“ Kývl k drobnému indiánovi.

Kapitán přikývl a prudce se otočil. „Batohy na záda!“ pokynul svým mužům.

Kelly odvedla jejich skupinu k další řadě ruksaků, v porovnání s batohy rangerů asi polovičních. U nich Nathan našel poslední členy jejich expedice. Anna Fongová právě rozmlouvala s Richardem Zanem. Oba na sobě měli khaki oblečení s logem Telluxu na ramenech. U nich postával Olin Pasternak v čisté, ale zjevně často nošené šedivé kombinéze a černých botách. Shýbl se, aby zvedl největší z batohů. Nate věděl, že obsahuje jejich satelitní vysílačku. Pasternak ovšem nevěnoval pozornost křehkému vybavení, ale poslednímu členu výpravy…, nebo spíše posledním členům.

Nate se usmál. Od chvíle, kdy vyrazili ze São Gabrielu, Mannyho neviděl. Brazilský biolog cestoval v jednom z jiných hueyů. Důvod odděleného letu byl jasný. Manny, v jedné ruce bič, v druhé kožené vodítko, kývl na Nata.

„Jak se Tor-torovi líbil let?“ zeptal se Nathan.

Manny pohladil sedmdesátikilového jaguára rukojetí biče. „Byl hodný jako koťátko. Není nad zázraky moderní chemie.“

Nathan viděl, že se šelma pořád ještě kvůli odeznívajícím účinkům sedativa mírně potácí. Tor-tor se natáhl kupředu, aby očenichal Natovu nohavici, a zdálo se, že jeho pach poznal, protože se k němu začal nejistě lísat.

„Vždycky měl pro tebe slabost,“ podotkl Manny se smíchem.

Nate si klekl na koleno a poškrábal jaguára pod bradou. To mu vyneslo spokojené zapředení. „Bože, je podstatně větší, než když jsem ho viděl naposledy.“

Olin Pasternak se na šelmu zaškaredil, něco si pro sebe zahučel a odvrátil se. Nový přírůstek týmu na něj zjevně neudělal velký dojem.

Nathan se napřímil. Ostatní nesouhlasili s Tor-torovou účastí zrovna snadno, ale Manny trval na svém. Tor-tor měl zanedlouho dosáhnout pohlavní dospělosti a potřeboval trávit víc času v pralese. Tahle výprava pro něj bude velkým přínosem. Kromě toho je dobře vycvičený a může se jim hodit – na ochranu i při stopování.

Nathan se přidal na stranu svého přítele. Jestli chce jejich výprava přesvědčit indiány, aby s ní spolupracovali, může jim v tom Tor-torova přítomnost významně pomoci. Jaguárů si všichni indiáni váží. Skutečnost, že jeden z nich doprovází jejich expedici, jí okamžitě přidá na vážnosti.

Anna Fongová s tím souhlasila.

Postupně se jim podařilo Franka a kapitána Waxmana přesvědčit a Tor-tor se směl připojit k výpravě.

Kelly sledovala šelmu z bezpečné vzdálenosti. „Měli bychom vyrazit.“

Nathan přikývl a zvedl vlastní malý ruksak. Obsahoval jen nezbytnou výbavu: visuté lůžko, síť proti moskytům, příděl sušených potravin, náhradní šaty, mačetu, láhev s vodou a čerpadlo s filtrem. S těmito věcmi se mohl pohybovat po pralese celé měsíce. Vzhledem ke snadno dostupnému bohatství džungle – od různého ovoce a bobulí přes kořínky a jedlé rostliny až po lovnou zvěř a ryby – s sebou nepotřeboval větší zásoby jídla.

I tak ale musel mít jednu velice důležitou součást vybavení. Nathan si přehodil přes rameno brokovnici s krátkou hlavní. Sice budou pod ochranou rangerů, ale dával přednost menší pojistce.

„Pojďme,“ řekla Kelly. „Už tak jsme ztratili dopoledne hašením požáru.“ Zvedla vlastní batoh a Nate si nemohl pomoci: musel se zahledět na její dlouhé nohy. Přiměl se podívat o něco výše. Její ruksak měl na sobě symbol červeného kříže, označující lékařské potřeby výpravy.

Frank si prošel civilní členy expedice, aby se ujistil, že jsou všichni připraveni. Zastavil se před Natem, vytáhl z kapsy vybledlou baseballovou čepici a nasadil si ji na hlavu.

Nate si všiml, že je to ta samá, jakou měl Frank už při jejich prvním setkání před nemocnicí v São Gabrielu. „Fanda?“ zeptal se a ukázal na logo bostonských Red Sox.

„A talisman pro štěstí,“ dodal Frank. Obrátil se ke skupině. „Jdeme!“

Osmnáctičlenný tým se vydal do pralesa, prozatím vedený drobným indiánem s očima rozšířenýma obavami.

Kelly ještě nikdy nebyla v džungli. Když se připravovala na tuto cestu, pročetla si knihy a články, ale první pohled na deštný prales ji i tak překvapil.

Když následovala čtyři rangery, kteří kráčeli v čele skupiny, užasle se rozhlížela kolem sebe. Oproti starým filmům netvořila podrost amazonského deštného pralesa neprostupná masa lián a přerostlé vegetace. Místo toho to vypadalo, jako kdyby pochodovali zelenou katedrálou. Všude nad hlavami se jim klenuly hustě propletené větve stromů, jež pohlcovaly většinu slunečního světla a dodávaly všemu nazelenalý odstín. Kelly se dočetla, že až k zemi v pralese pronikne méně než deset procent sluneční záře. Proto také v nejnižším patře džungle překvapivě chyběly rostliny. Prales zde byl světem stínu a rozkladu, doménou hmyzu, hub a kořenů.

Nepřítomnost zeleného podrostu ale automaticky neznamenala, že chůze pralesem, v němž chyběly jakékoliv stezky, bude jednoduchá. Všude ležely shnilé kmeny a větve, porostlé žlutou plísní a bílými plodnicemi hub. Její kroky znejisťovala i silná vrstva rozkládajících se zčernalých listů, mezi nimiž se ukrývaly silné kořeny, které podpíraly gigantické stromy a ještě zvyšovaly riziko, že si někdo vyvrkne kotník.

A i když zde dole bylo jen málo rostlin, nějaké se přece jen našly. Pralesní půdu zdobily kapradiny s vějířovitými listy, trnité bromélie, elegantní orchideje i štíhlé palmy a všude kolem visely provazovité popínavé liány.

Její pozornost přilákalo plesknutí.

Frank si promnul krk. „Zatracené mouchy.“

Kelly sáhla do kapsy a podala mu lahvičku hmyzího repelentu. „Natři se víc.“

Poslechl a vemnul si tekutinu do obnažených končetin i do kůže na krku.

Přikročil k ní Nathan. Měl na sobě australský klobouk do buše a vypadal jako nějaký kříženec mezi Indiána Jonesem a Krokodýlem Dundeem. V modrých očích mu i v šeru pralesa jiskřilo pobavení. „S tím repelentem jenom ztrácíte čas,“ řekl Frankovi. „Všechno, co si na sebe nanesete, během pár minut smyje pot.“

S tím se Kelly nemohla hádat. Po pouhých patnácti minutách chůze byla propocená po celém těle. Vlhkost se tu musela blížit stu procentům. „Tak co tedy navrhujete proti hmyzu?“

Nathan pokrčil rameny a pousmál se. „Vzdejte se. Ignorujte je. Tuhle bitvu nemůžete vyhrát. Tady jste ve světě, kde platí zákony džungle: Jez, nebo budeš sám sněden. A občas musíte jednoduše zaplatit určitou cenu.“

„Vlastní krví?“ zeptal se Frank.

„Nestěžujte si. Vyjdete z toho hodně lacino. Jsou tu podstatně horší druhy členovců a nemám na mysli jen ty velké, jako jsou pavouci, kteří se živí ptáky, nebo třiceticentimetrové černé štíry. Nakonec vás dostanou ti nejmenší. Znáte zákeřnici?“

„Ne, myslím, že ne,“ řekl Frank.

Kelly taky zavrtěla hlavou.

„Ta má nepříjemný zvyk kousat a současně se vyprazdňovat. Když si potom oběť škrábe ránu, zanese si do krevního řečiště exkrementy napěchované prvokem Tripanozoma crusii. A pak kdykoliv mezi prvním a dvacátým rokem od infekce zemřete na poškození mozku nebo srdce.“

Frank zbledl a přestal si drbat štípnutí na krku.

„Potom tu létají černé mouchy, které přenášejí červy do očních bulev a způsobují nemoc zvanou říční slepota. Nebo písečné mouchy, které mohou spustit leishmaniózu, chorobu podobnou malomocenství.“

Kelly se nad Natovým pokusem otřást jejím bratrem zamračila. „Jsem dobře seznámena se zdejšími infekčními chorobami. Žlutá horečka, horečka dengue, malárie, cholera, břišní tyfus.“ Natočila k němu ruksak, jejž nesla na zádech. „Jsem připravena na nejhorší.“

„A jste připravena i na candiru?“

Na čele jí naskákaly vrásky. „Co je to za nemoc?“

„To není nemoc. Je to běžná rybka, která žije ve zdejších vodách. Někdy se jí říká párátková ryba. Jde o štíhlého tvorečka, asi tak pět centimetrů dlouhého, který žije jako parazit v žábrách větších ryb. Má ve zvyku vplouvat do močové trubice mužů a zabydlet se tam.“

„Zabydlet se tam?“ zopakoval Frank a zamrkal.

„Roztáhne ostny na žábrách a uhnízdí se tam, zablokuje močový měchýř a zabije vás během dvaceti čtyř hodin tou nejmučivější smrtí.“

„Jak se jí zbavíte?“

Teď už Kelly poznala popis oné malé rybky rodu Vandellia a jejích ošklivých zvyků. Vskutku o ní četla. Obrátila se k bratrovi a věcně pronesla: „Jediná možnost je odříznout penis oběti a vytáhnout rybu ven.“

Frank sebou trhl a bezděky si zakryl klín rukou. „Odříznout penis?“

Nate pokrčil rameny. „Vítejte v džungli.“

Kelly se na něj zaškaredila. Věděla, že se je jenom snaží vyděsit. Z jeho úsměvu ale poznala, že to všechno dělá v dobrém.

„Potom tu jsou ještě hadi…,“ pokračoval Nate.

„Myslím, že to stačí,“ ozval se za nimi profesor Kouwe a zachránil tak oba sourozence před další přednáškou doktora Randa. „Prales je samozřejmě třeba respektovat, jak s pozoruhodnou výmluvností dokládá Nathan, ale jde stejně tak o místo krásné, nikoliv pouze nebezpečné. Tak jako tu člověk může nalézt nemoci, může tu objevit i léky.“

„A proto tu všichni jsme,“ dodal za nimi nový hlas.

Kelly se otočila. Řekl to doktor Richard Zane. Za ním spolu hovořila Anna Fangová s Olinem Pasternakem a celou skupinu uzavíral Manuel Azevedo se svým jaguárem a rangery.

Obrátila se zpátky a všimla si, že z Natovy tváře zmizel úsměv. Jeho tvář po slovech představitele Telluxu ztvrdla. „Co vy víte o pralese?“ zeptal se Nathan. „Vy jste víc než čtyři roky nevytáhl paty z hlavních kanceláří Telluxu v Chicagu…, zhruba od doby, kdy zmizel můj otec.“

Richard Zane si promnul kozí bradku a dál se tvářil nenuceně ale Kelly neunikl záblesk ohně v jeho očích. „Já vím, co si o mně myslíte, doktore Rande. Tohle byl jeden z důvodů, proč jsem se dobrovolně přihlásil k této výpravě. Víte, že jsem byl přítel vašeho.“

Nathan k němu rychle vykročil s rukou sevřenou v pěst. „Neříkejte to!“ vyštěkl. „Neříkejte, že jste byl přítel mého otce! Šel jsem za vámi, prosil jsem vás, abyste pokračovali v pátrání, když s ním vláda skončila. A vy jste odmítl. Četl jsem zprávu, kterou jste poslal z Brazílie do Států: ‚Nevidím žádný přínos vkládání dalších finančních prostředků Telluxu do pátrání po doktoru Carlu Randovi. Bude lépe investovat naše peníze do nových projektů.‘ Vzpomínáte si na ta slova? Na slova, která zpečetila osud mého otce? Kdybyste zatlačil na vedení…“

„Výsledek by byl stejný,“ procedil Zane mezi sevřenými zuby. „Vždycky jste byl tak naivní. Rozhodnutí padlo dlouho předtím, než jsem odeslal svou zprávu.“

„Blbost,“ odsekl Nathan.

„Po zmizení té výpravy bylo na Tellux podáno víc než tři sta různých žalob. Od rodin, ručitelů, pojišťovacích společností, brazilské vlády, NSF. Tellux čelil útokům ze všech stran. To byl taky jeden z důvodů, proč jsme museli sloučit aktiva Eco-teku. Pomohlo nás to uchránit před jinými chamtivými farmaceutickými společnostmi. Měli jsme finanční potíže a oni kolem nás kroužili jako žraloci. Nemohli jsme pokračovat v pátrání, které vypadalo beznadějně. Čekal nás větší boj.“

Nathan ho stále propaloval pohledem.

„Rozhodnutí padlo už předtím.“

„Překvapí vás, když nebudu za Tellux ronit žádné slzy?“

„Kdybychom prohráli svou bitvu, tisíce rodin by přišlo o práci. Bylo třeba činit těžká rozhodnutí a já se za ně nebudu omlouvat.“

Nate a Zane si nepřestávali nasupeně hledět do očí.

Profesor Kouwe se je pokusil uklidnit. „Prozatím nechme minulost minulostí. Máme-li tu uspět, myslím, že musíme všichni spolupracovat. Navrhuji, abyste uzavřeli příměří.“

Po chvilce Zane natáhl otevřenou dlaň.

Nathan se na ni podíval a odvrátil se. „Jdeme.“

Zane zavrtěl hlavou a spustil ruku. Pohlédl na profesora. „Díky, že jste to zkusil.“

Kouwe sledoval, jak Nathan odchází. „Dejte mu čas. I když se to pokouší ukrýt, pořád ještě hodně trpí.“

Kelly hleděla za Natovými vzdalujícími se zády. Kráčel prkenně, s rameny slazenými dozadu. Pokusila se představit si, jaké by to bylo přijít o matku nebo o otce, ale jednalo se o ztrátu, kterou nedokázala pochopit. Netušila, zda by se dokázala vynořit z takové studny bolesti. Obzvláště sama.

Podívala se na svého bratra, náhle velice ráda, že tu je.

Zepředu se ozvalo volání jednoho z rangerů. „Došli jsme k řece!“

Když jejich skupina pokračovala v cestě podél řeky, Nathan se za nimi trochu opožďoval. Napravo probleskovala mezi hustou vegetací hladina nevelkého hnědého přítoku. Kráčeli podle něj už nejméně čtyři hodiny. Nathan odhadoval, že urazili asi tak osmnáct kilometrů. Kráčeli pomalu kupředu a jeden z rangerů, desátník jménem Nolan Warczak, je vedl po správné stezce.

Indiánský průvodce by se dokázal pohybovat pralesem s větší jistotou a rychlejším tempem, ale po dosažení řeky malý Janomamo z Wauwai odmítl pokračovat dál. Ukázal na jasné šlápoty v jílovité půdě, které vedly podél vodního toku hlouběji do pralesa.

„Vy jít,“ zamumlal lámanou portugalštinou. „Já zůstat tady s padrem Balistou.“

A tak vyrazili s odhodláním urazit před soumrakem co největší vzdálenost. Desátník Warczak ale byl opatrným stopařem, a tak postupovali hlemýždí rychlostí. Nathan proto měl dost času, aby se zamyslel nad svou vášnivou konfrontací s Richardem Zanem. Tak dlouho mu trvalo, než vychladl a zvážil jeho slova. Třeba měl opravdu klapky na očích a nevzal v úvahu všechny faktory.

Zapraskání suchých větviček nalevo od něj ohlásilo příchod Mannyho, který se držel s Tor-torem stranou od ostatních. Když se jaguár pohyboval v blízkosti výpravy, rangeři byli nervózní a pohrávali si se svými zbraněmi. Jediný z vojáků, který dával najevo zvídavost ohledně šelmy, byl desátník Dennis Jorgensen. Ten právě doprovázel Mannyho a vyptával se ho na Tor-tora.

„Kolik toho za den sní?“ Vysoký desátník si sundal z hlavy klobouk a otřel si pot z čela. Měl překvapivě světlé vlasy a bledě modré oči – zjevně se mohl pochlubit nějakými skandinávskými předky.

Manny poplácal jaguára po zádech. „Přibližně tři kilogramy masa, ale se mnou vede dosti usedlý život. V divočině byste to množství musel zdvojnásobit.“

„Jak ho tu budete krmit?“

Manny kývl na Nathana, který se k nim připojil. „Musí lovit. Proto jsem ho vzal s sebou.“

„A co když nic nechytí?“

Manny se ohlédl na vojáky za nimi. „Vždycky se tu najdou ještě jiné zdroje masa.“

Jorgensen trochu pobledl, ale pak si uvědomil, že Manny žertuje, a dloubl do něj loktem. „Moc legrační.“ Zpomalil, aby se přidal k ostatním rangerům z jednotky.

Manny obrátil svou pozornost k Natovi. „Jak se držíš? Slyšel jsem tu hádku se Zanem.“

„Je mi fajn,“ odpověděl Nate a dlouze si povzdechl. Tor-tor ho šťouchl do nohy srstnatým čenichem a Nate ho poškrábal mezi ušima. „Připadám si jako zatracený blázen.“

„K tomu nemáš důvod. Já tomu chlapovi nedůvěřuju, ani co by se za nehet vlezlo.“ Ukázal kupředu. „Viděl jsi to švihácké oblečení, co má na sobě? Už vůbec někdy byl v opravdové džungli?“

Nate se usmál. Jeho přítel mu zvedl náladu.

„Pokud jde o doktorku Fongovou, ta vypadá ve svém oblečení zatraceně dobře.“ Manny na něj mrkl s povytaženým obočím. „Tu bych nevykopl z postele, ani kdyby mi na ni drobila sušenky. A Kelly O’Brienová.“

Náhlý shon vepředu Mannyho přerušil. Slyšeli zvýšené hlasy a celá skupina se zastavila nedaleko od ohybu řeky. Manny s Natem odspěchali kupředu.

Když dorazili k ostatním, Nate zjistil, že se Anna Fongová a profesor Kouwe sklánějí u kánoe z vydlabaného kmene, kterou někdo vytáhl na břeh a nedbale ji zakryl palmovými listy.

„Stopy vedly sem,“ řekla Kelly.

Nathan na ni pohlédl. Její tvář, pokrytá vrstvičkou potu, téměř zářila. Vlasy měla stažené dozadu a svázané zeleným kapesníkem, který sloužil jako čelenka.

Profesor Kouwe stál vedle ní s listem palmy v ruce. „Ty listy pocházejí z palmy mwapu.“ Ukázal nerovný konec větve. „Nebyly odřezány, ale utrženy.“

Kelly přikývla. „Agent Clark u sebe neměl žádný nůž, když ho našli.“

Profesor Kouwe přejel prstem po vyschlých a zažloutlých špičkách listů. „Podle stupně rozkladu byly ty listy utrženy zhruba před dvěma týdny.“

Frank se naklonil blíž. „Přibližně v době, kdy se Gerald Clark vpotácel do té vesnice.“

„Přesně tak.“

Kelly vzrušeně pozvedla hlas. „Pak tedy není pochyb o tom, že sem připlul v kánoi.“

Nathan hleděl na nevelkou řeku. Oba břehy byly porostlé hustou stěnou z vegetace: popínavé rostliny, palmy, křoviny, mechy, liány a kapradiny. Sama řeka měřila na šířku asi tak deset metrů a tvořil ji líný hnědý proud. U břehů byla voda dostatečně čistá na to, aby viděli bahnité a kamenité dno, ale viditelnost se směrem ke středu toku rychle zhoršovala.

V té vodě mohlo číhat cokoliv: hadi, kajmani, piraně. Dokonce tu žili i sumci, kteří byli tak velcí, že dokázali ukousnout nic netušícímu plavci celou nohu.

Kapitán Waxman se pohnul. „Kam se vydáme odtud? Vrtulníky sem můžeme dopravit čluny, ale co potom?“

Anna Fongová pozvedla ruku. „Na to bych možná mohla odpovědět.“ Odsunula stranou další palmové listy a přejela drobnými prsty po vnitřním okraji kánoe. „Podle toho, jak byla ta loďka vydlabaná, a taky podle červeně natřených okrajů se určitě jedná o kánoi kmene Janomamo. Nikdo jiný nevyrábí podobná plavidla.“

Nate si klekl a přejel rukou po vnitřku loďky. „Má pravdu. Gerald Clark ji získal, nebo možná ukradl právě od tohoto kmene. Půjdeme-li dál proti proudu, můžeme se zeptat Janomamů, které potkáme, jestli neviděli nějakého bělocha nebo jestli se jim neztratila jedna z kánoí.“ Otočil se k Frankovi a Kelly. „Tam odtud budeme moci pokračovat ve stopování.“

Frank zamyšleně přikývl a obrátil se na kapitána Waxmana. „Zmínil jste se o člunech.“

Kapitán se narovnal. „Odvysílám naši polohu a nechám sem dopravit nafukovací čluny. To zabere zbytek dne, takže se pro dnešek můžeme klidně utábořit.“

Po stanovení dalšího postupu se všichni začali věnovat přípravám na přenocování nedaleko od řeky. Rozdělali oheň. Kouwe nasbíral v okolním pralese nějaké jedlé plody, zatímco Manny poslal Tor-tora na lov do džungle a sám do sítě nachytal několik pralesních pstruhů.

Po necelé hodině džungli rozechvělo burácení vrtulníků, které vyburcovalo ptáky a opice k hlasitému vřeštění a ječení. Zvířata v korunách stromů se rozprchla. Do vody byly z helikoptér spuštěny tři velké bedny, které si vojáci přitáhli ke břehu lany. Uvnitř se nacházely samonafukovací čluny s malými přídavnými motory, kterým rangeři říkali „gumoví jezdci“. Všechny tři černé loďky byly uvázány ke stromům a připraveny na zítřejší plavbu, ještě než slunce začalo zapadat.

Nathan si mezitím zavěsil vlastní lůžko a právě kolem něj obratně natahoval moskytiéru. Všiml si, že Kelly má se svou sítí potíže, a přišel jí na pomoc.

„Musíte si dát pozor na to, aby se síť nikde nedotýkala lůžka, jinak se do vás noční strávníci pustí přímo přes látku.“

„Já to zvládnu,“ řekla, ale čelo měla nakrabatěné marnou snahou.

„Ukážu vám to.“ S pomocí menších kamenů a suchých větviček oddálil moskytiéru od jejího lůžka a vytvořil tak kolem něj hedvábná nebesa.

Frank vedle nich zápasil se svou sítí. „Nechápu, proč nemůžeme jednoduše přespat ve spacích pytlích. Zatím mi pokaždé stačily, ať už jsem tábořil kdekoliv.“

„Tady jsme v pralese,“ odpověděl Nathan. „Kdybyste spal na zemi, ráno zjistíte, že sdílíte spacák se spoustou nepříjemných společníků. S hady, ještěrkami, štíry a pavouky. Jak libo.“

Frank si odfrkl, ale nepřestával zápasit se svou moskytiérou. „Dobrá, budu spát v tom zatraceném visutém lůžku. Ale co je tak důležitého na síti? Vždyť nás moskyti obtěžovali celý den.“

„V noci jsou ještě tisíckrát horší. A když vás nevysaje hmyz, udělají to upíři.“

„Upíři?“ zopakovala Kelly.

„Krvelační netopýři. Je jich tu všude plno. Musíte si dávat pozor, i když v noci půjdete na záchod. Útočí na všechny teplokrevné živočichy.“

Kelly vykulila oči.

„Jste snad očkovaná proti vzteklině?“ zeptal se.

Pomalu přikývla.

„To je dobře.“

Podívala se na lůžko, které jí pomohl zabezpečit, a otočila se k němu. Její tvář byla jen několik centimetrů od jeho, když se narovnal. „Díky.“

Nathana opět zaujaly její oči, smaragdově zelené s náznakem zlaté barvy. „N… není zač.“ Obrátil se k ohni a spatřil, jak se k němu scházejí ostatní na časnou večeři. „Podíváme se, co máme k jídlu.“

Členy výpravy kolem ohně však nerozehřívaly jen plameny. Manny a Richard Zane spolu vedli vzrušenou debatu.

„Jak můžete být proti omezení dřevorubeckého průmyslu?“ říkal právě Manny a míchal na pánvi plátky z nachytaných ryb. „Komerční těžba dřeva je největším ničitelem deštných pralesů na celém světě. Jen tady v Amazonii přicházíme každou vteřinu o akr lesa.“

Richard Zane seděl na kládě. Už na sobě neměl svoji khaki bundu. Vyhrnul si rukávy, zjevně připravený do boje. „Tyhle statistiky jsou hodně přehnané. Stojí na nesprávně zpracovaných datech a jejich cílem není informovat, ale strašit. Realističtější důkazy ze satelitního snímkování ukazují, že devadesát procent brazilských deštných pralesů zůstává stále netknutých.“

Manny neměl daleko k výbuchu. „I kdyby byly informace o rychlosti odlesňování přehnané, jak tvrdíte, ta část lesa, o kterou přicházíme, je ztracená navždy. Každý den mizí více než sto druhů rostlin a živočichů. Nadobro.“

„To říkáte vy,“ odpověděl Richard Zane klidně. „Názor, že vykácený deštný prales nemůže znovu narůst, je dávno překonaný mýtus. Po osmi letech komerční těžby dřeva v indonéských deštných pralesích překonala rychlost obnovy původního zastoupení rostlin i živočichů všechna očekávání. A to samé platí i tady. V roce 1982 těžaři odkryli v západní Brazílii velkou plochu lesa. O patnáct let později vědci zjistili, že obnovený prales je prakticky nerozlišitelný od okolí. Tyto případy naznačují, že přiměřená těžba dřeva je možná a že tu člověk může klidně koexistovat s přírodou.“

Nate si uvědomil, že debata přitahuje jeho pozornost. Jak může ten pitomec obhajovat ničení deštných pralesů? „A co rolníci, kteří vypalují prales, aby z něj udělali pastviny a zemědělskou půdu? Předpokládám, že podporujete i tohle.“

„Jistě,“ přitakal Zane. „V lesích západní Ameriky považujeme za zdravé, aby se jimi pravidelně přehnal nějaký požár. Tím se všechno provětrá. Proč by to tu mělo být jinak? Odstraní-li se těžbou či ohněm dominantní druh, umožní se tím růst takzvaných potlačovaných druhů‘, to znamená menších křovin a bylin. Právě ty mají ostatně nejvyšší lékařskou hodnotu, tak proč nepovolit trochu toho dřevorubectví a vypalování? Je dobré pro všechny zúčastněné.“

Kelly promluvila do ohromeného ticha. „Jenže zapomínáte na globální důsledky. Jako je skleníkový efekt. Nejsou snad deštné pralesy příslovečnými ‚plícemi planety‘, hlavním zdrojem kyslíku?“

„Obávám se, že právě jen ‚příslovečnými‘,“ řekl Zane smutně. „Nejnovější družicové výzkumy odhalují, že pralesy přispívají jen málo, pokud vůbec, k produkci kyslíku do atmosféry. Tvoří uzavřený systém. Zdejší zeleň sice vytváří spoustu kyslíku, ale ten je kompletně spotřebován rozkladnými procesy na zemi, takže celková bilance je téměř nulová. Jediné oblasti s kladnou produkcí kyslíku jsou opět pouze místa druhotného růstu, kde je mnoho mladých, rychle rostoucích stromů. Takže kontrolované odlesňování ve skutečnosti prospívá celoplanetární atmosféře.“

Nathan poslouchal, zmítaný mezi nevírou a zlostí. „A co lidé, kteří žijí v pralese? Za posledních pět set let poklesl počet domorodých kmenů z více než deseti milionů na méně než dvě stě tisíc. Předpokládám, že to pokládáte taky za klad.“

Richard Zane zavrtěl hlavou. „Jistěže ne. To je skutečná místní tragédie. Když zemře šaman, aniž by předal své zkušenosti někomu dalšímu, svět přichází o ohromné množství nenahraditelných znalostí. To je taky jeden z důvodů, proč jsem nepřestával tlačit na to, abyste dostával finance k výzkumu mezi mizejícími kmeny. Jde o nedocenitelnou práci.“

Nathan podezřívavě přimhouřil oči. „Ale les a jeho obyvatelé jsou spolu propojeni. I kdybyste měl pravdu, odlesňování likviduje některé druhy. Proti tomu nemůžete nic namítat.“

„To ne, ale různá ochranářská hnutí uvádějí přehnaná čísla.“

„Každý jednotlivý druh může být významný. Jako třeba madagaskarský barvínek.“

Zane zrudl. „To je určitě vzácná výjimka. Sotva si můžete myslet, že jde o běžný objev.“

„Madagaskarský barvínek?“ zopakovala Kelly zmateně.

„Katarant růžový z Madagaskaru je zdrojem dvou účinných protirakovinných léčiv – vinblastinu a vincristinu.“

Kelly se rozzářily oči náhlým prozřením. „Používají se při léčbě Hodgkinovy choroby, lymfomů a mnoha dětských rakovin.“

Nate přikývl. „Tyhle přípravky zachraňují každoročně tisíce dětí. Ovšem rostlina, která je produkovala, už na Madagaskaru vyhynula. Co kdybychom nepřišli na její význam včas? Kolik dětí by zbytečně zemřelo?“

„Jak jsem říkal, jedná se o vzácný nález.“

„Ale jak to můžete vědět? Přes všechny řeči o statistice a satelitním snímkování se dostáváme k základní skutečnosti. Každá rostlina může léčit. Každý druh má nevyčíslitelnou hodnotu. Kdo ví, o jaké léky přicházíme neomezovaným odlesňováním? Jaká vzácná rostlina může obsahovat lék proti AIDS? Na cukrovku? Na tisíce typů rakoviny, které sužují lidstvo?“

„Nebo může vyvolat regeneraci končetin?“ dodala Kelly významně.

Richard Zane se zamračil a zahleděl se do plamenů. „Kdo ví?“

„Přesně to mám na mysli,“ zakončil Nate.

Frank přikročil k plamenům. Zjevně si vůbec nevšímal prudké debaty, která tu zuřila. „Pálíte tu rybu,“ upozornil Mannyho a ukázal na černý dým, který stoupal ze zapomenuté pánve.

Manny se zasmál a stáhl pánev z ohně. „Díky bohu za praktického pana O’Briena. Jinak bychom dnes večeřeli sušené potraviny.“

Frank dloubl do Kelly. „Olin už na laptopu skoro dokončil připojení přes satelit.“ Podíval se na hodinky. „Během další hodiny bychom se měli spojit se Státy.“

„Dobře.“ Kelly se ohlédla k místu, kde se Olin Pasternak činil se satelitním talířem a počítačovým vybavením. „Třeba se dozvíme nějaké odpovědi z pitvy těla Geralda Clarka. Něco, co nám pomůže.“

Nate mlčel. Možná za to mohlo jen to, že upřeně hleděl do plamenů, ale zmocnila se ho zvláštní předtucha, že měli dbát rady janomamského šamana a to tělo spálit. Jak před chvílí říkal Richard Zane, indiáni znali prales lépe než kdokoliv jiný. Na boesi, ingi sabe ala sani. V džungli ví indián všechno.

Podíval se do pralesa, který temněl, jak se slunce postupně ukrývalo pod obzorem.

Džungle se probouzela sborovým houkáním a osamělými skřeky zvířat a báje z hlubin pralesa dostávaly pevnější obrysy. Na zapomenutých pralesních stezkách je možné cokoliv.

Třeba i existence kletby Ban-ali.

5. kapitola

Výzkum kmenových buněk

7. SRPNA, 17.32 Instar Institute, Langley, Virginie

Lauren O’Brienová se právě skláněla k mikroskopu, když jí zavolali z márnice. „Kčertu,“ zaklela nad tím vyrušením. Narovnala se, stáhla si brýle z čela na nos a stiskla tlačítko hlasitého hovoru.

„Tady histologie,“ ohlásila se.

„Doktorko O’Brienová, myslím, že byste se sem měla na tohle přijít podívat.“ Ten hlas patřil Stanleymu Hibbertovi, soudnímu patologovi z nemocnice Johna Hopkinse a členovi MEDEA. Povolali ho, aby dohlédl na pitvu Geralda Clarka.

„Mám dost práce s tkáňovými vzorky. Zrovna jsem si je začala prohlížet.“

„A měl jsem pravdu ohledně ústních lézí?“

Lauren si povzdychla. „Váš odhad se potvrdil. Rakovina buněk epitelu. Podle vysokého mitotického indexu a ztráty diferenciace bych ji klasifikovala jako vysoce maligní nádor. Jeden z nejhorších, jaké jsem kdy viděla.“

„Takže jazyk oběti nebyl vyříznut, ale rozložil se rakovinným bujením.“

Lauren potlačila neprofesionální zachvění. Clarkova ústa se hemžila tumory. Z jazyka mu zbyl jen drolivý krvavý pahýl, rozežraný rakovinou. A tady seznam nekončil. Při pitvě bylo zjištěno, že jeho tělo je doslova prošpikováno nádory různého stadia – ten muž měl tumory v plicích, ledvinách, játrech, slinivce i slezině. Lauren pohlédla na kupu sklíček připravených histologickou laboratoří z různých nádorů a vzorků kostní dřeně.

„Máte nějaký odhad, kdy u něj propukla rakovina ústní dutiny?“ zeptal se patolog.

„To se dá těžko určit s jistotou, ale odhaduji to na dobu před šesti až osmi týdny.“

Z telefonu se ozvalo překvapené hvízdnutí. „To je sakra rychlý nádor!“

„Já vím. A většina z ostatních sklíček zatím vykazuje podobně vysoký stupeň malignity. Nemůžu najít žádnou rakovinu, která by vypadala starší než tři měsíce.“ Přejela prstem po okrajích vyrovnaných sklíček. „Ještě mi ale zbývá k prohlédnutí docela dost preparátů.“

„A co teratomy?“

„To samé. Všechny staré jeden až tři měsíce. Ale…“

Doktor Hibbert ji přerušil. „Můj bože, to nedává žádný smysl. Ještě jsem neviděl tolik nádorů v jednom těle. Zejména teratomů.“

Lauren chápala jeho ohromení. Teratomy jsou nádory embryonálních kmenových buněk v těle, těch vzácných zárodečných buněk, které mohou dát vznik libovolné tělní tkáni: svalům, vlasům, nebo třeba kostem. Nádory těchto buněk se obvykle nacházely jen v několika orgánech, jako je brzlík nebo varlata. V těle Geralda Clarka se ale vyskytovaly všude – a to ještě pořád nebylo to nejpodivnější.

„Stanleyi, to nejsou jen teratomy. Jsou to teratokarcinomy.“

„Cože? Všechny?“

Přikývla, ale pak si uvědomila, že telefonuje. „Všechny do posledního.“ Teratokarcinomy byly maligní formy teratomů, divoká forma rakoviny, která dávala vznik směsi svalů, chlupů, zubů, kostí a nervů. „S takovými vzorky jsem se ještě nesetkala. Objevila jsem oblasti s částečně zformovanými játry, tkání varlat, a dokonce gangliovými vřeteny.“

„To by mohlo vysvětlit, co jsme objevili tady dole,“ řekl Stanley.

„Co tím myslíte?“

„Jak jsem říkal, když jste zvedla telefon, na tohle byste se opravdu měla jít podívat osobně.“

„Dobře,“ řekla s vyčerpaným povzdychem. „Hned tam budu.“

Položila sluchátko a odsunula se od stolku s mikroskopem. Protáhla se, aby si uvolnila záda, ztuhlá dvouhodinovým hrbením nad sklíčky. Zvažovala, jestli by neměla zavolat manželovi, ale ten má na velitelství CIA určitě taky plné ruce práce. Kromě toho si s ním promluví za další hodinu, až bude mít nové zprávy od Franka a Kelly.

Popadla laboratorní plášť, vyšla ze dveří a sestoupala po schodech do márnice ústavu. Pociťovala neurčité rozechvění. Ačkoliv byla lékařka a pracovala deset let na záchrance, z celkových pitev měla pořád nepříjemný pocit. Před pitevními pilkami na kosti, stoly z nerezové oceli a zavěšenými tácy dávala přednost čisté histologické výbavě. Dnes ale neměla na vybranou.

Když procházela dlouhou chodbou k dvojitým dveřím, rozptylovala se tím, že znovu v duchu probírala záhadný případ, na němž pracovali. Gerald Clark se pohřešoval více než čtyři roky, načež vyšel z džungle s novou paží. Bezpochyby se jednalo o zázračné uzdravení. Jeho tělo však naopak pustošily nádory v náporu rakoviny, která nezačala dříve než tři měsíce před jeho smrtí. Jaká byla příčina tak náhlého bujení? A proč při něm převažovaly ony obludné teratokarcinomy? A koneckonců, kde ke všem čertům byl Gerald Clark ty poslední čtyři roky?

Zavrtěla hlavou. Na odpovědi ještě nedozrál čas. Věřila ale moderní vědě. Kombinací jejího výzkumu a práce v terénu jejích dětí tu záhadu vyřeší.

Lauren zatlačila do křídla dveří a vstoupila do šatny. Natáhla si na boty modré papírové návleky, nanesla si pod nos kapku vonného gelu, aby ji chránil před pachy pitevny, a nasadila si roušku. Jakmile byla připravená, vešla do laboratoře.

Vypadalo to tu jako ve špatném hororovém filmu. Tělo Geralda Clarka leželo na pitevním stole, rozpárané jako žába v hodině biologie. Polovina obsahu tělní dutiny spočívala buď v červenooranžových pytlích na nebezpečný odpad, nebo na ocelových podnosech. Na protější straně místnosti laboranti připravovali preparáty do formaldehydu a tekutého dusíku. Nakonec se k Lauren dostane výsledek jejich práce v podobě řady úhledně popsaných podložních sklíček, obarvených a připravených k prohlédnutí, přesně jak to měla ráda.

Jakmile vstoupila do místnosti, ucítila i přes vonný gel pod nosem několik pachů: dezinfekce, krev, obsah střev a mrtvolné plyny. Snažila se dýchat ústy.

Kolem ní pracovalo několik mužů i žen v zakrvácených pláštích, zdánlivě neteční k hororové podívané. Každý měl své místo v tomto dobře sehraném, strašidelném tanci lékařských profesionálů.

Vysoký kostnatý muž pozvedl ruku na pozdrav a mávl na ni, aby se k němu připojila. Lauren přikývla a proklouzla kolem ženy, která odnášela játra Geralda Clarka do odpadního pytle.

„Co jste našel, Stanleyi?“ zeptala se Lauren, když dorazila k jeho pracovnímu stolu.

Doktor Hibbert ukázal dolů a odpověděl hlasem, který tlumila rouška. „Chtěl jsem, abyste se podívala na tohle, než to vyřízneme.“

Stáli u přední části sešikmeného stolu, na němž spočívalo tělo Geralda Clarka. Do zachytávacího vědra na opačném konci stékaly pramínky žluči, krve a dalších tělních tekutin. Gerald Clark měl odklopený vršek lebky, takže bylo vidět mozek pod ním.

„Podívejte,“ řekl Stanley a naklonil se blíž k nafialovělému mozku.

Lékařskými kleštěmi opatrně odsunul mozkové pleny, jako kdyby odhrnoval oponu. Pod plenami se objevily jasně patrné závity a zářezy mozkové kůry s tmavšími linkami tepen a žil.

„Při pitvě mozku jsme našli tohle.“

Doktor Hibbert oddělil levou a pravou hemisféru. V rýze mezi nimi ležel útvar o velikosti vlašského ořechu. Zdálo se, že se přimyká k horní části kalózního tělesa, bělavého pásu nervů a cév, jež spojuje obě mozkové hemisféry.

Stanley pohlédl na Lauren. „To je další teratom… nebo možná teratokarcinom, je-li stejný jako ostatní. Ale sledujte tohle. Něco takového jsem ještě neviděl.“ A dotkl se nádoru svými kleštěmi.

„Dobrý bože!“ Lauren nadskočila, když sebou nádor škubl a odtáhl se od špičky lékařského nástroje. „Ono… ono se to pohybuje!“

„Úžasné, že? Proto jsem chtěl, abyste to viděla. O téhle schopnosti některých tkání teratomů jsem už četl v odborné literatuře. O schopnosti reagovat na vnější podněty. Je znám případ jednoho dobře diferencovaného teratomu, který měl dost srdeční svaloviny na to, aby se stahoval jako srdce.“

Lauren konečně dokázala promluvit. „Ale Gerald Clark je mrtvý už dva týdny.“

Stanley pokrčil rameny. „Předpokládám, že vzhledem ke svému umístění je ten nádor plný nervových buněk. A část z nich musí být pořád ještě dostatečně životaschopná, aby dokázaly slabě reagovat na stimulaci. Očekávám ovšem, že tato schopnost brzy odezní, jakmile nervovým buňkám dojde šťáva a drobné svalové buňky spotřebují zásoby vápníku.“

Lauren se zhluboka nadechla, aby si utřídila myšlenky. „I tak ale ta hmota musí být vysoce organizovaná, když se u ní vyvinul takový reflex.“

„Nepochybně… vysoce organizovaná. Nechám z ní připravit řezy a co nejrychleji vám pošlu preparáty.“ Stanley se narovnal. „Ale myslel jsem si, že oceníte, když to uvidíte z první ruky.“

Lauren přikývla. Přenesla pohled z mozkového nádoru ke Geraldově paži. Náhle dostala nápad. „Tak si říkám…,“ pronesla.

„Co?“

Lauren si představila, jak se masa nádoru zachvěla. „Počet teratomů a pokročilý vývoj tohoto konkrétního nádoru by mohly představovat vodítko k mechanismu, jakým Clarkovi narostla paže.“

Patolog přimhouřil oči. „Nerozumím vám.“

Lauren se k němu otočila. Byla ráda, že může hledět na něco jiného než na pitvané tělo. „Tím mám na mysli – ovšem je to samozřejmě jen domněnka –, že by jeho paže třeba mohla být teratomem, který vyrostl v plně funkční paži.“

Stanley povytáhl obočí. „Něco jako kontrolované rakovinné bujení? Jako živý, funkční nádor?“

„Proč ne? Takhle jsme vlastně vznikli všichni. Z jedné oplodněné buňky, procesem rychlého buněčného dělení podobného rakovině. Jenže tato záplava buněk diferencuje do všech potřebných tkání. Není tohle nakonec hlavní cíl většiny výzkumů kmenových buněk? Objevit mechanismus kontrolovaného dělení a růstu? Mechanismus, který rozhoduje o tom, že se z jedné buňky vytvoří kost, z její sousedky sval a z další v řadě zase nerv?“ Lauren se zadívala na tělo Geralda Clarka, tentokrát nikoliv s hrůzou, ale zamyšleně. „Možná jsme na cestě k vyřešení právě těchto otázek.“

„A pokud úspěšně odhalíme mechanismus.“

„Bude to znamenat konec rakoviny a revoluci v celém lékařství.“

Stanley zavrtěl hlavou a odvrátil se, aby pokračoval ve své krvavé práci. „Pak se tedy modleme, aby vaše děti uspěly ve svém pátrání.“

Lauren přikývla a přešla zpátky přes pitevnu. Podívala se na hodinky. Blížil se dohodnutý čas spojení, při kterém si porovnají svá dosavadní zjištění. Lauren ještě naposledy pohlédla na to, co zbývalo z Geralda Wallace Clarka. „V tom pralese něco je,“ zahučela si pro sebe. „Ale co?“

7. SRPNA, 20.32 Amazonský prales

Kelly stála stranou od ostatních a snažila se nějak strávit matčiny informace. Zírala do džungle, ozvučené nekonečným cvrlikáním cvrčků a kvákáním žab. Světlo ohně nepronikalo dál než několik metrů do stinných hlubin lesa. Za hranicí záře si džungle uchovávala svá tajemství.

O něco blíže klečela skupina rangerů a připravovala systém pohybových čidel po obvodu tábora. Laserová síť, nastavená několik desítek centimetrů od země, měla za cíl ohlásit příchod každého většího predátora, který by se k nim přiblížil z okolního pralesa.

Kelly přes ni hleděla do temné džungle.

Co se tam agentu Clarkovi stalo?

U ramene se jí náhle ozval hlas, který ji polekal. „Vskutku hrůzná zpráva.“

Kelly se ohlédla a spatřila profesora Kouweho, který stál tiše vedle ní. Jak dlouho už tu byl? Bývalý šaman zjevně neztratil vrozenou schopnost pohybovat se po pralese naprosto nehlučně. „A… ano,“ vykoktala. „Velice znepokojivá.“

Kouwe vytáhl dýmku, jal se ji plnit tabákem a nakonec ji zapálil. Zahalil je štiplavý pach tabákového kouře. „A co domněnka vaší matky, že nádory mohou nějak souviset s regenerovanou paží?“

„Je to velice zajímavá myšlenka…, a možná ne tak úplně nepodložená.“

„Jak to?“

Kelly si promnula kořen nosu a zamyslela se, odkud má začít. „Než jsem odjela ze Států sem, prošla jsem literaturu, abych zjistila, co se ví o regeneračních procesech. Myslela jsem si, že se mi to bude hodit, ať už objevíme cokoliv.“

„Hmm… moudré rozhodnutí. V džungli často řádná příprava a vědomosti znamenají rozdíl mezi životem a smrtí.“

Kelly přikývla, vděčná za příležitost utřídit si myšlenky, vyjádřit je nahlas a vyzkoušet si je na někom jiném. „Při procházení literatury jsem narazila na zajímavý článek v časopise Proceedings ofthe National Academy of Sciences. V roce 1999 jedna výzkumná skupina ve Philadelphii chovala kmen myší s poškozeným imunitním systémem. Používala je jako model pro studium roztroušené sklerózy a AIDS. Když ale s nimi vědci začali pracovat, došlo k podivnému a nečekanému jevu.“

Kouwe se k ní otočil a povytáhl jedno obočí. „Jakému?“

„Výzkumníci proděravěli myším uši, což je běžný způsob, jak si označkovat jednotlivá zvířata, a zjistili, že otvory se pozoruhodnou rychlostí hojí, až po nich nezůstala ani stopa. Nezahojily se jen jizvou, ale vznikla v nich chrupavka, kůže, krevní cévy, a dokonce i nervy.“ Kelly se odmlčela, aby Kouwe mohl informaci vstřebat, a pak pokračovala. „Po tomto objevu vedoucí výzkumného týmu, doktorka Ellen Heber-Katzová, podnikla několik dalších experimentů. Amputovala myším ocásky, a ty vzápětí dorostly. Přerušila jim zrakové nervy, a i ty se zahojily. Dokonce i odstraněná část míchy za necelý měsíc dorostla. Taková pozoruhodná regenerace nebyla předtím pozorována u žádného savce.“

Kouwe vytáhl dýmku z úst a hleděl na Kelly doširoka rozevřenýma očima. „A co bylo příčinou?“

Kelly potřásla hlavou. „Jediný rozdíl oproti normálním myším spočíval ve vadném imunitním systému.“

„Jaké je vysvětlení?“

Kelly potlačila úsměv. Toto téma ji rozehřívalo, zejména když měla tak pozorného posluchače. „Ze studií živočichů, kteří prokazatelně mají schopnost regenerovat končetiny – hvězdice, obojživelníci, plazi –, víme, že jejich imunitní systém je přinejlepším hodně primitivní. Proto doktorka Heber-Katzová přišla s hypotézou, že před dávnými věky savci učinili evoluční trade-off, výměnu něco za něco. Abychom se dokázali bránit rakovině, vzdali jsme se schopnosti regenerace končetin. Náš složitý imunitní systém je navržen tak, aby dokázal potlačovat nevhodné buněčné dělení, jako je například rakovina. To je samozřejmě přínosné, ale takový imunitní systém současně blokuje pokusy těla o regeneraci chybějící končetiny. Dělení málo diferencovaných buněk, které jsou nezbytné k vytvoření nové paže, považuje za nádor a zastaví je.“

„Takže nás složitost našeho imunitního systému zároveň chrání i zatracuje.“

Kelly soustředěně přimhouřila oči. „Pokud něco neumí bezpečně vypnout imunitní systém. Jako u těch myší.“

„Nebo jako u Geralda Clarka?“ doplnil Kouwe. „Naznačujete, že někdo vypnul jeho imunitní systém, takže u něj mohlo dojít k regeneraci paže, ale zároveň se tím umožnil vznik četných nádorů po celém těle?“

„Snad. Ale určitě je to mnohem složitější. Jaký je mechanismus? Proč se náhle objevily všechny ty nádory?“ Zavrtěla hlavou. „A ještě důležitější otázka: Co spustilo takovou změnu?“

Kouwe kývl směrem k potemnělé džungli. „Jestli existuje spouštěč, možná ho najdeme právě tady. Tři čtvrtiny současných léků proti rakovině jsou odvozeny z rostlin deštných pralesů. Proč by tu tedy nemohla růst rostlina, která činí pravý opak – která rakovinu způsobuje?“

„Karcinogen?“

„Ano, avšak karcinogen s kladnými vedlejšími účinky…, jako je regenerace.“

„Vypadá to nepravděpodobně, ale vzhledem ke stavu agenta Clarka je možné všechno. Během dalších několika dnů na mou žádost výzkumníci MEDEA prostudují Clarkův imunitní systém a podívají se podrobněji na jeho nádory. Třeba na něco přijdou.“

Kouwe vyfoukl oblak dýmu. „Ať už zní konečná odpověď jakkoliv, neobjeví se v laboratoři. Tím jsem si jistý.“

„Tak kde tedy?“

Místo odpovědi Kouwe jednoduše ukázal žhnoucí dýmkou k nočnímu pralesu.

O několik hodin později se hlouběji v džungli nehybně krčila nahá postava, těsně za hranicí dopadajícího světla táborového ohně. Mužovo štíhlé tělo bylo pomalováno směsí popela a plodu meh-nu, která mu na kůži vytvářela složitý vzor modrých a černých skvrn, jež ho měnila v živoucí stín.

Od setmění sledoval tyto cizince. Džungle ho naučila trpělivosti. Všichni teshari-rin, kmenoví stopaři, věděli, že úspěch nezávisí ani tak na činech, jako spíše na klidu mezi jednotlivými kroky.

Zůstal na svém místě po celou noc jako tmavá stráž. Prohlížel si obří muže, kteří páchli cizotou a kroužili stále kolem tábořiště. Mluvili spolu podivnými jazyky a měli na sobě zvláštní oděvy.

I tak je nepřestával sledovat. Studoval své nepřátele.

V jednu chvíli mu na hřbet ruky, položené v hlíně, vylezl cvrček. Stopař jedním okem bedlivě pozoroval tábor, zatímco druhým sledoval drobný hmyz, jak začíná třít zadní nohy o sebe a dává se do zpěvu typické cvrččí písně.

Příslib úsvitu.

Netroufal si čekat déle. Zjistil vše, co mohl. Ladně se zvedl – tak rychle a tiše, že mu cvrček zůstal na ruce a pokračoval ve zpěvu své poslední noční písně. Pozvedl ruku k ústům a sfoukl překvapený hmyz z jeho místa.

Naposledy se ohlédl k tábořišti a zmizel v džungli. Uměl běhat po pralesních stezkách, aniž by ohnul jediný lístek. Nikdo se o jeho přítomnosti nedozví.

Navíc stopař znal svou základní povinnost.

Všechny kromě vyvoleného musí stihnout smrt.

6. kapitola

Amazonský faktor

11. SRPNA, 15.12 Amazonský prales

Nate držel prst na spoušti své brokovnice a hlavní mířil kupředu. Ten kajman měřil určitě skoro sedm metrů. Jednalo se obrovského zástupce druhu Melanosuchus niger, kajmana černého, krále dravých krokodýlů povodí Amazonky. Ležel na bahnitém břehu a slunil se v odpoledním horku. Jeho černé šupiny se matně leskly. Měl mírně pootevřenou tlamu, lemovanou žlutými zuby, delšími než Natova dlaň. Vystouplé oči s hřebenem byly jednolitě černé, studené a mrtvé a připomínaly oči prehistorické obludy. Vzhledem ke kajmanově naprosté nehybnosti se nedalo poznat, zda si vůbec všiml trojice blížících se člunů.

„Zaútočí?“ zašeptala Kelly za Natem.

Nate pokrčil rameny, aniž by se ohlédl. „Jsou nevypočitatelní. Jestli ho ale necháme na pokoji, měl by nechat na pokoji i on nás.“

Krčil se na přídi prostředního člunu. Dělil se o něj s oběma O’Brieny, Richardem Zanem a Annou Fongovou. Závěsný motor na zádi plavidla obsluhoval jediný voják, desátník Okamoto, který si navykl takřka bez přestání pohvizdovat, což po čtyřech dnech plavby proti proudu tohoto přítoku Amazonky začínalo být opravdu nesnesitelné. Aspoň že jeho pískání momentálně umlčel obří kajman na břehu.

První člun před nimi proplul kolem zvířete, přičemž se držel co nejblíže opačného břehu. Pravobok se ježil útočnými puškami, které všechny mířily na odpočívajícího dravce.

Na každém člunu plulo šest členů týmu. V prvním plavidle cestovali tři vojáci a zbytek civilistů: profesor Kouwe, Olin Pasternak a Manny, který si hověl se svým jaguárem uprostřed lodi. Tor-tor už v minulosti plul po řece a zdálo se, že se mu tento způsob přepravy líbí: líně mrskal ocasem, špicoval uši a oči měl přivřené, jako kdyby klímal.

Trojici člunů uzavíralo plavidlo se šesti rangery včetně kapitána Waxmana.

„Měli by tu zatracenou obludu prostě odstřelit,“ poznamenal Frank.

Nate se po něm ohlédl. „Jde o ohrožený druh. V minulém století je pytláci téměř vyhubili. Teprve v poslední době jejich počty zase rostou.“

„Z toho bych se měl radovat?“ zamručel Frank a rozhlížel se po okolní hladině. Stáhl si kšilt baseballové čapky co nejníže, jako kdyby se za ním chtěl schovat.

„Kajmani zabijí každý rok stovky lidí,“ ozval se Zane ze svého místa. „Převracejí čluny a útočí na vše, co se hýbe. Četl jsem o kajmanovi, kterého našli mrtvého se dvěma závěsnými motory v žaludku. Polkl je vcelku. Souhlasím s panem O’Brienem. Několik dobře mířených střel…“

To už první člun proplul kolem slunícího se zvířete a Natův člun ho následoval s hučícím motorem, díky němuž se pomalu probíjeli proti kalnému proudu.

„Nádhera,“ řekl Nate. Pozoroval kajmana, který od nich nebyl ani třicet metrů. Jednalo se o obrovitou nestvůru jakoby z jiných dob. „Je zatraceně krásný.“

„Samec, že ano?“ zeptala se Anna Fongová a dychtivě si ho prohlížela.

„Podle hřebenu a tvaru nozder bych s vámi souhlasil.“

„Pst!“ zasykl na ně Frank.

„Hýbá se!“ vyjekla Kelly a odsunula se k protější straně lodi. Richard Zane ji rychle následoval.

Šupinatá hlava se pomalu pohnula, ale nesledovala jejich člun.

„Probouzí se,“ řekl Frank.

„On nespal,“ opravil ho Nate, když projeli bezpečně kolem. „Je na nás stejně zvědavý jako my na něj.“

„Já na něj tedy rozhodně zvědavý nejsem,“ nesouhlasil Frank, který byl zjevně rád, že už kajmana minuli. „Ve skutečnosti mi klidně může políbit…“

Obří kajman se náhle vrhl kupředu rychle jako blesk a hladce sklouzl po bahnitém břehu pod hnědou hladinu. Třetí člun se právě blížil k jeho bývalému stanovišti. Vojáci na palubě vypálili několik výstřelů. Rychlost a nečekaný pohyb zvířete je ale všechny překvapil, takže se jejich kulky zaryly už jen do prázdného břehu.

„Přestaňte!“ vykřikl Nate. „Jenom utíká!“ Když kajman nemá co bránit, jeho první reakcí je utéct před neznámem – pokud ho něco nerozruší… nebo neohrozí.

Jeden z rangerů, vysoký černý desátník Rodney Graves, napůl vstal ze svého místa a s namířenou zbraní se rozhlížel po řece. „Nic nevi…“

Stalo se to příliš rychle. Zadní člun poskočil skoro metr do vzduchu. Nate zahlédl na kraťoučký okamžik silný šupinatý ocas. Rodney Graves se zapotácel a skácel se po hlavě do vody. Ostatní se chytili pryžových madel a pevně je drželi. Člun dopadl zpátky na hladinu.

Kapitán Waxman se krčil u závěsného motoru. „Gravesi!“

Desátník se najednou vynořil nad hladinu asi deset metrů po proudu od trojice člunů a proud ho unášel pryč. Ztratil klobouk, ale pořád svíral zbraň. Začal kopat a plavat k nejbližšímu plavidlu.

Za ním proťala hladinu hlava kajmana jako nějaká ponorka a zaleskly se dvě oči jako periskopy.

Rangeři popadli zbraně, ale než stačili vypálit jediný výstřel, hlava se zase ponořila.

Nate si představil, jak obří tvor mává svalnatým ocasem a blíží se bahnitou vodou ke kopajícímu vojákovi, přilákán jeho zběsilými pohyby. „Kčertu,“ procedil potichu a zařval z plných plic. „Desátníku Gravesi! Nehýbejte se! Přestaňte kopat nohama!“

Nikdo ho neslyšel. Všichni křičeli na svého kolegu, ať si pospíší. Jeho vystrašené zmítání ještě zesílilo. Kapitán Waxman namířil s člunem po proudu, aby zkrátil vzdálenost mezi ním a zoufalým plavcem.

Nate znovu zaječel: „Přestaňte plavat!“ Nakonec, spíš z pocitu marnosti, že ho Graves neslyší, než z nějaké opravdové statečnosti, Nate odhodil stranou zbraň a skočil do vody. Ponořil se pod hladinu s otevřenýma očima, ale kalná voda neumožňovala viditelnost dále než na několik desítek centimetrů. Učinil jedno mohutné tempo a dál se nechal unášet už jen setrvačností a proudem. Slyšel – stále pod vodou –, jak míjí zadní člun.

Zvedl hlavu a vynořil se nad hladinu. Rodney Graves byl pouhý metr napravo od něj. „Desátníku Gravesi! Přestaňte kopat! Musíte dělat mrtvého.“ Sám se snažil nehýbat končetinami a přetočil se, aby splýval po zádech.

Voják se po něm ohlédl očima, v nichž se zračila panika. „Do hajzlu… s tím!“ vykřikl mezi dvěma přerývanými nádechy. Nepřestával se zmítat. Záchranný člun se k nim přiblížil na pouhé tři metry. Už se po něm natahovalo několik rukou, aby ho vytáhly na palubu.

Nate ucítil vedle sebe pohyb, náhlé vzedmutí proti směru proudu mezi ním a desátníkem. Způsobené něčím velkým.

Ach, bože…

„Gravesi!“ vykřikl naposledy.

Jeden z rangerů – Nate viděl, že to je Gravesův bratr Thomas – se vyklonil daleko nad hladinu, podpíraný dvěma dalšími vojáky, jež ho drželi za opasek. Tom natáhl obě paže kupředu a napjal všechny svaly. Z jeho tváře vyzařoval strach o bratra.

Rodney udělal další tempo a z vody se vynořily jeho prsty, kterými sáhl po bratrově ruce.

Tom ho chytil. „Mám ho!“ zvolal. Na předloktí se mu rýsovaly svaly jako ocelová lana.

Dva vojáci, kteří ho drželi za opasek, ho strhli zpátky do člunu a on přitom za sebou táhl Rodneyho. Volnou rukou Tom popadl svého bratra za vojenskou bundu, nasáklou vodou, a vyzvedl ho přes okraj člunu.

Rodney vyletěl z vody a dopadl na břicho k nohám ostatních vojáků. Úlevou se zasmál. „Zatracený krokodýl!“

Otočil se, aby vytáhl z vody i nohy, když tu z hlubiny vystřelily obří, doširoka rozevřené čelisti a pohltily obě nohy až po stehna. Vzápětí se čelisti sevřely kolem své chycené kořisti a ponořily se pod vodu. Tunovému zvířeti se nedalo vzdorovat. Kajman vytrhl Thomasovi jeho bratra z rukou.

Rodney zmizel pod hladinou s bolestným výkřikem, který se odrážel ozvěnou od obou břehů. Vojáci namířili zbraně do vody, ale nikdo nevystřelil. Výstřel naslepo mohl místo kajmana zasáhnout jejich kamaráda. Z jejich výrazů ale Nate věděl, že všichni pochopili pravdu. Desátníku Rodneymu Gravesovi není pomoci. Všichni viděli velikost té obludy a všichni viděli, jak ho uchvátila do čelistí.

A Nate také věděl, že mají pravdu.

Kajman odnese svou oběť do hloubky a bude ji tam jednoduše držet, dokud se kořist neutopí. Pak ji buď pozře, nebo si ji uschová pod vodou mezi kořeny stromů, kde vojákovo tělo zetlí a půjde snadněji roztrhat.

Nemohli ho nijak zachránit.

Nate nadále splýval po hladině a nehýbal se. Kajman se sice patrně se svým úlovkem spokojí, ale kde je jeden dravec, tam se mohou objevit i další, zejména poté, co proud roznese pach krve. Nehodlal nic riskovat. Ležel na vodě a počkal, dokud neucítil ruce, které ho chytily a vytáhly na palubu.

Zjistil, že se dívá do tváře Torna Gravese. Desátník hleděl na své ruce, jako kdyby je vinil z toho, že nebyly dost silné, aby dokázaly udržet bratra.

„Je mi to líto,“ řekl Nate tiše.

Tom vzhlédl a Nata šokovalo, když v jeho očích spatřil záblesk zlosti, zlosti z toho, že Nate přežil, zlosti nad tím, že si kajman místo něj vybral jeho bratra. Pak se desátník prkenně odvrátil.

Další z vojáků ale nebyl tak zdrženlivý. „O co jste se to proboha snažil?“ To promluvil kapitán Waxman s tváří nachovou vztekem. „Co to bylo za idiotské číslo? Chtěl jste se zabít?“

Nate si odhrnul mokrý pramen vlasů z očí. Podruhé během týdne skočil do amazonských vod, aby někoho zachránil. To byl dost nebezpečný zlozvyk. „Snažil jsem se pomoct,“ zamumlal.

Oheň ve Waxmanově hlase se zmírnil do podoby řeřavých uhlíků. „Byli jsme sem vysláni, abychom vás chránili. Ne opačně.“

To už k člunu rangerů přirazilo Natovo plavidlo. Nate si přelezl na svoje původní místo.

Jakmile se usadili, kapitán Waxman mávl paží, aby pokračovali kupředu. Zvuk motorů zesílil.

Nathan slyšel, jak Tom Graves protestuje. „Kapitáne… můj bratr… jeho tělo.“

„Je pryč, desátníku. Pryč.“

A tak trojice člunů pokračovala v plavbě. Nate zachytil pohled profesora Kouweho z druhého plavidla. Kouwe smutně zavrtěl hlavou. V džungli vás spolehlivě neochrání žádný vojenský výcvik ani výzbroj. Jestli si prales usmyslí, že vás dostane, pak vás taky dostane. Říkalo se tomu Amazonský faktor. Všichni, kdo cestovali po této ohromné zelené pánvi, byli vydáni džungli na milost a nemilost.

Nate ucítil na svém koleně dotyk. Otočil se a spatřil za sebou Kelly. Povzdychla si s pohledem upřeným kupředu a pak promluvila. „To byla velká hloupost. Hodně velká hloupost, ale…,“ podívala se na něj, „jsem ráda, že jste to zkusil.“

Po náhlé tragédii Nate neměl sílu na to, aby odpověděl nějak jinak, než prostým pokývnutím, ale její slova pomohla trochu rozptýlit chladnou prázdnotu, jež se v něm zabydlela. Stáhla ruku z jeho kolena.

Až do večera pak pluli mlčky. Desátník Okamoto u závěsného motoru už si nepohvizdoval. Pokračovali v cestě, dokud se slunce nepřiblížilo k obzoru, jako kdyby se chtěli co možná nejvíc vzdálit od místa smrti Rodneyho Gravese.

Při zakládání tábora odvysílali tuto smutnou zprávu na základnu ve Wauwai. Pochmurná nálada je neopouštěla ani během večeře, skládající se z ryb, rýže a mísy pralesních jamů, jež profesor Kouwe našel nedaleko tábořiště.

Jediný námět hovoru představovaly jamy. Nathan se zeptal, kde se jich tu vzalo takové množství. „Není obvyklé najít na jednom místě tolik rostlin.“ Profesor se ze své výpravy vrátil s šikovně vytvořeným vakem z palmových listů, naplněným až po okraj divokými jamy.

Kouwe kývl do hloubi pralesa. „Domnívám se, že jsem narazil na starou indiánskou zahradu. Viděl jsem tam několik avokádových stromů a pahýlovitých ananasovníků.“

Kelly se narovnala s pozvednutou vidličkou. „Indiánská zahrada?“

Během uplynulých čtyř dnů nepotkali živou duši. Jestli Gerald Clark získal kánoi z nějaké janomamské vesnice, neměli sebemenší tušení kde.

„Dávno opuštěná,“ řekl Kouwe a světélko naděje v Kellyiných očích rychle pohaslo. „Taková místa se nacházejí poblíž řek po celé Amazonii. Indiánské kmeny, a o Janomamech to platí dvojnásob, vedou kočovný život. Vysázejí zahradu, zůstanou rok či dva a pak se stěhují dál. Obávám se, že přítomnost zahrady nemusí nic znamenat.“

„Ale stejně – je to aspoň něco,“ namítla Kelly, která se nehodlala vzdát tak rychle. „Je to známka toho, že tu jsou i jiní lidé.“

„A kromě toho jsou ty jamy zatraceně dobré,“ dodal Frank s plnými ústy. „Z rýže už se mi dělalo zle.“

Manny se zazubil a přejel prsty po Tor-torově náprsence. Jaguár se nasytil velkým sumcem a teď ležel natažený u ohně.

Rangeři si zřídili druhé ohniště kousek od nich. Za soumraku uspořádali krátký obřad za svého padlého kamaráda a teď zasmušile seděli kolem ohně. Prohodili spolu jen pár slov. Byl to výrazný rozdíl oproti předchozím večerům, kdy se vojáci častovali košilatými žerty a hlasitě se chechtali až do chvíle, kdy ulehli na lůžka. Dnešní večer nikoliv.

„Měli bychom jít spát,“ řekla nakonec Kelly a vstala. „Zítra nás čeká další dlouhý den.“

Ostatní zamručeli na souhlas a rozešli se ke svým lůžkům. Nate si ještě odskočil, a když se vrátil, zjistil, že na něj čeká profesor Kouwe s dýmkou v ústech.

„Profesore,“ kývl na něj Nate, který vycítil, že s ním chce Kouwe hovořit v soukromí.

„Pojď se se mnou na chvíli projít, než rangeři aktivují pohybová čidla.“ Šaman ho odvedl kousek do pralesa.

Nate ho následoval. „Co se děje?“

Kouwe pokračoval v chůzi, dokud se nezanořili hluboko do pralesního přítmí. Obě ohniště odsud byla vidět jen jako nazelenalé záře. Konečně se profesor zastavil a zabafal z dýmky.

„Proč jsme šli tak daleko?“

Kouwe rozsvítil malou baterku.

Nate se rozhlédl. V džungli před nimi rostlo jen několik stromů, nízkých chlebovníkových palem, pomerančovníků a fíkovníků. Z půdy vyrůstaly mohutné křoviny a byliny. Nate si uvědomil, na co hledí. Stáli u té opuštěné indiánské zahrady. Dokonce tu spatřil i dvě bambusové tyče, vztyčené mezi výsadbou a na vrcholech ohořelé. Indiáni tyto tyče plnili práškem tok-tok a v čase úrody je zapalovali jako kouřový repelent proti hladovému hmyzu. Bezpochyby tu kdysi žili indiáni.

Nate během svých cest kolem Amazonky už viděl podobné zahrady, ale tento postupně zplaňující a zarůstající sad vyzařoval podivně strašidelnou atmosféru. Téměř cítil, jak ho pozorují oči mrtvých indiánů.

„Někdo nás sleduje,“ řekl Kouwe.

Ta slova Nata polekala. „O čem to mluvíte?“

Kouwe ho zavedl hlouběji do zahrady. Namířil baterku na granadillový strom a stáhl níž jednu z větví. „Je úplně očesaný.“ Kouwe se k němu otočil. „Řekl bych, že ho někdo otrhal přibližně v době, kdy jsme vytahovali na břeh čluny. Řada stopek je pořád ještě vlhká od šťávy.“

„A vy jste si toho všiml?“

„Hledal jsem něco podobného,“ odpověděl Kouwe. „Poslední dvě rána, když jsem vycházel z tábora nasbírat ovoce na cestu, jsem si všiml, že místa, která jsem navštívil předchozí večer, byla narušena. Zlámané větve, zpola očesaný ovocný strom.“

„To mohla v noci udělat nějaká zvířata.“

Kouwe přikývl. „Zpočátku jsem si to myslel také. Proto jsem držel jazyk za zuby. Nepodařilo se mi najít žádné stopy ani jiný jednoznačný důkaz. Dochází k tomu ale příliš pravidelně a jsem přesvědčen, že se nemýlím. Někdo nás sleduje.“

„Kdo?“

„S největší pravděpodobností indiáni. Tohle jsou jejich pralesy. Jistě by nás uměli stopovat, aniž by se sami nechali spatřit.“

„Janomamové.“

„Patrně,“ souhlasil Kouwe.

Nate slyšel v profesorově hlase pochyby. „Kdo jiný by to mohl být?“

Kouwe přimhouřil oči. „Nevím. Ale připadá mi zvláštní, že nejsou opatrnější. Skutečný stopař by neprozradil svou přítomnost. Na indiány odvádějí téměř lajdáckou práci.“

„Ale vy jste taky indián. Žádný běloch by si nevšiml takových vodítek, dokonce ani ranger.“

„Snad.“ Kouweho to zřejmě nepřesvědčilo.

„Měli bychom varovat kapitána Waxmana.“

„Proto jsem si chtěl nejdřív promluvit o samotě. Opravdu bychom měli?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli jde o indiány, nemyslím, že bychom měli proti nim postupovat silou a nechat oddíl rangerů pročesávat prales. Indiáni, nebo kdo nás to sleduje, by jednoduše zmizeli. Jestli si přejeme, aby se s námi spojili, možná bychom měli počkat, až přijdou oni za námi. Až si zvyknou na přítomnost cizinců na svém území. Možná bychom je měli nechat udělat první krok.“

Nate v první chvíli chtěl vznášet námitky proti takové opatrnosti. Dychtil po tom, aby se co nejrychleji dozvěděl nějaké odpovědi ohledně zmizení svého otce. Trpělivost se mu nezamlouvala. Brzy začne období dešťů. Spustí se lijáky a smyjí všechny naděje, že by se jim podařilo postupovat po stopách Geralda Clarka.

Jak ale dnes všem připomněl prales, zde kraluje Amazonie. Vše se musí odehrávat patřičnou rychlostí. Pokud budou bojovat a mlátit kolem sebe, jen si tím přivodí porážku. V pralese lze nejlépe přežít tak, že člověk splývá po proudu.

„Myslím, že nejlepší bude počkat ještě pár dní,“ pokračoval Kouwe. „Nejprve si ověříme, že se nemýlím. Možná máš pravdu a byla to jen zvířata. Jestli mám ale pravdu já, rád bych indiánům dopřál příležitost přijít k nám jako první a nechci je zaplašit nebo je nutit ke spolupráci namířenými puškami. Pak bychom se od nich nic nedozvěděli.“

Nate nakonec souhlasil, ale s jednou podmínkou. „Počkáme další den nebo dva. Pak o tom někomu řekneme.“

Kouwe přikývl a zhasl baterku. „Měli bychom si jít lehnout.“

Oba se vrátili k zářícím ohňům. Nate přemítal o šamanových slovech a přehledu. Vzpomněl si, jak Kouwe přimhouřil oči, když se ho Nate zeptal, jestli je sledují indiáni. Kdo jiný by to mohl být?

Po návratu Nate zjistil, že většina ostatních už leží na visutých lůžkách. Několik vojáků hlídkovalo po obvodu tábora. Kouwe mu popřál dobrou noc a odkráčel ke svému lůžku s moskytiérou. Když si Nate zouval boty, zaslechl tlumené zasténání Franka O’Briena. Po dnešní tragédii budou zřejmě všichni trpět nočními můrami.

Vylezl na lůžko a zakryl si oči paží, aby mu do nich nepadalo světlo ohně. Ať už se to člověku líbí nebo ne, s Amazonií se nedá bojovat. Žije vlastním životem, má vlastní potřeby. Člověk se může jedině modlit, aby se nestal další obětí její nenasytnosti. S těmito myšlenkami trvalo dlouho, než Nate upadl do náruče spánku. Jeho poslední myšlenka byla: Kdo bude další?

Desátník Jim DeMartini začínal prales nenávidět. Po čtyřech dnech plavby po řece bylo DeMartinimu z celého tohohle zatraceného místa zle: věčně vlhký vzduch, štípající mouchy, komáři, neustálé skřeky opic a ptáků. Navíc to vypadalo, že na všem roste plíseň – na jejich oblečení, na visutých lůžkách, na batozích. Veškeré vybavení páchlo jako zpocené ponožky, které někdo zapomněl v šatní skříňce celý měsíc. A to tu byli teprve čtyři dny.

Stál mezi stromy nedaleko latríny, opíral se o strom a v rukách pohodlně svíral svou M-16. Hlídkoval spolu s Jorgensenem, ale ten si potřeboval dojít na záchod. DeMartini na něj čekal o pár metrů dál a slyšel, jak si jeho společník píská a stahuje si kalhoty.

„Výborná doba na sraní,“ zavrčel DeMartini.

Jorgensen ho zaslechl. „To je tou zatracenou vodou…“

„Hlavně dělej.“ DeMartini vyklepal z balíčku cigaretu a v duchu se vrátil k osudu, který potkal jeho kamaráda z jednotky Rodneyho Gravese. DeMartini byl v prvním člunu s několika civilisty, ale i tak jasně viděl, jak se ten obří kajman vynořuje nad hladinu a strhává Gravese z posledního plavidla. Mimoděk se zachvěl. Nebyl žádný zelenáč. Už viděl smrt: zastřelením, utopením, při nehodě vrtulníku. Nic se ale nedalo srovnat s tím, čeho se stal svědkem dnes. Jako kdyby se zhmotnila noční můra.

Ohlédl se přes rameno a proklel Jorgensena. Co tomu pitomci trvá tak dlouho? Zhluboka potáhl z cigarety. Asi si ho honí. Na druhou stranu, i kdyby ano, těžko mu to mohl vyčítat. Ty dvě ženy je rozhodně všechny rozptylovaly. Po založení tábora potají sledoval tu asijskou výzkumnici, když si svlékala khaki vestu. Tenkou blůzu pod ní měla promočenou potem a látka se jí lepila k drobným ňadrům.

Zaplašil tyto myšlenky, zadupal špačka cigarety do země a narovnal se. Tmu protínalo jediné světlo – z baterky, kterou měl připevněnou na spodní straně pušky. Nepřestával s ní mířit před sebe, směrem k nedaleké řece.

Hlouběji v lese, za pohybovými čidly, se třepotala a blikala malá světélka. Světlušky. Vyrostl v jižní Kalifornii, kde žádný takový hmyz nemají. Jejich blikání ho znervózňovalo ještě víc. Neustále je musel sledovat očima, zatímco prales kolem něj vzdychal šustěním listů. Silnější větve vrzaly jako klouby starého člověka. Jako kdyby byla džungle živým tvorem a on se ocitl přímo v jeho útrobách.

DeMartini opsal baterkou kolem sebe kruh. Pevně věřil v systém dvojic na hlídce – a ještě víc nyní, v tomhle prokletém černém pralese. Rangeři měli staré úsloví: Systém dvojic je zásadně důležitý pro přežití – poskytuje nepříteli možnost střílet na někoho jiného než na tebe.

Byl trochu vystrašený ze své samoty a zavolal k latríně. „No tak, Jorgensene!“

„Dej mi chvíli pokoj,“ odsekl jeho společník nakvašeně několik metrů od něj.

Když se DeMartini otočil zpátky k řece, něco ho štíplo do krku. Ohnal se dlaní a připlácí si hmyz ke kůži. Vzápětí pocítil ještě silnější štípnutí, těsně pod čelistí. Zašklebil se a zvedl ruku, aby tu mouchu nebo moskyta odehnal, ale prsty se dotkl něčeho, co mu stále sedělo na krku. Vyděšeně to smetl.

„Co to kurva je?“ zasykl a udělal krok dozadu. „Zatracený pijavice!“

Jorgensen se kousek od něj zasmál. „Aspoň nemáš holej zadek!“

DeMartini se znechuceně rozhlédl po okolí a vytáhl si límec vesty výš, aby poskytoval žíznivému hmyzu menší cíl. Když se otáčel, kužel světla jeho baterky dopadl na nějaký lesklý předmět, který mu ležel u nohou. Shýbl se, aby jej zvedl. Jednalo se o několik pírek, přivázaných k šipce. Její špička byla vlhká od krve. Jeho vlastní krve.

Sakra!

Padl na kolena a otevřel ústa, aby vydal varovný výkřik, ale vyšlo z něj jen tiché zabublání. Pokusil se zhluboka nadechnout, ale zjistil, že nedokáže vůbec pohnout hradními svaly. Končetiny měl těžké jako z olova. Přemohla ho slabost a DeMartini padl na bok.

Jsem otrávený… ochrnutý, uvědomil si v panice.

V ruce měl pořád ještě dost síly, aby ji pomalu přesunul přes pažbu pušky. Pokoušel se nahmatat spoušť. Kdyby dokázal vypálit ránu… varovat Jorgensena.

Pak vycítil, že nad ním někdo stojí a pozoruje ho ze tmy pralesa. Nedokázal otočit hlavu, aby se podíval, ale jakýsi prapůvodní instinkt mu vysílal výstrahy do celého těla.

V ještě větší panice dál tápal po spoušti. Modlil se a beze slov prosil. Konečně zaklesl prst za spoušť. Kdyby mohl, vydechl by ulehčením. Okraje zorného pole mu zahalovala černota, ale on zmobilizoval veškerou zbývající energii do toho jediného prstu – a zmáčkl spoušť.

Nic se nestalo.

Zoufale si uvědomil, že neuvolnil pojistku. Po líci mu stekla jediná slza porážky. Ležel ochrnutý v blátě a nedokázal ani zavřít oční víčka.

Ten číhající člověk konečně překročil DeMartiniovo natažené tělo. DeMartini v záři baterky spatřil výjev, který nedával žádný smysl.

Byla to žena… nahá, neskutečně krásná žena s dlouhýma ladnýma nohama, s elegantními křivkami boků a s plnými, kulatými ňadry. Pozornost pomalu se dusícího vojáka ale přitahovaly především její velké, tmavé oči, plné tajemství a hladu. Sklonila se k němu a o jeho ochablý obličej se otřela kaskáda jejích černých vlasů.

Na okamžik měl dojem, jako kdyby do něj něco vdechovala. Cítil, jak mu celé tělo vyplňuje jakýsi teplý dým.

Vzápětí ho spolkla temnota a on ztratil vědomí.

Kelly se s trhnutím probudila. Všude kolem ní zněly výkřiky. Posadila se příliš rychle a dopadla ze svého visutého lůžka bolestivě na kolena. „Kčertu!“ Vzhlédla.

Na oba ohně někdo přihodil další větve. Plameny šlehaly výš a šířily kolem sebe ohnivě rudou záři a kouř. V dálce viděla, jak se mezi stromy pohybují baterky vojáků. Zjevně něco hledali. Dolehly k ní další výkřiky a rozkazy.

Postavila se na nohy a snažila se vymanit ze zamotané sítě proti moskytům. Nedaleko si všimla Nata a Mannyho. Oba byli bosí a na sobě měli jen dlouhé trenýrky a trička. Velký jaguár seděl mezi nimi. „Co se děje?“ zavolala na ně a konečně se osvobodila z moskytiéry.

Připojovali se k nim ostatní civilisté, všichni nedostatečně oblečení a zmatení. Kelly jediným pohledem zaznamenala, že zelená visutá lůžka rangerů jsou prázdná. Mezi oběma ohni stál jediný desátník s puškou připravenou k výstřelu.

Nate odpověděl na její otázku, zatímco si natahoval boty na nohy. „Ztratil se jeden voják na hlídce. Máme zůstat tady, dokud ostatní nezabezpečí oblast.“

„Ztratil? Kdo? Jak?“

„Desátník DeMartini.“

Kelly si na něj vzpomínala: uhlazené černé vlasy, široký nos, neustále podezřívavě přimhouřené oči. „Co se stalo?“

Nate zavrtěl hlavou. „To se zatím neví. Prostě zmizel.“

Od řeky se ozval hlasitý výkřik. Většina kmitajících baterek namířila tím směrem.

Přidal se k nim profesor Kouwe. Kelly si všimla, že si oba muži vyměnili zvláštní pohled. Proběhlo mezi nimi nějaké nevyslovené porozumění.

Na opačné straně tábora se pojednou objevil Frank a přispěchal k nim s baterkou v ruce. Ztěžka oddechoval a pihy na tvářích mu ostře kontrastovaly s popelavě pobledlou pletí. „Našli jsme jeho zbraň.“ Přejel pohledem Nata, Mannyho a Kouweho. „Vy všichni víte o džungli víc než kdokoliv jiný. Je tu něco, na co bychom rádi znali váš názor. Kapitán Waxman vás žádá, jestli byste se nemohli jít podívat.“

Celá skupina civilistů pokročila kupředu s úmyslem jít s nimi.

Frank zvedl ruku. „Jen tihle tři.“

Kelly se protlačila dopředu. „Jestli je ten muž zraněný, mohla bych taky pomoct.“

Frank zaváhal, ale pak přikývl.

Richard Zane učinil pohyb, jako kdyby je chtěl také následovat, ale Frank zavrtěl hlavou. „Nechceme to místo podupat víc, než bude nezbytné.“

Vybraní se ihned rychle vydali kolem ohňů k řece. Jaguár se držel pánovi u nohou a neslyšně kráčel s nimi. Prodrali se hustým podrostem, který lemoval oba břehy vodního toku. Zde se nacházeli v opravdové bájné džungli tvořené spletí lián, křovin a stromů. Zanořili se do vegetace jeden po druhém a blížili se k záři mnoha svítilen.

Kelly šla za Natem. Poprvé si všimla šířky jeho ramen – a toho, jak obratně se pohybuje pralesem. Na tak vysokého muže se protahoval pod liánami a kolem křovin s překvapující lehkostí. Pachtila se za ním a snažila se napodobovat jeho pohyby, ale ve tmě pořád klopýtala.

Vzápětí po něčem uklouzla. Podjely jí nohy a ona padala ke straně s nataženýma rukama, aby zmírnila dopad.

Najednou ji zachytily Natovy paže. „Opatrně.“

„Dě… děkuji.“ Zarděla se a natáhla ruku, aby se vytáhla s pomocí jedné z lián, ale než ji stačila uchopit, Nate jí strhl ruku stranou. Stačila se liány dotknout jen špičkami prstů.

„Co to dě… – au!“ Začaly ji pálit špičky prstů. Otřela si je o nezastrčené konce blůzy, ale bolest se jen zhoršila. Jako kdyby držela prsty v ohni.

„Nehýbejte se,“ ozval se profesor Kouwe. „Otíráním to jen rozšíříte.“ Utrhl několik listů ze štíhlého stromu, rozemnul je v ruce a potřel Kellyiny prsty olejovitou šťávou, která z nich vytekla.

Pálení okamžitě ustoupilo. Kelly užasle hleděla na rozdrcené listy.

„Ku-run-yeh,“ řekl za ní Nate. „Z příbuzenstva violek. Mocné analgetikum.“

Kouwe jí nepřestával potírat prsty, dokud bolest nezmizela docela.

V záři bratrovy baterky viděla, že se jí na špičkách prstů vytvořilo několik puchýřků.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Frank.

Přikývla. Připadala si hloupě.

„Dávejte si na ně ku-run-yeh a brzy se zahojí,“ poradil jí Kouwe a otcovsky ji pohladil po paži.

Nate jí pomohl na nohy. Ukázal k našedlé liáně. „Říká se jí ‚ohnivá liána‘. A z dobrého důvodu.“ Liána se pnula po kmeni stromu a omotávala jeho základnu. Kdyby ji Nate nezachytil, padla by Kelly přímo na ni. „Vylučuje účinné dráždidlo, které brání tomu, aby ji napadl nějaký hmyz.“

„Jde o určitou formu chemické války,“ dodal Kouwe.

„Přesně tak.“ Nate kývl na Franka, aby pokračovali v cestě, a ukázal rukou kolem sebe. „Takových organismů je kolem nás plno. Proto prales představuje tak bohatou zásobárnu léků. Vynalézavost a rozmanitost chemických látek, které se používají v téhle probíhající válce, překoná důvtip všeho, co mohou lidští výzkumníci vymyslet v laboratoři.“

Kelly poslouchala jeho slova, ale nijak zvlášť neoceňovala, že se stala obětí chemického zápasu.

Ušli několik metrů a dospěli k rangerům, kteří se shromáždili v kruhu kolem jednoho místa v pralese. Dva muži stáli opodál s připravenými zbraněmi a s nasazenými brýlemi pro noční vidění.

Desátník Jorgensen stál v pozoru před velitelem jednotky. „Jak jsem říkal, zrovna jsem používal latrínu. DeMartini stál na stráži u nedalekého stromu.“

„A tohle?“ Kapitán Waxman zvedl vojákovi pod nos špaček cigarety.

„Dobře, slyšel jsem, jak si zapaluje, ale nemyslím, že by odešel. Když jsem se zapnul a otočil jsem se, byl pryč. Neřekl ani slovo o tom, že by si hodlal zajít k řece.“

„Všechno kvůli zatracené cigaretě,“ zavrčel kapitán Waxman a mávl rukou. „Můžete jít, desátníku.“

„Ano, pane.“

Kapitán Waxman se zhluboka nadechl a přešel s planoucíma očima k nově příchozím. „Potřebuji vaše znalosti,“ řekl a přejel očima Nata, Kouweho a Mannyho. Obrátil se a namířil kužel světla ke kousku pošlapané pralesní trávy. „Támhle jsme našli DeMartiniho zbraň a udusaného špačka z cigarety, ale ani stopu po tom, co se stalo s jeho tělem. Desátník Warczak prohledal okolí, jestli odtud nevedou nějaké šlépěje. Nic. Jen tahle udupaná tráva, která zasahuje k řece.“

Kelly si všimla, že oblast podupané trávy skutečně vede až k vodní hladině. Vysoké zelené rákosy, které vyrůstaly u břehu, byly polámané a odhrnuté do stran.

„Rád bych si to tu prohlédl podrobněji,“ řekl profesor Kouwe.

Kapitán Waxman přikývl a podal mu svou baterku.

Nate a Kouwe vykročili kupředu. Manny je následoval, ale jaguár se zastavil na okraji zdupané trávy, nabíral vzduch do nozder a tlumeně vrčel.

Manny položil ruku na rukojeť biče a snažil se Tor-tora přimět, aby šel za ním. „Pojď, Tor-tore.“ Jaguár odmítal poslechnout a dokonce o krok ustoupil.

Kouwe se po nich ohlédl. Skláněl se, aby prozkoumal něco těsně u rákosí, a poté si očichal prsty.

„Co je to?“ zeptal se Nate.

„Kajmaní exkrementy,“ odpověděl profesor, otřel si prsty o trávu a kývl k vrčícímu jaguárovi. „Myslím, že Tor-tor se mnou souhlasí.“

„Jak to myslíte?“ chtěla vědět Kelly.

Odvětil Manny: „Divoké kočky umějí vycítit velikost zvířete z pachu jeho exkrementů nebo moče. Na západě Spojených států se dokonce prodává sloní moč jako repelent proti rysům a pumám. Nepřiblíží se k místu označenému sloní močí, protože je od toho odradí pach tak obrovského zvířete.“

Kouwe se protáhl rákosím k řece. Opatrně odsunul stranou několik polámaných stonků a mávl na kapitána Waxmana, aby se k němu připojil. Kelly se vydala za nimi.

Kouwe posvítil baterkou na jedno místo bahnitého břehu, kde byly jasně patrné stopy nohou s drápy. „Kajman.“

Kelly slyšela v profesorově hlase podivné ulehčení. Kouwe s Natem si znovu vyměnili významný pohled.

Profesor se narovnal a vysvětlil: „Kajmani často číhají na březích řek, kde loví tapíry a divoká prasata, která se přišla napít. Váš desátník se patrně příliš přiblížil k řece a chytil ho kajman.“

„Mohl by to být ten samý, který zaútočil na desátníka Gravese?“ zeptal se Waxman.

Kouwe pokrčil rameny. „Černí kajmani jsou dost inteligentní. Když se naučil, že naše čluny jsou zdrojem potravy, mohl nás sledovat podle zvuku motorů a čekat do noci na příležitost.“

„K čertu s tím hajzlem!“ odplivl si Waxman. „Dva muži za jeden den.“

Kupředu pokročil seržant Kostos. Na obličeji vysokého, snědého rangera se usadil napjatý výraz. „Pane, mohu povolat posily. Ráno tu budou vrtulníky s dalšími dvěma muži.“

„Udělejte to,“ vyštěkl Waxman. „Odteď chci mít dvě hlídky. V každé hlídce dva muže! A nechci, aby kdokoliv – ať už civilista nebo voják – chodil sám do džungle. Za žádných okolností! A chci, aby se pohybovými čidly ohraničovala i ta strana tábora, která míří k řece, nejen ty do pralesa.“

„Ano, pane.“

Kapitán Waxman se obrátil ke skupince civilistů. V hlase mu nezněla žádná vřelost, když odměřeně pravil: „Děkuji za vaši pomoc.“

Vydali se zpátky k táboru. Cestou Kelly otupěle přemýšlela. Další muž pryč…, tak náhle. Minula ohnivou liánu a ostražitě se po ní ohlédla. Tady nezuří jen chemická válka, ale divoké závody o potravu, v nichž silný pohlcuje slabého.

Ulevilo se jí, když se vrátili do tábora s praskajícími ohni, ze kterých sálalo teplo a světlo. Plameny ji alespoň trochu uklidňovaly, protože z bezprostředního okolí vyháněly temné srdce džungle.

Všimla se, že je tázavě sledují jejich zbývající společníci. Anna Fongová stála vedle Richarda Zana. Olin Paternak si ohříval ruce nad plameny.

Manny jim rychle vysvětlil, co zjistili. Anna si zakryla jednou rukou ústa a odvrátila se. Richard zavrtěl hlavou. Olin zůstal stoicky klidný jako vždy a nepřestával se dívat do ohně.

Kelly sotva vnímala jejich reakce. Upírala svou pozornost na Nata a Kouweho, kteří poodešli stranou, k Natově visutému lůžku. Kelly je koutkem oka pozorovala. Ani jeden z nich nepromluvil, ale zachytila profesorův tázavý pohled. Nevyslovená otázka.

Nate odpověděl tak, že nepatrně zavrtěl hlavou.

Kouwe sáhl po dýmce a o několik kroků se vzdálil. Zjevně potřeboval být chvíli sám.

Kelly se odvrátila, aby poskytla staršímu muži soukromí, a zjistila, že na ni Nate upřeně hledí.

Zadívala se opět do plamenů. Připadala si pošetile a také vystrašeně. Polkla a kousla se do spodního rtu, když si vzpomněla na to, jak ji zachytily Natovy silné paže a zachránily ji. Cítila, že ji Nate pořád pozoruje – jeho pohled vnímala jako sluneční záři. Teplou, pronikavou a hřejivou.

Po chvíli ten pocit pomalu ustoupil.

Co před nimi tají?

7. kapitola

Sběr dat

12. SRPNA, 6.20 Langley, Virginie

Lauren O’Brienová věděla, že přijde pozdě do práce. „Jessie!“ zavolala, když ukládala do krabice na svačinu vedle sendviče s arašídovým máslem ještě pomeranč. „Zlato, už musíme jít… hned!“ Cesta ke školce představovala dvacetiminutovou zajížďku a pak se bude muset jako obvykle prodírat ranní zácpou do Langley.

Podívala se na hodinky a obrátila oči v sloup. „Marshalle!“

„Už jdeme,“ odpověděl jí strohý hlas.

Lauren se vyklonila zpoza rohu. Její manžel právě sváděl vnučku dolů po schodech. Jessie byla oblečená, i když měla na každé noze jinou ponožku. To bude stačit, pomyslela si v duchu. Už zapomněla, jaké to je, mít znovu v domě malé dítě. Bylo nutné upravit rozvrh a pozměnit zažité zvyky.

„Do školky ji mohu klidně zavézt já,“ řekl Marshall. „Mám schůzi až od devíti.“

„Ne, já to udělám.“

„Lauren…“ Přešel k ní a letmo ji políbil na tvář. „Dovol mi, prosím, ať ti pomůžu.“

Vrátila se do kuchyně a s klapnutím zavřela krabici na svačinu. „Měl bys být v kanceláři co nejdřív.“ Snažila se, aby do jejího hlasu neproniklo napětí.

Marshall si ho ale přesto povšiml. „Jessie, skoč si ještě pro svetr.“

„Ano, dědečku.“ Děvče s poskakováním vyběhlo k předním dveřím.

Marshall se obrátil k Lauren. „Frank a Kelly jsou v pořádku. Kdyby se něco změnilo, ihned bychom se to dozvěděli.“

Lauren přikývla, ale zůstávala k němu otočená zády. Nechtěla, aby Marshall viděl, že má slzy na krajíčku. Včera večer se dozvěděli o smrti prvního rangera v čelistech krokodýla. Pak, několik hodin po půlnoci, zazvonil telefon. Z Marshallova hlasu, když mluvil do sluchátka, bylo Lauren okamžitě jasné, že přišly další špatné zprávy. Takhle pozdní telefonát mohl znamenat jediné – Frankovi nebo Kelly se stalo něco strašného. Byla si tím jistá. Když Marshall položil sluchátko a pověděl jí o druhém vojákovi, Lauren se rozplakala sobeckým ulehčením. I tak se ale hluboko v jejím nitru usadilo semínko strachu, kterého se nedokázala zbavit. Dva mrtví… kolik jich ještě bude? Po zbytek noci už neusnula.

„Právě teď k nim vrtulníkem míří další dva rangeři. Jsou pod kvalitní ochranou.“

Přikývla a potlačila slzy. Chová se pošetile. Večer mluvila s oběma dvojčaty. Tragédie jimi zjevně otřásla, ale Frank i Kelly byli pevně rozhodnuti pokračovat v pátrání.

„Ty hned tak něco nezlomí,“ řekl Marshall. „Jsou vynalézaví a opatrní. Nebudou podstupovat zbytečná rizika.“

Zamumlala, stále otočená ke svému manželovi zády: „Zbytečná rizika? Už jsou tam, nebo ne? To je riziko samo o sobě.“

Marshall jí položil dlaň na rameno. Odhrnul jí vlasy z krku a jemně ji políbil. „Budou v pořádku,“ zašeptal jí do ucha klidně.

Ve čtyřiapadesáti letech byl Marshall stále pohledný muž. Černé irské vlasy mu na spáncích prokvétaly stříbrnými nitkami a měl silnou čelist, již zjemňovaly plné rty. Jeho lískově hnědé oči se zadívaly do jejích.

„Kelly a Frank budou v pořádku,“ zopakoval. „Teď to řekni ty.“

Pokusila se sklonit hlavu, ale Marshall jí zvedl bradu špičkou prstu.

„Řekni to…, prosím. Kvůli mně. Já to taky potřebuji slyšet.“

Viděla v jeho očích záblesk bolesti. „Kelly a Frank… budou v pořádku.“ I když ta slova pronesla tiše, na jejich vyslovení bylo cosi uklidňujícího.

„Určitě budou. Vždyť jsme je dobře vychovali, nebo ne?“ Usmál se na ni a bolest v jeho očích zmizela.

„Jistě.“ Ovinula manžela pažemi a objala ho.

Po chvilce ji Marshall políbil na čelo. „Odvezu Jessii do školky.“

Lauren nic nenamítala. Dlouze objala vnučku u předních dveří a nechala se odvést ke svému BMW. Ze čtyřicetiminutové cesty na Instar Institute si nepamatovala skoro nic. Když dorazila k ústavu, byla ráda, že může popadnout svůj kufřík a vyrazit dveřmi s číselným kódem do hlavní budovy. Po takové neklidné noci bylo příjemné, že se opět ocitla ve víru práce a mohla se soustředit na něco jiného než na vlastní starosti.

Vydala se ke své pracovně a cestou na chodbě zdravila známé tváře. Dnes měla přijít celková imunologická zpráva a Lauren toužila po tom, aby si ověřila Kellyinu teorii o změně imunitního systému Geralda Clarka. Předběžné výsledky, které postupně chodily, nevypadaly příliš slibně. Vzhledem ke stupni rakovinných procesů, jež řádily v celém těle, bylo hodnocení obtížné.

Dorazila do kanceláře, u jejíchž dveří na ni čekal nějaký cizinec.

„Dobré ráno, doktorko O’Brienová,“ pozdravil ji muž a podal jí ruku. Nebylo mu víc než dvacet pět let, měl štíhlou postavu, hladce vyholenou hlavu a byl oblečený do modrého chirurgického oděvu.

Lauren jako vedoucí projektu MEDEA znala všechny výzkumníky, ale tohoto muže nikoliv. „Ano?“

„Jsem Hank Alvisio.“

To jméno jí něco připomnělo. Lauren zavrtěla hlavou a pátrala v paměti.

„Epidemiologie,“ dodal, protože na ní zjevně viděl její momentální zmatek.

Lauren přikývla. „No jistě. Omlouvám se, doktore Alvisio.“ Ten mladík byl epidemiolog, který nedávno dokončil studia na Stanfordu. Dosud se s ním osobně nesetkala. Specializoval se na výzkum přenosu chorob. „Jak vám mohu pomoct?“

Pozvedl manilovou obálku. „Něco bych vám rád ukázal.“

Podívala se na hodinky. „Přibližně za deset minut mám dohodnutou schůzku s imunology.“

„O důvod víc, proč byste to měla vidět.“

Odemkla magnetickou kartou dveře do pracovny a pokynula mu, ať jde dál. Rozsvítila, přešla ke stolu a nabídla doktoru Alvisiovi židli na protější straně. „Tak co máte?“

„Na něčem jsem pracoval.“ Prolistoval složkou. „Objevil jsem jistá znepokojivá data, s nimiž bych vás chtěl seznámit.“

„Jaká data?“

Vzhlédl. „Díval jsem se do brazilských lékařských záznamů a hledal jsem nějaké jiné případy, které by se podobaly chorobě Geralda Clarka.“

„Další lidi se zvláštní schopností regenerace?“

Ostýchavě se usmál. „To ne. Ale snažil jsem se dát dohromady epidemiologické hodnocení nádorů mezi obyvateli brazilských deštných pralesů, přičemž jsem se soustředil zejména na oblast, kde zemřel Gerald Clark. Myslel jsem si, že podle četnosti výskytu rakoviny bychom mohli nepřímo určit, kudy ten muž cestoval.“

Lauren se napřímila. Tohle byl zajímavý a velice chytrý úhel pohledu. Není divu, že doktora Alvisia zaměstnali. Kdyby dokázal odhalit centrum výskytu podobných nádorů, mohli by zúžit parametry pátrání, což by následně zkrátilo dobu, po kterou se Kelly s Frankem budou muset pohybovat po džungli. „A co jste zjistil?“

„Něco jiného, než jsem očekával,“ odpověděl s ustaraným výrazem. „Kontaktoval jsem všechny městské nemocnice, lékařská zařízení i pralesní polní kliniky v oblasti, aby mi poslaly údaje z posledních deseti let. Takhle dlouho mi trvalo, než jsem jejich data projel počítačovými modely.“

„Objevil jste nějaké trendy ve výskytu rakoviny?“ zeptala se ho Lauren s nadějí.

Zavrtěl hlavou. „Nic podobného nádorům, jaké měl Gerald Clark. Zdá se, že se jedná o unikátní případ.“

Lauren skryla zklamání, ale nedokázala zabránit tomu, aby se v jejím hlase ozvala stopa podráždění. „A co jste tedy objevil?“

Vytáhl list papíru a podal jej Lauren, která si nasadila brýle na čtení.

Šlo o mapu severozápadní Brazílie. Oblastí se kroutily toky řek, které se sbíhaly k jedinému cíli – k Amazonce. Podél nich ležela roztroušená města, která většinou vznikala právě na březích vodních toků a kanálů. Černobílou mapu doplňovaly drobné červené křížky.

Alvisio na několik z nich poklepal špičkou pera. „Tady jsou všechna lékařská zařízení, která mi poslala údaje, o něž jsem žádal. Když jsem na nich pracoval, spojil se se mnou lékař z nemocnice ve městě Barcellos.“ Ukázal perem na jedno město u Amazonky, asi tři sta kilometrů proti proudu od Manausu. „Měli nějaké potíže s náhlou epidemií virového onemocnění dětí a starších osob. Příznaky připomínaly něco jako hemorrhagickou horečku. Prudký vzestup teploty, žloutenka, zvracení, vředy v ústech. Ta choroba už připravila o život asi deset dětí. Lékař v Barcellosu říkal, že ještě nikdy neviděl nic podobného, a požádal mě o pomoc. Souhlasil jsem.“

Lauren se zamračila a potlačovala rostoucí podráždění. Zaměstnali toho epidemiologa a dopravili ho sem letadlem, aby pracoval jedině a výhradně na jejich projektu. Zůstala ale potichu a poslouchala.

„Protože už jsem v oblasti měl fungující síť kontaktů, využil jsem ji a rozeslal jsem naléhavou žádost o nahlášení každého dalšího výskytu téhle epidemie.“ Doktor Alvisio vytáhl druhý list papíru. Vypadalo to jako stejná mapa: řeky a červené křížky. Na této mapě ale byla řada křížků modře zakroužkovaných a vedle nich zapsaná data. „Toto jsou místa, která hlásila podobné případy.“

Lauren povytáhla obočí. Bylo jich hned několik. Nejméně na dalších deseti místech.

„Vidíte tu ten trend?“ zeptal se jí Alvisio.

Lauren chvíli hleděla na mapu, ale pak pomalu zavrtěla hlavou.

Epidemiolog ukázal na jeden zakroužkovaný křížek. „U každého případu jsem zapsal datum. Tento je první.“ Vzhlédl od papíru a poklepal na to místo. „Misie ve Wauwai.“

„Kde se objevil Gerald Clark?“

Lékař přikývl.

Lauren si vzpomněla na hlášení z prvního dne expedice. Misii Wauwai podpálili pověrčiví indiáni. Vystrašilo je, když u několika vesnických dětí propukla nevysvětlitelná nemoc.

„Ověřil jsem si to u místních úřadů,“ pokračoval Alvisio a postupně ukazoval na jednotlivá označená místa. „Parník, který přepravoval Clarkovo tělo, se zastavil ve všech těchto přístavištích.“ Epidemiolog nepřestával ťukat na jedno místo po druhém. „Na každém místě, kde se zastavil, se objevila ta choroba.“

„Můj bože,“ vydechla Lauren. „Vy se domníváte, že v tom těle byl nějaký patogen.“

„Zpočátku. Považoval jsem to za jednu z několika možností. Onemocnění se mohlo rozšířit z Wauwai různými způsoby. Prakticky veškerá doprava v té oblasti probíhá po řece, takže jakákoliv nakažlivá choroba by se přenášela podobně. Samotný vzor šíření neposkytoval jednoznačný důkaz, že zdrojem nákazy je Clarkovo tělo.“

Lauren se ulehčeně usmála. „Nemohlo to být tím tělem. Než je odeslali z Brazílie, moje dcera dohlížela nad ohledáním ostatků. Otestovali jsme je na přítomnost širokého spektra patogenů: choleru, žlutou zimnici, horečku dengue, malárii, tyfus, tuberkulózu. Byli jsme opravdu důkladní. Hledali jsme každý známý patogen. To tělo bylo čisté.“

„Obávám se, že nebylo,“ odpověděl Alvisio tiše.

„Jak to myslíte?“

„Tohle přišlo dnes ráno faxem.“ Podal jí poslední papír že své složky. Hlášení CDC, Centra pro kontrolu chorob z Miami. „Clarkovo tělo bylo prohlédnuto na celnici miamského mezinárodního letiště. Teď se u místních dětí objevily tři případy oné nemoci. Všechny v rodinách zaměstnanců letiště.“

Lauren se zhrozeně opřela v křesle, jakmile jí došel význam Alvisiových slov. „Pak tedy ať už jde o jakoukoliv chorobu, je tu. Přivezli jsme ji sem. To se mi snažíte sdělit?“ Podívala se na mladého epidemiologa.

Přikývl.

„Jak je to nakažlivé? A jak virulentní?“

Alvisio najednou začal mumlat. „To lze obtížně určit s dostatečnou jistotou.“

Lauren věděla, že přes svůj věk je Alvisio předním odborníkem ve svém oboru. Jinak by tu neseděl. „Jak zní váš předběžný odhad? Přece nějaký máte, nebo ne?“

Bylo vidět, jak polkl. „Z prvotních studií rychlosti šíření a inkubační periody se zdá, že máme co dělat s patogenem, který je stokrát nakažlivější než běžná chřipka… a virulentní jako virus Ebola.“

Lauren cítila, jak bledne. „A úmrtnost?“

Doktor Alvisio sklopil oči a zavrtěl hlavou.

„Hanku?“ pobídla ho chraptivě. V jejím hlase zněl strach.

Zvedl hlavu. „Zatím nikdo nepřežil.“

12. SRPNA, 6.22 Amazonský prales

Louis Favre stál za rozbřesku na okraji svého tábora a obdivoval výhled na řeku. Užíval si klidného okamžiku po rušné noci. Únos toho desátníka ostatním pod nosem si vyžádal hodiny příprav, ale jeho tým jako obvykle odvedl bezchybnou práci.

Po čtyřech dnech se úkol sledovat pátrací výpravu měnil v rutinu. Každou noc předběhli vyslaní zvědové expedici rangerů a připravili si v hluboké džungli sledovací místa v dobře zamaskovaných větvích stromů, jež se tyčily nad okolním pralesem. Při pozorování zůstávali v rádiovém kontaktu s Favrovou skupinou žoldáků. Během dne se pak Louis a většina jeho oddílu vydávali v několika kánoích na cestu po řece, asi deset kilometrů za prvním týmem. Víc se přibližovali jen v noci.

Louis se odvrátil od řeky a vrátil se do hustšího porostu. Tábor byl dovedně ukryt mezi stromy, takže se dal spatřit až z bezprostřední blízkosti. Rozhlédl se kolem. Jeho čtyřicet mužů právě začínalo balit tábořiště. Jednalo se o různorodou skupinu: indiáni s bronzovou pletí, posbíraní z nejrůznějších kmenů, hubení potomci bývalých otroků ze Surinamu, snědí Kolumbijci najatí od obchodníků s drogami. Přes všechny rozdíly ale měli jednu věc společnou: byli to ostřílení muži, poznamenaní džunglí a zocelení pod jejím krvavým příkrovem.

Vedle lůžek spočívaly úhledně vyrovnané zbraně, stejně rozmanité jako jejich uživatelé: MP5 od německé firmy Heckler & Koch, české Škorpióny, pahýlovité samopaly Ingram, v Izraeli vyrobené Uzi a dokonce i pár zastaralých britských Stenů. Každý muž měl svoji oblíbenkyni. Louis si vybral samopal Mini-Uzi. Měl palebnou sílu svého většího bratra, ale měřil pouhých třicet pět centimetrů. Louis oceňoval jeho účinný design – malý, ale smrtící, jako byl i on sám.

Kromě střelných zbraní pár mužů neslo i mačety, které si právě brousili. Do ranního volání probouzejících se ptáků a štěkajících opic se mísilo skřípání ocelí o kámen. Při boji muže proti muži bylo dobře tvarované ostří lepší než puška.

Když se rozhlížel po táboře, přiblížil se k němu jeho zástupce, vysoký černoch jménem Jacques. Ve věku třinácti let byl vyhnán z domovské vesnice poté, co znásilnil děvče sousedního kmene. Pořád si nesl jizvu, kterou utržil při svém dávném putování pralesem. Chyběla mu polovina nosu, o kterou přišel při útoku dravé piraně. Uctivě sklonil hlavu. „Pane doktore.“

„Ano, Jacquesi?“

„Paní Tshui naznačila, že je na vás připravena.“

Louis si povzdychl. Konečně. Zajatec se ukázal být mimořádně tvrdým oříškem.

Sáhl do kapsy, vytáhl známky toho muže a začal si s nimi pohrávat mezi prsty. Zamířil ke stanu, který stál na okraji tábora. Normálně se o něj dělil s Tshui, ale dnes v noci nikoliv. Tshui v něm po celou dlouhou noc hostila nového návštěvníka.

„Tshui, drahoušku, je náš host připraven na trochu společnosti?“ ohlásil se Louis otázkou, odhrnul plachtu přes vchod a sklonil se do otvoru.

Uvnitř panovalo nesnesitelné horko. V rohu žhnul kovový koš na oheň. Louisova milenka klečela nahá před táborovým vařičem a zapalovala svazek sušených listů. Vzhůru stoupal aromatický dým. Vstala. Její kávově snědá pleť se leskla tenkou vrstvou potu.

Louis se do ní žádostivě vpil očima. Toužil po ní, teď a tady, ale ovládl se. Dnes ráno měli hosta.

Obrátil svou pozornost k nahému muži, který ležel s roztaženými končetinami na holé zemi. Jedinou částí jeho oblečení byl kulovitý roubík v ústech. Louis se snažil příliš nehledět na krvavé trosky desátníkova těla.

Přešel ke skládacímu křeslu a posadil se. V ruce stále držel vojákovy známky. Podíval se na jméno, jež na nich bylo vyryto. „Desátník James DeMartini,“ pronesl odměřenou angličtinou a vzhlédl. „Dozvěděl jsem se od spolehlivého zdroje, že jste připraven spolupracovat.“

Muž zasténal a z očí mu stekly slzy.

„Má to být souhlas?“

Ranger, nyní sotva něco víc než zbitý a zmučený pes, s bolestným mrknutím přikývl. Louis si ho prohlížel. Co bolelo víc, přemítal, mučení? Nebo ten okamžik, kdy ses konečně zlomil?

S unaveným povzdychem vyňal vojákovi roubík z pusy. Potřeboval informace. Během let se naučil, že znalost co největších podrobností často představuje dělící linii mezi úspěchem a selháním. Měl stohy faktů o sledované skupině – nejen fakta, jež mu poskytl přímo St. Savin, ale také příhodné informace získané z bližšího zdroje.

Ani tak ale ještě nebyl spokojený.

Unesl mladého desátníka, protože ostatní zdroje měly žalostně kusé znalosti ohledně jednotky armádních rangerů: o jejich palebné síle, vysílacích kódech, časovém rozvrhu. Navíc tu vždycky hrály roli i nevyslovené vojenské cíle, rozkazy určené pouze uším vojáků. A kromě toho Louis zorganizoval únos prostě jako zkoušku výkonnosti svých sil.

Celá akce proběhla bez jediné chybičky. Nevelký tým vybavený brýlemi pro noční vidění se opatrně odplížil po řece k táboru rangerů. Jakmile se naskytla vhodná příležitost, zneškodnili jednoho z hlídkujících vojáků speciální šipkou otrávenou kurare, již připravila Tshui. Poté po sobě zamaskovali stopy a nastražili falešná vodítka v podobě kajmaních exkrementů a šlápot. Jeho milenka udržovala toho muže při životě umělým dýcháním z úst do úst až do doby, než mohl být v jejich táboře oživen zvláštním protijedem.

Tshui ale prokázala svůj opravdový talent až poté. Jejímu umění mučit se nikdo nevyrovnal – uměla rozehrávat bolest i rozkoš v podivně uhrančivém rytmu, dokud její oběť nekapitulovala.

„Prosím, zabijte mě,“ žadonil muž chraptivě a mezi rty mu prýštila krev.

„Brzy, mon ami… Ale nejdřív pár otázek.“ Louis se opřel, zatímco Tshui obcházela kolem desátníka a mávala ve vzduchu dýmajícími sušenými listy. Všiml si, že se voják snaží před Tshui uhýbat a s hrůzou sleduje každý její pohyb.

To Louise mimořádně vzrušovalo, ale nenechával se rozptýlit. „Nejprve si probereme několik čísel.“ Během dalších minut získal všechny kódy a časové plány armádní jednotky. Nemusel si nic z toho zapisovat – všechny frekvence a čísla si ukládal přímo do paměti. Tyto informace významně ulehčí odposlouchávání komunikace rangerů. Poté přešel k podrobnostem o síle protivníka: počty a typy zbraní, prodělaný výcvik, slabiny, prostředky vzdušné přepravy.

Desátník se ukázal být mnohomluvným hostem. Žvanil dál a dál a poskytoval víc informací, než po něm Louis žádal. „… Seržant Kostos má v batohu tajnou zásobu whisky… dvě láhve… a na lodi kapitána Waxmana je bedna s napalmovými minibombami… a desátník Conger má časopis Penthouse…“

Louis se narovnal. „Počkat, monsieur. Vraťme se o kousek zpátky. Napalmové bomby?“

„Minibomby… rovný tucet…“

„K čemu?“

Desátník vypadal zmateně.

„Jamesi,“ pobídl ho Louis stroze.

„Já… já nevím. Předpokládám, že kdyby bylo třeba vyčistit kus pralesa. Nějakou překážku, která by nám bránila v cestě.“

„Jak velkou oblast by ty bomby vyčistily?“

„Já…“ Voják potlačil vzlyk. „Nejsem si jistý… Možná akr… Nevím.“

Louis se opřel lokty o kolena. „Říkáš mi pravdu, Jamesi?“ Zakýval prstem na Tshui, kterou jejich rozhovor nudil; seděla se zkříženýma nohama opodál a připravovala si další nástroje.

Na jeho znamení se vydala k nahému vojákovi po čtyřech jako nějaká pralesní kočkovitá šelma.

„Ne,“ vykřikl desátník a zaúpěl. „Ne, nic víc už nevím.“

Louis se znovu opřel. „Mám ti věřit?“

„Prosím…“

„Asi ti uvěřím.“ Louis vstal a obrátil se ke své milence. „Tady jsme hotovi, ma chérie. Je jen tvůj.“

Ladně vstala a nastavila mu tvář, aby ji cestou ven mohl políbit.

„Ne,“ zasténal desátník prosebně.

„Pospěš si,“ řekl Louis k Tshui. „Slunce už skoro vyšlo a zanedlouho musíme pokračovat v cestě.“

Usmála se a v jejích očích zaplál skrývaný chtíč. Když vycházel ze stanu, zahlédl ještě, jak se shýbá pro svou kostěnou jehlu a nit. V poslední době Tshui zkoušela novou metodu preparace lebek. Sešívala oční víčka obětí, které byly ještě pořád naživu. Patrně proto, aby lépe postihla jejich podstatu, dohadoval se. Šamani kmene Shuar přikládali očím zvláštní význam – považovali je za cestu k duši.

Za ním se ozval hlasitý výkřik.

„Tshui, nezapomeň na roubík,“ pokáral ji Louis. Udělal tu chybu, že se ohlédl přes rameno.

Tshui klečela nad obličejem desátníka Jamese, přidržovala si jeho hlavu stehny a oháněla se jehlou a nití. Louis povytáhl obočí. Tshui zřejmě zkoušela ještě novější modifikaci.

„Pardon, ma chérie,“ omluvil se a vyšel ze stanu. Se svým pokáráním se unáhlil. Roubík skutečně nebyl nutný.

Tshui už sešívala desátníkovy rty.

Třetí díl

PŘEŽITÍ NEJZDATNĚJŠÍHO

JUVIE ZTEPILÁ

čeleď: Lecythidaceae

rod: Bertholletia

druh: Bertholletia excelsa

běžná označeni: para ořech, castanheiro do Para, Brazil Nut, Para-nut, Creamnut, Castana-de-Para, Castana-de-Brazil

využívané části rostliny: plod, olej ze semen

vlastnosti/účinky: změkčovadlo, výživa, antioxidant, insekticid

8. kapitola

Vesnice

13. SRPNA, POLEDNE Amazonský prales

Nate zamračeně chytil konec provazu a přivázal jej k mangrovníku. „Opatrně,“ varoval společníky ze člunu. „Je tu bažina. Dávejte si pozor, kam šlapete.“ Pomohl Kelly přelézt okraj člunu a vystoupit na nejpevnější úsek břehu. Sám měl zablácené nohy až ke kolenům a byl celý promáčený.

Pozvedl tvář proti deštivému mrholení, které na něj padalo ze zatažené oblohy. V noci propukla bouřka začínající zuřivým lijákem, který se v poslední hodině pomalu změnil ve vytrvalé mžení. Zatím se dnešní den nevyvíjel dobře. Střídali se u ručních pump, jimiž celé dopoledne čerpali vodu ze člunů, a Nate byl rád, když konečně kapitán Waxman zavelel k přestávce na oběd.

Jakmile pomohl všem vylézt ze člunů, vyšplhal po bahnitém břehu na výše položené stanoviště. Prales všude kolem něj plakal – z listovitého baldachýnu nad hlavami na ně nepřestávaly skapávat slzy dešťové vody.

Zdálo se, že profesora Kouweho to nijak nevyvedlo z rovnováhy. Už se vydával s narychlo vyrobeným batohem z palmových listů do džungle, aby nasbíral potraviny. Doprovázel ho promočený desátník Jorgensen, vysoký Švéd, z jehož kyselého výrazu se dalo soudit, že nemá valný zájem o procházku pralesem. Kapitán Waxman ale trval na tom, aby nikdo – dokonce ani zkušený Kouwe – nechodil po džungli sám.

V táboře panovala mrzutá a pochmurná nálada. Včera se dozvěděli o možné nákaze, kterou způsobilo tělo Geralda Clarka. V Miami a kolem institutu, kde tělo zkoumali, bylo zřízeno karanténní pásmo. Navíc byla informována i brazilská vláda, která ustanovila další karanténní oblasti po celé Amazonii. Zatím představovali ohroženou skupinu jen děti, starší lidé a lidé s poškozeným imunitním systémem. Zdraví dospělí nákaze odolávali. Pořád ale nevěděli skoro nic: neznali příčinu, způsoby přenosu ani léčbu. Ve Státech vzniklo na Instar Institute zvláštní oddělení, které se mělo věnovat hledání odpovědí na tyto otázky.

Nate pohlédl na Franka a Kelly. Frank měl položenou paži kolem sestřiných ramen. Kelly byla ještě pořád bledá. Jejich celá rodina, včetně Kellyiny dcery, stejně jako rodiny ostatních vědců a pracovníků v Instaru skončila v karanténě ústavu. Nikdo nevykazoval žádné příznaky nemoci, ale Kelly se i tak ve tváři jasně zračily obavy.

Nate se od nich odvrátil, aby jim dopřál trochu soukromí, a pokračoval dál.

Jedinou pozitivní zprávou za posledních čtyřicet osm hodin byla skutečnost, že už se nikdo další z jejich skupiny nestal obětí pralesa. Po zmizení desátníka DeMartiniho si všichni dávali pozor a brali si k srdci Natova a Kouweho varování ohledně nebezpečí v džungli, protože uznávali, že tito dva muži mají s Amazonii největší zkušenosti. Před vyloděním ze člunů teď všichni kontrolovali mělčiny, jestli se na nich neukrývá nějaký rejnok či paúhoř elektrický. Kouwe jim vysvětlil, jak se mají vyhýbat štírům a hadům. Nikdo si ráno neobouval boty, aniž by je nejprve řádně nevyklepal.

Nate se rozhlédl po táboře, obešel jej kolem dokola a hledal případná další rizika: ohnivé liány, hnízda mravenců, schované hady. Stávala se z toho běžná praxe.

Přitom si všiml dvou nových členů skupiny, kteří nahradili dosavadní ztráty. Právě sbírali dřevo. Oba měli hodnost vojínů první třídy a jednalo se o nováčky u rangerů: mohutný muž se silným bronxským přízvukem Eddie Jones a – překvapivě – jedna z prvních ženských příslušnic jednotek rangerů, Marie Carrerová. Zvláštní síly začaly přijímat ženské Uchazečky teprve před šesti měsíci, poté, co Kongresem prošel pozměňovací návrh příslušné legislativy. Tyto nové vojačky ovšem zatím nebojovaly v prvních liniích a místo toho byly nasazovány na mise jako tato.

Oba náhradníky k nim dopravil vrtulník ze základny ve Wauwai hned to ráno po nočním útoku. Spustili se dolů po laně a za nimi se snesly k zemi malé nádrže s palivem a s dalšími zásobami.

Šlo o kriticky důležitou a zároveň poslední dodávku. Od toho rána se expedice dostane mimo dolet hueyů, a přijde tak o leteckou podporu. Včetně dnešního dne už překonali téměř šest set kilometrů. Jediný stroj, který mohl dosáhnout až k nim, byl černý Comanche. Tuto štíhlou útočnou helikoptéru ale využijí pouze v případě nouze, jakým mohla být například evakuace zraněného člena výpravy nebo nutnost zaútočit na někoho ze vzduchu. Jinak se museli spoléhat sami na sebe.

Nate dokončil obhlídku a vrátil se do středu tábora, kde se desátník Conger skláněl nad hromadou větviček a pokoušel se sirkou podpálit hromadu opadaných listů pod hranicí z větviček. Seshora skápla kapka vody, která plamen uhasila. „Kčertu,“ zaklel mladý Texasan a znechuceně odhodil zápalku stranou. „Všechno je promáčené skrz naskrz. Mohl bych vybalit magnéziovou světlici a zkusit zapálit ji.“

„Těmi šetřte,“ rozkázal kapitán Waxman, který stál o krok dál. „Dáme si jen studený oběd.“

Manny opodál zasténal. Měl oblečení nasáklé vodou až na kůži. Sklíčeněji než on vypadal už jen jediný člen jejich týmu: Tor-tor. Jaguár zasmušile obcházel se staženýma ušima kolem svého pána a z kožichu mu kapala voda. Neexistuje žalostnější pohled než na mokrou kočku, byť třeba sedmdesátikilovou.

„Myslím, že bych dokázal pomoct,“ ozval se Nate.

Ostatní se po něm ohlédli.

„Znám jeden starý indiánský trik.“

Vrátil se do pralesa, aby vyhledal jeden konkrétní strom, jehož si všiml při obhlídce tábora. Manny a kapitán Waxman kráčeli za ním. Brzy našel vysoký strom s charakteristicky hrbolatou šedou kůrou. Vytáhl mačetu a zaťal ji do kmene. Zpod kůry se vyřinul silný proud rezavé pryskyřice. Dotkl se jí prstem a dal přivonět kapitánu Waxmanovi.

Kapitán začenichal. „Je to cítit jako terpentýn.“

Nate ukázal na strom. „Říká se mu kopal, což je odvozeno od aztéckého slova pro pryskyřici, copalli. Podobné stromy rostou ve všech deštných pralesích Střední a Jižní Ameriky. Používají se na řadu věcí: k hojení ran, léčbě průjmů, zmírňování příznaků nachlazení. Dokonce našel uplatnění v moderním zubařství.“

„Zubařství?“ podivil se Manny.

Nate pozvedl ulepený prst. „Jestli vám někdy zubař vyplňoval dutiny, máte v ústech trochu téhle hmoty.“

„A jak nám to má pomoct?“ zeptal se Waxman.

Nate si klekl a odhrábl vrstvu rozkládajících se listů u kmene. „Kopal je bohatý na uhlovodíky. Nedávno dokonce vyšla jedna práce, která popisuje jeho možné využití jako paliva. Pokud nalijeme do běžného motoru jeho pryskyřici, poběží stroj čistěji a účinněji než na benzin.“ Nate konečně našel to, co hledal. „Indiáni ovšem vědí o téhle jeho vlastnosti už celé věky.“

Stoupl si a ukázal jim hroudu zatuhlé smůly o velikosti lidské pěsti. Nabodl ji na ostrou větev a obrátil se na Waxmana. „Půjčíte mi zápalku?“

Kapitán Waxman jednu vyndal z nepromokavého obalu a podal mu ji.

Nate škrtl sirkou o kůru stromu a přidržel hořící zápalku u okraje pryskyřicové koule. Ta se okamžitě vzňala modrým plamenem. Nate ji pozvedl před sebe a vydal se k táborovému ohništi. „Indiánští lovci takhle zapalují ohně během bouřek už po staletí. Pryskyřice vydrží hořet několik hodin a od ní chytí i mokré dřevo.“

Plameny přilákaly pozornost dalších. Připojil se k nim Frank s Kelly a všichni sledovali, jak Nate pokládá hořící kouli smůly pod připravené listí a větvičky. Zanedlouho vzplály taky. Rozhořel se solidní oheň.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Frank a ohříval si ruce.

Nate si všiml, že na něj Kelly hledí s náznakem úsměvu na rtech. Jednalo se o první úsměv za uplynulých dvacet čtyři hodin.

Nate si odkašlal. „Neděkujte mně,“ zahučel. „Poděkujte indiánům.“

„K tomu možná budeme mít co nevidět příležitost,“ ozval se za nimi náhle Kouwe.

Všichni se otočili.

Profesor se k nim rychle blížil s desátníkem Jorgensenem.

„Objevili jsme vesnici,“ ohlásil Jorgensen s doširoka rozevřenýma očima. Ukázal ve směru, kterým se před chvílí vydali hledat potravu. „Necelého půl kilometru proti proudu. Je opuštěná.“

„Nebo tak aspoň vypadá,“ dodal Kouwe a střelil po Natovi významným pohledem.

Nate povytáhl obočí. Jde o ty samé indiány, kteří je tajně sledují? Projela jím vlna naděje. Obával se, že bouře smyje a zahladí veškeré stopy, které mohl po sobě zanechat Gerald Clark. Navíc se jednalo pouze o první závdavek nastávajícího období dešťů. Docházel jim čas. Ale teď…

„Měli bychom se ji okamžitě vydat prozkoumat,“ řekl kapitán Waxman. „Nejdřív ale chci, aby si ji obhlédl tým tří rangerů.“

Kouwe pozvedl paži. „Asi by bylo lepší, kdybychom se k ní přiblížili méně agresivním způsobem. Nyní už indiáni jistě vědí o naší přítomnosti. Mám za to, že právě proto je vesnice opuštěná.“

Kapitán Waxman otevřel ústa, aby dal najevo svůj nesouhlas, ale Frank ho umlčel zvednutou rukou. „Co navrhujete?“

Kouwe kývl na Nata. „Nechte tam jít nejprve nás dva… samotné.“

„To rozhodně ne!“ vyhrkl Waxman. „Nepůjdete tam bez ochrany.“

Frank si sundal z hlavy svou baseballovou kšiltovku a otřel si čelo. „Myslím, že bychom měli poslechnout profesora. Když tam vtrhneme s po zuby ozbrojenými vojáky, indiáni se nás jenom začnou bát. A my potřebujeme jejich spolupráci. Zároveň ale sdílím obavy kapitána Waxniana z toho, že byste se tam vy dva měli vydat sami.“

„Ať tedy s námi jde jen jeden ranger,“ řekl Nate. „A ten si ponechá pušku na rameni. Tihle indiáni tu sice žijí hodně izolovaně od civilizace, ale většinou moc dobře znají účinek střelných zbraní.“

„Já bych šla ráda s vámi,“ promluvila Anna Fongová, jejíž dlouhé černé vlasy se jí lepily na obličej a ramena. „Přítomnost ženy ve skupině by je mohla přesvědčit o tom, že nechováme nepřátelské úmysly. Indiánské nájezdné oddíly s sebou neberou ženy.“

Nate přikývl. „Doktorka Fongová má pravdu.“

Kapitán Waxman se zachmuřil. Zjevně se mu nelíbilo, že by měl dovolit civilistům, aby se vydali do neprozkoumaného ležení.

„V tom případě bych patrně jako vojenský doprovod měla jít já.“ Oči všech se otočily k vojínce Carrerové. Byla to nápadně krásná, snědá Latinoameričanka s nakrátko přistřiženými černými vlasy. Obrátila se na kapitána Waxmana. „Pane, pohlížejí-li indiáni na ženy jako na méně nepřátelské, jsem pro tuto misi nejvhodnější.“

Waxman konečně neochotně přikývl. „Dobře. Prozatím budu věřit hodnocení profesora Kouweho. Ale chci mít zbytek jednotky do vzdálenosti sta metrů od vás. A chci taky neustálé rádiové spojení.“

Frank se podíval na Nata a Kouweho.

Ti přikývli.

Frank si spokojeně odkašlal. „Tak se do toho pusťme.“

Kelly sledovala, jak se tábor rozpadá na menší oddíly. Nate, Kouwe, Anna Fongová a vojínka Carrerová už odráželi na motorovém člunu od břehu a mířili proti proudu. Kapitán Waxman vybral tři muže a odváděl je ke druhému plavidlu. Budou pádlovat sto metrů za první skupinou, aby zůstávali v bezpečné vzdálenosti, ale zároveň i dostatečně blízko pro případ, že by bylo třeba jejich pomoci. Tři další rangeři pod velením desátníka Jorgensena se vydají k vesnici po souši. I tento oddíl zaujme pozici sto metrů od vesnice. Zatím si malovali tváře pralesními maskovacími barvami.

K této poslední skupině se pokoušel vnutit i Manny, ale kapitán Waxman ho odmítl. „Všichni ostatní civilisté zůstanou tady.“

Kelly tedy mohla také pouze přihlížet, jak ostatní vyrážejí za svými úkoly. Dva rangeři – nováček vojín Eddie Jones a desátník Tom Graves – zůstali v táboře jako stráže. Jakmile se ostatní vzdálili, Kelly zaslechla, jak Jones bručivě šeptá Gravesovi: „Jak to, že jsme tu museli zůstat jako zatracení pasáci ovcí?“

Desátník Graves neodpověděl a hleděl sklesle do deště. Zjevně pořád truchlil po svém bratrovi Rodneym.

Kelly osaměla a přešla k Frankovi. Jako nominální velitel této operace měl její bratr právo trvat na tom, že se přidá k některému z oddílů, jež byly vyslány k domorodé vesnici, ale on raději zůstal tady. Kelly věděla, že se tak nerozhodl ze strachu, ale z obav o svou sestru.

„Olin připravil satelitové připojení,“ řekl jí Frank a objal ji paží. „Jakmile budeš chtít, můžeme si promluvit se Státy.“

Přikývla. Kousek od ohně se Olin krčil pod nepromokavou celtou, která chránila otevřený laptop a satelitovou anténu. Rychle ťukal do kláves a soustředěně se přitom mračil. Richard Zane mu nahlížel přes rameno.

Konečně se k nim Olin otočil a přikývl. „Hotovo,“ řekl. Kelly postřehla v jeho hlase stopu po ruském přízvuku. Dal se snadno přeslechnout, pokud ho člověk přímo nehledal. Olin před pádem komunistického režimu pracoval pro oddělení počítačového sledování v KGB. Zběhl do Spojených států pouhých několik měsíců před pádem Berlínské zdi. Jeho znalosti techniky a ruských systémů mu vynesly pozici u Ředitelství vědy a technologie v CIA.

Frank odvedl Kelly ke skládacímu křeslu před laptopem. Od okamžiku, kdy se Kelly dozvěděla o nákaze, trvala na tom, aby ji informovali o všech novinkách dvakrát denně. Naoko proto, aby obě strany věděly o všem, co se děje, ale ve skutečnosti chtěla mít jistotu, že jsou všichni v rodině zdrávi. Matka, otec i dcera. Všichni stáli v epicentru jejího zájmu.

Seděla v křesle a nedůvěřivě sledovala, jak Olin uhýbá stranou. Nikdy se v jeho blízkost nedokázala plně uvolnit. Snad proto, že dříve patřil ke KGB, a ona vyrostla s otcem, jenž pracoval pro CIA. Nebo snad kvůli dlouhé jizvě, která se tomu muži táhla pod krkem od jednoho ucha k druhému. Olin tvrdil, že v KBG pracoval jenom s počítači. Pokud to ale byla pravda, tak kde přišel k té jizvě?

Olin významně ukázal na obrazovku. „Za třicet sekund by se mělo navázat spojení.“

Kelly hleděla na odpočítávající se čísla na počítačové obrazovce. Jakmile dosáhla nuly, objevila se tvář jejího otce. Byl oblečen neformálně – měl napůl rozvázanou kravatu a sundal si sako.

„Vypadáš jako utopená krysa,“ poznamenal na úvod z chvějícího se obrazu.

Kelly se malinko usmála a přejela si rukou po mokrých vlasech. „Začaly deště.“

„To vidím.“ Otec jí úsměv oplatil. „Jak to tam u vás vypadá?“

Frank se naklonil kupředu do záběru a stručně seznámil otce s nejnovějším objevem.

Kelly mezitím poslouchala vzdalující se hučení Natova člunu. Voda a prales si tu pohrávaly s akustikou. Zvuk motoru stále zněl, jako kdyby přicházel odněkud zblízka, ale náhle zmlkl. Určitě už dorazili k vesnici.

„Dávej pozor na sestru, Franku,“ řekl otec na konec jejich rozhovoru.

„Provedu, pane.“

Nyní byla na řadě Kelly. „Co matka a Jessie?“ zeptala se a mimoděk sevřela obě ruce v pěst.

Otec se konejšivě usmál. „Obě jsou jako rybičky. My všichni. Úspěšně jsme odřízli všechna rizika nákazy a celé západní křídlo institutu jsme změnili v dočasnou rodinnou ubytovnu. Vzhledem k tomu, kolik tu je členů MEDEA, tady máme dvacet čtyři hodiny denně lékařskou péči.“

„Jak to zvládá Jessie?“

„Je jí šest let,“ odpověděl otec a pokrčil rameny. „Nejdřív se trochu bála, protože se dostala do cizího prostředí, ale teď si to užívá s dětmi ostatních zaměstnanců. Ostatně – co kdyby ses jí zeptala osobně?“

Kelly se narovnala, když jí z obrazovky zamávala Jessie. „Ahoj, mami!“

Kelly se zalily oči slzami. „Ahoj, broučku. Bavíš se?“

Její dcera horlivě přikývla a vylezla si dědečkovi na klín. „Měli jsme čokoládový dort a jezdila jsem na poníkovi!“

Kellyin otec potlačil smích a promluvil přes hlavu své vnučky. „Nedaleko tu je menší farma, která spadá do zóny karantény. Přivedli sem poníka, aby se děti trochu zabavily.“

„To zní skvěle, zlato. Přála bych si, abych mohla být s tebou.“

Jessie se neklidně zavrtěla. „A víš, co ještě? Jde sem klaun a bude dělat zvířecí balónky.“

„Klaun?“

Její otec zašeptal stranou. „Doktor Emory z histopatologie. Je v tom zatraceně dobrý.“

„Poprosím ho, aby mi udělal opici,“ řekla Jessie.

„To je báječné.“ Kelly se naklonila blíž, aby plně vstřebala pohled na svého otce a dceru.

Jessie ještě chvíli rozváděla téma klaunů a poníků, ale nakonec ji dědeček zvedl z klína. „Je čas, aby tě paní Gramercyová odvedla zpátky do třídy.“

Jessie našpulila rty, ale poslechla.

„Měj se, zlato,“ zavolala za ní Kelly. „Mám tě moc ráda!“

Jessie znovu horlivě zamávala. „Ahoj, mami! Ahoj, strejdo Frankie!“

Kelly se musela ovládnout, aby se nedotkla obrazovky.

Jakmile Jessie zmizela, na otcově tváři se rozlil pochmurnější výraz. „Všechny zprávy nejsou tak radostné.“

„Co se děje?“ zeptala se Kelly.

„Proto tu taky není tvá matka. Vypadá to sice, že tady jsme situaci zvládli, ale epidemie na Floridě se šíří. Přes noc se v miamských nemocnicích objevilo šest nových případů a dalších dvanáct v odlehlejších nemocnicích. Karanténní zóna se rozšiřuje, ale myslíme si, že jsme nezabezpečili oblast včas. Tvá matka spolu s ostatními monitoruje hlášení z celého státu.“

„Můj bože,“ vydechla Kelly.

„Během posledních dvanácti hodin počet případů vyšplhal k číslu dvacet dva. Úmrtí máme osm. Podle scénářů, vypočtených nejlepšími epidemiology v zemi, se tato čísla budou každých dvanáct hodin zdvojnásobovat. Podél Amazonky už vlastně počet obětí dosáhl skoro pěti set.“

Kelly v duchu rychle počítala a z obličeje se jí ztrácela veškerá barva. Frankova ruka na jejím rameni se sevřela o něco pevněji. Za několik dní budou v USA desítky tisíc případů.

„Prezident právě podepsal rozkaz k mobilizaci floridské Národní gardy. Oficiálně kvůli epidemii virulentní jihoamerické chřipky. Konkrétní informace o tom, jak se sem dostala, jsou drženy pod pokličkou.“

Kelly se odtáhla od obrazovky, jako kdyby vzdálenost mohla zmenšit hrůzu celé situace. „Byla objevena nějaká léčba?“

„Zatím ne. Antibiotika ani protivirové preparáty zřejmě vůbec nepomáhají. Můžeme u nemocných jen zmírňovat příznaky – nitrožilně jim podávat tekutiny, snižovat horečku a ulevovat jim od bolesti. Dokud nebudeme vědět, co tu chorobu způsobuje, nemůžeme s ní pořádně bojovat.“ Kellyin otec se naklonil k obrazovce. „Proto je váš výzkum v terénu kriticky důležitý. Zjistíte-li, co se stalo s agentem Clarkem, možná zároveň objevíte i lék.“

Kelly přikývla.

Frank chraptivě zašeptal: „Uděláme, co je v našich silách.“

„Pak vás tedy raději nebudu dál zdržovat od práce.“ Po krátkém rozloučení bylo spojení ukončeno.

Kelly se podívala na svého bratra. Po jednom boku mu stál Manny a po druhém Richard Zane.

„Co jsme to udělali?“ ozval se Manny. „Možná měl někdo ve Wauwai poslechnout toho indiánského šamana a spálit Clarkovo tělo.“

Zane zavrtěl hlavou a zamumlal: „To by nepomohlo. Ta nemoc by se dřív nebo později stejně dostala z pralesa. Bylo by to jako s AIDS.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Kelly a otočila se k němu.

„Epidemie AIDS vypukla, když byla do africké džungle postavena dálnice. Narušujeme prastaré ekosystémy a nevíme, co přitom probudíme.“

Kelly vstala ze skládacího křesla. „Pak to musíme zastavit. Prales nám sice možná přivodil AIDS, ale zároveň nám proti té chorobě poskytuje ty nejlepší léky. Sedmdesát procent preparátů proti AIDS je odvozeno z tropických rostlin. Jestliže tedy tato nová nemoc pochází z džungle, proč by tu nemohl být i lék na ni?“

„Jen abychom ho dokázali najít,“ poznamenal Zane.

Mannyho jaguár náhle zavrčel, otočil se a s našpicovanými boltci se přikrčil k zemi. Oči upíral do pralesa za nimi.

„Co s ním je?“ zeptal se Zane a o krok ustoupil.

Manny se ohlédl po stinném deštném pralese. Tor-tor nepřestával vydávat varovné hrdelní vrčení. „Zachytil nějaký pach… Něco tam je.“

Nate přešel po úzké stezce k malé indiánské vesnici, která se skládala z jediné velké kruhové chýše, uprostřed otevřené k nebi. Když se k ní blížil, neslyšel žádný z obvyklých zvuků, jež vycházejí z shabana. Žádní dohadující se huyas, žádný křik žen po dalších banánech, žádný dětský smích. Panovalo tu strašidelné a zneklidňující ticho.

„Ta stavba je rozhodně janomamská,“ poznamenal Nathan tiše směrem ke Kouwemu a Anně Fongové. „Ovšem malá. Pravděpodobně tu nežije víc než třicet vesničanů.“

Za nimi kráčela vojínka Carrerová, která svírala v obou rukách svoji zbraň s hlavní skloněnou k zemi. Něco šeptala do mikrofonu vysílačky.

Anna zírala s doširoka rozevřenýma očima na shabano.

Nate ji zarazil, než stačila projít vchodem dovnitř. „Už jste někdy byla mezi Janomamy?“

Anna zavrtěla hlavou.

Nate si přiložil dlaně k ústům. „Klock, klock, klock“ zvolal. Pak o něco tišeji vysvětlil Anně: „Ať už vypadá opuštěně nebo ne, nikdy nesmíte vstoupit do janomamské vesnice, aniž byste se předem ohlásila. Pokud to uděláte, koledujete si o šíp do zad. Mají sklon k tomu, že nejprve střílí, a teprve potom se ptají.“

„Na takovém postupu není nic špatného,“ zahučela za ním vojínka Carrerová.

Stáli poblíž vchodu celou minutu, než Kouwe promluvil. „Nikdo tu není.“ Mávl paží za sebe. „U řeky nejsou žádné kánoe ani rybářské náčiní. Žádné poplašné volání yebisů.“

„Yebisů?“ zopakovala Carrerová.

„Labuť se šedými křídly,“ odpověděl Nate. „Takové skutečně ošklivé káčátko. Indiáni je využívají jako opeřené hlídací psy. Kdykoliv se někdo přiblíží, spustí povyk.“

Rangerka přikývla. „Takže žádné slepice, žádní indiáni.“ Pomalu se otočila kolem své osy a rozhlížela se přitom po pralese, jenž je obklopoval. Nehodlala polevit v ostražitosti. „Nechte mě vejít první.“

Pozvedla zbraň o něco výš a na okamžik se zastavila u nízkého vchodu. Sklonila se a vešla dovnitř. Po chvilce se opět vynořila s hlavou těsně u stěny z banánovníkových listů a úsečně oznámila: „Všude čisto. Ale držte se za mnou.“

Poté se přesunula do středu kruhové stavby. Zbraň držela připravenou k výstřelu, ale hlaveň měla obrácenou k zemi, jak Nate doporučoval. U Janomamů se namířený šíp na jiného kmenového příslušníka rovnal vyhlášení války. A protože Nate netušil, jak dobře tito konkrétní indiáni znají střelné zbraně, nechtěl v tomto okamžiku poskytovat prostor mylným interpretacím a nedorozuměním.

Nate, Kouwe a Anna vstoupili do shabana najednou.

Jednotlivé rodinné jednotky kolem nich byly od sebe odděleny závěsy z tabákových listů, vydlabanými tykvemi na vodu a košíky. Ze stropních trámů se houpala prázdná visutá lůžka. Na ústředním prostranství ležely dvě převrácené kamenné mísy vedle třecího kamenu a kolem nich byla po zemi rozsypaná mouka.

Všechny vylekal náhlý vzlet papouška, hýřícího výraznými barvami, který hřadoval na hromadě hnědých banánů.

„To se mi nelíbí,“ ozval se Kouwe.

Nate věděl, jak to profesor myslí, a přikývl.

„Proč?“ zeptala se Carrerová.

„Když se Janomamové přesunují na nové místo, buď staré shabano spálí, nebo z něj přinejmenším odnesou všechny užitečné věci.“ Kouwe ukázal kolem. „Podívejte se na všechny ty koše, lůžka a sbírky per. To by tu nenechali.“

„Co je mohlo přimět k tak náhlému odchodu?“ otázala se Anna.

Kouwe pomalu zavrtěl hlavou. „Něco je muselo vyděsit.“

„My?“ Anna se rozhlédla. „Myslíte, že věděli o našem příjezdu?“

„Kdyby tu byli, jsem si jistý, že by věděli o tom, že se blížíme. Mívají vždy v lesích kolem vesnic rozestavěné hlídky. Neřekl bych ale, že je k tak uspěchanému odchodu z tohoto shabana vyprovokovala naše skupina.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Nate.

Kouwe přešel k okraji obytných místností. „Všechna ohniště jsou studená.“ Dloubl do hromady banánů, na níž se před chvílí krmil papoušek. „Jsou napůl shnilé. Janomamové by takhle neplýtvali jídlem.“

Nate hned pochopil. „Takže máte za to, že vesnice je opuštěná už nějakou dobu.“

„Odhaduji, že přinejmenším týden.“

„Kam odešli?“ napadlo Annu.

Kouwe stál na místě a pomalu se otáčel kolem. „Těžko říct, ale je tu ještě jedna drobnost, která by mohla být docela významná.“ Pohlédl na Nata, jestli si jí také všiml.

Nate si zamračeně prohlížel janomamská obydlí. Vtom se mu rozbřesklo. „Všechny zbraně jsou pryč.“ Mezi opuštěnými předměty neviděl jediný šíp, luk, kyj ani mačetu.

„Ať už je přimělo k útěku cokoliv,“ řekl Kouwe, „báli se o holé životy.“

Vojínka Carrerová se k nim přisunula blíž. „Jestli máte pravdu a tahle vesnice je opuštěná už dlouho, měla bych zavolat svou jednotku.“

Kouwe přikývl.

Odstoupila od nich a promluvila do vysílačky.

Kouwe mlčky mávl na Nata, aby s ním poodešel kousek stranou a mohli si spolu promluvit o samotě. Anna prozkoumávala jedno obydlí a prohlížela si předměty, jež tu indiáni zanechali.

Kouwe zašeptal: „Tihle Janomamové nás nesledovali.“

„Kdo tedy?“

„Nějaká jiná skupina… Pořád si nejsem jistý, zda to byli vůbec indiáni. Myslím, že nastal čas, abychom informovali Franka a kapitána Waxmana.“

„Domníváte se, že ať už ty indiány vystrašil kdokoliv, teď jde po nás?“

„To nevím jistě, ale všechno, co přiměje Janomamy k útěku z jejich domovů, by nás mělo znepokojovat.“

Mezitím ustalo vytrvalé mrholení. Hradba oblaků se počínala trhat a mezi mraky pronikaly jasné paprsky odpoledního slunce. Po tak dlouhém období šera je jeho záře oslňovala.

Nate slyšel, jak se v dálce se zakašláním probral k životu motor. Blížil se sem kapitán Waxman se svými rangery.

„Jste si jistý, že bychom jim to měli říct?“ zeptal se Nate.

Než stačil Kouwe odpovědět, přišla k nim Anna. Ukázala k obloze na jihu. „Podívejte se na všechny ty ptáky!“

Nate pohlédl naznačeným směrem. Z korun stromů vzlétali rozmanití opeřenci, aby si po dešti usušili křídla a vydali se opět za hledáním potravy. Asi tři čtvrtě kilometru od nich se ale z baldachýnu listoví vzneslo obrovské hejno černých ptáků jako tmavá mlha. Byly jich tisíce.

Ach bože. Nate přešel k vojínce Carrerové. „Půjčte mi dalekohled.“

Ani ona nespouštěla oči z podivného ptačího tance. Sňala si z krku dalekohled a podala jej Natovi. Ten si jej přiložil k očím a zatajil dech. Chvilku mu trvalo, než zaostřil na svůj cíl. Díky přiblížení se hejno rozpadlo na jednotlivé ptáky, malé i velké. Mnoho z nich spolu ve vzduchu bojovalo a útočilo na sebe. Přes jejich rozdíly ale všichni sdíleli jednu společnou vlastnost.

„Supi,“ řekl Nate a oddálil dalekohled od očí.

Kouwe k němu přistoupil. „Jejich tolik…“

„A několika různých druhů.“

„Měli bychom to prozkoumat,“ podotkl Kouwe. V jeho očích si Nate přečetl starost, kterou pociťovali všichni. Nezvěstní indiáni… supi… Jednalo se o neblahé znamení.

„Ne dřív, než sem dorazí jednotka,“ varovala je Carrerová.

Hučení druhého člunu se přiblížilo a ztichlo. Za pár minut už do shabana vstupoval kapitán Waxman a tři další rangeři. Vojínka Carrerová je rychle obeznámila se situací.

„Poslal jsem rangery, kteří byli rozmístěni v lese, aby se vrátili do tábora,“ řekl kapitán Waxman. „Všichni se přesunou sem. Mezitím zjistíme, co tam přilákalo ty ptáky.“ Ukázal na tři členy svého oddílu: vojínku Carrerovou, desátníka Congera a seržanta Kostose.

„Chtěl bych jít s nimi,“ ozval se vzápětí Nate. „Znám prales líp než kdokoliv jiný.“

Po krátké odmlce si kapitán Waxman povzdychl. „To jste už prokázal.“ Pokynul jim, aby se vydali na cestu. „Zůstaneme v kontaktu.“

Když odcházeli, slyšel Nate, jak Kouwe přistupuje k Waxmanovi. „Kapitáne, je tu něco, co byste měl, myslím, vědět…“

Nate sklonil hlavu a prošel nízkým východem z shabana. Byl rád, že nemusel zůstat uvnitř. Dokázal si představit, že kapitána Waxmana nijak nepotěší, až zjistí, že si Kouwe nechával pro sebe informaci o nočním sledování. S radostí přenechal vysvětlování diplomatickému profesorovi.

V džungli hned dva vojáci, Conger a Kostos, zaujali vedoucí postavení, za nimi kráčel Nate a skupinku uzavírala Carrerová, která jim hlídala záda.

Pohybovali se vlhkým pralesem co nejrychleji, ale dávali si pozor na kluzké bahno a silnou vrstvu promáčených listů. Malý pramen, který se za nimi vléval do řeky, zřejmě mířil stejným směrem. Podél něj se napojili na starou loveckou stezku, která jim umožnila ještě zrychlit.

Nate si na ní všiml bosých šlépějí. Staré stopy téměř smyl déšť. Bosé. Ukázal jednu z nich vojínce Carrerové. „Indiáni určitě utíkali právě tudy.“

Přikývla a pokynula mu, aby pokračoval v cestě.

Nate se zamyslel nad touto podivnou skutečností. Jestli je něco vyděsilo, proč utíkali pěšky? Proč neuprchli po řece?

Průzkumný oddíl kráčel dál a stoupal do kopce podél potůčku. I přes ostré tempo Nate držel s rangery krok. Prales kolem nich byl neobvykle tichý, skoro jako kdyby ho něco umlčelo. Panovala tu strašidelná atmosféra a Nate náhle litoval, že nechal brokovnici v táboře.

Tak moc dával pozor na cestu, aby neuklouzl a aby ho nepřekvapilo nějaké skryté nebezpečí, že to téměř minul. Zastavil se a zalapal po dechu.

Vojínka Carrerová do něj zezadu málem narazila. „Sakra. Příště něco řekněte.“

Ostatní dva rangeři si nevšimli, že se Nate s Carrerovou zastavili, a pokračovali ve výstupu.

„Potřebujete odpočinek?“ zeptala se Nata Carrerová se škádlivým pohrdáním.

„Ne,“ odpověděl Nate a ztěžka popadal dech. „Podívejte.“

K malé větvi někdo přišpendlil kousek vybledlého žlutého materiálu. Byl malý, asi o polovinu menší než standardní hrací karta a zhruba čtvercový. Nathan ho uvolnil od větve.

„Co to je?“ nahlédla mu Carrerová přes rameno. „Něco indiánského?“

„Ne, to sotva.“ Přejel po předmětu prsty. „Myslím, že to je polyester. Umělá hmota.“ Rozhlédl se po větvi, k níž byl útržek připevněn. Tenkou větev někdo odřízl, nikoliv odlomil. Když si prohlížel její konec, upoutalo jeho pozornost několik hrubých značek na kmeni. „Co je tohle?“

Natáhl se k nim a setřel z kmene dešťovou vodu. „Můj bože…“

„Co je?“

Nathan uhnul stranou, aby se jeho společnice mohla také podívat. Do kůry stromu někdo vyryl šifrovaný vzkaz.

Vojínka Carrerová uznale hvízdla a naklonila se o něco blíž. „To G a C vpravo dole…“

„Gerald Clark?“ doplnil Nate její myšlenku. „Podepsal se tu. Šipka určitě ukazuje ve směru, z něhož přišel… nebo přinejmenším kde bychom mohli objevit další vzkaz.“

Carrerová pohlédla na zápěstní kompas. „Jihozápadně. Ukazuje to správně.“

„Ale co ta čísla? Sedmnáct a pět.“

Vojačka zamyšleně nakrabatila čelo. „Třeba jde o vojenský zápis data. Den a měsíc.“

„To by znamenalo sedmnáctého května? Skoro před třemi měsíci.“ Nate se k ní otočil, aby se zeptal na její odhad, ale Carrerová k němu pozvedla otevřenou dlaň. Druhou rukou si přidržovala v uchu sluchátko vysílačky.

Promluvila do mikrofonu. „Rozumím. Jdeme tam.“

Nate tázavě povytáhl obočí.

„Conger a Kostos,“ řekla. „Našli těla.“

Nate cítil, jak se mu sevřely útroby.

„Pojďte,“ dodala Carrerová stroze. „Chtějí znát váš názor.“

Nate přikývl a vydal se po stezce dál. Vojínka Carrerová za ním cestou seznámila kapitána Waxmana s jejich objevem.

Nate shlédl dolů a uvědomil si, že v ruce pořád ještě drží útržek toho žlutého materiálu. Vzpomněl si, že se Gerald Clark vypotácel z pralesa bosý a jen v kalhotách. Použil snad k označení míst se vzkazy vlastní košili? Něco na způsob stezky z drobečků, které vedou tam, odkud přišel?

Promnul ten kus látky mezi prsty. Po čtyřech letech držel v ruce první hmatatelný důkaz, že přežil alespoň někdo z otcovy výpravy. Zatím Nate nechoval žádné naděje, že by jeho otec mohl být stále naživu. Vlastně si odmítal tuto možnost třeba jen připustit – po tak dlouhé době, poté, co se jakžtakž vyrovnal s jeho smrtí. Bolest z toho, že by ztratil otce podruhé, by patrně nezvládl. Ještě chvilku hleděl na žlutý útržek a pak jej uložil do kapsy.

Cestou vzhůru do kopce přemítal nad tím, jestli najdou další podobné značky. Nemohl to sice nijak vědět, ale byl si jistý jednou věcí. Nepřestane pátrat, dokud neodhalí tajemství otcova osudu.

Carrerová za ním zaklela.

Nathan se po ní ohlédl. Vojínka si zakrývala ústa a nos rukou. Teprve v tu chvíli si Nate všiml toho pachu. Zkažené maso a vnitřnosti.

„Tady!“ zavolal na ně někdo zepředu. Seržant Kostos. Stál o deset metrů dál, ale v maskovacím úboru splýval se skvrnitým pozadím.

Nate došel až k němu a naskytl se mu hrůzný pohled.

„Ježíši Kriste,“ vydechla Carrerová.

Desátník Conger, mladší Texasan, čekal ještě kus před nimi a před obličejem si držel kapesník. Stál přímo uprostřed jatek. Odháněl puškou supy a kolem něj se zvedaly roje much.

Všude kolem ležela natažená těla: na cestě, mezi stromy, některá napůl v pramenu. Muži, ženy, děti. Na první pohled vypadali jako indiáni, ale dalo se to těžko určit. Všechna těla měla ohlodané tváře, končetiny obnažené až na kosti a rozervané vnitřnosti. Mrchožrouti s nimi učinili krátký proces a zbytek nechali mouchám, dalšímu hmyzu a červům. Jen z drobného vzrůstu těl se dalo usuzovat na jejich janomamský původ. Nezvěstní vesničané. A podle počtu mrtvých šlo o celou vesnici.

Nathan zavřel oči. Představil si vesničany, s nimiž pracoval v minulosti: malou Tamu a šlechetného Takaha. Náhle se mu udělalo zle, seběhl ze stezky a naklonil se nad potůčkem. Zhluboka dýchal a marně bojoval s rostoucí nevolností. Nakonec se mu křečovitě sevřel žaludek a do tekoucí vody, posílené nedávným deštěm, dopadly jeho žaludeční šťávy. Nate zůstal v předklonu, rukama se opíral o kolena a ztěžka oddechoval.

Kostos za ním vyštěkl: „Nemáme celý den, Rande. Co se tu podle vás stalo? Útok jiného kmene?“

Nate se nedokázal pohnout – nedůvěřoval svému žaludku, že by zůstal v klidu.

Připojila se k němu vojínka Carrerová a položila mu soucitně dlaň na rameno. „Čím dřív s tím budeme hotovi,“ řekla jemně, „tím dřív budeme moci odejít.“

Nathan přikývl, naposledy se zhluboka nadechl a přinutil se k tomu, aby se vrátil zpátky k výhledu na masakr. Rozhlédl se po mrtvých tělech a vykročil k nim blíž.

„Tak co si myslíte?“ zeptala se Carrerová.

Nate cítil v ústech chuť žaludečních šťáv. Tiše odpověděl: „Museli utíkat v noci.“

„Proč?“ chtěl vědět Kostos.

Nate se po něm ohlédl a dloubl nohou do podlouhlého předmětu vedle jednoho z vesničanů. „Pochodeň. Na konci spálená na uhel. Vesničané prchali za hluboké tmy.“ Zkoumal těla a všiml si u nich jistého uspořádání. Za řeči ukazoval. „Při útoku se muži pokoušeli chránit ženy a děti. Když se jim to nepodařilo, druhou linii obrany tvořily ženy. Snažily se s dětmi utéct.“ Nate je upozornil na tělo ženy mezi stromy. V náručí jí spočívalo mrtvé dítě. Odvrátil se.

„Útok přišel od potoka,“ pokračoval. Zachvěla se mu ruka, když ukázal na množství mužských těl, nahromaděných u vody. „Něco je překvapilo. Neměli čas se pořádně bránit.“

„Mně je jedno, v jakém pořadí zemřeli,“ poznamenal Kostos. „Kdo je kčertu zabil?“

„Nevím,“ odpověděl Nate. „Žádné z těl není probodeno šípem ani oštěpem. Na druhou stranu si ale nepřítel mohl po útoku zbraně zase posbírat – jednak ze šetrnosti, a jednak proto, aby na místě činu nenechal žádné důkazy. U takhle roztrhaných těl není možné určit, které rány pocházejí od zbraní a které jsou od mrchožroutů.“

„Jinými slovy nemáte ani páru.“ Kostos zavrtěl hlavou a otočil se. Poodešel o několik kroků stranou a začal hovořit do vysílačky.

Nate si otřel vlhké čelo a zachvěl se. Co se tu u všech všudy přihodilo?

Kostos domluvil, vrátil se k nim a zvýšil hlas. „Dostali jsme nové rozkazy. Máme vzít jedno tělo, aby ho mohla prohlédnout doktorka O’Brienová – to, které je z nich nejméně poškozené –, a vrátit se s ním do vesnice. Nějací dobrovolníci?“

Nikdo se neozval. Seržant se nepříjemně uchechtl. „Dobře,“ řekl. „To jsem si myslel.“ Ukázal na vojínku Carrerovou. „Vy odvedete našeho útlocitného doktůrka zpátky do tábora. Tohle je práce pro muže.“

„Ano, pane.“ Carrerová pokynula Natovi, aby se vydal po stezce, jež vedla dolů do vesnice. Jakmile byli mimo doslech, zavrčela tiše: „Pitomec…“

Nate přikývl, ale popravdě byl jedině rád, že může opustit místo masakru, a vůbec mu nezáleželo na tom, co si o něm Kostos myslí. Chápal ovšem zlost své společnice. Mohl se pouze domýšlet, jakým mrzutostem musí čelit žena v jednotce složené ze samých mužů.

Zbytek zpáteční cesty uběhl v tichu. Když se přiblížili k shabanu, zaslechli hlasy a Nate mimoděk zrychlil krok. Bylo příjemné vrátit se mezi živé. Doufal, že někoho napadlo zapálit oheň.

Obcházeli shabano, aby se dostali ke vchodu, a přitom minuli vojína Eddieho Jonese, který stál na stráži. Za ním se proti hladině řeky rýsovaly dvě postavy rangerů. Další hlídky.

Eddie Jones je pozdravil a hned vyhrkl, co je nového. „Poslyšte, vy dva nebudete věřit, co jsme vylovili z pralesa.“

„Co?“ zeptala se Carrerová.

Jones trhl palcem ke vchodu. „Jděte se podívat na vlastní oči.“

Carrerová pokynula hlavní zbraně, aby Nate vešel první.

Uvnitř shabana spatřili na otevřeném ústředním prostranství menší shromáždění. Manny postával s Tor-torem stranou, a když si všiml Nata, pozdravil ho pozvednutou rukou, ale rty mu nezvlnil žádný úsměv na uvítanou.

Ostatní se dohadovali zvýšenými hlasy.

„Je to můj vězeň!“ hřímal kapitán Waxman. Stál u svých třech rangerů, kteří měli zbraně přiložené k ramenům a mířili jimi na někoho mimo dohled za skupinkou civilistů.

„Aspoň mu sundejte pouta ze zápěstí,“ přela se Kelly. „Vždyť má pořád svázané kotníky. Je to jen stařec.“

„Jestli chcete, aby s vámi spolupracoval,“ dodal Kouwe, „musíte na to úplně jinak.“

„On na moje otázky odpoví,“ řekl Waxman s jasnou výhrůžkou v hlase.

Frank si stoupl před něj. „Tohle je pořád moje výprava, kapitáne. A já nehodlám tolerovat týrání vězňů.“

To už Nate přešel nádvoří a připojil se k nim. Anna Fongová se po něm ohlédla a v očích jí svítil strach.

Richard Zane postával nepatrně stranou a ve tváři se mu usadil spokojený, samolibý úsměv. Kývl na Nathana. „Chytili jsme ho v džungli. Manny ho jaguár nám ho pomohl dohonit. Měl jste slyšet, jak křičel, když ho přišpendlil ke stromu.“

Zane uhnul a Nate konečně spatřil zajatce. V prachu ležel drobný indián se spoutanýma rukama i nohama. Bílé vlasy po ramena ho jednoznačně identifikovaly jako jednoho z kmenových starších. Něco si tiše mumlal a těkal pohledem mezi namířenými puškami a Tor-torem přecházejícím opodál.

Nate se zaposlouchal do indiánových slov. Janomamo. Přistoupil blíže. Jednalo se o šamanskou modlitbu, která měla ochraňovat před zlými silami. Nate si uvědomil, že jejich vězeň musí být šaman. Pocházel z vesnice? Přežil ta jatka?

Indián náhle upřel oči na Nata a rozšířily se mu nozdry. „Lpí na tobě smrt,“ oslovil ho ve svém rodném nářečí. „Ty víš. Tys to viděl.“

Natovi došlo, že stařec patrně ucítil pach masakru z jeho šatů a kůže. Klekl si k němu a řekl mu janomamsky. „Haya, starce. Kdo jsi? Jsi z téhle vesnice?“

Šaman zamračeně zavrtěl hlavou. „Tato vesnice je poznamenána shawari. Zlými duchy. Přišel jsem sem, abych se odevzdal Ban-ali. Ale dorazil jsem příliš pozdě.“

Hádky kolem Nata ustaly a všichni sledovali probíhající rozhovor. Kelly za ním zašeptala. „Na nikoho nepromluvil ani slovo. Dokonce ani na profesora Kouweho.“

„Proč hledáš Pokrevní jaguáry, Ban-ali?“

„Abych zachránil svou vlastní vesnici. Nedbali jsme jejich varování. Nespálili jsme tělo toho nabe, bílého muže, jehož Ban-ali označili za svého otroka. Teď všechny naše děti onemocněly zlými kouzly.“

Nate to náhle pochopil. Bílým mužem označeným Ban-ali určitě byl Gerald Clark. To by znamenalo… „Ty jsi z Wauwai.“

Indián přikývl a odplivl si na zem. „Proklínám to jméno. Proklínám den, kdy jsme vstoupili do vesnice nabeů.“

Nate si uvědomil, že jde o šamana, který se pokoušel vyléčit nemocné děti na misii a poté zapálil vesnici ve snaze ochránit ostatní. Podle svých vlastních slov ale selhal. Nákaza se stále šířila mezi janomamskými dětmi.

„Proč ses vydal sem? A jak ses sem dostal?“

„Sledoval jsem bělochovy stopy až k jeho kánoi. Viděl jsem její barvy. Věděl jsem, že přišel z této vesnice, a znal jsem cestu sem. Vydal jsem se pátrat po Ban-ali. Abych se jim odevzdal. Abych prosil o zrušení kletby.“

Nate se narovnal. Šaman se z pocitu provinilosti odhodlal k sebeobětování.

„Přišel jsem však příliš pozdě. Naživu byla už jen jedna žena.“ Střelil pohledem k místu masakru. „Dal jsem jí vodu a ona mi vyprávěla příběh své vesnice.“

Nate sebou trhl.

„Co říká?“ zeptal se kapitán Waxman.

Nate ho umlčel mávnutím ruky. „Co se tu stalo?“

„Lovci našli toho bílého muže před třemi úplňky. Byl nemocný a vychrtlý. Viděli jeho znamení. V hrůze ho uvěznili, protože se báli, že půjde do jejich vesnice. Vzali mu všechny věci a dali ho do klece, kterou nechali v pralese, aby si ho mohli jaguáři vyzvednout. Lovci ho krmili a starali se o něj, protože měli strach ublížit někomu, kdo patří Ban-ali. Nabe ale byl čím dál nemocnější. Pak, o úplněk později, onemocněl syn jednoho lovce.“

Nate přikývl. Infekce se šířila.

„Zdejší šaman prohlásil, že jsou stiženi kletbou, a požadoval bělochovu smrt. Chtěli spálit jeho tělo, aby utišili hněv Pokrevních jaguárů. Toho rána, kdy lovci přišli k jeho kleci, byl ale nabe pryč. Mysleli si, že si ho vyzvedli Ban-ali, a ulevilo se jim. Později toho dne však zjistili, že jim chybí jedna kánoe. To už ale bylo pozdě.“

Indián ztichl. „Během následujících dnů zemřel lovcův syn a onemocněli další lidé. Před týdnem jedna žena, která se vracela ze sběru banánů, objevila na vnější stěně shabana značku. Nikdo nevěděl, jak se tam dostala.“ Indián kývl k severozápadní části shabana. „Ještě tam je. Značka Ban-ali.“

Nate zastavil jeho vyprávění a obrátil se k ostatním. Rychle je seznámil s tím, co mu stařec řekl. Jeho slova všechny ohromila. Kapitán Waxman poslal Jorgensena, aby se podíval na naznačený úsek stěny.

Zatímco čekali na jeho návrat, Nate přesvědčil kapitána Waxmana, aby zajatci přeřízl zápěstní pouta. Waxman souhlasil, protože indián zjevně spolupracoval. Šaman teď seděl na zemi s polní láhví v ruce a vděčně pil.

Kelly si klekla vedle Nata. „Z lékařského hlediska dává jeho příběh jistý smysl. Když zdejší kmen izoloval Clarka v pralese, téměř se mu ho podařilo udržet v karanténě. Jak se ale Clarkova nemoc rozvíjela, buď se zvýšila jeho nakažlivost…, nebo se třeba ten lovec, jehož syn onemocněl, nějak kontaminoval. V každém případě se ta choroba dostala sem.“

„A kmen ztratil hlavu.“

Ve vchodu do shabana se objevil Jorgensen. Tvářil se pochmurně. „Ten staroch má pravdu. Na stěně je načmáraný stejný obrázek jako tetování na těle agenta Clarka.“ Znechuceně pokrčil nos. „Ale ta zatracená věc páchne, jako kdyby ji malovali prasečíma sračkama nebo něčím podobným. Pekelně to smrdí.“

Frank se zamračil a obrátil se k Natovi. „Zkuste zjistit, co ještě ten šaman ví.“

Nate přikývl a oslovil indiána. „Co se stalo, když objevili ten symbol?“

Šaman soustředěně svraštil tvář. „Ještě tu noc kmen utekl…, ale… něco si pro ně přišlo.“

„Co to bylo?“

Indián se zachmuřil. „Žena, která se mnou mluvila, umírala. Začínala mluvit z cesty. Říkala něco o tom, že je pozřela řeka. Snažili se utéct, ale pronásledovalo je to tím potokem a dostihlo je to.“

„Jenže co? Co je dostihlo? Ban-ali?“

Indián si lokl vody z láhve. „Ne, to ta žena neříkala.“

„Tak co tedy?“

Šaman se zadíval Natovi do očí, aby ukázal, že mluví pravdu. „Džungle. Podle ní z řeky vystoupila džungle a zaútočila na ně.“

Nathan se zamračil.

Stařec pokrčil rameny. „Víc nevím. Ta žena, stižená kletbou, zemřela a její duch se připojil ke zbytku kmene. Následující den, tedy dnes, jsem slyšel, jak se blížíte po řece, a vydal jsem se podívat, kdo jste.“ Ohlédl se na Mannyho jaguára. „Ale našli mě. Ulpěl na mně pach smrti, stejně jako na tobě.“

Nathan si sedl na paty. Pohlédl na Mannyho. Biolog měl Tor-tora přivázaného na vodítku, ale jaguár byl evidentně neklidný. Přecházel sem tam se zježenou srstí. Vyděšený.

Kouwe dokončil překlad pro ostatní. „To je vše, co ví.“

Waxman pokynul Jorgensenovi, aby uvolnil i šamanovy kotníky.

„Co si o jeho slovech myslíte?“ zeptala se Kelly, která stále klečela po Natově boku.

„Já nevím,“ odpověděl a znovu si vybavil rozložení těl nahoře na té stezce. Domníval se, že k útoku došlo z protějšího břehu potoka, ale jestli ta žena mluvila pravdu, zaútočilo na ně něco přímo z vody.

Připojil se k nim Kouwe. „Ten příběh je v souladu s legendami kolem Ban-ali. Říká se o nich, že dokážou svojí vůlí ovládat samotný prales.“

„Ale co potom mohlo vyjít z potoka a pobít všechny vesničany?“ zeptala se Kelly.

Kouwe pomalu zavrtěl hlavou. „To si vůbec neumím představit.“

Jejich pozornost přilákal nějaký pohyb u vchodu do shabana. Dovnitř se protáhl seržant Kostos a táhl za sebou provizorní vlek, na němž spočívalo mrtvé tělo. Jeden ze zmasakrovaných vesničanů.

Šaman za nimi vydal pronikavý výkřik.

Nate se k němu otočil.

Indián ustupoval s vytřeštěnýma očima. „Nepřinášejte kletbu sem! Přivoláváte na nás Ban-ali!“

Jorgensen se ho pokoušel zadržet, ale indián měl i ve svém pokročilém věku neuvěřitelnou sílu. Vyškubl se z rangerova sevření, utekl k jednomu obydlí a hbitě vyšplhal s pomocí visutého lůžka na střechu kolem celého shabana.

Jeden z rangerů pozvedl pušku.

„Nestřílejte!“ vykřikl Nathan.

„Skloňte zbraň, desátníku,“ rozkázal Waxman.

Šaman se zastavil na střeše a ohlédl se po nich. „Mrtví patří Ban-ali! Přijdou si pro to, co je jejich!“ Po těchto posledních slovech indián seskočil z druhé strany střechy do okolního pralesa.

„Přiveďte ho,“ pokynul Waxman dvěma vojákům.

„Nikdy ho nenajdou,“ poznamenal Kouwe. „Když je takhle vyděšený, zmizí v lese beze stopy.“

Ukázalo se, že profesor měl pravdu. Vyslaní vojáci janomamského šamana nenašli. Blížil se večer a Kelly se usadila v rohu shabana, aby se pokusila zjistit, co zabilo vesničany. Nate odvedl kapitána Waxmana a Franka ke stromu s vyrytými instrukcemi, které tu zanechal Gerald Clark.

„Určitě tu byl těsně předtím, než ho zajali,“ řekl Frank. „To je hrozné. Už byl tak blízko civilizace, ale pak ho chytili a uvěznili.“ Frank potřásl hlavou. „Skoro na tři měsíce.“

Když se vrátili do shabana, ostatní se chystali k přenocování: zapalovali ohně, ustanovovali hlídky a připravovali jídlo – rýži a ryby. Zítra měli v úmyslu opustit řeku a zahájit pozemní pochod ve stopách Geralda Clarka.

Při západu slunce Kelly konečně vyšla ze své provizorní pitevny. Usedla s dlouhým, unaveným povzdechnutím do skládacího křesla a za řeči hleděla do plamenů. „Pokud jsem to byla schopná zjistit, něco ho otrávilo. Vypadá to, že zemřel v křečích. Měl prokousnutý jazyk a stopy po prasklinách na páteři a končetinách.“

„Co ho otrávilo?“ zeptal se Frank.

„Na to bych potřebovala toxikologickou laboratoř. Dokonce ani nešlo poznat, jak se jed dostal do těla. Možná nějakým otráveným oštěpem, šípem nebo šipkou. Mrchožrouti to tělo příliš poničili na to, abych mohla zjistit něco bližšího.“

Nate sledoval západ slunce a poslouchal pokračující rozhovor. Vzpomínal na slova zmizelého šamana – přijdou si pro to, co je jejich – a přemítal o zdejším masakru i o šířící se epidemii, tady i ve Státech. Nemohl se zbavit zneklidňujícího dojmu, že jim všem dochází čas.

9. kapitola

Noční útok

14. SRPNA, 0.18 Amazonský prales

Kelly se vzbudila z noční můry a prudce se posadila na lůžku. Nepamatovala si, o čem konkrétně se jí zdálo – v mysli jí zbyly jen matné výjevy mrtvých těl a nějaké honičky. Podívala se na hodinky. Zářící ciferník ukazoval, že je krátce po půlnoci.

Většina ostatních spala. U ohně stál jediný ranger – jeho druh hlídal vchod do shabana. Kelly věděla, že další dvojice hlídek obchází venku. Zbytek skupiny ležel po dlouhém, hrozném dnu zachumlán na lůžkách.

Nijak ji nepřekvapilo, že ji trápí noční můry: masakr, potrhané tělo, jež pitvala, neustávající napětí. To vše zastiňoval stálý strach o její rodinu ve Virginii. Její podvědomí mělo spoustu materiálu, kterým se mohlo probírat během REM fáze spánku.

Večerní spojení se Státy neposkytlo o nic radostnější novinky než spojení polední. V USA bylo nahlášeno dvanáct nových případů a další tři nemocní zemřeli – dvě děti a jedna postarší vychovatelka z Palm Beach. V Amazonii se choroba šířila jako požár vyschlou stepí. Lidé se barikádovali v domovech nebo utíkali z měst. V ulicích Manausu se pálila mrtvá těla obětí.

Matka Kelly hlásila, že ve výzkumném týmu na Instaru se zatím nevyskytl jediný případ, ale ještě bylo příliš brzy na to, aby se mohli radovat, že jsou z nejhoršího venku. Nejnovější údaje, získané především z Amazonie, kde se onemocnění vyskytovalo delší dobu, naznačovaly, že se inkubační doba choroby pohybuje mezi třemi až sedmi dny. Všechno záleželo na původním zdravotním stavu oběti. Děti s horší výživou nebo napadené parazity onemocněly rychleji.

Pokud šlo o původce choroby, v CDC jednoznačně vyloučili, že jde o bakterii, ale testy na viry dosud pokračovaly. Zatím neznali příčinu.

Přestože už tato fakta byla sama o sobě dosti pochmurná, nepředstavovala ještě to nejhorší. Kellyina matka vypadala při satelitním spojení pobledle a nevyspale. „Víme, že k přenosu nemoci může docházet čistě vzdušnou cestou. Není třeba žádný fyzický kontakt.“ Kelly věděla, co z toho plyne. Při tak snadné cestě infekce lze jen velice obtížně zamezit šíření patogenu nějakou karanténou. A při tak vysoké úmrtnosti…

„Máme jedinou naději,“ řekla matka nakonec. „Potřebujeme najít lék.“

Kelly se natáhla po polní láhvi, kterou měla vedle lůžka, a napila se vody. Zůstala sedět a věděla, že hned tak neusne. Tiše vstala.

Hlídka u ohně si všimla jejího pohybu a otočila se k ní. Kelly měla na sobě stejné oblečení jako včera – šedé tričko a hnědé kalhoty – a jednoduše vklouzla do bot. Ukázala ke vchodu. Chtěla si protáhnout nohy, ale nepřála si rušit ostatní spáče.

Ranger přikývl.

Kelly se nehlučně vydala ke vchodu do shabana. Sklonila hlavu a prošla ven. Před vchodem stála na stráži vojínka Carrerová.

„Jen jsem potřebovala trochu čerstvého vzduchu,“ zašeptala Kelly.

Carrerová přikývla a ukázala zbraní k řece. „Nejste sama.“

Kelly si všimla postavy o pár metrů dál směrem k řece. Podle obrysu poznala, že jde o Nathana Randa. Byl tu sám, kromě dvou rangerů, kteří hlídkovali kus cesty proti proudu. Jejich pozice prozrazovala záře svítilen.

„Držte se v bezpečné vzdálenosti od vody,“ varovala ji vojínka Carrerová. „Nemáme dost čidel pohybu, abychom pokryli celý obvod tábora včetně řeky.“

„Budu.“ Kelly si až příliš dobře pamatovala, co se stalo s desátníkem DeMartinim.

Vydala se po stezce od shabana a naslouchala hučení písní pralesních kobylek, doprovázených tichým kvákáním bezpočtu žab. Ty zvuky ji uklidňovaly. V dálce tančily mezi větvemi stromů světlušky a opisovaly ladné oblouky nad řekou.

Nate zaslechl, jak se k němu blíží, a otočil se. Ze rtů mu visela cigareta s červeně žhnoucí špičkou.

„Já nevěděla, že kouříte,“ řekla Kelly, zastavila se vedle něj a hleděla z vrcholu břehu na vodní hladinu.

„Já nekouřím,“ odpověděl s úsměvem a vyfoukl dlouhý oblak dýmu. „Aspoň ne moc. Vyloudil jsem ji od desátníka Congera.“ Trhl palcem ve směru hlídkující dvojice. „Naposledy jsem jednu měl před čtyřmi nebo pěti měsíci, ale… já nevím…, asi jsem potřeboval nějakou výmluvu, abych šel sem. Abych se mohl projít.“

„Vím, jak to myslíte. I já jsem si vyrazila na příslovečný čerstvý vzduch.“ Natáhla k němu ruku.

Podal jí svoji cigaretu.

Zhluboka vdechla kouř a pomalu jej vyfukovala spolu se svým napětím. „Čerstvému vzduchu se nic nevyrovná.“ Vrátila mu ji.

Naposledy z ní potáhl, hodil ji na zem a zašlápl ji. „Tyhle věcičky vás zabijí.“

Stáli mlčky a sledovali pomalu plynoucí řeku pod sebou. Nad hladinou proletěli dva netopýři a někde v dálce zalkal jakýsi pták dlouhé, truchlivé sdělení.

„Bude v pořádku,“ řekl nakonec Nate téměř šeptem.

Kelly se na něj podívala. „Cože?“

„Vaše dcera Jessie… bude v pořádku.“

Kelly jeho slova tak ohromila, že chvíli nedokázala promluvit.

„Omlouvám se,“ zahučel Nate. „Pletu se do vašeho soukromí.“

Dotkla se jeho lokte. „Ne, jsem vám za to vděčná… opravdu. Jen jsem si nemyslela, že jsou moje obavy tak zjevné.“

„Možná jste výborná doktorka, ale především jste matka.“

Kelly zůstala chvíli zticha a pak promluvila: „Nejde jen o to. Jess je moje jediné dítě. Jediné dítě, které kdy budu mít.“

„Jak to myslíte?“

Kelly neuměla říct přesně, proč se o tom s Natem baví, jenže jí pomáhalo, když mohla své obavy vyslovit nahlas. „Při porodu Jessie nastaly komplikace… a musela jsem se podrobit akutní operaci.“ Střelila pohledem po Natovi, ale pak rychle sklopila oči. „Pak už jsem nemohla mít další děti.“

„To je mi líto.“

Unaveně se usmála. „Už je to dávno. Smířila jsem se s tím. Ale když je teď Jessie ohrožena.“

Nate si povzdychl a posadil se na padlý kmen. „Chápu to až příliš dobře. Jste tady v pralese, děláte si starosti o člověka, kterého hluboce milujete, ale musíte být silná a pokračovat dál.“

Kelly usedla vedle něj. „Jako vy, když se ztratil váš otec.“

Nate hleděl k řece a odpověděl monotónním hlasem. „A nejedná se jen o obavy a strach, ale taky o výčitky svědomí.“

Věděla přesně, co tím míní. Když je Jessie v nebezpečí, co ona dělá tady? Proč se potlouká po džungli? Měla by si zajistit první let domů.

Znovu se rozhostilo ticho a jeho bolestivost narůstala.

Kelly položila otázku, která v ní hlodala od prvního okamžiku, kdy Nata poznala. „Proč tu tedy jste?“

„Jak to myslíte?“

„Přišel jste v Amazonii o matku i o otce. Proč se sem vracíte? Nepůsobí vám to příliš velkou bolest?“

Nate si promnul dlaně a mlčky se zadíval na svoje boty.

„Omlouvám se. Nic mi do toho není.“

„Ne,“ řekl honem, pohlédl na ni a rychle odvrátil zrak. „Já… jen jsem litoval, že už jsem zadusil tu cigaretu. Teď bych si docela dal sluka.“

Usmála se. „Můžeme klidně změnit téma.“

„Ne, to je v pořádku. Jen jste mě zastihla nepřipraveného. Na vaši otázku se obtížně hledá odpověď a ještě obtížněji se pak převádí do slov.“ Nate se zaklonil. „Když jsem přišel o otce, když jsem se vzdal naděje, že ho ještě najdu, opravdu jsem odešel z pralesa a přísahal jsem, že se nikdy nevrátím. Ale bolest mě následovala do Států. Snažil jsem se ji utopit v alkoholu a otupit ji drogami, ale nic nefungovalo. Pak, asi před rokem, jsem přiletěl zpátky sem. Neuměl jsem vysvětlit proč. Přijel jsem na letiště, koupil jsem si letenku, a než jsem se nadál, přistával jsem v Manausu.“

Nathan se odmlčel. Kelly slyšela, jak vedle ní zhluboka oddechuje, plný emocí. Nejistě mu položila ruku na koleno. Beze slova ji zakryl vlastní dlaní.

„Jakmile jsem se vrátil do džungle, zjistil jsem, že snáším svou bolest lépe, že mě tolik nestravuje.“

„Proč?“

„Nevím. I když tu moji rodiče zemřeli, také tu žili. Tohle byl jejich skutečný domov.“ Nate zavrtěl hlavou. „Mluvím nesmysly.“

„Myslím, že nemluvíte. Tady si k nim připadáte nejblíž.“

Cítila, jak Nate vedle ní ztuhl. Dlouhou chvíli zůstal potichu.

„Nate?“

Chraptivě promluvil: „Dosud jsem to nedokázal formulovat slovy, ale máte pravdu. Tady v pralese jsou všude kolem mě. Vzpomínky na ně tu jsou nejsilnější. Na matku, když mě učila, jak mám rozemlít maniok na mouku…, na otce, když mě učil poznávat stromy jen podle listů…“ Otočil se k ní s rozzářenýma očima. „Tohle je můj domov.“

Po tváři se mu rozlil výraz radosti kombinované se smutkem. Uvědomila si, že se k němu naklání, přitahována hloubkou jeho emoce. „Nate.“

Oba vylekalo silné šplouchnutí. Několik metrů od břehu vyrazil do vzduchu metrový gejzír vody. Pod hladinou se mihlo něco velkého a vzápětí to zmizelo.

„Co to bylo?“ zeptala se napjatě Kelly, která se napůl zvedla z kmene, připravená utéct.

Nate jí položil paži kolem ramen a stáhl ji zase dolů. „Toho se není třeba bát. Je to jen boto, sladkovodní delfín. Jejich tu plno, ale jsou dost plaší. Většinou je spatříte jenom v takových odlehlých oblastech, jako je tato. Obvykle se pohybují v menších hejnech.“

Jako na potvrzení jeho slov vystříkly nad vodu další dva gejzíry, které rozprášily vodní tříšť vysoko do vzduchu. Tentokrát na ně byla Kelly připravená a stačila si povšimnout dvou hřbetních ploutví, které se obloukem zvedly nad hladinu, a poté se opět ponořily. Pohybovaly se velice rychle.

„Jsou pořádně hbití,“ poznamenala.

„Patrně loví.“

Znovu se klidně usadili na kmen stromu a kolem nich proplouvalo celé procesí delfínů. Nocí se nesl strašidelný zvuk klapání a hvízdání. Zanedlouho to vypadalo, jako kdyby byla celá řeka plná delfínů, co nejrychleji plujících po proudu.

Nate se zamračil a vstal.

„Co se děje?“ zeptala se Kelly.

„Nevím.“ Jeden z kytovců se prohnal mělčinou těsně pod jejich nohama. Narazil do bahnitého břehu, málem na něj vyletěl, ale pak se mocným máchnutím ocasu octl znovu ve větší hloubce. „Něco je vyděsilo.“

Kelly vstala také a připojila se k němu. „Cože?“

Nate zavrtěl hlavou. „Ještě jsem neviděl, že by se chovali takovým způsobem.“ Pohlédl ke dvěma hlídkujícím rangerům. I oni sledovali delfíny v řece. „Potřeboval bych víc světla.“

Rychle se vydal k vojákům. Kelly ho následovala s bušícím srdcem. Rangeři stáli v místě, kde se do řeky vléval potůček.

„Desátníku Congere, mohl bych si půjčit vaši baterku?“

„Jsou to jenom delfíni,“ ozval se druhý voják. Byl to seržant Kostos. Mračil se na oba nově příchozí. „Těch už jsme za nočních hlídek viděli spousty. Jenže to bylo, když jste všichni vyspávali ve svých postelích.“

Mladší voják dal najevo větší ochotu. „Tady ji máte, doktore Rande,“ řekl desátník Conger a podal Natovi baterku.

Nathan zamručel na znamení díků a vzal si ji. Sešel dolů ze břehu a posvítil si proti proudu. Kolem nich se stále hnali delfíni, ale už jich nebylo tolik. Kelly přihlížela, jak Nate rozšířil kužel světla a namířil jej na řeku.

„Sakra,“ zaklel Nate.

Na konci dosahu světla se hladina řeky čeřila jako stružka, jež se valí přes ostré kameny. Tvořila se na ní pěna a hlasitě bublala. Rozdíl byl v tom, že se tyto víry pohybovaly směrem k nim, dolů po proudu.

„Co to je?“ zeptala se Kelly.

Na mělčinu narazil další delfín, ale tenhle se nevrátil do hloubky. Zmítal se v mělké vodě a vydával vysoce posazené pištění. Nate na něj posvítil baterkou. Kelly zalapala po dechu a ustoupila o dva kroky dozadu.

Delfínovi chyběla ocasní ploutev. Měl roztržené břicho, z něhož visela střeva. Vzápětí strhl proud ubohé zvíře zpátky do řeky.

Nathan namířil svítilnu na řeku. Bílé vodní víry se k nim výrazně přiblížily.

„Co to je?“ zeptal se desátník Conger se silným texaským přízvukem. „Co se to děje?“

Ze směru proti proudu se k nim doneslo pronikavé kvičení prasete. Do vzduchu se vznesla hejna ptáků. Probuzené opice začaly podrážděně štěkat.

„Co se děje?“ zopakoval Texasan.

„Potřebuju vaše brýle pro noční vidění,“ pokynul mu Nate.

Kelly stála za jeho ramenem. „Co je to?“

Nate popadl rangerovy brýle. „Párkrát už jsem takové víry viděl – ale nikdy jich nebylo tolik.“

„Co je způsobuje?“ zeptala se Kelly.

Nate si nasadil brýle. „Piraně… trhající kořist.“

Přes čočky pro noční vidění celý svět zesvětlal a rozpustil se do monochromatické zeleně. Natovi chvilku trvalo, než zaostřil na vířící hladinu. Prstem pohnul teleskopickými čočkami, aby si přiblížil obraz. V bublající vodě zahlédl velké ploutve – delfíni, dostižení predátory se zuby ostrými jako břitva – a na zlomky sekundy také stříbrné záblesky smrtících ryb, které bojovaly o svou kořist.

„Jak nás to ohrožuje?“ ozval se Kostos pohrdavě. „Jen ať si ty zatracené ryby dají do nosu. Nás na pevné zemi nedostanou.“

Seržant měl pravdu, ale Nate si dobře pamatoval na těla zmasakrovaných indiánů… a na jejich strach z řeky. Byla to tato hrozba? Žilo ve zdejších vodách tolik piraní, že se sami indiáni báli cestovat v noci po řece? Proto utíkali pěšky? A tohle chování, takhle napadat delfíny… nedávalo žádný smysl. Nate dosud neslyšel o podobných jatkách.

Jeho pozornost přilákal jakýsi pohyb na okraji zorného pole. Odvrátil se od vodního víru a všiml si těla, které leželo na břehu. Vypadalo, že patřilo divokému praseti pekari. Tomu samému, které před chvílí tak vyděšeně kvičelo? Kolem těla poskakovalo několik menších zvířat, jež připomínala obrovské žáby, až na to, že se zakusovala do mrtvého prasete a táhla jeho tělo k vodě.

„Co to sakra…,“ zamumlal Nate.

„Co?“ zeptala se Kelly. „Co vidíte?“

Nate nastavil ještě větší přiblížení a zaostřil. Sledoval jedno z těch žabích stvoření, jak vyskakuje z vody a útočí na tělo prasete. Přidávala se k němu další, přeskakovala břeh a mizela ve vegetaci kolem řeky. Z pralesa vyběhla velká kapybara a pustila se podél bahnitého břehu. Připomínala čtyřicetikilové morče na zoufalém úprku. Najednou upadla, jako kdyby o něco zakopla. Její tělo zkroutily křeče. Z vod okamžitě vyletovali další tvorové a vrhali se na svou novou kořist.

Nate náhle věděl, na co se dívá. Stejný obrázek se musel naskytnout indiánům z vesnice. Vzpomněl si na šamanova slova. Džungle vystoupila z řeky a zaútočila na ně. Kapybara se o kus dál přestala zmítat a znehybněla. Nezmiňovala se Kelly o tom, že tělo toho indiána vykazovalo známky silných křečí?

Strhl si z očí brýle. Linie zčeřené vody od nich byla vzdálená pouhých třicet metrů. „Musíme dostat všechny pryč od řeky! Pryč od všech vodních toků.“

Seržant Kostos se zakabonil. „O čem to kruci mluvíte?“

Desátník Conger převzal od Nata brýle. „Možná bychom měli poslechnout doktora…“ Něco mu srazilo přilbu ke straně a dopadlo to s mokrým plácnutím na zem. „Ježíši Kriste.“

Nathan posvítil baterkou dolů. V bahně sedělo podivné stvoření, mírně omráčené nárazem. Vypadalo jako nestvůrný pulec, ale ve stádiu, kdy má vyvinuté svalnaté zadní nohy.

Než stačil kdokoliv zareagovat, skočilo zvíře znovu a zakouslo se Congerovi do stehna. Desátník vyjekl a pažbou pušky ho srazil stranou. Roztřeseně ustoupil o pár kroků. „Ta zatracená věc má zuby.“

Kostos dupl na tvora podrážkou boty, rozmáčkl ho a jeho zbytky odkopl ze břehu. „Už je nemá.“

Rychle se vydali od řeky. Conger si přidržoval ruku na zranění a kulhal s nimi. To zvíře mu prokouslo látku kalhot, a když ranger zvedl ruku, Nate si všiml na špičkách desátníkových prstů krve. „Prakticky to ze mě vykouslo kus masa,“ řekl Conger a nervózně se zasmál.

Zanedlouho se ocitli u vchodu do shabana.

„Co se děje?“ chtěla vědět vojínka Carrerová. Nate ukázal zpátky k řece. „Míří sem to, co zabilo ty indiány. Musíme odtud vypadnout.“

„Zatím zůstaňte na svém místě,“ přikázal Kostos Carrerové. „Congere, jděte si nechat ošetřit tu nohu a já zatím podám hlášení kapitánu Waxmanovi.“

„Lékárničku mám uvnitř,“ řekla Kelly.

Conger se opíral o bambusový sloup. „Seržante, necítím se moc dobře.“

Všichni se k němu otočili.

„Všechno se mi zamlžilo před očima.“

Kelly se k němu natáhla, aby mu poskytla pomoc. Nathan viděl, jak desátníkovi z koutků úst vytékají sliny. Vzápětí se vojákova hlava zvrátila nazad, následovaná celým tělem, jež sevřely silné křeče.

Seržant Kostos ho zachytil. „Congere!“

„Odneste ho dovnitř!“ vyštěkla Kelly a proběhla vchodem.

Ranger táhl svého kolegu ke dveřím, ale šlo to obtížně, protože Conger sebou nepřestával házet. Vojínka Carrerová si přehodila pušku přes rameno a sklonila se, aby mu pomohla. „Zůstaňte na hlídce, vojáku!“ vyjel na ni Kostos a otočil se k Natovi. „Chytněte ho sakra za nohy!“

Nate si klekl a sevřel Congerovy kotníky pod pažemi. Bylo to jako držet konec požárnické hadice, protože se desátník stále zmítal v křečích. „Jdeme!“

Společnými silami pronesli Congera úzkým vchodem dovnitř.

Ostatní jim vyběhli v ústrety. Vzbudil je jejich hlasitý křik.

„Co se stalo?“ vyptával se Zane.

„Uhněte z cesty!“ zařval Kostos a odstrčil ho, jak běžel se zraněným desátníkem za Kelly.

„Tady!“ zavolala Kelly. Už měla otevřenou lékárničku a v ruce držela injekční stříkačku. „Položte ho a znehybněte ho.“

Spustili Congera na zem a Nata nahradili dva rangeři, kteří přitiskli desátníkovy nohy k půdě.

Kostos mu klečel na ramenou a přidržoval ho na místě, ale Conger nepřestával bouchat hlavou o zem, jako kdyby chtěl sám sebe omráčit. U úst se mu tvořila pěna, krvavá tam, kde si prokousl vlastní ret. „Ježíši Kriste! Congere!“

Kelly rozřízla desátníkův rukáv a rychle mu vbodla do paže jehlu. Vpravila mu do těla obsah injekční stříkačky a narovnala se, aby sledovala jeho účinky. Prsty mu uchopila zápěstí. „No tak…, no tak…“

Křeče náhle ustoupily.

„Díky bohu,“ oddechl si Kostos.

Kelly nereagovala s takovým ulehčením. „Kčertu!“ Rychle přesunula ruku na Congerův krk, aby mu zkontrolovala tep, poté odsunula vojáky na stranu a zahájila srdeční masáž. „Dejte mu někdo umělé dýchání.“

Rangeři se chvíli nedokázali ohromením pohnout.

Nathan odstrčil Kostose stranou, otřel Congerovi z úst krvavou pěnu a začal mu dýchat do plic ve stejném rytmu s Kellyinou masáží. Soustředil se pouze na svůj úkol a jen jako z velké dálky vnímal ustaraný hovor ostatních.

„Byla to nějaká zatracená žába nebo ryba,“ vysvětloval Kostos. „Vyskočila z vody a kousla Congera do nohy.“

„Došlo k otravě!“ vydechla Kelly a nepřestávala v oživování. „To zvíře muselo být jedovaté.“

„O něčem podobném jsem ještě neslyšel,“ ozval se Kouwe.

Nathan chtěl vyjádřit svůj souhlas, ale měl co dělat s umělým dýcháním do plic umírajícího vojáka.

„Jsou jich tisíce,“ pokračoval Kostos. „Postupují po proudu a útočí na všechno, co se jim připlete do cesty.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Zane.

Všechny přehlušil hlas kapitána Waxmana. „Především nebudeme propadat panice. Desátníku Gravesi a vojíne Jonesi…, připojte se ke Carrerové na hlídce kolem tábora.“

„Počkejte!“ vyrazil Nate mezi dvěma dechy.

Waxman se k němu otočil. „Co je?“

Nate mluvil přerušovaně mezi jednotlivými pokusy o Congerovo oživení. „Jsme příliš blízko vody. Ten potok teče těsně kolem shabana.“

„No a?“

„Ta zvířata si pro nás přijdou…, jako si přišla pro zdejší indiány.“ Natovi se točila hlava z hyperventilace. Znovu vdechl desátníkovi Congerovi do úst a narovnal se. „Musíme se dostat pryč. Pryč od vodních toků, a to až do denního světla. Jsou to noční…“ Opět se sklonil k vojákovým ústům.

„Jak to myslíte?“

Odpověděl profesor Kouwe. „Indiáni byli napadeni v noci. Teď tu máme tenhle útok. Nathan se domnívá, že jde o noční tvory. Pokud se nám jim podaří vyhnout do rozbřesku, měli bychom být v bezpečí.“

„Ale tady máme přístřeší a zabezpečené stanoviště. Jsou to jenom ryby, nebo žáby či co.“

Nate si vybavil výjev v brýlích pro noční vidění: zvířata vyskakující vysoko nad hladinu řeky a mizející v okolních stromech. „Tady nejsme v bezpečí!“ vydechl. Znovu se shýbl, ale zastavila ho něčí ruka na rameni.

„Je to zbytečné,“ řekla Kelly a zavrtěla hlavou. „Ztratili jsme ho.“ Obrátila se k ostatním. „Je mi to líto. Jed se rozšířil po těle příliš rychle. Bez protijedu…“ Smutně pokrčila rameny.

Nate hleděl na nehybnou postavu mladého Texasana. „Kčertu s tím.“ Vstal. „Musíme odtud zmizet. Co nejdál od vodních toků. Nevím, jak daleko od vody dokážou tahle zvířata putovat, ale to, které jsem viděl, mělo žábry. Pravděpodobně nemohou zůstat mimo vodu příliš dlouho.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Frank.

„Přemístíme se někam výš. Budeme se vyhýbat řece i tomu potoku. Indiáni si patrně mysleli, že se mají bát jenom řeky, ale ti dravci se vydali proti proudu potoka a přepadli je.“

„Mluvíte o nich, jako kdyby byli inteligentní.“

„Ne, to si nedovedu představit.“ Nate si vzpomněl na prchající delfíny. Neviděli mezi nimi ani jednu z velkých říčních ryb. Vybavil si útok na divoké prase a na kapybaru. V hlavě se mu pomalu formovala jistá teorie.

„Třeba se jednoduše soustředí na teplokrevná zvířata. Nevím…, možná se umějí zaměřit na tělesné teplo a prohledávají řeku a její břehy, jestli si nevšimnou nějaké kořisti.“

Frank se otočil k Waxmanovi. „Navrhuji poslechnout doktora Randa.“

„Já taky,“ přidala se k němu Kelly a ukázala na desátníka Congera. „Jestliže tohle dokáže jediné kousnutí, nesmíme nic riskovat.“

Waxman se obrátil na Franka. „Vy jste možná šéf výpravy, ale v záležitostech bezpečnosti platí to, co řeknu já.“

Do vchodu shabana nahlédla vojínka Carrerová. „Něco se tu děje. Řeka začala strašně pěnit. Právě to zničilo jeden z nafukovacích člunů.“

Za stěnami shabana se džunglí rozeznělo ječení opic a skřeky ptáků.

„Docházejí nám možnosti,“ naléhal Nate vášnivě. „Jestli proniknou do potoka a odříznou nám ze strany ústupovou cestu na výše položené území, zemřou další lidi jako Conger…, jako ti indiáni.“

Podpory se mu dostalo z té nejnepravděpodobnější strany. „Doktor má pravdu,“ prohlásil seržant Kostos. „Já ty mrchy viděl. Těm v útoku nic nezabrání.“ Máchl paží kolem sebe. „A rozhodně je nezastaví tyhle chatrné stěny. Jsme tu jako ovce na porážku, pane.“

Waxman po chvilce přikývl. „Sbalte výbavu.“

„Co pohybová čidla, která máme venku?“ zeptal se Kostos.

„Nechte je tam. Teď nechci, aby někdo chodil ven.“

Kostos přikývl a odvrátil se, aby dohlédl na plnění rozkazů.

Zanedlouho už měli všichni na zádech svoje batohy. Dva rangeři vykopali mělký hrob pro tělo desátníka Congera.

U vchodu se krčila Carrerová s nasazenými brýlemi pro noční vidění, přes které hleděla k řece a k pralesu. „Pohyb u řeky se zklidnil, ale slyším šustění větví v džungli.“

Za stěnami shabana prales ztichl.

Nate přešel ke vchodu a klekl si na jedno koleno vedle Carrerové. Už měl sbaleno a byl připravený vyrazit. V pravé ruce svíral svoji brokovnici s krátkou hlavní. „Co vidíte?“

Carrerová si upravila brýle. „Nic. Ale prales je příliš hustý na to, aby se dalo dohlédnout daleko.“

Nate se opřel o stěnu vedle vchodu. Zaslechl prasknutí větvičky. Z pralesa prudce vyběhl malý strakatý jelínek a o kousek minul Nata s Carrerovou. Oba zalapali po dechu a schovali se uvnitř, než si uvědomili, že nehrozí bezprostřední nebezpečí.

„Kristepane,“ zahučela Carrerová a přiškrceně se zasmála.

Jelínek se zastavil kousek od okraje shabana a našpicoval uši.

„Kšá!“ zavolala na něj rangerka a výhružně zamávala zbraní.

Vzápětí něco seskočilo z větví stromů a dopadlo to jelínkovi na záda. Napadené zvíře zakvičelo bolestí a hrůzou.

„Jděte dovnitř!“ přikázal Nate Carrerové.

Kryl její ústup brokovnicí a sledoval, jak se u lesa objevilo další stvoření a poté ještě jedno. Obě zamířila k jelínkovi. Kolouch se odpotácel o několik kroků dál a zhroutil se v křečích k zemi.

Ze směru potoka se ozvalo ječení jednoho pohybového čidla.

„Jsou tu,“ zamumlal Nate.

Carrerová si strhla brýle pro noční vidění a s cvaknutím rozsvítila baterku. Kužel světla ozářil pralesní stezku k potoku. Džungle po obou stranách se nepřestávala nořit do tmy. „Nic nevi…“

Něco s plesknutím přistálo na cestě jen několik kroků od nich.

Z tohoto úhlu zvířeti dominovaly nohy a dlouhý šupinatý ocas, který táhlo za sebou. Poskočilo směrem k nim. Pod kulovitýma černýma očima se mu v otevřené tlamě zaleskly zuby. Vypadalo to jako kříženec pulce a pirani.

„Co to sakra je?“ zašeptala Carrerová.

Stvoření skočilo po hlase.

Nate stiskl spoušť. Zvíře zasáhly broky a odhodily je nazad. Toho si Nate cenil na brokovnici v pralese nejvíc. Nepotřebovali jste mít přesnou mušku. Výborně se hodila proti malým cílům – jedovatým hadům, štírům, pavoukům – a zjevně také proti jedovatým obojživelníkům.

„Zpátky,“ řekl a zavřel za sebou malé dveře. Netvořilo je nic víc než spletené banánovníkové listy, ale na chvíli ty tvory zpomalí.

„To je jediná cesta ven,“ poznamenala Carrerová.

Nate se narovnal a do levé ruky vzal mačetu. „U shabana ne.“ Ukázal ostřím k protější stěně, která mířila pryč od řeky i od potoka. „Tady si můžete udělat východ, kdekoliv chcete.“

Když přecházel ústřední prostranství, připojil se k němu Frank s kapitánem Waxmanem. Waxman skládal polní mapu.

„Už jsou venku,“ oznámil jim Nate. Dospěl ke stěně, napřáhl mačetu a začal s ní sekat do spletených palmových a banánovníkových listů. „Musíme okamžitě zmizet.“

Waxman přikývl, pozvedl paži a vykřikl. „Vyrážíme! Hned!“

Nate prorazil do stěny nepravidelný otvor a odkopl kusy listů stranou.

Waxman pokynul desátníku Okamotovi, aby se ujal vedení. Nate si všiml, že voják nese neobvyklou zbraň. „Plamenomet,“ vysvětlil Okamoto a pohladil ji po pažbě. „Když to bude nutné, prorazíme si cestu mezi těmi parchanty ohněm.“ Stiskl spoušť a z hlavně vyrazil oranžový plamen jako zkoumavý hadí jazyk.

„Výborně.“ Nate poplácal vojáka po rameni. Po tolika dnech cestování po řece si tohoto rangera oblíbil, i když mu nepřestávalo jít na nervy neustálé desátníkovo nemelodické pohvizdování.

Okamoto na něj mrkl a bez zaváhání prošel otvorem ven. Nate si ještě stačil všimnout, že má na zádech připevněnou malou nádrž s palivem.

Následovali další čtyři rangeři: Warczak, Graves, Jones a Kostos. Všichni si ke svým útočným puškám M-16 přidělali nástavce na metání granátů. Rozestoupili se doleva i doprava od muže v čele. Rozhoukaly se další sirény, jak vojáci vkročili do laserů pohybových čidel po obvodu tábora.

„Teď civilisté,“ přikázal Waxman. „Držte se u sebe. Dávejte pozor, aby mezi vámi a pralesem byl vždycky nějaký voják.“

Jako první spěšně vyběhl Richard Zane s Annou Fongovou. Následovali Olin a Manny s Tor-torem. Jako poslední opustili shabano Kelly, Frank a Kouwe.

„Pojďte,“ řekla Kelly Natovi.

Přikývl a rozhlédl se po shabanu. Waxman dohlížel nad posledními rangery, kteří jim budou krýt záda. Dva vojáci se nad něčím skláněli uprostřed prostranství.

„Pohyb, dámy!“ zavolal Waxman.

Rangeři se narovnali. Jeden z nich, desátník Samad Jamir, ukázal Waxmanovi vztyčený palec. Jamir hovořil málokdy, a když promluvil, byl v jeho hlase slyšet výrazný pákistánský přízvuk. Nate o něm věděl vlastně už jen jednu další věc. Byl pyrotechnikem jednotky.

Nathan si podezřívavě prohlížel předmět, který vojáci ponechali uprostřed shabana.

Waxman si ho všiml a ukázal puškou k otvoru ven. „Čekáte na osobní pozvánku, doktore Rande?“

Nate se kousl do rtu a vyrazil za Frankem a Kelly.

Zjistil, že hned za ním se drží vojínka Carrerová. I ona byla vybavena plamenometem a s přimhouřenýma očima se rozhlížela po okolním pralese. Waxman a Jamir opustili indiánskou osadu jako poslední.

„Držte se při sobě!“ vykřikl znovu Waxman. „Odstřelte nebo usmažte všechno, co se hýbe.“

Za Natem se hned ozvala Carrerová: „Míříme k vršku pět kilometrů před námi.“

„Jak víte, že tam je?“

„Z topografické mapy.“ Neříkala to příliš jistě.

Nate se na ni tázavě ohlédl přes rameno.

Carrerová ztišila hlas a trhla hlavou ke straně. „Ten potok na ní nebyl.“

Po těch slovech se na ni podívala i Kelly, která vypadala, že se jí dělá zle, ale zůstala zticha.

Nate si povzdychl. Nepřesnost mapy ho nepřekvapovala. Vodní toky v džungli se chovaly zcela nepředvídatelně. Hranice jezer a močálů se měnily podle dešťů a menší říčky či potoky byly ještě nestálejší. Většina z nich zůstávala beze jména a nedostala se ani na mapy. Aspoň že na té mapě byl zakreslený ten vršek.

„Pokračujte v cestě!“ přikazoval zezadu Waxman.

Celá skupina utíkala do pralesa. Nate se rozhlížel kolem sebe a natahoval uši, jestli nezaslechne nějaké podezřelé šramocení. V dálce slyšel zurčení potoka. Představoval si, jak vesničané prchali po nedaleké stezce, aniž by si uvědomovali blízkost nebezpečí a aniž by věděli o smrti, jež na ně čeká.

Kráčel hned za Frankem a Kelly. Prales před nimi osvětloval ohnivý jazyk z plamenometu desátníka Okamota. Nikdo skoro nemluvil. Stoupali do mírného svahu, který vedl pryč od řeky, a všichni upírali oči do džungle.

Po dvacetiminutovém pochodu Waxman pokynul vojákovi po svém boku. „Zapal svíčku, Jamire.“

Nate se ohlédl. Samad Jamir se otočil čelem k opuštěnému táboru, přehodil si pušku přes rameno a vytáhl jakési ruční zařízení.

„Vysílačka,“ vysvětlila Carrerová.

Jamir pozvedl ruku s přístrojem a stiskl tlačítko. Na krabičce se horečnatě rozblikalo červené světélko.

Nate se zamračil. „Na co…“

Ozvalo se tiché zadunění. Část pralesa se rázem změnila v ohnivou kouli. Vysoko k nebi vystřelily jazyky plamenů a rychle se šířily po okolních stromech.

Nate se ohromeně odpotácel o několik kroků zpátky. Ostatní civilisté překvapeně vykřikli. Nate sledoval, jak ohnivá koule pomalu odumírá a propadá se do sebe, ovšem značná část pralesa stále hořela. V pekelně načervenalé záři bylo jasně vidět sežehnutou mezeru v džungli. Všechny stromy na území nejméně jednoho akru přišly o listy i větve. Po shabanu nezbyla ani stopa. I pohybová čidla zmlkla, roztavená explozí.

Nate nedokázal překvapením ani promluvit, ale jeho zuřivý pohled se střetl s pohledem kapitána Waxmana.

Waxman na všechny mávl, aby pokračovali v cestě. „Nezastavujte se.“

Carrerová postrčila Nata kupředu a poznamenala: „Spolehlivá metoda. Spálit všechno, co leží za námi.“

„Co to bylo?“ zeptal se Kouwe.

„Napalmová bomba,“ vysvětlil desátník stroze. „Nový výrobek do džungle.“

„Proč jste nám to neřekli…, nebo nás aspoň nevarovali?“ zeptal se Frank hlasitě a vrátil se o několik kroků ke kapitánovi.

Kapitán Waxman na něj znovu mávl, aby pokračoval dál, a odpověděl: „To bylo na moji odpovědnost. Z mého rozkazu. Nechtěl jsem, aby kolem toho vypuklo nějaké dohadování. Bezpečnost je mojí prioritou.“

„Což oceňuji, kapitáne,“ zavolal na ně zepředu Richard Zane. „Já vaše jednání schvaluji. Doufejme, že jste ty jedovaté potvory uškvařil.“

„Zdá se, že nikoliv,“ ozval se Olin zamračeně a ukázal k potoku, který byl v záři plamenů dobře vidět. Úsek vodního toku u ohně pěnil skákajícími a zmítajícími se těly tisíců drobných tvorů. Masová vlna šplhala proti proudu potoka jako lososi při tření.

„Pohyb!“ zaječel Waxman. „Musíme se dostat nahoru!“

Všichni zrychlili. Drápali se do svahu a soustředili se spíše na rychlost než na sledování okolní džungle. Ta zvířata postupovala po jejich pravém boku.

Čelního vojáka stále obklopovala záře z plamenometu. „Dorazili jsme k vodě!“ vykřikl Okamoto.

Všichni se přidali k němu.

„Drahý bože,“ vydechla Kelly.

Padesát metrů před nimi jim cestu přetínal další potok. Na šířku měřil pouhých deset metrů, ale byl temný a nehybný. Za ním půda i nadále stoupala k jejich cíli na vrcholu kopce.

„To je ten samý potok?“ zeptal se Frank.

Jeden z rangerů, Jorgensen, vyšel z pralesa s brýlemi pro noční vidění v ruce. „Porozhlédl jsem se kousek stranou. Je to jiný potok, který se vlévá do toho prvního.“

„Sakra,“ zaklel Waxman. „Tohle místo je jako zatracené vodní bludiště.“

„Měli bychom ho překročit, dokud ještě můžeme,“ ozval se Kouwe. „Ta zvířata se určitě brzy vydají i tudy.“

Waxman hleděl na pomalu tekoucí vodu s jasným podezřením. Přikročil k Okamotovi. „Potřebuju trochu světla.“

Ranger stiskl spoušť a nad hladinou vyšlehly plameny. To, co se skrývalo pod kalnou vodou, ale zůstávalo neviditelné.

„Pane, půjdu jako první,“ nabídl se Okamoto. „Zjistím, jestli se můžeme bezpečně přebrodit na druhou stranu.“

„Opatrně, synu.“

„Jako vždycky, pane.“

Okamoto se zhluboka nadechl, políbil krucifix, který mu visel kolem krku, a vkročil do vody. Vydal se k druhému břehu, zbraň pozvednutou do výše hrudi. „Proud je tu pomalý,“ ohlásil tiše. „Ale je tu docela hloubka.“ V polovině potoka mu voda dosahovala až k pasu.

„Pospěš si,“ zahučel Frank a mimoděk svíral ruce v pěst napětím.

Okamoto vylezl na protějším břehu a s úsměvem se otočil k ostatním. „Zdá se to být bezpečné.“

„Prozatím,“ dodal Kouwe. „Neměli bychom otálet.“

„Jdeme!“ rozkázal Waxman.

Všichni najednou se začali brodit na druhou stranu. Frank držel za ruku Kelly, Nate pomáhal Anně Fongové. „Neumím moc dobře plavat,“ poznamenala Anna do ticha.

Následovali je rangeři se zbraněmi nad hlavou.

Na protějším břehu se všichni rychle vydali do strmého srázu. Stoupání bylo zrádné, protože zemi pokrývala po včerejším lijáku vrstva bahna a oni měli mokré boty. Postupovali o to pomaleji a jejich skupina se začala více roztahovat.

Objevil se Jorgensen s dalekohledem pro noční vidění. „Kapitáne,“ ohlásil, „zkontroloval jsem ten druhý potok. Zdá se, že se zklidnil. Neviděl jsem žádná z těch zvířat.“

„Jsou tam,“ řekl Nate. „Jen zrovna nic netrhají.“

„Nebo se třeba vrátili do hlavní řeky, když teď pohasl ten oheň,“ navrhl Jorgensen s nadějí v hlase.

Waxman se zachmuřil. „Nemyslím, že bychom se na to měli spole…“

Přerušil ho pronikavý výkřik. Nalevo od nich někdo uklouzl po mokrém svahu. Jeden z rangerů. Eddie Jones. Divoce máchal pažemi, jak se pokoušel zbrzdit svůj pád. V dalším okamžiku narazil na hrbol a vyletěl do vzduchu. Zbraň mu vypadla z ruky a voják vzápětí přistál přímo do potoka.

Warczak s Gravesem mu vyběhli na pomoc.

Jones se vynořil na hladinu, kašlal a prskal vodu. „Do hajzlu!“ Dohrabal se ke břehu. „Do hajzlu s touhle džunglí!“ Narovnal si přilbu a pokračoval v čím dál šťavnatějším nadávání. Vylezl z vody.

„Hezké, Jonesi…, moc hezké,“ poznamenal Warczak a přejel po Jonesovi světlem baterky. „Dávám ti deset bodů za prvotřídní pralesní slalom.“

„Trhni si protézou,“ odsekl Jones a shýbl se, aby si sundal z kalhot provazec řas. „Fuj.“

Desátník Graves si toho všiml jako první: na Jonesově batohu se něco hýbalo. „Jonesi…“

Ranger vzhlédl z předklonu. „Co je?“

Zvíře skočilo a přisálo se Jonesovi pod bradou. Trhl sebou. „Co to sakra je!“ Odtrhl si stvoření od krku. Vytryskla krev. „Ááááá…“

Hladina potoka se náhle rozvlnila a vynořilo se dalších deset jedinců. Okamžitě zaútočili na Jonesovy nohy. Jones se skácel nazad, tvář zrůzněnou bolestí. S hlasitým šplouchnutím dopadl zpátky do vody.

„Jonesi!“ Warczak přikročil blíž.

Další tvor vyskočil z vody a přistál s rozechvělými skřelemi do vlhkého bahna těsně u desátníkových bot. Warczak se ihned začal hrabat nahoru do svahu, stejně jako Graves.

Jones se zmítal v mělkém potoce. Vypadalo to, jako kdyby ho někdo hodil do vroucí vody. Jeho tělo sebou křečovitě trhalo a házelo.

„Pojďte zpátky!“ křičel Waxman na své dva muže. „Všichni nahoru!“

To už Warczak a Graves utíkali. Z potoka vyskakovala další zvířata a pronásledovala je.

Všichni odhodili opatrnost stranou a škrábali se do svahu, někteří po všech čtyřech. Kelly náhle ujela noha a její zablácená ruka se vytrhla z bratrova sevření. Začala ujíždět vstříc jisté smrti.

„Kelly!“ vykřikl Frank.

Nate byl naštěstí pár kroků za ní. Jednou rukou ji chytil za pas a padl na ni. Z druhé ruky nepouštěl brokovnici. Manny jim přispěchal na pomoc a zvedl oba na nohy. Tor-tor obezřetně obcházel za ním.

Brazilec na něj mávl, aby pokračoval nahoru. „Pohni tím svým chlupatým zadkem.“

To už byli poslední ze skupiny. Frank na ně čekal o několik metrů výš.

Zůstala s nimi jen vojínka Carrerová. Stála vedle nich a tiskla spoušť tlumeně hučícího plamenometu, který chrlil oheň směrem k potoku. „Rychle za ostatními,“ pronesla napjatě a couvala vzhůru do svahu.

„Díky,“ řekla Kelly a rozhlédla se po celé skupině.

Dospěli k Frankovi, který znovu chytil sestru za ruku. „Tohle už nedělej.“

„Nemám to v úmyslu.“

Nate hlídal jejich postup a jeho zrak se střetl s pohledem Carrerové. Přečetl si v jejích očích strach. Toto chvilkové rozptýlení pozornosti stačilo. Jedno ze stvoření vyskočilo z okolního podrostu přímo na rangerku. Proklouzlo kolem ohnivé stěny.

Carrerová padla na záda a plameny vyšlehly k nebi.

Zvíře se jí drželo za opasek, ale pokoušelo se zakousnout do něčeho masitějšího.

Než kdokoliv stačil zareagovat, ozvalo se do noci ostré prásknutí. Stvoření odletělo ve dvou kusech vysoko do vzduchu. Carrerová i Nate se otočili na Manny ho, který si právě zasouval za opasek svůj bič.

„Hodláte tam sedět a čučet ještě dlouho?“ zeptal se jich.

Carrerová se s Natovou pomocí vyhrabala na nohy a všichni vyrazili rychle vzhůru. Konečně dospěli k vrcholu. Nate doufal, že jsou v dostatečné výšce, aby na ně ta obojživelná zvířata nemohla.

Ostatní stáli shromáždění na vrcholu.

„Měli bychom pokračovat,“ řekl Nate. „Abychom od nich byli co nejdál.“

„To je dobrá teorie,“ odpověděl Kouwe. „Ale s jejím převedením do praxe to bude trochu obtížnější.“ Šaman ukázal z kopce na protější svah.

Nathan vytřeštil oči. Pod nimi se v měsíčním světle třpytila hladina potoka. Zasténal. Uvědomil si, že to je přesně ten potok, kterému se chtěli po celou dobu vyhnout. Pomalu se otočil kolem své osy. Bylo mu jasné, že se dopustili osudové chyby.

Úzký vodní tok, který před chvílí přebrodili, nebyl přítokem, ale ramenem většího potoka.

„Jsme na ostrově,“ vydechla Kelly vystrašeně.

Nate se podíval proti proudu a viděl, jak se potok rozděluje na dvě ramena, která obtékala vršek z obou stran. Za kopcem se obě opět spojila do jediného proudu. Skutečně se ocitli na ostrově, uprostřed smrtícího potoka, obklopeni vodou.

Natovi se sevřely útroby. „Jsme v pasti.“

2.12 Západní křídlo Instar Institute Langley, Virginie

Lauren O’Brienová seděla u stolku ve společné chodbě a hrbila se nad šálkem kávy. V tuto pozdní hodinu měla celou místnost pro sebe. Všichni ostatní zaměstnanci MEDEA, kteří tu byli v karanténě, buďto spali ve svých provizorních ložnicích, nebo pracovali v hlavních laboratořích.

Dokonce i Marshall se před několika hodinami odebral s Jessií do jejich pokoje. Měl před sebou časně ranní konferenční hovor s CDC, dvěma ministry a ředitelem CIA. Výmluvně nadcházející debatu popsal jako „cvičení v preventivní obraně, než propukne politická bouře“. Tak to ve vládě chodilo. Místo razantního řešení problému všichni jen ukazovali prstem jeden na druhého a prchali do bezpečí. Marshallovým cílem bylo uvést do pohybu nějakou akci. Potřebovali rozhodný plán. Zatím se v patnácti zónách výskytu nemoci postupovalo patnácti různými způsoby. Panoval zmatek.

Lauren s povzdychem hleděla na stohy papírů a počítačových výtisků, které měla rozprostřené po stole. Její tým stále zápasil s jedinou prostou otázkou. Co tu nemoc způsobuje?

Zkoušky a výzkumy probíhaly v laboratořích po celé zemi – od CDC v Atlante až do Salkova zařízení v San Diegu. Instar Institute se ovšem stal vědeckým epicentrem choroby.

Lauren odsunula stranou zprávu doktora Shelbyho o použití buněk opičích ledvin jakožto kultivačního média. Nefungovalo to. Negativní odpověď. Nakažlivé agens dosud odolávalo veškerým pokusům o identifikaci: aerobním i anaerobním kulturám, zkouškám na přítomnost hub, elektronové mikroskopii, bodové hybridizaci i polymerázové řetězové reakci. Až dodnes nikdo neučinil žádný pokrok. Všechny studie končily podobnými závěry: negativní odpověď, nulový růst, nejednoznačné výsledky. Samé elegantní způsoby, jak říct: selhali jsme.

Rozezněl se její operátor, který měla položený vedle nyní již studené kávy. Chytila jej, než odtančil na okraj stolu a spadl na zem.

„Kdo mě to prozvání takhle pozdě v noci?“ zamumlala a podívala se na displej operátora. Vedle čísla bylo napsáno Large Scale Biological Laboratories. Toto zařízení neznala, ale předvolací kód je umísťoval někam do severní Kalifornie. Zřejmě jen nějaký technik žádá o jejich faxové číslo nebo písemné instrukce. I tak…

Vstala, uložila si operátor do kapsy a vydala se k nástěnnému telefonu. Když zvedala sluchátko, zaslechla, jak se za ní otvírají dveře. Ohlédla se. Překvapilo ji, když spatřila Jessii, jak za ní stojí v pyžamu a rozespale si mne oči.

„Babi…“

Lauren uložila sluchátko do vidlice a přešla k dítěti. „Zlato, pročpak jsi vstala? Měla bys být v posteli.“

„Nemohla jsem tě najít.“

Klekla si před Jessii. „Co se děje? Měla jsi další strašidelný sen?“ Prvních několik nocí v karanténě se Jessie budila s nočními můrami, jež vyvolalo neznámé prostředí, v kterém se ocitla. Zdálo se nicméně, že si rychle zvyká – už se spřátelila s několika dalšími dětmi.

„Bolí mě bříško,“ řekla a oči se jí zaleskly slzami.

„Ach, beruško, to se stává, když jíš zmrzlinu tak pozdě.“ Lauren se k ní natáhla a objala ji. „Donesu ti sklenici vody a uložíme tě zpátky do pos…“

Zarazila se, když si uvědomila, jak z dítěte sálá teplo. Přiložila ruku Jessii na čelo. „Ach, bože,“ vydechla tiše.

Jessie měla horečku.

2.31 Amazonský prales

Louis stál u svého stanu, když k němu od řeky přispěchal Jacques. Pod paží nesl nějaký předmět, zabalený do promočené pokrývky. Ať už se jednalo o cokoliv, nebylo to větší než vodní meloun.

„Pane doktore,“ oslovil ho prkenně Jacques.

„Co jsi našel, Jacquesi?“ Vyslal ho spolu s dalšími dvěma žoldáky, aby prozkoumali místo exploze, k níž došlo krátce po půlnoci. Hluk výbuchu zburcoval jejich tábor jen pár minut poté, co ulehli na noc. Při západu slunce se Louis dozvěděl o objevu indiánského shabana a osudu vesničanů. Pak, o několik hodin později, došlo k explozi…

Co se to tam dělo?

„Pane, vesnice byla spálena na prach…, stejně jako značná část okolního pralesa. Nemohli jsme se dostat příliš blízko kvůli požárům. Snad ráno.“

„A druhá výprava?“

Jacques sklopil oči k zemi. „Zmizela, pane. Vysadil jsem na břehu Malachima a Žabáka, aby se je pokusili vystopovat.“

Louis sevřel ruku v pěst a proklel svou přílišnou sebedůvěru. Po úspěšném únosu jednoho z rangerů propadl nadměrné samolibosti. A teď tohle! Určitě si všimli jednoho z jeho stopařů. Když teď liška ví o probíhajícím honu, bude Louisova mise mnohem komplikovanější. „Shromážděte všechny muže. Jestli před námi rangeři prchají, nechceme, aby se dostali příliš daleko.“

„Ano, pane. Ale, pane, nejsem si jistý, že prchají před námi.“

„Jak tě to napadlo?“

„Když jsme pádlovali k oblasti požáru, spatřili jsme, jak z postranního potoka vyplouvá tělo.“

„Tělo?“ Louis se obával, že se jedná o jeho agenta, kterého mu posílají jako vzkaz.

Jacques rozbalil mokrou přikrývku a položil její obsah na půdu pralesa, pokrytou spadaným listím. Byla to lidská hlava. „Našli jsme ji, jak plave kousek od ostatků.“

Louis si zamračeně klekl a prohlédl si to málo, co z hlavy zbývalo. Tvář byla obrána až na kost, ale podle vyholeného temene se zjevně jednalo o jednoho z rangerů.

„Tělo vypadalo stejně,“ řekl Jacques. „Bylo ohlodané na kost.“

Louis vzhlédl. „Co se mu stalo?“

„Podle stop po zubech bych to odhadoval na piraně.“

„Víš to jistě?“

„Zatraceně jistě.“ Jacques se dotkl prstem zjizvené strany nosu, aby Louisovi připomněl, že se jako chlapec dostal s těmito říčními dravci do úzkého kontaktu.

„Obraly ho, když už byl mrtvý?“

Jacques pokrčil rameny. „Jestli ne, je mi toho chudáka docela líto.“

Louis se zvedl a podíval se k řece. „Co se tam ke všem čertům stalo?“

10. kapitola

Únik

14. SRPNA, 3.12 Amazonský prales

Nate stál s ostatními civilisty na vrcholu kopce. Obklopoval je oddíl rangerů, kterých zbývalo už jen osm. Jeden na každého civilistu, pomyslel si Nate. Jako osobní strážci.

„Což takhle použít další z vašich napalmových bomb, abychom si pročistili cestu mezi těmi mrchami?“ zeptal se Frank kapitána Waxmana. „Nechat ji skutálet ze svahu a schovat se na druhou stranu kopce.“

„To bychom nepřežili. Kdyby nás neusmažilo horko, ocitli bychom se v sevření mezi hořícím pralesem a těmi jedovatými parchanty.“

Frank si povzdychl a hleděl do temné džungle. „A co vaše granáty? Mohli bychom je odpalovat postupně a prorazit mezi nimi široký pás.“

Waxman se zamračil. „Bylo by riskantní použít je tak blízko od nás, a nemáme ani žádnou záruku, že mezi tolika kmeny a větvemi stromů zabijeme těch potvor opravdu dost. Já navrhuji, abychom zůstali tady a snažili se vydržet do úsvitu.“

Frank si založil ruce na hrudi. Ten plán ho zjevně příliš nepotěšil.

Po obvodu vrcholu se občas noc rozjasnila ohnivými plameny z plamenometů desátníka Okamota a vojínky Carrerové, kteří setrvávali na hlídce u obou svahů. I když naposledy zahlédli nějaký pohyb před celou půlhodinou, ta zvířata byla stále všude kolem. Na prales se sneslo mrtvé ticho, žádné volání opic, žádné ptačí písně. Dokonce i hmyz se ztišil a jen tu a tam zaznělo nesmělé zabzučení. Mimo dosah plamenů ale pořád ševelily listy stromů, mezi nimiž číhali neviditelní predátoři.

Pohled přes čočky pro noční vidění odhalil, jak ta stvoření neustále skáčou do potoka a zase ven. Zdálo se, že Nathanovo zjištění bylo přesné.

Jako živočichové, kteří dýchají žábrami, se museli čas od času vracet do vody.

Manny klečel opodál na zemi pokryté listy a pracoval při světle baterky. Nad ním stála Kelly s profesorem Kouwem. Manny před chvílí riskoval vlastní život, když se vypravil na okraj džungle, aby sebral jedno ze zvířat, zabitých plameny. I když bylo zčásti spálené, velká část těla zůstala neporušená. Stvoření měřilo od špičky ocasu k zubaté tlamě asi třicet centimetrů. Z hlavy mu vystupovaly velké černé oči, jimiž mohlo naráz přehlédnout téměř celé okolí. Silné končetiny s klouby končily prsty s přísavkami a s plovacími blánami, téměř tak dlouhými jako celé tělo.

Manny právě prováděl rychlou pitvu a zručně se oháněl skalpelem a lékařskými kleštěmi z Kellyiny lékárničky.

„To zvíře je úžasné,“ pronesl nakonec Manny.

Nate se připojil ke Kelly a Kouwemu, zatímco se Manny pustil do vysvětlování.

„Zjevně jde o nějaký typ chiméry. O směsici z více druhů než jednoho.“

„Jak to?“ zeptala se Kelly.

Manny uhnul stranou a ukázal kleštěmi. „Nathan měl pravdu. I když ten tvor nemá šupiny jako ryba, rozhodně dýchá pomocí žáber, ne plic. Ale nohy – všimněte si pruhů na kůži – jednoznačně vypadají jako u obojživelníka. To pruhování je charakteristickým rysem pralesničky druhu Phobobates trivittatus, největšího a nejjedovatějšího zástupce čeledi žab.“

„Takže tím chceš říct, že se jedná o nějakou zmutovanou formu tohoto druhu?“ zeptal se Nate.

„Nejprve jsem si to myslel. To zvíře připomíná pulce, jehož vývoj se zastavil ve fázi, kdy ještě dýchá žábrami a má vyvinuté jen zadní nohy. Když jsem ale pokračoval v pitvě, přestal jsem si tím být tak jistý. Za prvé je ten živočich daleko větší, než by měl být. Určitě váží dobré dva kilogramy. To je obludně gigantický vzrůst i na ten největší druh těchto žab.“

Manny překulil otevřené tělo zvířete na břicho a ukázal na jeho oči a zuby. „Navíc má úplně jiný tvar lebky. Místo vodorovného zploštění jako u lebky žab je jeho mozkovna zploštěna vertikálně, spíše jako u ryby. Ta hlava včetně čelistí a zubů je vlastně téměř identická co do velikosti i tvaru s hlavou běžného amazonského říčního dravce – Serrasalmus rhombeus.“ Manny vzhlédl k ostatním. „Černé piraně.“

Kelly se narovnala. „To není možné.“

„Kdyby ta věc neležela přímo přede mnou, souhlasil bych s vámi.“ Manny se posadil na paty. „Celý život se zabývám amazonskými druhy, ale nic podobného jsem ještě neviděl. Opravdová chiméra. Zvíře, které sdílí biologické znaky žáby i ryby.“

Nate si prohlížel vypitvaného živočicha. „Jak se to mohlo stát?“

Manny zavrtěl hlavou. „Nevím. Ale jak může člověku dorůst celá paže? Myslím, že přítomnost takové chiméry naznačuje, že jsme na správné stopě. Něco tam je, něco, co objevila expedice tvého otce, něco se zřetelnou mutagenní schopností.“

Nate nedokázal odtrhnout pohled od zvířete. Co se tam u všech všudy ukrývalo?

Ozval se hlas vojínky Carrerové ze severního svahu kopce. „Zase se dali do pohybu!“

Nate se napřímil. Šelest z její strany pralesa zesílil. Znělo to, jako kdyby ožila celá džungle.

Z plamenometu Carrerové vyšlehly ohnivé jazyky, které zatlačily tmu o kus dál. V odlescích plamenů se odrážely stovky drobných očí – na zemi i ve větvích. Jedno ze zvířat seskočilo ze svého místa na větvi palmy a dopadlo do oblasti ohně. Krátká dávka ze samopalu ho rozmetala na krvavou kaši.

„Všichni zpátky!“ vykřikla Carrerová. „Jdou sem!“

Ze stromů i podrostu proti nim vyráželi další a další útočníci, aniž by dbali na plameny či na kulky. Ta zvířata se rozhodla, že se přes ně převalí jednoduše díky své početní převaze.

Nate si vzpomněl na místo, kde došlo k masakru indiánů. Dělo se to znovu. Strhl si brokovnici z ramen, zamířil a rozerval výstřelem na kusy predátora, který právě seskakoval z větve nad hlavou vojínky Carrerové. K zemi se snesla sprška krve.

Museli ustoupit z vrcholu kopce a vydat se dolů po jižním svahu. Noc prosvětlovaly plameny a výstřely. Tmou se míhaly kužely světel z baterek, ve kterých všechny stíny měnily polohu a chvěly se.

V čele sestupu po jižním svahu zůstával desátník Okamoto, který před sebe nepřestával chrlit záplavu plamenů. „Tady to pořád vypadá, že je čistý vzduch!“ zavolal.

Nate riskoval pohled jeho směrem. Mezi stromy rozeznával hladinu potoka. Na této straně kopce se obě ramena zase spojovala.

„Proč nejsou i na tomhle svahu?“ zeptala se Anna se zarudlými tvářemi.

Odpověděl Zane, který se pořád ohlížel přes rameno za sebe. „Pravděpodobně se shromáždili na protější straně kopce, aby mohli zahájit hlavní nápor.“

Nate hleděl k potoku pod nimi. Jeho hladina byla klidná a tichá, ale Nate se tím nedal zmást. Pamatoval si, jak z lesa vyběhla ona kapybara a vydala se podél řeky, kde na ni číhala smrt. „Nahánějí nás,“ zahučel.

„Cože?“ zeptala se Kelly.

„Chtějí nás dostat blíž k vodě. Ženou nás k řece.“

Manny ho slyšel. „Myslím, že Nate má pravdu. I když se dokáží pohybovat na krátké vzdálenosti po souši, v zásadě jde o vodní živočichy. Chtějí mít kořist co možná nejblíž u vody, než se na ni vrhnou.“

Kelly se ohlédla na linii rangerů, kteří za nimi zasypávali útočící zvířata kulkami a plameny. „Máme na výběr?“

Okamoto zpomalil, když se přiblížili k vodní hladině. Zjevně také nedůvěřoval jejímu zdánlivému klidu. Obrátil se na kapitána Waxmana, který stál za ním. „Pane, pokusím se přebrodit jako posledně.“

Waxman přikývl. „Opatrně, desátníku.“

Okamoto vyrazil k potoku.

„Ne!“ vykřikl Nate. „Jsem si jistý, že to je past.“

Okamoto se podíval na něj a pak na svého kapitána, který mu pokynul, aby pokračoval.

„Musíme se dostat z ostrova,“ řekl Waxman.

„Počkejte,“ ozval se Manny bolestným hlasem a pokročil kupředu. „Já… můžu tam poslat Tor-tora.“

Ostatní už se shromáždili kolem nich.

Waxman pohlédl na jaguára a přikývl. „Udělejte to.“

Manny se vydal s Tor-torem k temné vodě.

Nate horečnatě přemýšlel. Vstoupit do potoka se rovnalo sebevraždě. Věděl to tak jistě, jako že následující den vyjde slunce. Ale Waxman měl pravdu. Museli najít nějaký způsob, jak se dostat na druhý břeh. V duchu probíral různé možnosti.

Provazový most přes potok. Ten rychle zavrhl. I kdyby se jim ho nějak podařilo vztyčit, ta zvířata byla adaptovaná na skákání do výšky. Všichni by se jen stali návnadou na udici.

Možná hodit do vody granáty, které by je omráčily. Jenže potok byl dlouhý. Zvířata, která by zabila exploze, by rychle nahradila jiná.

Bleskurychle by připlavala líným proudem a zaútočila by na ně v okamžiku, kdy by se pokoušeli spěšně přebrodit na druhou stranu. Ne, potřebovali něco, čím by od těch zvířat očistili celý potok. Jenže jak na to?

Pak dostal nápad. Odpověď viděl na vlastní oči před několika dny.

To už byl Manny s Tor-torem jen několik metrů od vody. Okamoto kráčel s nimi a osvětloval plameny cestu.

„Počkejte!“ vykřikl Nate. „Něco mě napadlo!“

Manny se zastavil.

„Co?“ chtěl vědět Waxman.

„Ta zvířata jsou podle Mannyho v podstatě ryby.“

„No a?“

Nate ignoroval kapitánův spalující pohled a obrátil se ke Kouwemu. „Máte v lékárničce prášek z liány ayaeya, že ano?“

„Jistě, ale co…?“ Vtom to profesorovi došlo. „Výborně, Nate. Na to jsem měl přijít sám.“

„A na co?“ dožadoval se Waxman odpovědi.

Rangeři nad nimi momentálně udržovali útočníky v bezpečné vzdálenosti střelbou a ohněm. Okamoto stál připravený u potoka.

Nate rychle vysvětloval: „Indiáni používají prášek z ayaeya k rybolovu.“ Vzpomněl si na ten rybářský výjev, který se mu naskytl, když plul na kánoi s Tamou a Takahem do São Gabrielu: na ženu, která sypala do vody černý prášek, zatímco níž po proudu muži nabírali omámené ryby oštěpy a do sítí. „Ta liána obsahuje silný jed, který doslova dusí ryby. Jeho účinky jsou téměř okamžité.“

„Co tedy navrhujete?“ zeptal se Waxman.

„Já ten prášek znám. Odnesu ho proti proudu a otrávím potok. Jak jed poplyne směrem sem, omámí všechna zvířata, která číhají pod hladinou.“

Waxman přimhouřil oči. „To ten prášek dokáže?“

Odpověděl Kouwe, který už se přehraboval ve svém batohu. „Měl by. Jestli ti živočichové opravdu dýchají žábrami.“ Profesor střelil pohledem po Mannym.

Biolog přikývl a v očích se mu zračila jasná úleva. „Tím jsem si jistý.“

Waxman si povzdychl a pokynul Okamotovi a Mannymu, aby odstoupili od potoka. Když se kapitán obracel k Natovi, zazněla za nimi exploze.

Vysoko do vzduchu vyletěla sprška hlíny, listů a větví. Někdo odpálil granát. „Prolamují naši obranu!“ zaječel seržant Kostos.

Waxman kývl na Nata. „Rychle!“

Nate se otočil.

Profesor Kouwe vytáhl z batohu velký váček a hodil mu jej. „Buď opatrný.“

Nate chytil váček jednou rukou. V druhé nesl připravenou brokovnici.

„Carrerová!“ zavolal Waxman a ukázal na Nata. „Kryjte ho.“

„Ano, pane.“ Vojínka ustoupila ze svahu i s plamenometem a přenechala svoje místo Okamotovi.

„Jakmile uvidíte, že se na hladině objevují omámené ryby,“ instruoval Nate ostatní, „pohněte zadky na druhou stranu. Proud je tu sice pomalý, ale nevím, jak dlouho bude trvat, než se všechen toxin odplaví a jeho účinky odezní.“

„Dohlédnu na to,“ řekl Kouwe.

Nate se rozhlédl po celé skupině. Zachytil Kellyin pohled. Stála opodál a tiskla si ruku ke krku. Povzbudivě se na ni usmál a odvrátil se.

Spolu s Carrerovou vyběhli proti proudu, v bezpečné vzdálenosti od potoka.

Nate se držel za vojínkou, která jim klestila cestu neustálými výšlehy ohně z plamenometu. Pod nohama jim praskal kouřící podrost. Nate se nepřestával ohlížet. Pozice jejich společníků označovala už jen zelenavá záře, jež prosvítala mezi stromy.

„Ty mrchy určitě vědí, že se něco chystá,“ poznamenala Carrerová a oddechovala námahou. Ukázala volnou paží k potoku. Na hladině se rozeběhla kola z míst, kde z vody vyskakovala zvířata, jež se je jala pronásledovat.

„Běžte dál,“ nabádal Nate. „Už to není daleko.“

Pospíchali kupředu a z obou stran je doprovázelo buď šplouchání nebo pleskání od dopadů těl z větví do podrostu.

Konečně dorazili k místu, kde se potok větvil na severní a jižní rameno, obtékající kopec z obou stran. Zde byl proud užší a rychlejší; nad kameny se v něm tvořila bílá pěna. Z vody vyskočili další dravci a jejich kluzká těla se zaleskla v záři ohně.

Nate se zastavil. Carrerová namířila dávku z plamenometu ke břehu. Ozývalo se syčení, jak plameny spalovaly vlhkou kůži zvířat, z nichž některá prchala zpátky do vody. „Teď nebo nikdy,“ řekla Carrerová.

Nate si přehodil brokovnici pres rameno a proklouzl s váčkem v ruce před rangerku. Rychle rozvázal kožený provázek.

„Vysypte to tam najednou,“ radila Carrerová.

„Ne, ten prášek se musí rozptýlit rovnoměrně.“ Nate učinil další krok k řece.

„Opatrně.“ Carrerová ho následovala a chránila je výšlehy plamenů do všech stran.

Nate se zastavil asi třicet centimetrů od vody.

Carrerová poklekla na jedno koleno a přejela nad hladinou ohněm, připravená spálit vše, co by se odvážilo vynořit. „Teď!“

Nate kývl, naklonil se nad potok a natáhl paži s váčkem. Něco vyskočilo z vody, přilákáno pohybem. Nate na poslední chvíli strhl paži zpátky a vyhnul se tak kousnutí. Zvíře se místo toho zahryzlo do manžety jeho košile a zůstalo z ní viset.

Nate se ohnal paží, látka povolila a predátor odletěl daleko do lesa. „Kruci!“ Nate na nic nečekal a začal rozprašovat drcenou liánu ayaeya po hladině, pomalu, aby zajistil, že se prášek rozpustí rovnoměrně.

Carrerová měla za ním plné ruce práce s obranou. Zvířata z potoka se stahovala jejich směrem.

Nate vyklepal z váčku poslední zbytek prášku a pak jej hodil do proudu. Sledoval, jak váček plyne s proudem, a modlil se, aby jeho plán fungoval. „Hotovo,“ oznámil a otočil se.

Carrerová po něm střelila pohledem. Nate jí přes rameno viděl, jak z větví hlouběji v džungli seskakují další a další těla. „Máme problém,“ řekla rangerka.

„Jaký?“

Carrerová pozvedla plamenomet a k pralesu vyšlehly plamenné jazyky, které se však počaly stahovat zpátky k hlavni zbraně jako proud vody z hadice, když někdo zavře kohoutek.

„Došlo nám palivo,“ odpověděla.

Frank O’Brien stál vedle své sestry a hlídal ji. Občas by přísahal, že dokáže číst její myšlenky. Jako například teď. Kelly hleděla na řeku a sledovala spolu s Mannym a Kouwem, jestli spatří nějaké známky toho, že Randův nápad funguje. Také si ale všiml, že tu a tam pohlédne do džungle, kam před chvílí odběhl ten etnobotanik. A rovněž viděl lesk v jejích očích.

Další výbuch na okamžik obrátil jeho pozornost jiným směrem. Granát. Pralesem proletěly úlomky větví. Palba se teď ozývala prakticky nepřetržitě a všude kolem nich. Ta zvířata pomalu zatlačovala řadu rangerů dozadu k hloučku civilistů. Brzy nebudou mít jinou možnost než ustoupit k potoku a k nebezpečí, jež na ně číhalo pod jeho hladinou.

Anna Fongová stála nedaleko spolu se Zanem, pod dohledem Olina Pasternaka, který svíral v ruce pistoli berettu ráže 9 mm. Proti takovým malým a rychle se pohybujícím cílům nebude taková zbraň příliš platná, ale pořád lepší než nic.

Náhle se mu za zády ozvalo zavrčení. Mannyho jaguár.

„Podívejte!“ zvolala Kelly.

Frank se ohlédl. Jeho sestra mířila na hladinu baterkou a v jejím světle to spatřil také: z hloubky se vynořovaly malé lesklé objekty, splývaly po hladině a nechaly se unášet proudem.

„Nate to dokázal!“ řekla Kelly a po tváři se jí rozlil úsměv.

Profesor Kouwe vedle ní přikročil blíže ke břehu. Jedna z těch chimér vyskočila z vody, ale dopadla na bok do bahna, několik vteřin se zmítala a pak znehybněla. Byla omráčená. Kouwe pohlédl na Franka. „Nesmíme zaváhat. Musíme hned přejít na druhou stranu.“

Frank se obrátil a všiml si kousek nad sebou kapitána Waxmana. Vykřikl, aby byl slyšet přes neutichající palbu. „Kapitáne Waxmane! Randův plán funguje!“ Zamával paží. „Můžeme přejít! Hned!“

Waxman vzal jeho slova na vědomí pokývnutím hlavy a vzápětí zaburácel: „Výborně, jednotko! Ústup k potoku!“

Frank se pro štěstí dotkl kšiltu své baseballové čepice a přiblížil se ke Kelly. „Jdeme.“

Manny je předběhl. „I tak půjdu první já s Tor-torem. Ten plán stojí a padá s mou pitvou.“ Nečekal na odpověď a spolu se svým jaguárem vykročil ke břehu. Tam se na zlomek vteřiny zarazil, zhluboka se nadechl a vstoupil do vody. Soutok byl zjevně hlubší. Uprostřed dosahovala Mannymu voda po prsa. Tor-tor musel plavat.

Zanedlouho už však biolog stoupal do svahu na protějším břehu. Otočil se k nim. „Honem! Teď je to bezpečné!“

„Pohyb!“ rozkázal Waxman.

Civilisté se přebrodili společně, jeden za druhým.

Frank kráčel s Kelly a držel ji za ruku. Po hladině kolem nich splývaly stovky dravců. Museli se brodit mezi smrtícími těly a opatrně je odstrkovat, aby se vyhnuli kontaktu s jedovatými zuby, jež se leskly v ochable otevřených tlamách zvířat. Frank hrůzou tajil dech a modlil se, aby se neprobrala k životu.

Dospěli k opačnému břehu a překotně na něj vyšplhali. Následovali rangeři, kteří rychle vstoupili do vody a pospíchali s plnou výbavou na druhou stranu, aniž by si všímali toho, co plave kolem nich. Když dorazili k souši, na protější straně potoka se začala z pralesa vynořovat první z útočících zvířat. Několik jich doskákalo k potoku, ale na břehu se s rozechvělými žábrami zarazila.

Určitě vnímají nebezpečí, pomyslel si Frank. Neměla však na vybranou. Na pevné zemi se dusila. Jako na nějaký neslyšný signál se masa zmutovaných piraní vrhla do vody.

„Ústup!“ vykřikl Waxman. „Nemůžeme se spoléhat na to, že je pro ně voda pořád ještě jedovatá.“

Všichni prchli na výše položené místo v džungli, odkud mířili baterkami na potok a jeho břehy. Po několika minutách ale bylo jasné, že pronásledování skončilo. Buď ve vodě zbývala dostatečná koncentrace toho prášku, nebo zvířata rezignovala na další útoky.

Frank vydechl. „Je po všem.“

Kelly vedle něj zůstávala napjatá a přejížděla kuželem světla po protějším břehu. „Kde je vojínka Carrerová?“ zeptala se tiše a otočila se k Frankovi. „A kde je Nate?“

Proti proudu zaduněl výbuch a pralesem se roznesla jeho ozvěna.

Kelly pootevřela ústa a hleděla na Franka. „Mají potíže.“

Nate pozvedl brokovnici a odstřelil další ze zvířat, která se odvážila příliš blízko. Carrerová si sundala z ramen nádrž na palivo a sklonila se nad ní. „Jak dlouho ještě?“ zeptal se Nate s doširoka otevřenýma očima, jak se snažil přehlédnout všechno najednou.

„Už jsem skoro hotová.“

Nate střelil pohledem na potok za jejich zády. V záři baterky Carrerové viděl, že jed ve vodě účinkuje. Kus po proudu na hladinu vyplavala těla predátorů, jež potok rychle odnášel pryč. Hned za nimi ale žádná těla nesplývala a nemohli tedy riskovat přechod na druhou stranu. Voda tu proudila poměrně svižně a jistě už odnesla nasypaný prášek dál. Nebylo to bezpečné. Potřebovali se vydat po proudu za toxinem a najít si nějaké jistější místo, kde by se mohli přebrodit k opačnému břehu, nějaké místo s línějším proudem, kde ještě neodezněly účinky jedu – jenže mezi nimi a bezpečím ležela oblast s těmi dravci, kteří je ohrožovali z džungle a blokovali jim cestu.

„Hotovo,“ oznámila Carrerová a stoupla si.

Zvedla svůj výrobek ze země a utáhla víčko nádrže, z něhož odstupovala šňůra. V nádrži už zbývalo jen trochu paliva – příliš málo pro plamenomet, ale dost na to, aby posloužilo jejich záměrům. Alespoň v to doufali.

Nate nepřestával mířit do pralesa brokovnicí. „Jste si jistá, že to bude fungovat?“

„Radši by mělo.“

To nebyla zrovna slova, která by Nate chtěl slyšet.

„Ukažte mi ještě jednou cíl,“ řekla a přešla vedle něj.

Pohnul hlavní brokovnice a namířil s ní na strom s šedivou kůrou, který rostl po proudu asi třicet metrů od nich.

„Dobře.“ Carrerová přiložila ke konci šňůry butanový zapalovač. „Připravte se.“ Napřáhla paži a vší silou celého těla mrštila nádrž spodním hodem ke stromu.

Nate zadržel dech. Nádrž se ve vzduchu přetočila a dopadla ke kmeni označeného stromu.

„Konečně se mi vyplatily všechny ty roky v ženském softbalovém družstvu,“ poznamenala Carrerová a dodala směrem k Natovi: „K zemi!“

Oba padli na listy pokrytou půdu. Nate přitom stále držel brokovnici namířenou kupředu a dobře udělal. Z křoví vyskočil jeden z predátorů a přistál jen několik centimetrů před Natovým obličejem. Nate se překulil a odpálkoval dravce pažbou pušky. Přetočil se zpátky na břicho a střelil pohledem po vedle ležící rangerce. „Na univerzitě jsem hrával baseball,“ řekl. „V posledním ročníku.“

„Dolů!“ pokynula Carrerová a přitiskla mu hlavu do země.

Zazněla ohlušující exploze a větvovím nad nimi proletěl šrapnel z roztrhané nádrže. Nate pohlédl ke stromu. Trik vojínky Carrerové rozhodně fungoval – proměnila téměř prázdnou nádrž v obrovský Molotovův koktejl. Do noci vyšlehly plameny.

Carrerová se zvedla do kleku. „A co…?“

Nyní byla řada na Natovi, aby ji strhl k zemi.

Druhý výbuch připomínal dunění hromu, doprovázené sprškou rozletujících se třísek. Exploze rozmetala okolní džungli a zalila ji sprškou hořící pryskyřice.

„Kčertu!“ zaklela Carrerová. Hořel jí rukáv. Uhasila jej vlhkou hlínou.

Nate si stoupl. Ulevilo se mu, že jejich plán vyšel. Z cílového stromu zbyl jen pahýl, na jehož vrcholu tančily namodralé plameny. Přesně jak Nate očekával, pryskyřice stromu, bohatá na uhlovodíky, posloužila jako palivo a Molotovův koktejl zase představoval roznětku, která zažehla tuto přírodní bombu, jež podpálila celý břeh potoka.

„Jdeme!“ vykřikl Nate na Carrerovou.

Společně vyběhli po břehu podél planoucího úseku lesa, dokud nedospěli k místu, kde v potoce dosud nepřestával účinkovat Natův toxin. Po hladině plavala těla predátorů i dalších vodních živočichů.

„Tudy!“ Nate vběhl do potoka a napůl se brodil, napůl plaval na druhou stranu. Carrerová následovala jeho příkladu.

Za pár sekund už šplhali do protějšího svahu.

„Dokázali jsme to!“ ulehčeně se zasmála rangerka.

Nate si vydechl. V dálce viděl odlesky světel zbytku skupiny. I jim se přechod potoka podařil. „Pojďme se podívat, jestli jsou všichni v pořádku.“

Vzájemně si pomáhali do strmého břehu a vykročili směrem ke stanovišti ostatních.

Když vyšli z pralesa, přivítal je radostný pokřik. „Dobrá práce, Carrerová,“ řekl Kostos s nefalšovaným úsměvem na rtech.

Natovi se nedostalo o nic menšího uvítání. Jakmile dorazili k ostatním, Kelly se mu vrhla kolem krku a objala ho. „Podařilo se vám to,“ mumlala mu do ucha. „Podařilo se vám to.“

„A právě včas,“ přikývl Nate.

Frank ho poplácal po zádech.

„Dobrá práce, doktore Rande,“ pronesl kapitán Waxman stoicky a začal organizovat svoji jednotku. Nikdo se nechtěl zdržovat v blízkosti potoka, ať už byly jeho vody momentálně bezpečné nebo ne.

Kelly uvolnila Nata ze svého objetí, ale nejprve ho ještě jemně políbila na tvář. „Díky… díky za to, že jste nás zachránil. A díky, že jste se vrátil živý a zdravý.“

Odvrátila se a ponechala Nata stát s pootevřenými ústy.

Carrerová do něj dloubla loktem a obrátila oči v sloup. „Zdá se, že si tady někdo udělal fanynku.“

10.02 Amazonský prales

Louis stál v centru spáleného území nedaleko od říčního břehu. Ve vzduchu se pořád vznášel štiplavý zápach napalmu. Jeho skupina za ním vykládala zásoby z kánoí a balila si batohy. Odtud budou pokračovat pěšky.

Po rozbřesku se stáhla mračna a spustil se vytrvalý déšť, který uhasil poslední dosud doutnající ohně. V mrtvé kapse pralesa se držel kouřový opar, přízračně bílý a hustý.

Louisova milenka přecházela po zpustošeném území s bolestným výrazem ve tváři, jako kdyby pro ni poškození pralesa představovalo osobní zranění. Pomalu obešla tyč, upevněnou v zemi, na kterou bylo nabodnuto jedno z těch podivných zvířat, jež napadla druhou výpravu. Louis nikdy nic podobného neviděl. A Tshui podle toho, jak se tvářila, taky ne. Prohlížela si toho tvora a nakláněla přitom hlavu ke straně jako pták, studující červa.

K Louisovi přistoupil Jacques. „Máte hovor, pane…, na své zakódované frekvenci.“

„Konečně,“ povzdychl si Louis.

Těsně před úsvitem se vrátil jeden z jeho dvou zvědů, vyděšený a s vytřeštěnýma očima. Ohlásil, že jeho společník, podsaditý Kolumbijec, kterému se říkalo Žabák, byl napaden jedním z těch predátorů a zemřel hroznou smrtí. Malachinovi se jen tak tak podařilo dostat zpátky do tábora. Jeho zprávy o stanovišti druhé výpravy však bohužel byly přinejlepším kusé. Zdálo se, že ta zvířata pronásledovala rangery na druhý břeh přítoku řeky a vojáci před nimi prchli jihozápadním směrem. Ale kam přesně měli namířeno?

Louis znal způsob, jak to zjistit. Přijal hovor, o němž ho informoval Jacques. Jednalo se o přímou linku na drobnou vysílačku, již měl u sebe člen konkurenčního týmu, který za značnou finanční částku dělal špiona rangerům přímo pod nosem.

„Děkuji, Jacquesi.“ S vysílačkou v ruce se Louis vzdálil o pár kroků od ostatních. Ráno už mu volali jeho mecenáši z francouzské společnosti St. Savin Pharmaceuticals. Amazonií a Spojenými státy se zřejmě šířila nějaká choroba, která souvisela s tělem toho mrtvého muže. Teď se tedy hrálo ještě o víc. Louis si vymohl navýšení své odměny na základě toho, že jeho úkol byl nyní ještě nebezpečnější a riskantnější. St. Savin souhlasil, přesně jak Louis očekával. Lék na tuto nemoc bude mít pro jeho zaměstnavatele hodnotu miliard. Proč by mu tedy nemohli přihodit pár dalších franků?

Louis si pozvedl vysílačku k obličeji. „Tady Favre.“

„Doktore Favre,“ z hlasu na druhém konci linky znělo jasně patrné ulehčení. „Díky bohu, že se mi vás podařilo kontaktovat.“

„Čekal jsem na váš hovor.“ Do Louisova hlasu se vkradl výhružný podtón. „V noci jsem přišel o dobrého muže, protože jste nebyl natolik prozíravý, abyste mě informoval o těch jedovatých žábách.“

Následovala dlouhá odmlka. „Já… je mi to líto. V tom zmatku jsem se sotva mohl odplížit stranou a volat vám. Tohle je vlastně úplně první příležitost, kdy se mi podařilo vyklouznout o samotě na latrínu.“

„Dobrá. Tak mi tedy něco povězte o tom nočním zmatku.“

„Bylo to hrozné.“ Louisův špion mu následující tři minuty drmolil do ucha přehled událostí. „Kdyby Rand nepoužil nějaký práškový rybí jed, byli bychom všichni určitě po smrti.“

Louisovy prsty se sevřely kolem vysílačky těsněji. Stačila jen zmínka o tom jménu a Louisovi se naježily chloupky v zátylku. „A kde jste všichni teď?“

„Pořád míříme jihozápadním směrem a hledáme další značku Geralda Clarka.“

„Velmi dobře.“

„Ale…“

„Copak?“

„Já… já chci pryč.“

„Pardon, mon ami?“

„V noci jsem málem přišel o život. Doufal jsem, že byste mě mohl… já nevím… vyzvednout, pokud bych se vzdálil od své skupiny. Za bezpečný návrat do civilizace jsem ochoten zaplatit.“

Louis zavřel oči. Zdálo se, že jeho špion dostává zaječí úmysly. Bude ho muset trochu přesvědčit. „Inu, jestli opustíte svoje místo, rozhodně vás vyzvednu.“

„Dě… děkuji. Budu…“

Louis ho přerušil. „A až vás vyzvednu, zajistím, aby vaše smrt byla dlouhá, bolestivá a ponižující. Jestli znáte mou minulost, jistě znáte i mou kreativitu v této oblasti.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. Louis si dokázal představit, jak jeho špion zbledl a rozechvěl se strachem.

„Rozumím.“

„Výtečně. Jsem rád, že jsme si to vyjasnili. Teď ale k podstatnějším záležitostem. Zdá se, že náš společný francouzský zaměstnavatel si vyžádal vaše služby. Obávám se, že budete muset něco udělat.“

„A c… co?“

„Z bezpečnostních důvodů, a taky proto, aby si zajistili vlastnická práva na to, co leží před vámi, si přejí odříznout možnosti komunikace vašeho týmu s okolním světem, a to při nejbližší příležitosti, která se naskytne.“

„Ale jak to mám udělat? Víte, že jsem sice dostal počítačový virus, který dokáže zničit družicové spojení, ale rangeři mají vlastní komunikační vybavení, a do jeho blízkosti nemám šanci se dostat.“

„Žádný problém. Použijte virus a rangery přenechejte na mně.“

„Ale…“

„Důvěřujte mi. Nikdy nejste sám.“

Na lince se znovu rozhostilo ticho. Louis se usmál. Jeho slova špiona moc neuklidnila.

„Večer se ozvěte s dalším hlášením,“ řekl Louis.

Odmlka. „Pokusím se.“

„Nepokoušejte se… Udělejte to.“

„Ano, doktore.“ Linka zmlkla.

Louis spustil ruku s vysílačkou od obličeje a přešel k Jacquesovi. „Měli bychom vyrazit. Druhá výprava před námi má pořádný náskok.“

„Ano, pane.“ Jacques se vzdálil, aby shromáždil a zorganizoval svoje muže.

Louis si všiml, že Tshui pořád ještě stojí u toho nabodnutého zvířete. Pokud se nemýlil, zahlédl v jejích očích záblesk strachu. Nebyl si tím ovšem jistý. Jak by taky mohl? Takovou emoci u indiánské čarodějky ještě nikdy neviděl. Přistoupil k ní a objal ji.

Jemně se pod jeho dotykem zachvěla.

„Klid, ma chérie. Není se čeho bát.“

Tshui se o něj opřela, ale oči se jí stále stáčely k tyči. Přitiskla se k němu a z úst jí splynulo tiché zasténání.

Louis se zamračil. Možná by měl věnovat pozornost nevyslovenému varování své milenky. Nadále budou pokračovat s větší obezřetností, více pokradmu. Druhý tým málem zlikvidovali ti dosud nikdy nespatření vodní dravci. To je jasná známka toho, že jsou pravděpodobně na správné stopě. Co když ale před nimi číhají další skrytá nebezpečí?

Přemítal o tomto riziku a uvědomil si, že jeho oddíl má jistou podstatnou výhodu. V noci musela druhá výprava zmobilizovat veškeré síly a vynalézavost, aby přežila útok – a vítěznou bitvou nechtěně otevřela bezpečnější cestu pro Louise a jeho skupinu. Proč by se to tedy nemohlo opakovat znovu? Proč by nemohli nechat druhou expedici, ať pročistí trasu od dalších hrozeb?

Louis zamručel: „Pak přitančíme po jejich mrtvolách a vybereme si svoji odměnu.“ Potěšeně se sklonil a políbil Tshui na temeno hlavy. „Nestrachuj se, má lásko. Nemůžeme prohrát.“

10.09 Nemocniční pokoj na Instar Institute Langley, Virginie

Lauren O’Brienová seděla vedle postele a v klíně jí spočívala zapomenutá dětská knížka od dr. Seusse. Jessiina nejoblíbenější. Její vnučka spala schoulená na boku. Horečka při východu slunce ustoupila. Směs protizánětlivých a protihorečných léků odvedla svoji práci a srazila pacientčinu teplotu z 39 °C na normálních 36,5 °C. Nikdo nevěděl s jistotou, jestli Jessie chytila onu pralesní nákazu – dětských horečnatých onemocnění je celá řada –, ale nikdo nehodlal nic riskovat.

Pokoj, který nyní Jessie obývala, tvořil uzavřený systém, oddělený od okolí, aby nedocházelo k dalšímu šíření možné infekce. Lauren na sobě měla speciální karanténní oblečení na jedno použití a dýchací masku. Zpočátku ji odmítala, protože se obávala, že takový úbor jen vyvolá u Jessie paniku. Pravidla ale nepřipouštěla výjimku – všichni zaměstnanci i návštěvníci nemocnice si museli vzít patřičný oděv.

Když Lauren vstoupila do místnosti, všechno dopadlo dobře. Jessie sice skutečně vypadala vyděšeně, ale průhledná obličejová maska a několik konejšivých slov ji rychle uklidnily. Lauren u ní zůstala po celé ráno, zatímco Jessii odebírali vzorky krve, vyšetřovali ji a aplikovali jí léky. Poté Jessie s nezdolností mládí usnula a klidně spala.

Tiché fouknutí ohlásilo nového příchozího. Lauren se otočila ke dveřím. Pod podobnou maskou spatřila známý obličej. Odložila knihu na stůl a stoupla si. „Marshalle!“

Manžel k ní přistoupil a objal ji pažemi obalenými plastovým oblekem. „Přečetl jsem si lékařské záznamy, než jsem vešel dovnitř,“ poznamenal. Jeho hlas zněl trochu tlumeně a kovově. „Horečka opadla.“

„Ano, už před pár hodinami.“

„Už přišly nějaké výsledky z laboratoře?“ Lauren z jeho tónu slyšela strach.

„Ne… Je příliš brzy na to, abychom věděli, jestli je to ta nákaza.“ Bez znalosti příčiny neexistoval žádný rychlý test. Diagnóza závisela na trojici klinických příznaků: vřídky v ústech, drobné submukózní hemorrhagie a dramatický pokles počtu bílých krvinek. Tyto symptomy se ovšem v typických případech objevovaly až po šestatřiceti hodinách od úvodní horečky. Bude to dlouhé čekání. Pokud…

Lauren se pokusila změnit téma. „Jak dopadl tvůj rozhovor s Centrem pro kontrolu chorob a s ministry?“

Marshall zavrtěl hlavou. „Ztráta času. Potrvá dny, než se přestane politikařit a bude možné začít něco dělat. Jediná dobrá zpráva je, že Blaine a CDC podpořili můj návrh na uzavření hranic Floridy. To mě překvapilo.“

„Nemělo by,“ odpověděla Lauren. „Celý týden už mu posílám údaje o případech, včetně toho, co se odehrává v Brazílii. Důsledky jsou skutečně hrozivé.“

„Zřejmě jsi jím opravdu otřásla.“ Stiskl jí ruku. „Díky.“

Lauren dlouze vydechla a zahleděla se na postel.

„Nechceš si odpočinout? Na Jessii můžu chvíli dohlédnout já. Měla by ses zkusit trochu vyspat. Celou noc jsi byla vzhůru.“

„Nemohla bych usnout.“

Marshall ji objal paží kolem pasu. „Tak si aspoň dej trochu kávy a nějakou snídani. Za pár hodin se spojíme s Kelly a Frankem.“

Lauren se o něj opřela. „Co řekneme Kelly?“

„Pravdu. Jessie má horečku, ale není důvod k panice. Zatím nevíme jistě, jestli jde o tu nemoc, nebo ne.“

Lauren přikývla. Chvíli zůstali potichu a pak ji Marshall odvedl ke dveřím. „Běž.“

Lauren prošla vzduchotěsnými dveřmi a vydala se chodbou k šatně, kde si svlékla karanténní oblek a vzala si na sebe normální oblečení. Cestou pryč se ještě zastavila u sestry. „Už dorazily nějaké výsledky z laboratoře?“

Drobná sestra asijského původu k ní přesunula plastové desky. „Tohle přišlo faxem před pár minutami.“

Lauren desky otevřela a nalistovala stránku s výsledky rozboru krve a s hematologickými údaji. Rychle sjížděla prstem po dlouhém seznamu. Chemické složení bylo v normě, přesně jak očekávala. Zarazila se ale u řádku s celkovým počtem bílých krvinek

T lymfocyty: 2130 (N) 6 000 – 15 000

Hodnota byla nízká, významně nízká. Jeden z trojice symptomů nemoci.

S chvějícím se prstem pokračovala k podrobnostem o hladinách jednotlivých typů bílých krvinek. Jejich epidemiolog doktor Alvisio se před ní pozdě večer zmínil o jedné novince, které si na základě svého počítačového modelu všiml v laboratorních datech o různých případech nemoci: neobvyklého nárůstu jedné konkrétní linie bílých krvinek, bazofilních leukocytů, ke kterému dochází v raných stadiích choroby. Sice bylo příliš brzy na jednoznačné závěry, ale zdálo se, že k tomuto nárůstu dochází ve všech případech. Možná se jednalo o způsob, jak urychlit stanovení diagnózy.

Lauren si přečetla poslední řádek.

Bazofily: 12 (V) 0-4

„Ach, bože.“ Položila výsledky na stůl sestry. Hladina bazofilů u Jessie se pohybovala nad normálem, dokonce výrazně nad normálem.

Lauren zavřela oči.

„Jste v pořádku, paní doktorko?“

Lauren sestru nevnímala. Její mysl zavalilo děsivé poznání: Jessie má tu nemoc.

11.48 Amazonský prales

Kelly kráčela za ostatními, unavená, ale rozhodnutá pokračovat v cestě. Pochodovali celou noc s častými zastávkami k odpočinku. Po útoku se nezastavili plné dvě hodiny a poté za rozbřesku postavili dočasný tábor, z něhož se rangeři spojili se základnou ve Wauwai. Rozhodli se, že půjdou dál nejméně do poledne, kdy přes satelit kontaktují Státy. Po zbytek dne poté budou odpočívat, nabírat síly a prodebatují další postup.

Kelly se podívala na hodinky. Blížilo se poledne. Díky bohu. Už slyšela, jak Waxman uděluje pokyny k nalezení vhodného místa k táboření. „Dost daleko od vodních toků,“ varoval.

Po celý den se vyhýbali, potokům a vodě obecně, případně přes ni přecházeli s divokým spěchem. K žádným dalším napadením však nedošlo.

Manny nabídl vysvětlení. „Třeba ta zvířata žijí jen na malém území. Možná právě to je důvod, proč ty mrchy nikdo předtím neviděl.“

„Jestli ano, zaplať pánbůh, že jsou pryč,“ pronesl Frank mrzutě.

Plahočili se dál a ranní mrholení se pomalu měnilo v hustou vlhkou mlhu. Vlhkost způsobovala, že všechno ztěžklo: oblečení, batohy i boty. Nikdo si ale nestěžoval. Všichni byli rádi, že se vzdalují od hrůz uplynulé noci.

Zepředu na ně zavolal ranger, jehož vyslali na průzkum: „Mýtina!“ Byl to desátník Warczak, stopař jednotky. Jeho průzkum sloužil dvojímu účelu, protože zároveň hledal důkazy o průchodu Geralda Clarka. „To místo se výborně hodí ke zřízení tábora!“

Kelly si povzdychla. „Už bylo načase.“

„Porozhlédněte se kolem!“ pokynul Waxman. „Ujistěte se, že tu nejsou žádné potoky.“

„Ano, pane! Kostos už provádí ohledání okolí.“

Nate, který kráčel jen pár kroků před ní, zavolal dopředu: „Buďte opatrní! Mohli by tu být…“

Z čela skupiny se ozval bolestivý výkřik.

Všichni ztuhli, kromě Nata, který vyběhl za hlasem. „Ksakru, copak nikdo neposlouchá, co mu říkám?“ hučel si cestou. Ohlédl se na Kelly a Kouweho a pokynul jim, aby ho následovali. „Budeme potřebovat vaši pomoc! Vás obou.“

Kelly vyrazila za ním. „O co jde?“ zeptala se Kouweho.

Profesor už měl ze zad sundaný batoh a otvíral jej. „Supay chacra, řekl bych. Ďáblova zahrada. Pojďte.“

Ďáblova zahrada? Kelly se nelíbilo, jak to zní.

Kapitán Waxman přikázal rangerům, aby zůstali s ostatními civilisty, a sám se s Frankem připojil ke Kelly a Kouwemu.

Kelly běžela kupředu, dokud na zemi před sebou nespatřila dva vojáky. Vypadalo to, že spolu zápasí – jeden se převaloval po zemi a druhý ho plácal otevřenou dlaní.

Nate k nim přispěchal.

„Dostaňte ze mě ty zatracený hajzly!“ ječel seržant Kostos a nepřestával se koulet podrostem.

„Snažím se,“ odpověděl desátník Warczak a dál pleskal svého nadřízeného.

Nate ho odstrčil stranou. „Přestaňte! Jenom je rozdráždíte ještě víc.“ Vojákovi na zemi pak přikázal: „Seržante Kostosi, ležte klidně!“

„Štípají mě po celém těle!“

Kelly už se ocitla dost blízko na to, aby viděla, že po rangerovi lezou ohromní černí mravenci, asi dva a půl centimetru dlouzí. Musely jich být tisíce.

„Přestaňte se hýbat a oni vás nechají na pokoji.“

Kostos pohlédl na Nata planoucíma a vzteklýma očima, ale poslechl. Přestal sebou házet a zůstal ležet nehybně.

Kelly si všimla puchýřovitých podlitin, které se Kostosovi tvořily na pažích i na obličeji. Vypadalo to, jako kdyby o něj někdo típal hořící cigarety.

„Co se stalo?“ zeptal se kapitán Waxman.

Nate držel všechny v bezpečné vzdálenosti od Kostose. „Ustupte.“

Kostos se na zemi chvěl a Kelly viděla, jak se mu v koutcích očí lesknou slzy z bolesti. Ty štípance mu musely působit skutečnou trýzeň. Natova rada ale účinkovala. Mravenci na něj postupně přestali útočit a slezli z jeho končetin do listoví podrostu.

„Kam zmizeli?“ zeptala se Kelly.

„Vracejí se domů,“ odpověděl Kouwe. „Byli to vojáci ze své kolonie.“ Ukázal za několik stromů. Několik metrů za nimi se otvírala pralesní mýtina, tak prázdná, až se zdálo, že někdo zametl všechno smetí k jejím okrajům. V jejím centru stál mohutný strom, jehož větve se natahovaly nad celým územím. Osamělý obr.

„To je mravenčí strom,“ pokračoval profesor ve vysvětlování. „Mravenčí kolonie žije v jeho nitru.“

„V jeho nitru?“

Kouwe přikývl. „Jde o jeden z mnoha způsobů, jak se rostliny v deštném pralese adaptovaly na zvířata či na hmyz. U tohoto stromu se vyvinuly speciální duté větve, které slouží jako domov mravencům, a strom svoje obyvatele dokonce vyživuje zvláštní cukernou šťávou. Mravenci na oplátku stromu slouží. Nejenže jej hnojí odpadem ze své kolonie, ale také jej chrání – před ostatním hmyzem i před většími živočichy, kteří by se na něj pokoušeli šplhat a nějak ho poškozovat. Proto se taková místa v pralese nazývají supay chacra neboli ďáblova zahrada.“

„To je ale zvláštní vztah.“

„Vskutku. Ovšem je výhodný pro obě strany – pro strom i pro mravence. Jeden vlastně nedokáže bez druhého přežít.“

Kelly hleděla k mýtině, ohromená tím, jak propojený je zdejší život. Před několika dny jí Nate ukazoval orchidej, jejíž květ měl tvar jako určitý druh vosy. „To proto, aby přilákala příslušné opylovače.“ Rostly tu jiné druhy, které oplátkou za opylení nabízely sladké nektary. A takové vztahy se neomezovaly jen na rostliny a hmyz. Plody jistých stromů musí projít zažívacím traktem konkrétních ptáků nebo savců, aby vůbec mohly vyklíčit a vyrůst. Všechen život tu závisel na sousedech a byl propletený do komplexní evoluční sítě.

Kellyinu pozornost přilákal Nate, který si klekl vedle seržanta. Mravenci už z něj slezli úplně. „Kolikrát jsem vás varoval, abyste si dával pozor, než se o něco opřete?“

„Já jsem je neviděl,“ odsekl Kostos bolestně a útočně. „Jenom jsem si potřeboval ulevit.“

Kelly si všimla, že má Kostos opravdu rozepnutý poklopec.

Nate zavrtěl hlavou. „U mravenčího stromu?“

Kouwe se přehraboval ve svém batohu a přitom vysvětloval. „Mravenci se dorozumívají chemickými signály. Lidská moč by byla jistě pochopena jako útok proti kolonii, která žije ve stromě.“

Kelly vytáhla jehlu s antihistaminikem a Kouwe zase vyndal hrst listů, které se jal rozemílat mezi prsty. Kelly ihned poznala jejich tvar i vůni olejovité šťávy, jež z nich prýštila. „Ku-run-yeh?“ zeptala se.

Profesor se na ni usmál. „Velmi dobře.“ Jednalo se o stejnou léčivou rostlinu, kterou Kouwe ošetřil její puchýře poté, co se dotkla ohnivé liány. Mocné analgetikum.

Oba lékaři se začali věnovat pacientovi. Kelly mu aplikovala injekci antihistaminika v kombinaci s protizánětlivým steroidem a Kouwe mu potřel paže extraktem z listů ku-run-yeh.

Na seržantově tváři se zračila okamžitá úleva. Vydechl a převzal od profesora další listy. „Zbytek už si ošetřím sám,“ řekl hlasem plným zahanbení.

Desátník Warczak pomohl seržantovi vstát.

„Měli bychom se porozhlédnout kolem,“ podotkl Nate. „Určitě nechceme tábořit příliš blízko mravenčího stromu. Naše potraviny by mohly přilákat pozornost jejich průzkumníků.“

Kapitán Waxman přikývl. „Tak budeme pokračovat v cestě. Už jsme tu ztratili dost času.“ Vrhl po svém seržantovi pohled, který zrovna neoplýval soucitem.

Dalších třicet minut celá skupina pokračovala v cestě pod baldachýnem pralesních stromů, doprovázená houkáním a voláním opic. Manny ukázal na drobného mravenečníka, který se choulil na jedné větvi. Zvíře bylo ztuhlé strachem a se svýma velkýma očima a stříbřitou kožešinou připomínalo vycpaný exponát z muzea. Minuli i nebezpečnějšího obyvatele džungle: zmiji, visící z palmového listu, která ovšem díky svým leskle zeleným šupinám vypadala právě tak neskutečně a uměle.

Konečně se zepředu ozval výkřik desátníka Warczaka. „Něco jsem našel!“

Kelly se modlila, aby nešlo o další mravenčí strom.

„Myslím, že to je Clarkova značka!“

Všichni zamířili ve směru jeho hlasu. Na nízké vyvýšenině našli juvii ztepilou, jejíž koruna stínila rozlehlou oblast posetou starými para ořechy a listy. Z kmene visel zplihlý a promočený kousek utrženého oblečení.

Desátník Warczak je zarazil vztyčenou paží. „Objevil jsem tu stopy bot,“ řekl. „Nepodupejte je.“

„Stopy bot?“ zopakovala Kelly tlumeně, zatímco Warczak pomalu obcházel strom a zastavil se na opačné straně.

„Tady vede nějaká stezka!“ zavolal na ně.

Připojil se k němu kapitán Waxman s Frankem.

Kelly se zamračila. „Já myslela, že Gerald Clark byl bosý, když vyšel z pralesa.“

„To byl,“ potvrdil Nate. „Ale ten janomamský šaman, kterého jsme zajali, se zmínil o tom, že indiáni z oné vesnice obrali Clarka o všechny věci. Určitě mu vzali i boty.“

Kelly přikývla.

Richard Zane ukázal ke stromu. „Je tam další vzkaz?“

Všichni čekali, až budou moci přistoupit blíž. Kapitán Waxman a Frank se po chvíli vrátili, zatímco desátník Warczak se i nadále skláněl nad stezkou na opačné straně kmene.

Mávli na zbytek výpravy, že se k nim mohou připojit. „Utáboříme se tady,“ prohlásil Waxman.

Všichni si ulehčeně oddechli a přešli ke stromu. Pod nohama jim křupaly rozkládající se para ořechy. Kelly dospěla ke kmeni mezi prvními. Do jeho kůry byly opět hluboce vyryty jasné značky.

„G. C: opět Clark,“ řekl Nate a ukázal ve směru šipky. „Míří na západ. Stejně jako ta stezka se stopami bot, které si všiml Warczak. Clark tu byl sedmého května.“

Olin se opřel o strom. „Sedmého května? To znamená, že mu trvalo deset dní, než se odsud dostal k té vesnici. Musel postupovat zatraceně pomalu.“

„Zřejmě nešel přímo jako my,“ odpověděl Nate. „Patrně strávil dost času pátráním po nějakých známkách lidské přítomnosti a chodil křížem krážem.“

„Navíc mu už jistě začínalo být špatně,“ dodala Kelly. „Podle ohledání jeho ostatků se mu po celém těle začínala šířit rakovina. Pravděpodobně musel často odpočívat.“

Anna Fongová si smutně povzdychla. „Kéž by se mu bývalo podařilo dosáhnout civilizace dřív…, aby dokázal sdělit, kde po celou tu dobu byl.“

Olin se odstrčil od kmene. „Když tak mluvíme o spojení s civilizací, měl bych zprovoznit satelitní vysílač. Za půl hodiny budou čekat naše volání.“

„Pomůžu vám,“ nabídl se Zane a vyrazil s ním.

Ostatní se rozptýlili po okolí, aby si připravili visutá lůžka, nasbírali dřevo a vyhledali nějaké místní plody. Kelly už si uměla přichystat lůžko se sítí proti moskytům jako ostřílený profesionál.

Frank se činil vedle ní. „Kelly…?“ Z bratrova tónu poznala, že se chystá vstoupit do nejistých vod.

„Ano?“

„Myslím, že by ses měla vrátit.“

Přestala si upravovat moskytiéru a otočila se k němu. „Co tím chceš říct?“

„Mluvil jsem s kapitánem Waxmanem. Když ráno ohlásil svým nadřízeným noční útok, přikázali mu, aby zřídil bezpečný tábor pro ty členy naší výpravy, kteří nejsou naprosto nezbytní. V noci jsme unikli smrti jen tak tak. Nechtějí riskovat další úmrtí. Kromě toho také civilisté zpomalují postup rangerů.“ Frank se ohlédl přes rameno. „Bylo rozhodnuto, že v rámci urychlení našeho pátrání tady zůstane Anna i Zane spolu s Mannym a Kouwem.“

„Ale…“

„Olin, Nate a já půjdeme dál s rangery.“

Kelly se k němu otočila čelem. „Ale já jsem nezbytná. Jsem tu jediná lékařka a dokážu postupovat stejně rychle jako ty.“

„Desátník Okamoto má zdravotnický výcvik.“

„To z něj nedělá lékaře.“

„Kelly…“

„Franku, nedělej to.“

Odvrátil pohled stranou. „Už je rozhodnuto.“

Kelly ho obešla, aby se jí díval do očí. „To tys rozhodl. Ty jsi velitel téhle výpravy.“

Konečně vzhlédl. „No dobře, bylo to moje rozhodnutí.“ Poklesla mu ramena. „Nechci, abys byla vystavena nějakému nebezpečí.“

Kelly soptila a chvěla se vztekem. Ale věděla, že rozhodnutí vposledku opravdu leží na jejím bratrovi.

„Vyšleme naše současné souřadnice podle GPS a necháme s vámi jako stráž dva rangery. Pak vás odtud vyzvedne evakuační tým, jakmile se podaří vyřídit zapůjčení brazilského vrtulníku s dostatečně dlouhým doletem. Zbytek výpravy – šest rangerů a my tři – mezitím bude pokračovat v cestě.“

„Kdy?“

„Po krátkém oddechu. Vyrážíme dnes odpoledne. Budeme pochodovat do západu slunce. Když teď můžeme sledovat přímo Clarkovu stopu, menší skupina dokáže postupovat rychleji.“

Kelly zavřela oči a dlouze vydechla. Byl to rozumný plán. A vzhledem k nákaze, která se šíří po Amazonii i ve Spojených státech, čas opravdu byl kritickým faktorem. Navíc, jestli něco objeví, může být vědecký výzkumný tým vždycky dopraven na příslušné místo helikoptérou. „Hádám, že nemám na výběr.“

Frank zůstával potichu a upravoval si lůžko na krátký odpolední odpočinek.

Napětí přerušilo Olinovo zvolání: „Jsme připraveni na vysílám!“

Kelly následovala Franka k laptopu, opět chráněnému plachtou proti dešti.

Olin se skláněl nad klávesnicí a rychle do ní ťukal. „Kčertu, mám potíže s vyladěním pořádného spojení.“ Pokračoval v práci. „Tahle vlhkost… ach, už to je!“ Napřímil se. „Mám to!“

Bývalý agent KGB ustoupil stranou a Kelly s Frankem se sklonili před obrazovkou, na níž se objevila nezaostřená tvář, rušená vodorovnými čarami.

„To je nejlepší signál, jaký tu dokážu získat,“ poznamenal tiše Olin.

Byl to jejich otec. I přes poruchy obrazu viděli, že vypadá ustaraně. „Slyšel jsem o událostech uplynulé noci,“ řekl úvodem. „Jsem rád, že vás oba vidím živé.“

Frank přikývl. „Jsme v pořádku. Unavení, ale jinak zdraví.“

„Četl jsem armádní hlášení, ale povězte mi sami, co se stalo.“

Frank s Kelly společně odvyprávěli průběh útoku těch podivných tvorů.

„Chiméra?“ zeptal se jejich otec, když domluvili, a přimhouřil oči. „Kombinace žáby a ryby?“

„To se alespoň domnívá náš biolog,“ odpověděla Kelly významně a pohlédla na Franka, aby zdůraznila, že i Manny se ukázal být pro expedici důležitý.

„Tím je to hotové,“ řekl otec, narovnal se a podíval se přímo na Kelly. „Před hodinou se se mnou spojil šéf Zelených baretů ve Fort Braggu a informoval mě o změnách plánu.“

„Jakých změnách?“ ozval se za nimi Zane.

Frank odmávl jeho otázku stranou.

Jejich otec pokračoval: „Vzhledem k tomu, jak pokračuje šíření té zatracené nemoci, plně souhlasím s generálem Korsenem. Musíme najít lék, a to co nejrychleji.“

Kelly zvažovala, jestli by neměla protestovat proti svému vyřazení z další cesty, ale kousla se do rtu. Věděla, že u otce nemůže čekat žádnou podporu. Nechtěl, aby jeho holčička vůbec jela do jihoamerické džungle.

Frank se naklonil blíže k monitoru. „Jak to vypadá ve Státech?“

Otec zavrtěl hlavou. „Na to nechám odpovědět vaši matku.“ Ustoupil stranou.

Matka vypadala vyčerpaně – pod očima se jí rýsovaly hluboké kruhy. „Počet případů…“ Lauren se rozkašlala a musela začít znovu. „Počet případů se za posledních dvanáct hodin ztrojnásobil.“

Kelly sebou trhla. Tak rychle…

„Většina jich je na Floridě, ale výskyt nemoci byl hlášen z Kalifornie, Georgie, Alabamy a Missouri.“

„A co v Langley?“ zeptala se Kelly. „Na institutu?“

„Kelly…,“ začal její otec. Jeho hlas zněl stejně jako před chvílí Frankův – opatrně a nejistě. „Nechci, abys propadala panice.“

Kelly se narovnala a srdce jí vyskočilo do krku. Nemá propadat panice? Copak tato slova někdy někoho uklidnila? „Co se děje?“

„Jessie je nemocná…“

Další slova Kelly nevnímala. Po okrajích zorného pole se jí rozlila tma. Této zprávy se děsila od okamžiku, kdy se dozvěděla o šíření nákazy. Jessie je nemocná…

Otec si musel všimnout její reakce, toho, jak zbledla a rozechvěla se. Frank jí položil paži kolem ramen a přidržel ji.

„Kelly,“ pokračoval otec. „Nevíme, jestli to je ta nemoc. Zatím měla jenom horečku a reaguje dobře na léky. Když jsem od ní před chvílí odcházel, jedla zmrzlinu a spokojeně si se mnou povídala.“

Lauren položila Marshallovi ruku na paži a Kellyini rodiče si vyměnili pohled. „Pravděpodobně nejde o tu nemoc, že ne, Lauren?“

Její matka se usmála. „Určitě ne.“

Frank vydechl. „Díky bohu. Objevily se nějaké příznaky i u někoho dalšího?“

„Ne,“ ujistil je otec.

Kelly ale nespouštěla oči ze své matky. Její úsměv působil křečovitě a neupřímně. Mimoděk sklopila pohled.

Kelly zavřela oči. Ach, bože…

„Brzy se uvidíme,“ uzavřel Marshall.

Frank do ní dloubl.

Přikývl. „Brzy…“

Znovu za nimi promluvil Zane. „Jak to váš otec myslel, že se brzy uvidíte? A co to říkal o změnách plánu? O co jde?“

Frank ještě naposledy objal Kelly. „Jessie je v pořádku,“ zašeptal jí. „Uvidíš, až se vrátíš domů.“ Pak se obrátil k Zanovi, aby odpověděl na jeho otázku.

Kelly ztuhle seděla před laptopem, zatímco za ní začínala zuřit výměna názorů. V duchu znovu viděla matčin úsměv a to, jak zahanbeně sklopila oči. Znala svou matku lépe než kdokoliv jiný, možná dokonce lépe než její otec. Matka jí lhala. Věděla víc, než jí říkala.

Jessie má tu nemoc. Její matka si to myslí. Tím si byla Kelly jistá. A když si to myslí její matka…

Nedokázala potlačit slzy. Ostatní se dohadovali ohledně změněných plánů a nevšímali si jí.

Zakryla si tvář rukama. Ach, bož ne…

11. kapitola

Vzdušný útok

14. SRPNA, 13.24 Amazonský prales

Nate nemohl spát. Ležel na svém lůžku a věděl, že by potřeboval nabrat síly na další úsek cesty. Za pouhou hodinu měla jejich skupina vyrazit, ale stále zůstávaly nevyřešené některé otázky. Rozhlédl se po táboře. Jedna polovina účastníků výpravy dřímala, kdežto druhá se stále potichu dohadovala o chystaném rozdělení.

„Můžeme je prostě sledovat,“ říkal zrovna Zane. „Co nám udělají? Zastřelí nás?“

„Měli bychom respektovat rozkazy,“ odpověděl Kouwe klidně, i když Natovi bylo jasné, že profesora vyhlídka na to, že tu musí zůstat, nenadchla o nic víc než představitele Telluxu.

Nate se k nim otočil zády, ale chápal jejich zklamání. Kdyby byl jedním z nich, museli by mu svázat nohy, aby mu zabránili v pokračování na vlastní pěst.

V nové poloze si všiml Kelly, která ležela na svém lůžku. Ona jediná nijak neprotestovala. Starosti o dceru zjevně představovaly ústřední bod jejích myšlenek. V tu chvíli se otočila a jejich pohledy se střetly. Měla oči napuchlé od pláče.

Nate vzdal snahu usnout a vstal. Přešel k ní a poklekl. „Jessie bude v pořádku,“ řekl tiše.

Kelly na něj chvíli mlčky hleděla, než promluvila. V hlase jí zněla nevýslovná bolest. „Má tu nemoc.“

Nate se zamračil. „To z vás mluví jen strach. Nemáte jediný důkaz, že…“

„Viděla jsem to matce na očích. Nikdy přede mnou nedokázala nic utajit. Ona ví, že Jessie dostala tu nemoc, a snaží se mě ušetřit.“

Nate nevěděl, co by měl říct. Sáhl pod moskytiéru a položil jí dlaň na rameno. Tiše ji utěšoval, dodával jí sílu, a poté promluvil svým srdcem, jemně, ale vážně. „Jestli říkáte pravdu, najdu tam někde lék. Slibuji.“

To vyvolalo na Kellyině tváři unavený úsměv. Pohnula rty, ale nevydala ani hlásku. Nate i tak snadno poznal, co se snaží říct. Děkuji. Z koutku oka jí vytekla jediná slza, než si zakryla tvář rukou a odvrátila se.

Nate si stoupl a ponechal ji jejímu zármutku. Všiml si Franka a kapitána Waxmana, kteří se spolu radili nad mapou rozloženou po zemi, a zamířil k nim. Ještě jednou se ohlédl po Kelly a v duchu zopakoval svůj slib. Najdu lék.

Mapa, nad níž se oba muži skláněli, byla topografickým plánem okolí. Kapitán Waxman po ní přejel prstem. „Západním směrem odtud se země zvedá až k hranicím s Peru. Džungle je tady plná útesů a údolí – jako skutečné bludiště. Snadno se tu ztratíme.“

„Budeme si muset dávat dobrý pozor na značky Geralda Clarka,“ řekl Frank a vzhlédl, když postřehl Natovu přítomnost. „Měl byste si připravit batoh. Zakrátko vyrazíme a pokusíme se ještě za světla ujít co největší vzdálenost.“

Nate přikývl. „Budu hotový za pět minut.“

Frank vstal. „Pak tedy vzhůru na cestu.“

Během další půlhodiny byl jejich tým připravený vyrazit. Rozhodli se, že SATCOM rangerů ponechají u zdejší skupiny, která potřebovala zkoordinovat evakuaci s brazilskou armádou. Odcházející část výpravy bude udržovat kontakt pomocí satelitního spojení s CIA.

Nate si přehodil brokovnici přes rameno a upravil si batoh na zádech do pohodlnější polohy. Měli v úmyslu kráčet co nejrychleji až do soumraku, s co nejmenším počtem zastávek.

Waxman pozvedl paži a skupina vyrazila do pralesa v čele s desátníkem Warczakem.

Nate se ještě při odchodu ohlédl. S přáteli, Kouwem a Mannym, se už rozloučil. Za nimi ale stáli dva rangeři, kteří tu zůstali jako stráže a kteří budou evakuováni s ostatními: desátník Jorgensen a vojínka Carrerová. Ta mu kývla zbraní na pozdrav a Nate na ni na oplátku zamával.

Waxman původně chtěl ponechat na místě desátníka Gravese, a to kvůli smrti jeho bratra Rodneyho. Graves se ale ohradil: „Pane, tato mise stála život mého bratra a další spolubojovníky. S vaším dovolením bych se jí rád účastnil až do konce. Na památku svého bratra…, za všechny svoje kamarády.“

Waxman nakonec souhlasil.

Bez dalších slov se zanořili do pralesa. Mezi mraky konečně vyhlédlo slunce, které rychle změnilo džungli pod korunami stromů v parní lázeň. Během několika minut se tváře všech leskly potem.

Nate kráčel vedle Franka O’Briena. Každých několik kroků si Frank sundal baseballovou čepici a otřel si vlhkost z čela. Nate měl na hlavě místo čelenky stočený kapesník, aby mu do očí nestékal pot. Nemohl ale nijak zabránit tomu, aby na něj neútočili komáři a mouchy, přilákáni pachem potu a soli.

I přes horko, vlhkost a neustávající bzukot hmyzu postupovali svižně kupředu. Nathan odhadoval, že za dvě hodiny urazili jedenáct kilometrů. Warczak stále sledoval otisky bot a neodchylovali se od západního směru. Stopy byly sotva rozeznatelné a udržovaly se v nich kaluže vody od včerejších dešťů.

Před Natem pochodoval desátník Okamoto, který už si znovu pohvizdoval tu svoji zatracenou nemelodickou notu. Nate si povzdychl. Copak není v pralese dost mrzutostí?

Neustále dával pozor na možná nebezpečí: hady, ohnivé liány, mravenčí stromy a cokoliv, co by je mohlo zpomalit. Všechny potoky přecházeli krajně opatrně. Neobjevili však jedinou známku přítomnosti oněch chimér žab a piraní. Nad hlavou si všiml lenochoda tříprstého, který se loudavě pohyboval po větvi a vůbec se jimi nenechal vyrušit. Nate sledoval jeho přechod a ohlížel se po něm. Lenochodi sice vypadají neškodně a přátelsky, ale když jsou zraněni, dokáží vyrvat vnitřnosti každému, kdo se k nim příliš přiblíží. Zahnuté drápy, pomocí nichž šplhají po stromech, mají ostré jako dýky. Tento jedinec však klidně pokračoval v cestě a lidí dole si nevšímal.

Když se Nate otáčel opět kupředu, zachytil krátký záblesk – asi tři čtvrtě kilometru za nimi se světlo odrazilo od něčeho vysoko v koruně jednoho stromu. Zastavil se a podíval se pozorněji.

„Co se děje?“ zeptal se Frank, jakmile zpozoroval, že Nate stojí.

Blýskavý odraz už ale zmizel. Nate zavrtěl hlavou. Asi šlo jen o vlhký list, který se chvěl ve větru. „Nic,“ odpověděl a pokračoval v cestě. Po celý zbytek odpoledne se ale nepřestával ohlížet přes rameno. Nedokázal potlačit dojem, že je někdo pozoruje, že sleduje z výšky jejich postup, a tento dojem k večeru ještě zesílil.

Nakonec se obrátil na Franka. „Něco mi dělá starosti. Něco jsme po tom útoku u indiánské vesnice zanedbali.“

„A co?“

„Vzpomínáte si na to, jak nás podle Kouweho názoru někdo sleduje?“

„Jo, ale Kouwe si nebyl jistý na sto procent. Nějaké očesané stromy a polámané křoviny. Žádné stopy ani nic konkrétního.“

Nate se znovu ohlédl za sebe. „Řekněme, že měl profesor pravdu. Pokud ano, kdo nás tedy sledoval? Indiáni z té vesnice to být nemohli, protože ti byli mrtví ještě předtím, než jsme se vypravili do pralesa. Tak kdo?“

Frank si všiml, kam se Nate dívá. „Vy si myslíte, že nás pořád někdo sleduje. Viděl jste něco?“

„Ne, vlastně ne…, jen podivný odraz na stromě. Pravděpodobně o nic nejde.“

Frank přikývl. „Stejně to povím kapitánu Waxmanovi. Neuškodí, když si tu budeme dávat ještě větší pozor.“ Zpomalil, aby si promluvil s velitelem rangerů, který kráčel za nimi spolu s Olinem Pasternakem.

Nate osaměl. Hleděl do stinné džungle kolem sebe, a náhle už si nebyl tak jistý, zda neudělali chybu, když ponechali ostatní vzadu.

17.12

Manny projel Tor-torovu srst kartáčem. Ne že by tato hygiena byla nutná. Jaguár odváděl dostatečně dobrou práci vlastním drsným jazykem. Jednalo se ale o rituál, který oba bavil. Manny kartáčoval Tor-torovo břicho a jaguár mu odpovídal hlubokým hrdelním předením. Mannymu se chtělo také vrčet, ale nikoliv spokojeností a radostí.

Ani za mák se mu nelíbilo, že nemohl pokračovat s ostatními.

Vedle něj se ozvalo zašustění a Manny vzhlédl. Přišla k němu ta antropoložka, Anna Fongová. „Smím?“ Ukázala na jaguára.

Manny povytáhl překvapeně obočí. Už si všiml, že si ta žena jaguára často prohlíží, ale vždycky se domníval, že spíše ve strachu než se zájmem. „Jistě.“ Pokynul na místo vedle sebe. Klekla si a Manny jí podal kartáč. „Nejvíc se mu to líbí na břiše a na krku.“

Anna převzala kartáč a sklonila se nad štíhlou šelmou. Natahovala se k němu opatrně, protože viděla, jak ji Tor-tor pozoruje. Pomalu spustila kartáč níž a projela jím jaguáří kožich. „Je tak krásný. Doma v Hongkongu jsem se vždycky dívala, jak velké kočkovité šelmy chodí sem a tam ve svých klecích v zoo. Jak nádherné to musí být, když ji vychováváte sám doma.“

Mannymu se líbilo, jak mluví – tiše, s mírně afektovanou dikcí, zvláštně formálně. „Nádherné, říkáte? Vyjídá značnou část mého rozpočtu, rozkousal dvě pohovky a nevím ani, kolik roztrhal koberečků.“

Usmála se. „Stejně… určitě to stojí za to.“

Manny s ní souhlasil, ale nechtělo se mu to přiznávat nahlas. Připadalo mu, že není mužné připustit, jak moc má rád to velké chlupaté zvíře. „Brzy se s ním budu muset rozloučit.“

I když se pokoušel skrýt smutek v hlase, musela jej postřehnout. Vzhlédla k němu a chápavě se na něj usmála. „Jsem si jistá, že i tak to stojí za to.“

Manny jí ostýchavě úsměv oplatil. To rozhodně ano.

Anna pokračovala v kartáčování Tor-tora a Manny ji sledoval. Jeden pramen hedvábných vlasů měla zastrčený za uchem a nepatrně krčila nos, jak se soustředila na svou práci.

„Všichni poslouchejte!“ ozval se hlasitý výkřik.

Oba se otočili.

Desátník Jorgensen opodál spustil ruku s vysílačkou a zavrtěl hlavou. Otočil se čelem ke zbytku tábora. „Mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu.“

Rangerův pokus o žoviálnost vyvolal jen všeobecné bručení.

„Dobrá zpráva je, že brazilská armáda vyčlenila vrtulník, kterým sem pro nás přiletí.“

„A ta špatná?“ zeptal se Manny.

Jorgensen se zachmuřil. „Ten vrtulník tu nebude dřív než za dva dny. Vzhledem k šíření té nákazy je velký zájem o vzdušnou přepravu a naše evakuace má momentálně nízkou prioritu.“

„Dva dny?“ zopakoval Manny a přijal zpátky kartáč od Anny. V hlase mu znělo podráždění. „Do té doby jsme mohli pokračovat v cestě se zbytkem týmu.“

„Kapitán Waxman měl svoje rozkazy,“ pokrčil rameny Jorgensen.

„A co ten vrtulník ve Wauwai?“ zeptal se Zane. Polehával na svém lůžku a tiše soptil vztekem.

Odpověděla Carrerová, která si právě čistila zbraň. „Comanche je útočný stroj se dvěma místy. Kromě toho slouží jako záloha pro druhou část skupiny.“

Manny potřásl hlavou a nenápadně se podíval na Kelly O’Brienovou. Seděla na svém lůžku s opuchlýma očima, skleslá a poražená. Čekání bude nejhorší právě pro ni. Další dva dny, než se bude moci setkat se svou nemocnou dcerou.

Od velké juvie se ozval Kouwe. Právě zde zkoumal značky, jež do kůry vyryl agent Clark, a nyní tázavě nakláněl hlavu ke straně. „Cítí ještě někdo kouř?“

Manny začenichal, ale nic nevnímal.

Anna svraštila obočí. „Já něco cítím…“

Kouwe obešel kmen stromu s pozvednutým nosem. I když už žil dlouho mimo džungli, jeho indiánské smysly zůstávaly stále stejně ostré. „Támhle!“ zvolal z opačné strany stromu.

Všichni se vydali za ním. Carrerová rychle složila zbraň a vzala si ji s sebou.

Na jih od tábora, asi třicet metrů v pralese, ve stínech nízko při zemi tančily drobné plameny. Mezerami v korunách k obloze stoupal hustý sloup šedého dýmu.

„Půjdu to prozkoumat,“ řekl Jorgensen. „Ostatní zůstanou tady s Carrerovou.“

„Já půjdu s vámi,“ nabídl se Manny. „Jestli tam někdo je, Tor-tor ho ucítí.“

Místo odpovědi Jorgensen vytáhl z opasku pistoli M-9 a podal ji Mannymu. Spolu se opatrně vydali do hlubšího pralesa. Manny dal jaguárovi pokyn rukou a Tor-tor vyběhl před nimi.

Carrerová mezitím shromáždila všechny k sobě. „Dávejte pozor!“

Manny kráčel za svou šelmou, těsně před desátníkem Jorgensenem. „Ten oheň hoří na zemi,“ zašeptal Manny.

Když se přiblížili k danému místu, desátník mu dal znamení, aby byli potichu.

Oba muži napínali smysly, rozhlíželi se, zda nespatří nějaký pohyb ve stínech, a poslouchali, neuslyší-li prasknutí větvičky, jež by signalizovalo přítomnost skrytého nebezpečí. Vzhledem k štěbetání ptáků a vřeštění opic to ale nebylo nic jednoduchého. Kousek od doutnající záře zpomalili.

Tor-tor se před nimi opatrně plížil k plamenům, zjevně z přirozené kočičí zvědavosti. Několik metrů od kouřícího ohně se ale náhle přikrčil a zavrčel. Hleděl na plameny a pomalu couval.

Muži se zastavili. Jorgensen zvedl ruku jako tiché varování. Ten jaguár něco vycítil. Pokynul Mannymu, aby se zastavil, a sám se vydal kupředu. Manny zadržel dech a sledoval, jak se desátník neslyšně pohybuje džunglí, opatrně nakračuje a drží zbraň připravenou k výstřelu.

Manny se rozhlížel kolem, napínal uši a nemrkal. Tor-tor se vrátil k němu, nyní tichý, s naježenou srstí a zářícíma zlatýma očima. Manny slyšel, jak jaguár neustále nabírá vzduch do nozder, a vzpomněl si na Tor-torovu reakci na kajmaní exkrementy u řeky. Něco cítí…, něco, co ho znepokojilo.

Adrenalin zbystřil i jeho vlastní smysly. Díky jaguářímu varování nyní Manny poznal podivnou příměs v pachu ohně: kovovou, hořkou, štiplavou. Tady nehořelo jenom dřevo.

Narovnal se a chtěl varovat Jorgensena, ale voják už došel k ohni a opatrně si ho prohlížel. Manny viděl, jak ranger překvapeně trhl rameny, pomalu obešel plameny a namířil zbraň před sebe. Z pralesa se nevynořila žádná hrozba. Jorgensen zůstal nehybně stát plné dvě minuty, a pak mávl na Mannyho, aby se k němu připojil.

Manny vydechl zadržovaný vzduch a vydal se za rangerem. Tor-tor se držel vzadu a stále se odmítal přiblížit k ohni.

„Ať už to zapálil kdokoliv, utekl,“ řekl Jorgensen a ukázal puškou. „Mělo nás to zastrašit.“

Manny už byl dost blízko na to, aby viděl tvar ohně. Nehořelo dřevo, ale nějaká hustá olejovitá hmota, rozetřená na vyčištěném úseku hlíny. Vrhala jasné světlo, ale nevydávala skoro žádné teplo. Kouř, který z ní stoupal, vydával nasládlý pach jako nějaké pižmové kadidlo. Mannymu ale nepřejel po zádech mráz kvůli té vůni, ani kvůli podivnému palivu – ale kvůli tvaru ohně.

Na pralesní půdě hořel známý symbol stočeného hada – znak Ban-ali, jasně zářící v šeru pod stromy.

Jorgensen přejel po olejovité látce botou. „Nějaká hořlavá pasta.“ Druhou botou pak na ni nahrnul hlínu, kterou udusil plameny. Tak pokračoval, dokud s Mannyho pomocí neuhasil celý oheň. Jakmile skončili, Manny pozvedl pohled k nebesům, na něž stále stoupal sloupec dýmu.

„Měli bychom vyrazit k táboru.“

Manny přikývl. Vrátili se na prostranství kolem juvie a Jorgensen oznámil ostatním, co našli. „Odvysílám to na základnu. Ohlásím, co jsme objevili.“ Přešel k naditému batohu s vysílačkou a zvedl sluchátko. Po chvíli zaklel a vztekle je zase uložil.

„Copak?“ zeptal se Manny.

„O pět minut jsme prošvihli okénko přeletu SATCOMU.“

„Co to znamená?“ zeptala se Anna.

Jorgensen mávl rukou k vysílačce a pak k obloze. „Vojenské rádiové odpovídače už jsou mimo dosah.“

„Do kdy?“

„Do čtyř hodin ráno.“

„A co tedy zavolat druhé skupině?“ napadlo Mannyho. „Osobními vysílačkami?“

„To už jsem taky zkoušel. Jejich dosah je jen deset kilometrů. Tým kapitána Waxmana už je někde za touto hranicí.“

„Takže jsme odříznuti?“ zeptala se Anna.

Jorgensen zavrtěl hlavou. „Jen do zítřejšího rána.“

„A pak co?“ Zane nervózně přecházel sem a tam a hleděl do pralesa. „Nemůžeme tady zůstat další dva dny a čekat na tu zatracenou helikoptéru.“

„Souhlasím,“ přikývl Kouwe zamračeně. „Indiáni z vesnice objevili totéž znamení na svém shabanu ten večer, kdy byli napadeni těmi zmutovanými piraňami.“

Vojínka Carrerová se k němu otočila. „Co navrhujete?“

Kouwe se zamračil. „Tím si ještě nejsem jistý.“ Profesor pozoroval kouřovou šmouhu na nebi. Prales stále čpěl pronikavým pachem. „Ale právě jsme byli označeni.“

17.33

Frank ještě nikdy nesledoval západ slunce s větším potěšením. Zanedlouho už se zastaví. Po několika hodinách rychlého pochodu ho bolel každý sval. K únavě se přidružoval i nedostatek spánku. Plahočil se za rangerem před sebou. Těsně za ním pochodoval Nate.

Kousek od nich někdo vykřikl: „Páni! Mrkejte na tohle!“

Všichni zrychlili. Frank vystoupal do nízkého svahu a spatřil, co vyvolalo poplašenou reakci. Asi půl kilometru před nimi prales zatopilo malé jezero, od jehož hladiny se odrážela záře slunce těsně nad západním obzorem. Jezero jim blokovalo cestu a rozlévalo se mnoho kilometrů po obou stranách.

„To je igapo,“ řekl Nate. „Pralesní močál.“

„Nemám ho na mapě,“ poznamenal Waxman.

Nate pokrčil rameny. „Takových vodních ploch je v Amazonské nížině plno. Vznikají a zanikají podle dešťových srážek. Když je ale tahle oblast tak mokrá i na konci období sucha, naznačuje to, že je tu ten močál už nějakou dobu.“ Nate ukázal před sebe. „Všimněte si, jak se před námi díky neustálému podmáčení lámou stromy.“

Frank skutečně zpozoroval, že před nimi končí souvislé propojení korun. Z pralesa zbyly jen ojedinělé masivní stromy, které vyrůstaly přímo z vody, a tisíce ostrůvků a pahorků. Jinak se nad bažinou rozkládalo široké modré nebe. Jasné světlo po tak dlouhé době v přítmí džungle nepříjemně bodalo do očí.

Výprava opatrně sestupovala z dlouhého mírného svahu dolů k močálu. Vzdušná vlhkost se ještě zvýšila. Okolí bažiny zdobily špičaté bromélie a mohutné orchideje. Ozývalo se sborové kvákání žab a ropuch, které se nad ním pokoušeli překřičet ptáci. Kousek od břehu se procházely brodivé volavky s vytáhlýma nohama a lovily ryby. Při příchodu lidí se do vzduchu vzneslo hejno kachen.

Padesát metrů od vody vydal kapitán Waxman rozkaz zastavit. „Prohledáme břeh, jestli nenajdeme nějakou značku, ale nejdříve bychom se měli přesvědčit, že jsme v blízkosti vody v bezpečí. Nechci zažít žádná další překvapení.“

Nate vykročil kupředu. „Nemělo by nám nic hrozit. Podle Mannyho jsou ti predátoři zčásti piraně, a ty nemají rády stojatou vodu, jako je tato. Dávají přednost proudícím tokům.“

Kapitán Waxman se po něm ohlédl. „Když jsem se naposledy díval, piraně taky nepronásledovaly svou kořist na souš.“

Frank viděl, jak se Nate mírně začervenal a přikývl.

Waxman vyslal k okraji močálu desátníka Jamira. „Uvidíme, jestli se něco pohne.“

Pákistánský voják pozvedl M-16 a vystřelil do mělčiny stranou od nich granát. Při explozi vyšplíchl vzhůru gejzír vody, jenž polekal ptáky i opice. Na prales se snesla sprška vody a plovoucích listů leknínů.

Počkali deset minut, ale nic se nestalo. Nezaútočili na ně žádní jedovatí predátoři.

Kapitán Waxman pokynul svým mužům, aby zahájili pátrání po dalším označeném stromě. „Buďte opatrní. Držte se stranou od vody a mějte oči na stopkách!“

Nemuseli čekat dlouho. Znovu se ozval hlas jejich stopaře, desátníka Warczaka. „Našel jsem to!“ Stál pouhých deset metrů napravo, nedaleko od bahnité vody.

Na kmeni palmy, naklánějící se nad hladinu, visel známý kousek polyesterové látky, přišpendlený ke stromu trnem. Vyrytá značka byla téměř stejná jako minulá. Iniciály a šipka, ukazující opět k západu, přímo přes bažinu. Lišilo se jen datum. „Pátého května,“ řekl Olin. „Dva dny od poslední značky.“

Warczak zůstal stát pár kroků od nich. „Vypadá to, že Clark přišel odtud.“

„Ale šipka míří k jezeru,“ namítl Frank. Přiložil dlaň k baseballové čepici, aby si zastínil oči, a podíval se přes vodní hladinu. V dálce se rýsovala vysočina, o které mluvil kapitán Waxman na základě topografické mapy: řady červených útesů, přerušované zalesněnými stržemi a vytvářející vysoké stolové hory porostlé džunglí.

„Ty malé potůčky a vodopády zřejmě napájejí zdejší močál, takže zůstává mokrý po celý rok,“ poznamenal Nate.

Frank sklopil zrak a všiml si, že kapitán Waxman drží v ruce kompas.

Nate ukázal ke stromu. „Vsadil bych se, že ta značka ukazuje k dalšímu Clarkovu znamení. Určitě ten močál obešel kolem.“ Hleděl na rozlehlou vodní hladinu. „Jistě mu to trvalo několik týdnů.“

Frank zaslechl v Natově hlase zoufalství. Obcházení bažiny jim zabere právě tolik času.

Kapitán Waxman na okamžik zvedl oči od kompasu a podíval se na vodu. „Jestli je další značka na protějším břehu, zamíříme přímo tam.“ Ukázal paží. „Za den se přeplavíme na druhou stranu. Kdybychom chtěli tu bažinu obcházet, zdrželo by nás to nejméně týden.“

„Nemáme s sebou žádné nafukovací čluny,“ upozornil ho Frank.

Waxman po něm střelil opovržlivým pohledem. „Jsme rangeři, ne skauti.“ Mávl rukou k lesu. „Leží tu spousta poražených stromů, rostou tu akry bambusu a s provazy, které máme, případně s liánami z lesa, bychom měli být schopní sestavit pár vorů. K tomu jsme byli cvičeni – improvizovat v rámci dostupných zdrojů.“ Podíval se k protějšímu břehu. „Na druhou stranu to nebude víc než několik kilometrů.“

Nate přikývl. „Dobře. Tím urychlíme pátrání o celé dny.“

„Tak se pusťme do práce! Chci, aby bylo vše hotovo do soumraku, odpočineme si a ráno se přeplavíme přes jezero.“ Waxman zorganizoval několik pracovních skupin, které přikulily k okraji bažiny padlé kmeny, porazily sekyrami dostatek bambusu a nařezaly v pralese liány ke svázání vorů..

Frank pomáhal, kde bylo třeba, a překvapilo ho, jak rychle se na bahnitém pobřeží shromáždil stavební materiál. Brzy ho měli dost na celou flotilu vorů. Jejich svázání zabralo ještě méně času. Dva stejně dlouhé kmeny položili vedle sebe a překryli je pevnou vrstvou bambusu. Celou konstrukci pak napevno svázali lany a liánami. Zanedlouho už odtlačili první vor kluzkým bahnem na mělčinu, kde se začal mírně pohupovat.

Rangeři přivítali jeho spuštění na vodu radostnými výkřiky. Nate se uznale zazubil a pokračoval ve vyřezávání pádel z bambusu a vysušených palmových listů.

Brzy dokončili druhý vor. Celá stavba netrvala ani dvě hodiny.

Frank přihlížel, jak druhý vor splývá po hladině vedle prvního. Slunce už zapadalo. Západní obloha se zbarvila červenými, oranžovými a indigově modrými odstíny.

Kolem něj vyrůstal tábor. Rangeři zapálili oheň, rozbalovali visutá lůžka a připravovali jídlo. Frank už se chystal připojit k ostatním, když si všiml tmavého pruhu, jenž se rýsoval proti západnímu nebi. Svraštil obočí a přimhouřil oči.

Desátník Okamoto právě procházel kolem s náručí dříví na podpal. „Můžu si půjčit dalekohled?“ zeptal se Frank.

„Jistě. Vytáhněte si ho z mojí vesty.“ Voják trochu nadzvedl svůj náklad.

Frank mu poděkoval a vzal si dalekohled. Jakmile se Okamoto vzdálil, přiložil dalekohled k očím. Chvilku mu trvalo, než našel tmavý pruh, stoupající přes oblohu. Kouř? Vycházel ze vzdálené hornaté krajiny. Známka lidského osídlení? Prohlížel si kroutící se pruh.

„Co vidíte?“ zeptal se Nate.

„To nevím jistě.“ Frank ukázal k nebi. „Myslím, že jde o kouř. Možná z nějakého jiného tábora či vesnice.“

Nate se zamračil a převzal od něj dalekohled. „Ať už to je cokoliv,“ řekl po chvíli, „míří to směrem k nám.“

Frank se znovu podíval. I bez dalekohledu viděl, že má Nate pravdu. Oblouk kouře se vskutku táhl k nim. Frank zvedl ruku. „To nedává smysl. Vítr fouká opačným směrem.“

„Já vím,“ přikývl Nate. „Tohle není kouř. Něco sem letí.“

„Raději to řeknu kapitánovi.“

Brzy už všichni hleděli dalekohledy k nebi. Černá stužka se změnila v hustý tmavý mrak, který se hnal přímo k nim.

„Co to je?“ zahučel Okamoto. „Ptáci? Netopýři?“

„To si nemyslím,“ odpověděl Nate. Černá masa pořád připomínala spíše oblak než hejno – její okraje se za letu vzdouvaly, ustupovaly a přelévaly.

„Co to sakra je?“ zeptal se někdo další.

Za několik okamžiků už temný mrak přelétal nad táborem těsně nad korunami stromů a zastínil poslední sluneční paprsky. Celou skupinu zaplavilo vysoce posazené hučení. Po tolika dnech v pralese se jednalo o známý zvuk – ale mnohonásobně zesílený. Jemné chloupky na Frankově těle vibrovaly ve frekvenci tohoto podzvukového kvílení.

„Kobylky,“ řekl Nate s hlavou zakloněnou vzhůru. „Miliony kobylek.“

Při průletu oblaku jeho spodní okraje rozechvěly listoví stromů. Všichni se instinktivně sehnuli, ale kobylky přeletěly nad nimi, aniž by se zastavily, a pokračovaly k východu.

Frank spustil ruku s dalekohledem, jakmile je hejno minulo. „Co dělají? Migrují, nebo co?“

Nate zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle chování nedává žádný smysl.“

„Ale už jsou pryč,“ podotkl kapitán Waxman, připravený na vzdušné představení rychle zapomenout.

Nate přikývl, ovšem pohlédl zamyšleně k východu. „Ano, ale kam měly namířeno?“

Frank zachytil Natův pohled. Na východě něco bylo: druhá polovina jejich skupiny. Frank potlačil náhlé obavy. Kelly…

19.28

Padal soumrak, když Kelly zaslechla podivný zvuk – ostré kvílení či bručení. Obešla juvii, přimhouřila oči a pokoušela se určit zdroj toho zvuku.

„Taky to slyšíte?“ zeptal se jí Kouwe na druhé straně kmene.

Opodál stáli oba rangeři s pozvednutými zbraněmi. Ostatní zůstávali u velkého táborového ohně a přikládali na něj další suché větve a bambus. Vzhledem k hrozbě, že někdo obchází kolem tábora, chtěli mít tolik světla, kolik jen bylo možné. Vedle ohniště ležela vysoká hromada dalšího dřeva, dost na to, aby vystačila po celou noc.

„Ten hluk… stále zesiluje,“ poznamenala Kelly. „Co to je?“

Kouwe naklonil hlavu ke straně. „Tím si nejsem jistý.“

Ostatní už ho zaslechli také. Zvuk rychle dosahoval závratných výšek. Všichni se začali rozhlížet po obloze.

Kelly ukázala k narůžovělé záři na západě. „Podívejte!“

Proti obloze, zbarvené klesajícím sluncem, se rýsoval tmavý stín, jakýsi černý mrak, který se roztahoval do šířky a mířil přímo k nim.

„Hejno kobylek,“ řekl Kouwe hlasem plným obav. „Tohle občas dělají v rozmnožovacím období, ale teď na to není správná doba. A nikdy jsem neviděl tak obrovské hejno.“

„Jedná se o hrozbu?“ zeptal se Jorgensen.

„Obvykle nikoliv. Spíš jde o škůdce na zahradách a pralesních farmách. Dostatečně velké množství kobylek dokáže za pár minut spořádat všechny listy i plody.“

„A co lidi?“ chtěl vědět Richard Zane.

„Pro ty nebývají příliš nebezpečné. Jsou to býložravci, ale v případě ohrožení dokážou trochu kousnout. Jejich kousnutí není o nic horší než bodnutí špendlíkem.“ Kouwe sledoval blížící se oblak. „I tak…“

„Copak?“ zeptala se Kelly.

„Nelíbí se mi ta shoda okolností, že se takové hejno objevilo poté, co jsme objevili znak Ban-ali.“

„Mezi tím přece nemůže být žádná spojitost,“ ozvala se Anna, stojící vedle Richarda.

Přiblížil se k nim Manny s Tor-torem. Jaguár kňučel ve stejné tónině jako kobylky a nervózně obcházel svého pána. „Profesore, nemyslíte si, že by ty kobylky mohly být něco jako ty žabí piraně? Nové nebezpečí, další útok?“

Kouwe po něm střelil pohledem. „Nejdřív se objevil znak na shabanu, pak vesnici napadly piraně. Teď jsme našli znak tady a přilétá podivné hejno.“ Kouwe přešel ke svému batohu. „Nad touto shodou okolností bychom neměli jen tak mávnout rukou.“

Kelly pocítila chladnou jistotu, že profesor má pravdu.

„Co můžeme udělat?“ zeptal se Jorgensen. Vojínka Carrerová stála na stráži vedle svého kolegy. Přední okraj oblaku jim zmizel nad hlavou ve večerním šeru – jeden stín se rozplynul do druhého.

„Za prvé se všichni schovejte…“ Kouwe vzhlédl s očima přimhouřenýma soustředěním. „Už jsou skoro tady. Všichni na lůžka! Zabalte se do moskytiér a nepřikládejte kůži k okům.“

Zane protestoval: „Ale…“

„Hned!“ vyštěkl Kouwe a začal se cílevědomě přehrabovat ve svém batohu.

„Udělejte, co říká!“ rozkázal Jorgensen a hodil si přes rameno zbraň, nyní bezcennou.

Kelly neotálela. Zalezla pod připravenou síť proti moskytům, šťastná, že už si připravili lůžka. Jakmile byla uvnitř, položila na přehyb sítě kámen, aby ji zatížila. Pak ulehla s nohama a rukama přitaženýma těsně k tělu a sehnula hlavu, aby se nikde nedotýkala ochranné moskytiéry.

Rozhlédla se kolem sebe. Ostatní se také ukládali na lůžka, chráněná síťovitým materiálem jako jakési osamělé ostrovy v rozbouřeném moři. Jen jeden člen skupiny zůstával venku.

„Profesore Kouwe!“ zavolal na něj Jorgensen ze svého lůžka a začal z něj vylézat.

„Zůstaňte schovaný!“ rozkázal mu Kouwe a nepřestával se přehrabovat ve vaku.

Jorgensen nerozhodně ztuhl. „Co to děláte?“

„Chci bojovat proti ohni ohněm.“

Náhle se z čisté oblohy spustil déšť. Listoví se rozechvělo se známými zvuky dopadajících těžkých kapek. Tentokrát ale z nebe nepadala voda. Korunami stromů se k zemi řítily velké černé kobylky.

Hejno dospělo k nim.

Kelly si prohlédla jednu kobylku, která dopadla na její síť. Její krunýř se v záři ohně leskl, jako kdyby byl potřen olejem. Na zádech se jí třepotala křídla, jak se hmyz pokoušel udržet na svém místě. Kelly si přitáhla nohy ještě těsněji k hrudi. Kobylky a cikády už viděla, ale nic se nepodobalo téhle obludnosti. Ta kobylka neměla oči. Její hlava končila obřími kusadly, která se nyní svírala naprázdno ve vzduchu. Neznamenalo to však, že není vybavena žádnými smysly. Ohmatávala Kellyinu síť dlouhými tykadly, jež se chvěla jako proutek k hledání vody. Na moskytiéru dopadli další jedinci a zachytili se na ní článkovanými černými končetinami.

Bolestný výkřik přilákal její pozornost ke Kouwemu. Profesor stál asi pět metrů od ní a pořád se krčil u ohně. Udeřil kobylku, která mu seděla na paži.

„Profesore!“ vykřikl Jorgensen.

„Zůstaňte tam, kde jste!“ Kouwe zápasil s koženým řemínkem na svém vaku. Kelly viděla, jak mu z paže, kde předtím seděla kobylka, odkapává krev. I ze svého místa si všimla, že se jedná o hlubokou ránu. Modlila se, aby tihle tvorové nebyli jedovatí jako ony piraně. Kouwe se choulil u ohně, jehož záře zbarvovala profesorovu pleť doruda. Žár plamenů a kouř však zřejmě udržoval největší nápor hejna v uctivé vzdálenosti.

Všude po okolním pralese se míhaly a bzučely kobylky. Každým okamžikem jich přibývalo.

„Prokusují se sítí!“ vykřikl Zane vyděšeně.

Kelly se podívala na hmyz, který seděl na její moskytiéře. První útočník zatáhl tykadla a skutečně se pustil ostrými kusadly do sítě. Než mohl prolézt dovnitř, Kelly ho udeřila hřbetem ruky a odhodila ho pryč. Nezabila ho, ale ochránila síť před dalším poškozením. Totéž učinila s ostatními kobylkami.

„Shazujte je!“ vykřikla na další členy týmu. „Nedovolte jim, aby se prokousaly skrz!“

Blízko zaznělo další vyjeknutí. „Sakra!“ Tentokrát Manny. Následovalo hlasité plesknutí a další klení.

Kelly se na něj nemohla podívat, protože jeho lůžko bylo za jejím. „Jste v pořádku?“

„Jedna mrcha mi prolezla pod sítí!“ zavolal Manny v odpověď. „Buďte opatrní! Ti darebáci koušou jako vzteklí a mají ve slinách nějakou pálivou trávicí kyselinu.“

Kelly se znovu pomodlila, aby ten hmyz nebyl jedovatý. Ohlédla se na Mannyho, ale dokázala rozeznat jen Tor-tora, který obcházel pánovo lůžko. Po jaguárově kožichu lezly shluky černého hmyzu, takže to vypadalo, jako kdyby se mu pohybovaly skvrny. Tor-tor je ignoroval, protože jeho hustá srst vytvářela přirozenou bariéru. Jedna kobylka mu přistála na čenichu, ale jaguár ji okamžitě smetl tlapou.

Celou oblastí se neslo bzučení milionů křídel. Za chvíli hejno zhoustlo natolik, že Kelly ze svého lůžka nic neviděla. Jako kdyby na ně klesla vířící černá mlha. Hmyz pokrýval všechno kolem a nepřestával se zakusovat kusadly do sítě. Kelly soustředila pozornost na smetání kobylek, ale brzy pochopila, že bojuje předem ztracenou bitvu. Hmyz lezl a míhal se všude.

Do očí jí stekla kapka potu. V panice srážela kousající hmyz a začínala ztrácet naději. Pak si v duchu představila Jessii na nemocniční posteli, s pažemi vztaženými po své nepřítomné matce, jak volá její jméno. „Kčertu!“ Pustila se do boje s větším odhodláním. Odmítala se vzdát.

Nezemřu tady… Takhle ne, ne bez toho, abych ještě spatřila Jessii.

Na stehně ucítila palčivé kousnutí. Zalapala po dechu a rozdrtila kobylku dlaní. Druhá jí přistála na paži. Další ve vlasech.

Oháněla se po nich a z hrudi se jí vydral hlasitý výkřik. Kobylky narušily její moskytiéru. Po celém táboře se ozvaly další výkřiky. Všichni čelili smrtícímu náporu.

Prohráli.

Jessie…, zasténala Kelly a smetla si kobylku z krku. Je mi to líto, dítě. Na lýtkách a kotníkách ucítila další kousnutí. Neúčinně vykopla nohama a do očí jí vhrkly slzy bolesti a porážky.

Brzy se nemohla pořádně nadechnout. Kašlala a dusila se. Oči ji štípaly čím dál víc. Do nosu jí vnikl ostrý, pryskyřicově nasládlý pach, jako když se v krbu pálí zelené větve. Znovu se rozkašlala.

Co se to děje?

Přes závoj slz viděla, jak se černé hejno rozptyluje, jako kdyby je odvál nějaký mocný poryv větru. Před ní se rozjasnila záře táborového ohně. Všimla si, jak u plamenů stojí Kouwe a mává nad nimi velkým palmovým listem. Z ohně stoupal mnohem hustší dým.

„Prášek tok-tok!“ zavolal na ni Kouwe. Jeho tělo pokrývaly krvácející rány. „Lék proti bolestem hlavy a při zapálení účinný hmyzí repelent.“

Kobylek na její moskytiéře ubývalo, jak postupně odlétaly před zápachem. Kelly si matně vzpomínala, že Nate říkal něco o tom, jak indiáni umísťují na své zahrady bambusové pochodně, na kterých spalují nějaký druh prášku, jenž funguje jako hmyzí repelent, aby tak uchránili úrodu před škůdci. V duchu poděkovala pralesním indiánům za jejich vynalézavost.

Jakmile se nápor kobylek zmírnil v několik posledních opozdilců, Kouwe mávl na všechny, aby vylezli z lůžek. „Pojďte sem!“ zavolal. „Rychle!“

Kelly se vysoukala z lůžka a po chvilkovém zaváhání odhrnula moskytiéru, nyní proděravělou a roztřepenou. Shrbeně přeběhla k ohni. Ostatní ji bezprostředně následovali.

V dusivém nasládlém kouři se sice obtížně dýchalo, ale hmyz se držel zpátky. Tu a tam se z okolního hejna proti nim vydalo několik osamělých jedinců, ale ty vzápětí zahnal dým.

„Jak jste věděl, že to bude fungovat?“ zajímal se Jorgensen.

„Nevěděl jsem to. Alespoň nejistě.“ Kouwe oddechoval trochu přerývaně a nepřestával mávat palmovým listem nad plameny. Pokračoval ve vysvětlování: „Ten hořící symbol Ban-ali v pralese…, to množství kouře a jeho výrazný zápach… Říkal jsem si, že to mohl být nějaký druh signálu.“

„Kouřové znamení?“ zeptal se Zane.

„Ne, spíše pachové znamení,“ odpověděl Kouwe. „Nějaká složka kouře přilákala ty kobylky přímo na toto místo.“

Manny nad tou myšlenkou zahvízdl. „Něco jako feromon.“

„Možná. A ti mrňaví parchanti byli vyšlechtěni, aby sežrali všechno, co na daném místě najdou.“

„Takže máte za to, že jsme byli označeni symbolem smrti,“ poznamenala Anna. „Ty kobylky sem někdo poslal schválně.“

Kouwe přikývl. „Totéž může platit v případě těch podivných piraní. Něco je přilákalo do oné konkrétní vesnice, možná také nějaká pachová stopa, kterou někdo nasypal do vody, aby je navedl k shabanu.“ Zavrtěl hlavou. „Nevím to jistě. Ale Ban-ali už na nás podruhé povolali síly džungle.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Zane. „Vydrží ten prášek do svítání?“

„Ne.“ Kouwe se rozhlédl po hejnu kolem nich.

20.05

Nata už dohadování unavovalo. Posledních patnáct minut debatoval s kapitánem Waxmanem a Frankem, a jejich hádka zatím nikam nevedla. „Musíme se vrátit a prošetřit, jestli jsou ostatní v pořádku,“ naléhal. „Nebo aspoň vyslat jednoho člověka. Může se sem vrátit ještě před rozedněním.“

Waxman si povzdychl. „Byly to jenom kobylky, doktore Rande. Přeletěly nad námi, aniž by nám nějak ublížily. Proč si myslíte, že od nich druhé skupině hrozí nějaké nebezpečí?“

Nate se zamračil. „Nemám žádný důkaz. Jenom svoje instinkty. Ale žil jsem v těchhle pralesích celý svůj život a na tom hejnu kobylek bylo něco nepřirozeného.“

Frank byl původně na Natově straně, ale rangerova logika ho postupně přesvědčila. „Myslím, že bychom měli postupovat podle plánu kapitána Waxmana. Hned časně ráno při přeletu komunikační družice vyšleme vzkaz ostatním a přesvědčíme se, jestli se jim nic nestalo.“

„Kromě toho,“ dodal Waxman, „s sebou máme jenom šest rangerů a já nehodlám riskovat dva z nich na tuto zbytečnou misi – pokud se neobjeví nějaké známky, že došlo ke skutečným potížím.“

„Půjdu já.“ Nate sevřel zoufale ruku v pěst.

„To nedovolím.“ Waxman zavrtěl hlavou. „Děláte si zbytečné starosti, doktore Rande. Ráno uvidíte, že jsou v pořádku.“

Nate horečnatě přemýšlel a snažil se přijít na nějaký způsob, jak by dokázal obejít kapitánovu umíněnost. „Tak mi alespoň dovolte, abych jim vyšel naproti s vysílačkou. Půjdu jen tak blízko, abych je dokázal kontaktovat. Jaký dosah mají vaše osobní vysílačky?“

„Deset nebo jedenáct kilometrů.“

„A my jsme ušli přibližně dvaadvacet. To znamená, že stačí, abych se vrátil o nějakých dvanáct kilometrů. Stihnu se vrátit do půlnoci.“

Waxman se zachmuřil.

Frank popošel o krok blíž k Natovi. „Tedy… tohle nezní nijak ztřeštěně, kapitáne. Vlastně jde o docela rozumný kompromis.“

Nate viděl ve Frankových očích bolestný výraz. V druhé skupině byla jeho sestra. Zatím váhal mezi obavami o její bezpečí a Waxmanovou opatrností. Snažil se jednat jako dobrý velitel výpravy a zároveň dbát i o vlastní zájmy.

„Ostatní jsou určitě v pořádku,“ naléhal Nate. „Ale zvýšená opatrnost nemůže uškodit…, zejména po událostech posledních několika dnů.“

Frank horlivě přikyvoval.

„Půjčte mi jednu vysílačku,“ přesvědčoval Nate Waxmana.

Kapitán vyčerpaně povzdychl a souhlasil. „Ale nepůjdete sám.“

Nate potlačil radostný výkřik. Konečně…

„Pošlu s vámi jednoho z rangerů. Nebudu riskovat dva svoje muže.“

„Dobře…, dobře.“ Zdálo se, že se Frank nahrbil úlevou. Otočil se k Natovi a pohlédl na něj s neskrývanou vděčností.

Kapitán Waxman zavolal: „Desátníku Warczaku! Pojďte sem!“

20.23

Manny stál s ostatními kolem ohně, z něhož se valily chuchvalce hustého dýmu. Pach spalovaného prášku držel kobylky v uctivé vzdálenosti. Všude kolem nich se hemžily roje hmyzu jako černý mrak, který je držel v pasti na místě. Mannyho pálily oči, kterými hleděl do plamenů. Jak dlouho vydrží účinek profesorova prášku tok-tok! Už teď měl dojem, že kouř poněkud řídne.

„Tady máte!“ řekla za ním Kelly. Podala mu půlmetrovou bambusovou tyč z hromady palivového dřeva vedle ohně a opět se sklonila k profesoru Kouwemu. Indiánský šaman právě vsypával prášek tok-tok do posledního bambusu.

Manny nervózně přešlápl z nohy na nohu. Profesorův plán byl na jeho vkus založen na příliš mnoha nejistých předpokladech.

Jakmile byl připraven poslední bambus, Kelly a Kouwe si stoupli. Manny se rozhlédl kolem ohně. Všichni měli na zádech batohy a každý držel v ruce bambusovou pochodeň, jakou měl i on.

„Dobře,“ řekl Jorgensen. „Jste připraveni?“

Nikdo neodpověděl. Všem svítila v očích stejná směs paniky a strachu.

Jorgensen přikývl. „Zapalte pochodně.“

Všichni naráz přiložili konce bambusových tyčí k plamenům. Prášek spolu s vyschlým bambusem se okamžitě vzňal a z provizorních pochodní začal stoupat hustý dým.

„Neste je u sebe, ale dostatečně vysoko,“ instruoval je Kouwe a předvedl jim to na své pochodni. „Musíme postupovat rychle.“

Manny polkl. Hleděl k bzučící stěně kobylek. Hmyz ho kousl pouze dvakrát, ale rány ho stále bolely. Tor-tor přecházel těsně u něj a otíral se mu o nohy – cítil strach ostatních členů skupiny.

„Držte se u sebe,“ zasykl Kouwe a všichni vyrazili od ochrany ohně směrem k čekajícímu roji.

Měli v úmyslu s pomocí pochodní doplněných o prášek tok-tok projít mezi kobylkami a držet si je v dostatečné vzdálenosti od těla. Pokusí se o útěk pod rouškou kouře. Jak Kouwe už dříve vysvětlil: „Ty kobylky byly přilákány na toto konkrétní místo pachem hořícího symbolu Ban-ali. Pokud se dostaneme dost daleko, mohli bychom se jich zbavit.“

Jednalo se o riskantní plán, ale neměli na výběr. Profesor měl u sebe jen skrovnou zásobu prášku, která by nevystačila déle než na další hodinu či dvě. A kobylky se patrně rozhodly, že nikam neodletí. Nezbývala jim tedy jiná možnost než utéct.

„Pojď, Tor-tore.“ Manny vykročil za desátníkem Jorgensenem. Jejich skupinka vytvořila sevřený shluk s pozvednutými pochodněmi. Mannymu znělo v uších bzučení okolního roje. Modlil se, aby se Kouwe ve svém odhadu nemýlil.

Nikdo nemluvil…, nikdo ani nedýchal. Pomalu kráčeli kupředu západním směrem, za první částí jejich výpravy. To byla jejich jediná naděje. Manny se ohlédl za sebe. Z konejšivé záře ohně zbýval už jen matný odlesk, jak se za nimi uzavřela stěna z kobylek.

Pod botami křupal hmyz, který nestačil včas uletět.

Tiše pokračovali v cestě. Po několika minutách se stále neobjevoval konec roje. Kobylky je pořád obklopovaly ze všech stran. Byly všude: bzučely ve vzduchu, pokrývaly kmeny stromů a lezly podrostem. Na uzdě je držel jen kouř.

Manny ucítil, jak se mu něco pohybuje na kalhotách. Shlédl dolů a smetl kobylku z nohy. Byly čím dál drzejší.

„Už bychom je měli mít za sebou,“ zahučel Kouwe.

„Myslím, že nás sledují,“ řekla Anna.

Kouwe zpomalil a přimhouřil oči. „Asi máte pravdu.“

„Co budeme dělat?“ zasyčel Zane. „Ty pochodně už nevydrží moc dlouho. Možná bychom se měli dát do běhu. Třeba by se nám podařilo…“

„Tiše…, nechte mě přemýšlet!“ přerušil ho Kouwe. Hleděl na roj a mumlal si: „Proč nás sledují? Proč nezůstávají na místě, kam byly přilákány?“

Ze zadní části skupiny se ozvala tiše Carrerová. „Třeba jsou jako ty piraně. Jakmile přiletěly sem, zachytily náš pach. Budou nás sledovat, dokud nás nedostanou.“

Manny náhle dostal nápad. „Co kdybychom udělali to samé, co Ban-ali?“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Kelly.

„Dáme těm potvorám něco zajímavějšího než krev.“

„Jako co?“

„Stejnou vůni, která je přilákala sem.“ Manny při řeči vzrušeně zadrhával. Vzpomněl si na hořící symbol Pokrevních jaguárů. „Já a desátník Jorgensen jsme uhasili plameny, které vydávaly ten kouřový feromon či co to bylo –, ale palivo ještě nevyhořelo! Je pořád tam v pralese.“ Ukázal paží.

Jorgensen přikývl. „Manny má pravdu. Kdyby se nám ho podařilo znovu zapálit…“

Kouwe se rozjasnil. „Pak čerstvý dým odláká roj od nás a my budeme moci utéct.“

„Přesně tak,“ potvrdil Manny.

„Tak to udělejme,“ řekl Zane. „Na co čekáme?“

Jorgensen postoupil kupředu. „Vzhledem k omezené životnosti našich pochodní nemáme moc času. Není důvod, abychom riskovali návrat všichni.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Manny.

Jorgensen ukázal kupředu. „Vy všichni budete pokračovat za ostatními. Já se vrátím a zapálím to znamení sám.“

Manny se okamžitě nabídl: „Půjdu s vámi.“

„Ne. Nehodlám riskovat život civilisty,“ odmítl Jorgensen. „Kromě toho sám půjdu rychleji.“

„Ale…“

„Ztrácíme čas a prášek,“ vyštěkl desátník. Obrátil se na druhého vojáka ve skupině. „Carrerová, odveďte všechny odtud. Rychle. Připojím se k vám, jakmile podpálím to zatracené znamení.“

„Ano, pane.“

Jorgensen naposledy kývl, otočil se a vydal se s vysoko pozvednutou pochodní zpátky k táboru. Jeho postava vmžiku zmizela, jak se mezi nimi spustila stěna hmyzu. Jeho postup mohli sledovat jen podle slabého odlesku záře z jeho pochodně, ale zanedlouho zmizel i ten.

„Pokračujeme v cestě!“ pokynula Carrerová.

Všichni se vydali dál po stezce před nimi. Manny se modlil, aby desátník uspěl. Ještě jednou se ohlédl a následoval za ostatními.

Jorgensen pospíchal rojem se zbraní na rameni. Vzhledem k tomu, že ho chránila jediná pochodeň, sevřely se kobylky těsněji kolem něj. Odvážnější z nich ho několikrát kously, ale ignoroval bolest. Prošel náročným výcvikem v nejrůznějších prostředích: v horách, pralese, bažinách, sněhu i poušti.

Nikdy ale nezažil něco takového… roj masožravého hmyzu!

Nadhodil si batoh na zádech, jednak proto, aby se mu lépe běželo, ale také aby ho chránil před kobylkami, jež se mu míhaly nad hlavou.

Kupodivu necítil žádnou paniku – postupoval s odhodláním a s jasným cílem. Proto se přihlásil k rangerům: aby si vyzkoušel svoji odvahu a zažil nebezpečné akce. Kolik kluků z nějakého minnesotského zapadákova to dokázalo?

Zamával pochodní a neustával v běhu. „Táhněte do horoucích pekel!“ zařval na kobylky.

Orientoval se podle majáku v podobě opuštěného ohně a pohyboval se mračnem vířícího hmyzu. Kolem něj se převaloval dým z jeho pochodně, páchnoucí po hořícím prášku. Oběhl juvii a zamířil k symbolu Ban-ali.

Napoprvé správné místo přeběhl a musel se k němu zpola naslepo vracet. Padl vedle něj na kolena. „Díky bohu.“

Zapíchl pochodeň do měkké půdy a odhrnul ze zaházené pryskyřičné hmoty hlínu spolu s lezoucími kobylkami. Tady bylo toho hmyzu ještě víc. Několik kobylek se mu zakouslo do ruky. Sklonil se a nozdry mu vyplnil hořký a ostrý zbytkový pach pryskyřice. Profesor měl pravdu. Ty mrchy rozhodně přitáhl ten kouř.

Jorgensen rychle odkrýval celé znamení. Nevěděl, kolik té černé hmoty je třeba zapálit, aby udržela celý roj na tomto místě, ale nehodlal nic riskovat. Nechtěl se sem vracet podruhé. Lezl po všech čtyřech a k rukám se mu lepila ta pryskyřičná pasta. Brzy odkryl nejméně polovinu hadovitého vzoru.

Spokojeně se narovnal, vytáhl butanový zapalovač a škrtl jím. Přiložil plamének ke hmotě. „No tak… jen hoř, holka.“

Jeho přání bylo vyslyšeno. Pryskyřice se vzňala a po všech odkrytých záhybech symbolu se rozšířily plameny. Rozhořely se dokonce tak prudce, že ho ta rychlost zastihla nepřipraveného a oheň mu spálil prsty.

Upustil zapalovač a ucukl rukou. „Sakra!“ Na prstech a dlani mu hořely zbytky pryskyřičné hmoty. „Kurva!“

Překulil se ke straně a zastrčil ruku do hromádky hlíny, aby udusilplameny. Přitom loktem vrazil do pochodně a shodil ji do vedlejšího podrostu. Vylétla z ní sprška žhavých jisker.

Jorgensen zaklel a popadl ji – ale bylo příliš pozdě. Prášek, uložený v dutině na horní části tyče, se rozsypal po zemi a uhasl. Vršek pochodně nadále červeně žhnul, ale už nevydával žádný dým.

Jorgensen vyskočil na nohy.

Za ním jasně svítil symbol Ban-ali, lákající roj k hostině.

„Ach, bože!“

Kelly zaslechla první výkřik, hrůzný zvuk, jež všechny okamžitě přimrazil na místě.

„Jorgensen…,“ vydechla vojínka Carrerová a otočila se.

Kelly k ní přikročila.

„Nemůžeme se vrátit,“ řekl Zane a přesunul se dál po stezce.

Dolehlo k nim druhé zaječení, doznívající ještě ozvěnou mezi stromy.

Kelly si všimla, že roj kobylek kolem nich řídne. Hmyz se vracel k původnímu tábořišti. „Letí pryč!“

U ramene jí promluvil profesor Kouwe. „Desátníkovi se určitě podařilo znovu zapálit to znamení.“

„Musíme mu jít na pomoc,“ řekl Manny.

Carrerová rozsvítila baterku a namířila kužel světla směrem, odkud přišli. Padesát metrů od nich byl roj tak hustý, že neviděli ani stromy, pohlcené černým mrakem. „Nemáme dost času,“ odpověděla tiše a pozvedla vlastní bambusovou pochodeň. Už nyní prskala, jak v ní docházela prášková náplň. „Nevíme, na jak dlouho Jorgensen odvedl jejich pozornost.“

Manny se k ní otočil. „Měli bychom to alespoň zkusit. Možná je naživu.“

Vzdálené výkřiky jako na něčí pokyn ztichly.

Carrerová na něj pohlédla a zavrtěla hlavou.

„Podívejte!“ zvolala Anna a ukázala paží.

Nalevo od nich se z hejna vypotácela nějaká postava.

Carrerová na ni namířila baterku. „Jorgensen!“

Kelly zalapala po dechu a zakryla si ústa.

Desátníka pokrývaly od hlavy k patě kobylky. Naslepo mával pažemi a klopýtal kupředu, dokud nezakopl v podrostu a nepadl na kolena. Po celou dobu zůstával strašidelně potichu a vztahoval ruce pro pomoc.

Manny vykročil jeho směrem, ale Carrerová ho zadržela.

Přes klečícího muže se převalil celý roj a zakryl jej před jejich pohledy.

„Je příliš pozdě,“ řekla Carrerová. „A dochází nám čas.“ Jako na potvrzení jejích slov jí naposledy zapraskala pochodeň a poté pohasla. „Musíme se dostat co nejdál, než ztratíme momentální výhodu.“

„Ale…,“ začal Manny.

Rangerka ho umlčela příkrým pohledem a ještě příkřejšími slovy. „Nedovolím, abychom promrhali Jorgensenovu oběť.“ Ukázala do hustšího pralesa. „Pohyb!“

Vydali se na cestu. Kelly se ještě ohlédla. Roj zůstával za nimi jako beztvaré černé mračno. V jeho nitru zůstal muž, který položil vlastní život, aby je všechny zachránil. Oči se jí naplnily slzami. Nohy ji bolely od vyčerpání a zoufalstvím. Sklesle se plahočila s ostatními.

I přes desátníkovu smrt se Kelly zjevovala před očima jedna konkrétní tvář. Její dcera ji potřebuje. Musela myslet na Jessii, jak leží na nemocniční posteli a zmítá se v horečce. Vrátím se k tobě, holčičko, slíbila jí v duchu.

Hluboko v srdci ale nyní přemítala, zda tento slib dokáže splnit. S každým krokem do džungle umírali další lidé. Graves, DeMartini, Congen Jones…, a teď Jorgensen…

Zavrtěla hlavou. Odmítala se vzdát naděje. Dokud žije, dokud může klást jednu nohu před druhou, najde cestu domů.

Další hodinu si jejich skupinka razila cestu pralesem. Sledovali stezku, po níž včera odpoledne kráčela první polovina výpravy. Pochodně jedna po druhé uhasly. Rozdali si mezi sebou baterky. Zatím se neukazovaly žádné známky toho, že by je roj hodlal pronásledovat. Možná už jsou v bezpečí, mimo dosah slepých kobylek. Nikdo však nevyslovil tuto naději nahlas.

Manny kráčel těsně vedle Carrerové. „Co když nenajdeme druhý tým?“ zeptal se tiše. „Jorgensen měl u sebe vysílačku. Ta představovala náš jediný způsob, jak se spojit s vnějším světem.“

To Kelly vůbec nenapadlo. Po ztrátě vysílačky tady byli doslova odříznuti.

„Najdeme je,“ odpověděla Carrerová se skálopevným odhodláním.

Nikdo se nedohadoval. Nikdo nechtěl.

Pochodovali dál temnou džunglí a soustředili se čistě na pohyb vpřed. Ubíhaly hodiny a napětí se měnilo v čisté vyčerpání a nekončící strach. Jejich průchod doprovázela podivná volání a houkání. Všichni napínali uši, zda neuslyší zrádné bzučení kobylek.

Všechny polekalo, když se z osobní vysílačky vojínky Carrerové ozvalo zapraskání statické elektřiny a z něj několik přerušovaných slov. „Tady… jestli mě slyšíte… dosah vysílačky.“

Všichni se otočili k rangerce. Ta si přidržela mikrofon u úst. „Tady vojínka Carrerová. Slyšíte mě? Přepínám.“

Následovala pomlka a poté: „Slyším vás, Carrerová. Tady Warczak. Jaký je stav?“

Rangerka rychle popsala uplynulé události věcným a profesionálním tónem. Kelly ale viděla, jak se jí přitom chvějí prsty, kterými svírá mikrofon. „Kráčíme po vaší stopě. Doufáme, že se sejdeme s hlavním týmem do dvou hodin,“ uzavřela Carrerová.

Desátník Warczak odpověděl: „Rozumím. Doktor Rand a já už jsme na cestě. Jdeme vám naproti. Přepínám a končím.“

Rangerka zavřela oči a hlasitě povzdychla. „Budeme v pořádku,“ zašeptala všeobecně.

Ostatní zamručeli úlevou, ale Kelly hleděla do temného pralesa.

Tady v Amazonu nebyl nikdo ani zdaleka v pořádku.

Čtvrtý díl

POKREVNÍ JAGUÁŘI

PŘESLIČKA

čeleď: Equisetaceae

rod: Equisetum

druh: Equisetum arvense

běžné označení: přeslička rolní

etnická označení: At Quyroughi, Atkuyrugu, Chieh Hsu Ts’Ao,

Cola de Caballo, Equiseto Menor, Kilkah Asb, Prele, Sugina,

Thanab al Khail, Vara de Oro, Wen Ching

vlastnosti/účinky: adstringens, protizánětlivý lék, diuretikum,

přípravek proti krvácení

12. kapitola

Překročení jezera

15. SRPNA, 8.11 Instar Institute Langley, Virginie

Lauren projela zámek u dveří do své pracovny magnetickou bezpečnostní kartou a vstoupila. Bylo to poprvé, co si sem během posledního dne mohla zajít. Mezi návštěvami Jessie na nemocničním oddělení a schůzkami s různými členy MEDEA neměla ani okamžik sama pro sebe. Jediný důvod, proč se jí nyní podařilo vyšetřit volnou chvilku, spočíval v tom, že se Jessii vedlo velice dobře. Měla stále normální teplotu a s každou ubíhající hodinou se jí také vylepšovala nálada.

Lauren začínala s opatrným optimismem doufat, že její původní diagnóza byla chybná. Možná Jessie nemá tu pralesní nemoc. Lauren teď byla ráda, že si svoje obavy nechala pro sebe. Snadno mohla úplně zbytečně vyděsit Marshalla a Kelly. Možná vkládala příliš velkou důvěru v Alvisiův statistický model. Nemohla ho ale za nic vinit. Epidemiolog ji opravdu varoval, že jeho výsledky zatím nejsou ani zdaleka přesvědčivé či nezvratné. Bylo třeba nashromáždit a zpracovat další data.

To ovšem platilo prakticky o celém výzkumu. Každým dnem nemoc postupovala dále Floridou a jižními státy a objevovaly se tisíce teorií ohledně její etiologie, léčebného postupu, diagnostiky a pravidlech karantény. Instar se změnil v národní myšlenkové centrum pro boj s nákazou. Jejich úkol spočíval v tom, že se probírali bludištěm vědeckých domněnek a bizarních epidemiologických modelů, aby oddělili zrno od plev. Jednalo se o skličující úkol, protože ze všech koutů země neustále přicházely stohy údajů. Měli tu ale ty nejlepší mozky.

Lauren se zhroutila do svého křesla a zapnula počítač. Zaznělo zacinkání došlé pošty. Zasténala, nasadila si brýle na čtení a naklonila se blíže k obrazovce. Čeká tu na ni tři sta čtrnáct e-mailů. A to byla jen její soukromá schránka. Projela seznam adres a předmětů, aby jí neuniklo něco důležitého či zajímavého.

Doručené zprávy |
Od | Předmět
jpcdvm@davis.uc.org | Re: Biosimilarity u opic
trent.magnus@scriabs.com | žádost o standardizaci vzorků
systematica@cdc.gov | zpráva o pokroku
xreynolds@largebio.com | Large Scale Biological Laboratories
synergymeds@phdrugs.com | farmaceutický dotaz
gerard@dadecounty.fl.gov | projekce karantény
hrt@washingtonpost.org | žádost o rozhovor

Projížděla seznamem dál, až ji upoutalo jedno jméno, které jí bylo podivně povědomé, ale nedokázala si vybavit přesně proč. Posunula k němu šipku myši: Large Scale Biological Laboratories. Nakrčila nos a přemýšlela. Pak jí to došlo. Tu noc, kdy se u Jessie objevila horečka, jí odtud volali na pager. Vzpomínala si, že to bylo po půlnoci. Nemocné dítě ale rozptýlilo její pozornost a ona zapomněla zavolat.

Pravděpodobně nešlo o nic důležitého, ale i tak zvědavě otevřela zprávu. Na obrazovce naskočil text. Dr. Xavier Reynolds. Usmála se – to jméno ihned poznala. Před mnoha lety byl jejím postgraduálním studentem a poté získal místo v nějaké kalifornské laboratoři, patrně v té, z níž nyní píše. Ten mladík patřil mezi její nejlepší studenty. Lauren se ho pokoušela přemluvit k práci pro MEDEA zde na Instaru, ale on její nabídku odmítl. Jeho snoubenka dostala místo docentky v Berkeley a přirozeně si chtěli zůstat nablízku.

Přečetla si jeho vzkaz. Během čtení jí pomalu pohasínal úsměv na rtech.

Od: xreynolds@largebio.com

Datum: 14. srpna, 13.48:28

Komu: lauren.obrien@instar.org

Předmět: Large Scale Biological Laboratories

Paní doktorko,

prosím, omluvte mě, že vás vyrušuji. V noci jsem se vám pokoušel dovolat na pager, ale předpokládám, že jste velice zaneprázdněná, a tak budu stručný.

Podobně jako řada dalších laboratoří po celé zemi se i naše zařízení zabývá výzkumem té nové virulentní choroby a já se domnívám, že jsme narazili na zajímavý úhel pohledu, ne-li na možnou odpověď na základní otázku: Co tu nemoc způsobuje? Než ale nahlas vyslovím svůj názor, zajímal by mě váš pohled.

Jako vedoucí proteonomické skupiny zde v Large Scale Biological Laboratories jsem se pokoušel vytvořit rejstřík lidských proteinů, podobný Projektu lidského genomu, zaměřenému na DNA. Proto jsem se rozhodl zkoumat onu nemoc z trochu jiného hlediska. Většina organismů, jež vyvolávají nějaká onemocnění – bakterie, viry, houby, paraziti –, nezpůsobují zdravotní potíže samy o sobě, ale prostřednictvím svých proteinů, jež spouštějí klinické příznaky. Proto jsem začal pátrat po bílkovině, která by se vyskytovala u všech pacientů.

A jednu jsem našel! Když jsem ale spatřil její složitou prostorovou strukturu, napadla mě další věc. Tento protein je pozoruhodně podobný proteinu, který způsobuje bovinní spongiformní encefalopatii. Z čehož okamžitě vyplynula další otázka: Nevydali jsme se ve výzkumech špatným směrem, když jsme začali hledat virového původce? Přemýšlel někdo o tom, že by příčinou nemoci mohl být prion? Abyste to mohla lépe uvážit, přikládám model nalezené bílkoviny.

Název: neznámý prion (?)

Sloučenina: sbalený protein se dvěma terminálními alfa-helixy

Metoda zobrazení: rentgenová difrakce

Číslo E.C.: 3.4.1.18

Zdroj: pacient č. 24-b12, kmen Anawak, dolní tok Amazonky

Rozlišení: 2.00

Skupina: P21 20 21

Základní jednotka:

clona: a 60.34, b 52.02, c 44.68

úhly: alfa 90.00, beta 90.00, gama 90.00

Polymerové řetězce: 156L Zbytky: 144

Atomy: 1286

Takhle tedy vypadá naše hádanka. Vážím si vašich odborných znalostí, a proto bych ocenil, kdybyste mi napsala svoje postřehy, názory či posudek, než tuto radikální teorii zveřejním.

S úctou

Xavier Reynolds, Ph. D.

„Prion.“ Lauren se dotkla modelu molekuly na obrazovce. Opravdu může být příčinou nemoci?

Zvažovala tu možnost. Termín prion představoval zkratku „proteinové infekční částice“. Role prionů při vyvolávání chorob byla zdokumentována teprve v posledním desetiletí a vynesla jednomu americkému biochemikovi Nobelovu cenu za rok 1997. Prionové bílkoviny se nacházejí ve všech organismech, od člověka až po jednobuněčné kvasinky. Ačkoliv jsou obvykle neškodné, mají záludnou schopnost přesmyku do jiného tvaru molekuly, trochu jako v klasickém příběhu o doktoru Jekyllovi a panu Hydeovi. V jedné formě jsou pro buňku neškodné, ale v případě přechodu do druhé formy se z nich stane monstrum, jež vnese chaos do buněčných procesů. A jejich účinky se kumulují. Jakmile se přesmyknutý prion dostane do nového hostitele, začne proměňovat tvar ostatních bílkovinných molekul, jež vzápětí získají stejné vlastnosti jako on – a nová forma proteinu se exponenciálně šíří celým tělem. Ještě horší je, že hostitel může předat takový nebezpečný protein jinému organismu, a tím dochází k infekci se vším všudy.

Prionové choroby jsou známé u člověka i u zvířat: od skrapie u ovcí až po Creutzfeldt-Jacobovu chorobu u lidí. Dosud nejznámější prionové onemocnění dokonce překročilo hranice jednoho druhu. Doktor Reynolds se o něm zmínil ve své zprávě: bovinní spongiformní encefalopatie, neboli nemoc šílených krav.

Tyto lidské choroby se projevovaly spíše degenerativními příznaky a žádná z nich se nepřenášela tak snadno. To ovšem samozřejmě nevylučovalo možnost, že za nynější nákazu může opravdu nějaký nový prion. Lauren četla různé odborné články o prionech a jejich roli ve vyvolávání genetických mutací a dalších závažných projevech. Děje se tu snad něco podobného? A co přenos infekce vzduchem? Priony jsou menší než virové částice, takže když se mohou šířit vzduchem některé viry, proč by toho nemohly být schopny i některé bílkoviny?

Lauren hleděla na model proteinu na počítačové obrazovce a natáhla se po telefonu. Když vytáčela číslo, po páteři jí přejelo mrazení. Modlila se, aby se její bývalý student mýlil.

Telefon chvíli vyzváněl a pak se na druhém konci linky ozvalo klapnutí, následované mužským hlasem: „Doktor Reynolds, proteonomická laboratoř.“

„Xaviere?“

„Ano?“

„Tady doktorka O’Brienová.“

„Paní doktorko!“ Mladík začal vzrušeně hovořit a děkovat.

Přerušila ho. „Xaviere, pověz mi víc o tom svém proteinu.“ Potřebovala od něj co nejvíc informací, čím dříve, tím lépe. Existuje-li sebenepatrnější možnost, že se doktor Reynolds neplete…

Lauren potlačila zachvění a stále se dívala na smotanou molekulu před sebou. O prionových chorobách věděla ještě jednu skutečnost.

Nebyly proti nim známy žádné léky.

9.18 Amazonský prales

Nate hleděl přes rameno Olinu Pasternakovi. Odborníka na komunikace jeho satelitní počítačový systém přiváděl do stále většího zoufalství. Na čele se mu perlily kapky potu, jak od ranního vedra, tak i ze zděšení.

„Pořád žádné spojení… Kčertu s tím!“ Olin se kousal do dolního rtu a mhouřil oči.

„Zkoušejte to dál,“ naléhal Frank z druhé strany.

Nate pohlédl na Kelly, která stála vedle svého bratra. Její oči získaly uštvaný a apatický výraz. Nate si vyslechl několik verzí útoku z uplynulé noci: podivný roj obřích kobylek, přilákaných k táboru hořícím symbolem Ban-ali. Celé vyprávění vypadalo příliš hrůzně, než aby to mohla být pravda, ale Jorgensenova smrt z něj činila ponurou skutečnost.

Jakmile se obě skupiny spojily na břehu močálu, tým rangerů zůstal na stráži, a to po celou noc. Pečlivě sledovali, zda nespatří odlesk plamenů či neuslyší hučení blížícího se roje hmyzu. Nic se ale nestalo. Těch několik hodin do svítání uplynulo bez dalších událostí.

Jakmile se ocitl v dosahu komunikační satelit, Olin se začal pokoušet o spojení se Státy a o odeslání zpráv do základny ve Wauwai. Bylo životně důležité, aby se všechny zúčastněné strany dozvěděly o změně plánů. Vzhledem k neznámým stopařům, kteří je neustále sledují, se rozhodli, že budou všichni pokračovat v cestě a přeplaví se na vorech k protějšímu břehu jezera. Kapitán Waxman doufal, že tím získají několikadenní náskok před pronásledovateli, kteří budou muset bažinu obejít pěšky. Na druhé straně Waxman ustanoví hlídky, které budou sledovat, zda se neblíží nějaké ban-alijské kánoe, a počkají u vody, dokud nebude moci přiletět evakuační vrtulník. Kapitán Waxman měl v úmyslu vyměnit každého civilistu za jednoho rangera ze základny na misijní stanici. Jakmile dorazí posily, vydá se dál po stopách Geralda Clarka.

Jeho plán narážel na jedinou potíž.

„Budu muset ten laptop rozebrat,“ řekl Olin. „Něco se v něm uškvařilo. Možná je tam nějaký vadný čip, nebo se něco uvolnilo. Nevím. Budu se muset podívat dovnitř a všechno zkontrolovat.“

Waxman právě hovořil se svým seržantem, ale zaslechl Olinova slova a přistoupil blíž. „Na to nemáme čas. Třetí vor je připravený a bude nám trvat dobré čtyři hodiny, než přeplujeme na druhou stranu. Musíme co nejdřív vyrazit.“

Nate pohlédl k okraji bažiny a spatřil, jak čtyři rangeři spouštějí nově postavený vor na vodu vedle předchozích dvou. Bylo nezbytné zhotovit ještě jedno plavidlo, aby se mohli všichni přepravit k protějšímu břehu.

Olin se skláněl nad počítačem a satelitem s malým šroubovákem v ruce. „Ale nepovedlo se mi navázat spojení. Nikdo nebude vědět, kde jsme.“ Otřel si čelo hřbetem zápěstí. V obličeji byl pobledlý.

Zane si stoupl, nejistě přešlápl a přejel si rukou po náplasti na tváři, která zakrývala kousnutí kobylky. „Mohli bychom někoho vyslat zpátky pro Jorgensenův batoh s vojenskou vysílačkou,“ navrhl.

Všichni začali mluvit jeden přes druhého. Zaznívaly hlasy pro i proti.

„Ztratíme další den.“

„Ohrozíme životy dalších lidí.“

„Musíme navázat spojení aspoň s někým!“

„Kdo ví, jestli ta vysílačka po útoku kobylek vůbec ještě funguje. Mohly prokousat dráty a…“

Waxman je přehlušil a zaburácel: „Není žádný důvod k panice!“ Směřoval svá slova ke všem. „I kdybychom nedokázali navázat spojení, základna zná naši přibližnou polohu ze včerejšího hlášení. Až zítra přiletí brazilská evakuační helikoptéra, jak bylo dohodnuto, uslyšíme ji – i z druhého břehu jezera. Můžeme vystřelit světlici, aby nás našli na našem novém stanovišti.“

Nate přikývl. Probíhající hádky se neúčastnil. Pro něj existovala jediná alternativa – kupředu.

Waxman pokynul Olinovi. „Sbalte to. Můžete se na to podívat, až budeme na druhé straně.“

Olin rezignovaně přikývl a uložil šroubovák mezi ostatní nářadí.

Jakmile bylo takto rozhodnuto, ostatní se rozešli ke svým lůžkům, aby se připravili na denní putování.

„Aspoň nebudeme muset jít po svých,“ poznamenal Manny, poklepal Nata na rameno a vydal se vzbudit Tor-tora. Jaguár spal pod palmou, kam ulehl po noční cestě, a nestaral se o okolní svět.

Nate si protáhl krk a přistoupil k profesoru Kouwemu. Indiánský šaman postával nedaleko od močálu a kouřil dýmku. V očích měl stejně uštvaný výraz, jaký Nate viděl před chvílí u Kelly. Když se Nate a desátník Warczak v noci setkali s prchající skupinou, profesor byl nebývalé tichý a zasmušilý – více, než se dalo připsat Jorgensenově smrti.

Nate stál mlčky vedle svého přítele a také hleděl na jezero.

Po chvíli Kouwe tiše promluvil, aniž by se na Nata podíval. „Poslali ty kobylky… Ban-ali…“ Šaman zavrtěl hlavou. „Vyhladili janomamský kmen piraňami. Nic podobného jsem dosud neviděl. Jako kdyby Pokrevní jaguáři vskutku dokázali ovládat prales. A je-li pravdivá tato legenda, co ještě?“ Znovu potřásl hlavou.

„Co vás trápí?“

„Jsem více než dvě desetiletí profesorem indiánských studií. Vyrostl jsem v těchto džunglích.“ Jeho hlas se ještě ztišil a pronikla do něj bolest. „Měl jsem to vědět… Ten desátník… jeho křik…“

Nate se na něj podíval a položil mu dlaň na rameno. „Profesore, svým práškem tok-tok jste všechny zachránil.“

„Všechny ne.“ Kouwe vyndal dýmku z úst a vyfoukl kouř. „Mělo mě napadnout znovu zapálit znamení Ban-ali, než jsme opustili tábor. Pak by ten mladý desátník byl pořád naživu.“

Nate promluvil ostrým hlasem, aby pronikl profesorovým smutkem a pocitem viny. „Jste na sebe příliš tvrdý. Žádná studia ani zkušenosti vás nemohly připravit na Ban-ali a jejich biologické útoky. Nic podobného nebylo nikdy zdokumentováno.“

Kouwe přikývl, ale Nate cítil, že se mu ho nepodařilo přesvědčit.

Od břehu zavolal kapitán Waxman. „Nasedat! Pět lidí na každý vor!“ Začal rozdělovat rangery a civilisty na jednotlivá plavidla.

Nate se nakonec ocitl na voru s Kouwem a Mannym, jehož doprovázel Tor-tor. Jako vojenský doprovod dostali desátníka Okamota a vojínku Carrerovou. Museli se přebrodit mělčinou ke konstrukci z bambusu a kmenů. Když na ni Nate vystoupil, ocenil její bytelnost. Natáhl ruku a pomohl Mannymu vytáhnout těžkého jaguára na palubu houpajícího se voru.

Tor-tora nepotěšilo, že se musel namočit. Zatímco vyklepával z kožichu bahnitou vodu, nasedli na všechny vory zbývající lidé.

Na vedlejším plavidle stáli Frank a Kelly s kapitánem Waxmanem, desátníkem Warczakem a Jamirem. Na třetí vor nastoupilo pět posledních členů výpravy. Olin opatrně přenesl batoh se satelitní vysílačkou vysoko nad hladinou. Richard Zane a Anna Fongová mu pomohli na palubu, následovaní stoicky klidným Tomem Gravesem a zachmuřeným seržantem Kostosem.

Jakmile byli všichni na svých místech, začali se dlouhými bambusovými tyčemi odrážet ode dna, které se tu ale svažovalo strmě dolů. Třicet metrů od břehu už na ně nedosáhli a museli se dát do pádlování. Na každý vor připadala čtyři pádla, takže se všichni mohli střídat a jeden člověk vždycky odpočíval. Měli v úmyslu přeplout jezero na jeden zátah, bez přestávky.

Nate pádloval na pravé straně voru a celá flotila se vzdalovala od, břehu. Nad hladinou se ozýval vzdálený řev několika vodopádů, tlumený a hrozivý. Nate si zastínil oči a rozhlédl se. Kopce na protějším břehu neustále zahalovala mlha: viděli jen směs zeleného pralesa, červených skal a těžkého oparu. Mířili k úzké rokli mezi dvěma vysokými stolovými horami s plochými vrcholy, která tvořila zející mlžný průchod do vysočiny. Právě k ní směřoval poslední Clarkův vzkaz.

Jejich plavby si povšimla řada obyvatelů bažiny. Těsně nad hladinou proletěla sněhově bílá volavka, z bahnitých pahorků, vyčnívajících tu a tam nad vodu, seskakovaly s hlasitým šplouchnutím žáby a křičeli na ně hoacinové, kteří připomínali jakési ošklivé křížence mezi krocanem a pterodaktylem a kteří vzlétali ze svých hnízd v korunách palem, jež vyrůstaly z rozesetých ostrůvků. Jediní tvorové, kteří měli z přítomnosti lidí zřejmě radost, byla hejna moskytů, kteří radostně bzučeli kolem této plovoucí hostiny.

„Zatracený hmyz,“ zanadával Manny a pleskl se do krku. „Už mám dost všech lítacích bestií, které si ze mě dělají svačinku.“

Okamoto si navíc začal znovu pohvizdovat, nemelodicky a bez jakéhokoliv rytmu.

Nate si povzdychl. Bude to dlouhá cesta.

Po hodině plavby kolem nich ubylo ostrůvků. Hluboká voda v centru bažiny zatopila všechny zbytky půdy a pralesa. Rozlehlou hladinu narušoval jen tu a tam nějaký osamělý ostrůvek, většinou beze stromů.

Nepřetržitě na ně pražilo žhnoucí a jasné slunce.

„Je to jako parní lázeň,“ poznamenala Carrerová z levoboku.

Nate s ní musel souhlasit. Ve vzduchu visela těžká vlhkost, kvůli které se obtížně dýchalo. Vzhledem ke všeobecnému vyčerpání se zpomalil i jejich postup přes jezero. Po vorech kolovaly láhve s vodou. Dokonce i Tor-tor polehával uprostřed voru s otevřenou tlamou a ztěžka oddechoval.

Jedinou útěchu jim poskytovala skutečnost, že na chvíli unikli tíživému objetí pralesa. Obzor se otevřel a s tím se dostavil i radostný pocit možného útěku. Nate se často ohlížel směrem, z něhož připluli, a napůl očekával, že na něm spatří nějakého indiána, jak za nimi hrozí pěstí. Nikde však nebylo žádné známky po přítomnosti Ban-ali. Stopaři tajemného kmene zůstávali ve skrytu. Nate doufal, že je nechávají za sebou a získají před svými pronásledovateli několik dní náskoku.

Ucítil, jak mu někdo klepe na rameno. „Je řada na mně,“ řekl Kouwe a vysypal vyhořelý tabák z dýmky do vody.

„To je dobré,“ odpověděl Nate.

Kouwe se natáhl pro pádlo. „Ještě nejsem tak starý.“

Nate už se nedohadoval a přešel na záď voru. Sedl si a pozoroval, jak se jejich staré tábořiště na břehu stále více zmenšuje. Zvedl si k ústům láhev, když tu zachytil koutkem oka nějaký pohyb napravo od voru. Jeden z holých ostrůvků, kamenitý a černý, se nořil pod hladinu, tak pomalu, že nerozčeřil jedinou vlnu.

Co to sakra je?

Vlevo se potápěl další ostrůvek. Nate vstal. Zrovna se chystal upozornit ostatní na tento zvláštní jev, když jeden z kamenitých ostrůvků otevřel velké skelné oko a oplatil mu pohled. Nate okamžitě věděl, nač se dívá.

„A kruci!“

Teď už poznával pancéřové šupiny a hrbolatý obrys krokodýlí hlavy. Kajman! Dva obří kajmani. Každá hlava měřila na šířku hodně přes metr. Jestli mají ta zvířata tak velké hlavy…

„Co se děje?“ zeptala se vojínka Carrerová.

Nate ukázal na místo, kde se zrovna potápěl druhý kajman.

„Co to je?“ podivila se rangerka a povytáhla obočí, zmatená stejně jako ještě před chvílí Nate.

„Kajmani,“ pomalu odpověděl Nate hlasem chraptivým od šoku. „Obří kajmani!“

Všichni na voru přestali pádlovat a zírali na něj.

Nate vykřikl, aby ho slyšeli i na ostatních dvou plavidlech. „Roztáhněte se! Co nevidět budeme napadeni!“

„Čím?“ zavolal kapitán Waxman ze svého voru asi padesát metrů od Nata. „Co jste viděl?“

Jako v odpověď něco náhle proklouzlo mezi Natovým plavidlem a sousedním vorem a mírně to do nich strčilo. Kalnou bažinatou vodou se mihla dvojitá linie ocasních hřebenů, při vlnivém pohybu zvířete jasně patrná.

Nate toto chování znal. Králové mezi kajmany, velcí černí kajmani, se neživí mršinami. Rádi si svou kořist zabíjejí sami. Proto se před nimi člověk mohl často zachránit, pokud dokázal splývat nehybně na hladině. Občas strkali do předmětů, které považovali za potenciální kořist, aby zjistili, jestli se začne pohybovat.

Právě si otestovali i je.

V dálce mírně nadskočil a pootočil se i třetí vor. To podivné vetřelce zkoumal i druhý kajman.

Nate přehodnotil svůj původní plán a vykřikl: „Nehýbejte se! Nikdo ať nepádluje! Tím je vyprovokujete k útoku!“

Waxman potvrdil Natův pokyn. „Udělejte, co říká! Připravte si zbraně a granáty!“

Manny se nyní krčil vedle Nata a řekl hlasem, jejž ztlumilo ohromení: „Musí měřit aspoň třicet metrů, trojnásobek délky největšího popsaného kajmana.“

Carrerová držela v ruce svou M-16 a připevňovala k ní granátometný nástavec. „Není divu, že Clark tu bažinu raději obcházel.“

Okamoto už měl připravenou zbraň. Políbil křížek, který mu visel kolem krku, a kývl na profesora Kouweho. „Modlím se, abyste vytáhl z rukávu další ze svých kouzelných prášků.“

Šaman zavrtěl hlavou a bez mrkání oplácel vojákův pohled. „Já se modlím, abyste byli všichni výborní střelci.“

Okamoto se podíval na Nata.

Nate vysvětlil: „Vzhledem k jejich šupinatému brnění představuje jistou ránu jen zásah do oka.“

„Ne, ještě je možné ho skolit skrz horní patro,“ dodal Manny a ukázal si prstem na strop ústní dutiny. „Jenže k tomu byste museli být zatraceně blízko.“

„Pravobok!“ vyštěkla Carrerová a rychle si klekla s puškou přiloženou k rameni.

Klidnou hladinu rozčeřila dlouhá a hrozivá vlna.

„Nestřílejte, pokud si nebudete opravdu jistá výsledkem,“ zasykl Nate a poklekl vedle ní. „Mohla byste ho vyprovokovat. Střílejte jen v případě, že ho svou ránou dokážete zabít.“

V naprostém tichu Waxman slyšel Natovo varování. „Poslechněte doktora Randa. Pokud se vám naskytne příležitost, střílejte – ale nesmíte minout!“

Po obvodu vorů se naježily zbraně. Nate vzal do ruky svoji brokovnici. Všichni čekali s vyschlými ústy a pekli se na slunci. Kolem nich kroužili kajmani, jejichž přítomnost prozrazovaly jen drobné vlny. Tu a tam dravci zkusmo strčili do některého z vorů.

„Na jak dlouho umějí zadržet dech?“ zeptala se Carrerová.

„Na několik hodin,“ řekl Nate.

„Proč neútočí?“ podivil se Okamoto.

Na jeho otázku odpověděl Manny. „Nemůžou přijít na to, co jsme zač a jestli jsme k jídlu.“

Ranger se zatvářil, jako kdyby se mu dělalo nevolno. „Doufejme, že to nezjistí.“

Čekání se protahovalo. Měli pocit, jako kdyby kolem nich houstl vzduch.

„Co kdybychom vystřelili granát daleko odtud?“ napadlo Carrerovou. „Třeba by to odvedlo jejich pozornost a odlákalo by je to pryč od nás.“

„Nejsem si jistý, jestli by to fungovalo. Možná by je to jenom rozdráždilo a vrhli by se na cokoliv, co by se pohybovalo, například na nás.“

Z nejvzdálenějšího voru se k Natovi donesla slova Richarda Zana. „Navrhuji, abychom připevnili k tomu jaguárovi nějaké výbušniny a hodili ho do vody. Jakmile ho jeden z těch krokodýlů popadne, odpálíme je.“

Nate se nad tím nápadem zachvěl. Manny vypadal, že mu je zle. Ostatní se ale podívali zamyšleně jejich směrem.

„I kdyby se vám to podařilo, zabijete jen jednoho z nich,“ odpověděl Nate. „Ten druhý, zjevně jeho druh, by začal běsnit a ihned by zaútočil na vory. Naše největší naděje spočívá v tom, že o nás ztratí zájem a odplují někam pryč. Pak odtud budeme moci zmizet.“

Waxman se obrátil na demoličního experta, desátníka Jamira. „Pro případ, že bychom je nezačali nudit, si nachystáme něco, čím bychom je zabavili. Připravte dvě napalmové bomby.“

Desátník přikývl a zalovil ve svém batohu.

Pokračovala hra na čekanou. Čas běžel.

Nate ucítil chvění, jak se o spodní stranu voru otřel jeden z kajmanů svým ocasem. „Držte se!“

Náhle došlo k prudkému nárazu. Záď plavidla vyletěla vysoko nad hladinu. Všichni se chytili bambusu, aby se udrželi na palubě. Volné batohy se s hlasitým šplouchnutím skutálely do vody. Vzápětí vor dopadl zpátky na hladinu.

„Jsou všichni v pořádku?“ vykřikl Nate.

Odpovědělo mu souhlasné zamručení.

„Přišel jsem o pušku,“ řekl Okamoto zlostně.

„Lepší přijít o pušku než o život,“ poznamenal Kouwe pochmurně.

Nate zvýšil hlas. „Jsou čím dál drzejší!“

Okamoto se natáhl pro jeden batoh, jenž se houpal na hladině vedle voru. „Moje výbava.“

Nate zpozoroval, co dělá. „Desátníku! Ne!“

Okamoto okamžitě ztuhl. „Kurva…“ Už držel v ruce řemen batohu a napůl jej vytáhl z vody.

„Nechte ho,“ řekl Nate. „Vzdalte se od okraje.“

Desátník pustil batoh a stáhl paži.

Pohyboval se ale příliš pomalu.

Netvor vyrazil z hlubin s otevřenou tlamou a po šupinách mu stékaly proudy vody. Vynořil se na tři metry z vody jako obrněná věž se zuby dlouhými jako lidské předloktí. Strhl rangera z voru a vynesl jej vysoko do vzduchu. Okamoto překvapeně a vyděšeně zaječel. Obří čelisti sklaply s jasně slyšitelným zapraskáním kostí. Ve vojákově řevu zazněla bolest a nevíra. Kajman klepal jeho tělem jako hadrovou panenkou a Okamotovy nohy vlály na všechny strany. V následující vteřině dravec zmizel i se svou kořistí v hlubinách.

„Pal!“ vykřikl Waxman.

Nate byl příliš ohromený na to, aby se dokázal pohnout. Carrerová stiskla spoušť své M-16. Kulky zasáhly obrovského, prehistorického kajmana do spodní části trupu, ale netvorovy zažloutlé břišní šupiny byly tvrdé jako pancíř. I přes palbu z bezprostřední blízkosti se zdálo, že mu střely nijak neublížily. Kajmanova slabina v podobě očí se skrývala na opačné straně těla.

Nate pohnul brokovnicí a vystřelil přes Mannyho hlavu. Broky proletěly prázdným vzduchem, protože zvíře už bylo z dosahu. Zbytečná rána, důsledek momentální paniky.

Kajman byl pryč. I s Okamotem.

Všichni ztuhli v šoku.

Vor se zhoupl na vlně za proplouvajícím zvířetem. Nate hleděl na místo, kde zmizel Okamoto s tím svým proklatým pohvizdováním. Z hlubin vybublala k povrchu rudá skvrna.

Krev… teď ty stvůry vědí, že tu je kořist.

Kelly se krčila se svým bratrem ve středu voru. Kapitán Waxman a desátník Warczak klečeli vedle nich s připravenými zbraněmi. Jamir dokončoval přípravy na dvou černých bombách, každé o velikosti plochého jídelního talíře, navrchu s elektronickým časovacím zařízením/přijímačem. Za okamžik se narovnal. „Hotovo,“ řekl a kývl na kapitána.

„Chopte se zbraně,“ odpověděl Waxman. „Buďte připraven.“

Jamir zvedl M-16 a zaujal pozici na své straně plavidla.

Za nimi se ozvala tříštivá rána. Kelly se otočila ještě včas, aby spatřila, jak jeden z kajmanů vyhodil třetí vor flotily vysoko nad hladinu, podobně jako před chvílí Natův. Tentokrát ale jeho pasažéři neměli takové štěstí. Annu Fongovou náhlý náraz vymrštil z místa. Antropoložka proletěla vzduchem a dopadla do vody ve stejný okamžik jako celý vor. Zanovi a Olinovi se podařilo udržet, stejně jako seržantu Kostosovi a desátníku Gravesovi.

Anna se vynořila na hladinu a hlasitě vykašlávala vodu z plic. Byla jen několik metrů od voru.

„Nehýbejte se, Anno!“ zavolal na ni Nate. „Přitáhněte paže i nohy k sobě a splývejte.“

Zjevně se chtěla řídit jeho radou, ale její batoh, nasáklý vodou, ji stahoval ke dnu, a ona musela kopat nohama, aby se nepotopila s ním. Oči jí zbělely panikou – svítil v nich strach z utonutí a hrůza z toho, co číhalo ve zdejších hlubinách.

Pohyb přilákal Kellyinu pozornost zpátky k napadenému voru. Seržant Kostos se z něj vykláněl s jednou z dlouhých bambusových tyčí, jimiž se předtím odráželi od břehu.

„Chyťte se!“ vykřikl na Annu.

Anna k němu natáhla ruku, chvilku po něm šmátrala prsty a nakonec jej sevřela.

„Přitáhnu vás k voru.“

„Ne!“ zasténala.

Nate znovu zavolal: „Anno, mělo by se to podařit, pokud nebudete dělat žádné náhlé pohyby. Kostosi, táhněte ji k sobě velice pomalu. Snažte se nečeřit hladinu.“

Kelly se zachvěla. Frank jí položil paži kolem ramen.

Seržant poslechl Nata a přitahoval k sobě Annu co nejpomaleji.

„Dobře, dobře…,“ mumlal Nate napjatě jako mantru.

Vtom se za Annou objevila pancéřovaná tlama. Oči zvířete zůstávaly pod hladinou.

„Nikdo nestřílejte!“ volal Nate. „Nerozdrážděte ho!“

Zbraně mířily na blížícího se kajmana, ale nenabízela se jistá rána.

Kostos přestal táhnout Annu a všichni znehybněli.

Žena ve vodě tiše zaúpěla.

Tlama se pomalinku blížila a nepatrně se zvedla, jak kajman otevřel své obrovské čelisti.

Kostos byl nucen pokračovat v Annině přitahování. Udržoval ji ve vzdálenosti pouhého metru před plovoucím netvorem.

„Opatrně!“ zavolal Nate.

Vypadalo to jako nějaká strašidelná honička ve zpomaleném záběru… a Kostos s Annou prohrávali.

Kajmaní doširoka rozevřená tlama už nebyla ani třicet centimetrů od antropoložky. Neexistoval způsob, jak by mohli Annu vytáhnout na palubu, aniž by přitom kajman nezaútočil.

To si uvědomil ještě někdo další.

Desátník Graves přeběhl přes vor a skočil přes Anninu hlavu jako olympijský atlet.

„Gravesi!“ zařval Kostos.

Desátník dopadl na nos zvířete a vlastní vahou mu zaklapl otevřenou tlamu. Vzápětí se s ním ponořil pod hladinu.

„Vytáhněte ji na palubu!“ stačil ještě vykřiknout Graves, než zmizel pod vodou.

Kostos prudce přitáhl Annu k voru a Olin mu s ní pomohl na vor.

O vteřinu později se kajman vzepjal z vody. Graves se stále držel na vrchní straně jeho široké hlavy. Stvůra se zazmítala, jak se pokoušela zbavit podivného jezdce. Otevřela tlamu a vydala hlasité, vzteklé zařvání.

„Táhni do horoucích pekel!“ zvolal Graves. „Tohle je za mého bratra!“ Přidržel se nohama, vytrhl něco z vesty a mrštil to do kajmanova jícnu.

Granát.

Chňaply po něm obří čelisti, ale ranger byl mimo jejich dosah.

„Všichni k zemi!“ zařval Waxman.

Graves se odrazil od zvířecí hlavy a skočil ke svému voru s výkřikem: „Sežer to, ty hajzle!“

Za ním narušil klidnou hladinu močálu silný výbuch. Hlava kajmana se rozprskla do stran, roztrhaná šrapnely granátu.

Graves proletěl vzduchem a ze rtů mu splývalo triumfální zařvání.

Vtom se z hlubin vynořil druhý kajman a s otevřenými čelistmi zaútočil na letícího desátníka. Popadl jej uprostřed skoku, jako když pes chytá hozený míček, a zmizel se svou kořistí pod vodou. Všechno se to odehrálo v několika vteřinách.

Na hladinu pomalu vyplulo tělo zabitého kajmana se šedými a žlutými šupinami břichem vzhůru.

Ochablé tělo se mírně pohybovalo, jak do něj zespoda něco strkalo. Do stran se rozbíhaly vlnky, jak druhé zvíře zkoumalo svého mrtvého druha.

„Třeba odpluje,“ řekl Frank. „Třeba ho smrt toho druhého vystraší.“

Kelly věděla, že to je marná naděje. Ti tvorové určitě byli stovky let staří. Byli to životní partneři, jediný pár, který spolu sdílel tento ekosystém.

Vlnky se rozplynuly. Jezero se opět zklidnilo.

Všichni sledovali hladinu kolem sebe a zadržovali dech nebo napjatě odfukovali. Minuty ubíhaly. Slunce nepřestávalo pražit.

„Kam zmizel?“ zašeptal Zane vedle své popelavě bledé kolegyně. Anna, promočená a vyděšená, se jen třásla.

„Možná opravdu odplul,“ zahučel Frank.

Všechny tři vory, nikým neřízeny, pomalu proplouvaly kolem těla mrtvého netvora. Natovo plavidlo bylo na vzdálenější straně od něj. Kelly zachytila Natův pohled. Kývl na ni, aby jí dodal klid a jistotu, ale i ten zkušený cestovatel po džungli vypadal, že se bojí. Za ním se krčil jaguár s naježenou srstí.

Frank mírně pohnul nohama. „Určitě je pryč. Možná.“

Kelly vycítila přítomnost kajmana zlomek vteřiny předtím, než do nich vrazil: vnímala mírné vzedmutí vody pod vorem. „Držte se!“

„Co…“

Plavidlo jim explodovalo přímo pod nohama a vymrštilo se do výšky. Obrněná tlama rozzlobeného netvora roztříštila bambusovou palubu a prorazila prostřední část voru.

Kelly proletěla vzduchem. Ještě zahlédla, jak se kolem ní v dešti z batohů a bambusových úlomků míhají ostatní lidé. „Franku!“ Její bratr se ponořil do vody na opačné straně kajmana.

Pak dopadla na hladinu i ona – tvrdě, břichem. Dopad jí vyrazil dech. Vynořila se a vzpomněla si na Natovu radu, aby se nehýbala. Vzhlédla právě včas, aby spatřila, jak se přímo proti jejímu obličeji řítí kus kmene z voru.

Trhla sebou, takže se jí vyhnula smrtelná rána, ale okraj dřeva ji zasáhl do spánku. Omráčená se potopila a pohltila ji temnota.

Nate ze svého voru viděl, jak Kelly zasáhl do hlavy zbytek voru a jak se Kelly ponořila pod vodu – nevěděl, zda je mrtvá či v bezvědomí. Kolem zničeného plavidla na hladině splývali lidé, batohy a kousky dřeva i bambusu. „Plujte tak nehybně, jak dokážete!“ vykřikl Nate a horečnatě se rozhlížel, jestli nespatří Kelly.

Kajman opět zmizel pod vodou.

„Kelly!“ zvolal Frank.

Jeho sestra se vynořila na hladinu na opačném konci úlomků. Ležela obličejem dolů a nehýbala se.

Nate zaváhal. Je mrtvá? Vtom spatřil, jak chabě mává jednou paží. Žije! Ale na jak dlouho? Byla otupená úderem a hrozilo, že se utopí.

„Zatraceně!“ Vymýšlel nějaký plán, nějaký způsob, jak ji zachránit. Hned za jejím tělem vyčníval nad hladinu jeden z oněch drobných bahnitých ostrůvků. Na tomto dokonce vyrůstal osamělý strom, jehož silný kmen se zvedal nad změť odhalených kořenů a dělil se na jednotlivé větve, které vytvářely nad vodou klenbu z listoví. Kdyby se Kelly podařilo dostat k tomu ostrůvku.

Jeho pozornost přitáhly náhlé výkřiky. Uprostřed úlomků voru se nad hladinu pomalu vynořovala hlava kajmana jako nějaká nepřátelská ponorka. Zvíře si prohlíželo okolí. Z ostatních vorů po něm vojáci zahájili palbu, ale kajman zůstával těsně u hladiny a jistou ránu blokovaly plovoucí kusy voru a lidé. Vzápětí se cíl rychle ponořil.

Frank si konečně všiml své sestry. „Ach, bože… Kelly!“ Otočil se a chystal se vyrazit k ní.

„Franku! Nehýbejte se!“ vykřikl Nate. „Já se k ní dostanu!“ Odhodil brokovnici na bambusovou palubu voru.

„Co to děláš?“ zeptal se ho Manny.

Místo odpovědi Nate přeskočil mezeru mezi vorem a tělem mrtvého kajmana. Přikrčeně dopadl na obnažené břicho a přeběhl po kluzkém povrchu co nejblíže ke Kelly.

Napravo od něj zazněl výkřik. Desátník Jamir se začal zmítat – a náhle zmizel pod vodou. Z hlubin se k hladině vydralo několik bublin. Kajman je hodlal uchvacovat jednoho po druhém.

Docházel čas.

Nate doběhl na konec plovoucího těla a vší silou v nohách se odrazil. Proletěl nad vodou a ve zlomku vteřiny dosáhl Kelly. Přetočil ji tváří vzhůru. Chabě s ním zápasila.

„Kelly! To jsem já, Nate! Ležte klidně!“

Něco z jeho slov k ní muselo proniknout, protože přestala klást odpor.

Nate vykopl nohama a zamířil mezi úlomky voru přímo k nedalekému ostrůvku. Do něčeho vrazil rukou: do plochého talíře ozdobeného blikajícími červenými světly. Jedna z bomb mrtvého desátníka.

Nate ji instinktivně popadl do volné ruky a plaval dál.

„Za vámi!“ vykřikl seržant Kostos ze svého plavidla.

Nate se ohlédl. Jeho směrem mířila vodní brázda. Nad hladinou se objevily nejprve nozdry a poté i další části kajmaní hlavy, pokryté černými šupinami. Nate zjistil, že hledí tomu netvorovi z očí do očí. Za jeho pohledem vnímal inteligenci. Nejedná se o žádného tupého zabijáka. Tady se nevyplatí hrát si na mrtvého.

Otočil se kupředu, zabíral nohama a pádloval napalmovou bombou k bahnitému ostrůvku. Nahmatal pod sebou rozbahněné dno.

Strach a panika mu dodaly sílu – popadl Kelly do podpaží a vytáhl ji po břehu vzhůru.

„Je hned za vámi!“

Nate se neobtěžoval otáčet. Vyběhl ke spleti kořenů, strčil Kelly mezi ně a sám se schoval za ní. Mezi hlavními chůdovitými kořeny se otvírala přirozená dutina.

Kelly se omámeně probrala, vykašlala několik hltů vody a vyděšeně se rozhlédla kolem sebe. Nate se k ní v těsném prostoru přimáčkl.

„Co…?“

Pak mu patrně přes rameno zahlédla pronásledujícího kajmana, protože najednou vytřeštila oči. „Proboha!“

Nate se překulil a viděl, jak se zvíře vynořuje z jezera a škrábe se po úzkém břehu za nimi. Narazilo do kořenů jako lokomotiva, které stojí v cestě na kolejích auto. Celý strom se otřásl. Nate si byl jistý, že se na ně zřítí. Naštěstí ale vydržel. Kajman zíral mezi kořeny na Nata, doširoka otvíral čelisti a oči se mu výhružně leskly. Na chvíli se zarazil a poté zacouval zpátky do vody.

Kelly se k němu obrátila. „Zachránil jste mě.“

Podíval se na ni. Ve stísněném vězení z kořenů se jejich nosy téměř dotýkaly. „Nebo jsem vás málem přivedl na smrt. Záleží na úhlu pohledu.“ Zvedl se na kolena, opřel se o kořen a vstal. „Ještě nemáme vyhráno.“

Rozhlédl se po hladině, zda nespatří zčeřenou vlnku, jež by prozradila kajmanovu polohu. Všude vládl klid. Nate ale věděl, že zvíře stále někde číhá a pozoruje ho. Zhluboka se nadechl a protáhl se mezi kořeny ven.

„Kam jdete?“

„Ostatní jsou ještě ve vodě…, včetně vašeho bratra.“ Zastrčil si napalmovou bombu pod košili a začal šplhat na strom. V hlavě mu pomalu uzrával plán. Když vylezl dost vysoko, vybral si vhodnou větev, zamířil na ni a přesunul se po ní až nad vodu. Jak větev slábla, postupně se ohýbala pod jeho váhou. Nate postupoval s větší opatrností.

Nakonec už si nemohl dovolit lézt dál. Podíval se pod sebe. Bude to muset stačit.

Vytáhl zpod košile bombu a zavolal na jeden z vorů: „Nevíte někdo, jak se zachází s těmihle výbušninami?“

Odpověděl seržant Kostos: „Ručně naťukejte časové zpoždění! Pak stiskněte červené tlačítko!“

Waxman na něj vykřikl z místa, kde splýval po hladině. Na Nata udělalo mimoděk dojem, jak klidně kapitánův hlas zněl, když k seržantovým instrukcím přidával varování: „Má to dosah přibližně dvě stě metrů. Jestli to odpálíte špatně, všechny nás tím zabijete!“

Nate přikývl a hleděl na bombu. Na její svrchní straně zářila jednoduchá klávesnice, vzdáleně podobná kalkulačce. Nate se modlil, aby nebyla poškozená vodou. Nastavil časovací zařízení na patnáct sekund. To by mělo stačit.

Přitiskl si bombu k hrudi a vytrhl z opasku nůž. Zaťal zuby a rozřízl si bříško palce. Potřeboval hlubokou ránu, která bude hodně krvácet.

Jakmile byl hotov, chytil se druhé větve nad sebou jako opory a stoupl si. Bombu pevně sevřel zakrvavenou rukou a natáhl paži nad hladinu. Krev stékala po povrchu bomby a ve velkých kapkách padala do vody pod ním, kde vytvářela drobné soustředné kruhy vlnek.

Držel ruku nehybně, palec připravený na spínači. „Tak pojď, ty parchante.“ Kdysi v Austrálii navštívil park se zvířaty a viděl desetimetrového mořského krokodýla, který byl vycvičen k tomu, aby skákal po kuřeti s čerstvě useknutou hlavou, nabodnutém na kůlu.

Natův plán se od toho představení příliš nelišil. Jediný rozdíl spočíval v tom, že zde hrál úlohu kuřete on sám.

Mírně zatřásl paží, aby rozstříkl po hladině více kapek. „Kde jsi?“ zasykl. Pomalu ho zmáhala únava.

Sledoval, jak se pod ním tvoří tmavá skvrna jeho vlastní krve. Kajman dokáže ucítit krev ve vodě na vzdálenost několika kilometrů. „No tak!“

Riskoval krátký pohled k ostatním lidem, kteří stále leželi na hladině, mezi troskami voru. Nikdo netušil, kde kajman zrovna je, a tak se jim posádky zbývajících dvou vorů neodvažovaly připádlovat na pomoc.

Natovi málem unikl pohyb, jak se na mělčině pod ním zvedalo něco obrovského k hladině.

„Nate!“ vykřikla Kelly.

Vtom ho spatřil.

Kajman se vynořil z vody, vzepjal se kolmo vzhůru a vymrštil se po něm – s otevřenými čelistmi a s ohlušujícím řevem.

Nate stiskl spoušť bomby a pustil zakrvavené zařízení do zející tlamy. Současně s tím si uvědomil, jak zásadně podcenil výšku, do níž dokáže ten obří bažinný kajman vyskočit.

Nate se na své větvi přikrčil a odrazil se nohama. Zhoupnutí větve dodalo jeho skoku další energii. Proletěl listovím a zachytil se větve o patro výš. Na poslední chvíli uhnul nohama – tlama zvířete mu zaklapla těsně pod stehny. Ucítil na zádech kajmaní výdech. Vzápětí se stvůra zřítila zpátky do jezera. V místě dopadu vystříkl gejzír vody, téměř tak vysoký jako její skok.

Nate sklopil oči a podíval se po větvi, na níž ještě před okamžikem stál. Zmizela – zůstal po ní jen pahýl, čistě odlomený mohutnými čelistmi. Kdyby neskočil výš…

Nate viděl, jak kajman pluje z mělčiny do hlubších vod, ale nyní zůstal na hladině. Tím se ukázal v celé své velikosti. Jednalo se o samce, bezmála čtyřicet metrů dlouhého.

Nate, stále visící na větvi, zpozoroval, jak mu kajman věnoval zklamaný pohled a pomalu se otočil směrem k ostatním lidem ve vodě. Prozatím nechal Nata být a vydal se pro snadnější kořist.

Než ale obr stačil dokončit otočku, náhle se celý zachvěl. Nate zapomněl počítat vteřiny.

Břicho zvířete se mohutně nafouklo. Kajman otevřel tlamu, aby zařval, ale místo toho se z ní vyhrnuly plameny. Na okamžik se změnil ve skutečného ohnivého draka. Překulil se na bok a potopil se do kalných hlubin. Vzápětí se ozvalo tlumené zadunění a k nebi vytryskla voda, oheň a kusy kajmana.

Nate se přidržoval své větve rukama i nohama. Kelly mezi kořeny v šoku zaječela.

Výbuch skončil právě tak náhle, jako začal. Na hladinu dopadaly kousky hořícího masa. Mohutné pancéřování kajmaního těla zachytilo hlavní nápor bomby uvnitř.

Ostatní triumfálně vykřikli.

Nate slezl ze stromu a pomohl Kelly z úkrytu mezi kořeny. „Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

Přikývla a přejela si prstem po ráně na spánku. „Trochu mě bolí hlava, ale to nic není.“ Chraptivě si odkašlala. „Určitě jsem spolykala nejmíň dva litry vody.“

Odvedl ji ke břehu. Kostosův vor se vydal posbírat batohy a vylovit z vody Franka s kapitánem Waxmanem, zatímco Natovo plavidlo, obsluhované jeho přáteli a vojínkou Carrerovou, přirazilo ke břehu ostrůvku, aby nabralo Nata s Kelly.

Carrerová pomohla na palubu Kelly a Manny vytáhl Nata za zápěstí. „To byl pěkně pohotový nápad, doktore,“ poznamenal Manny a zazubil se.

„Nezbytnost je matkou mnoha vynálezů,“ odvětil Nate s unaveným úsměvem. „Budu ale zatraceně rád, až se znovu ocitneme na pevné zemi.“

„Nemůže jich tu být víc?“ zeptala se Kelly, když se vydali za druhým vorem.

„O tom pochybuji,“ řekl Manny se stopou zármutku v hlase. „Neumím si představit, že by i v takhle velkém ekosystému bylo dost potravy pro víc těchhle gigantických predátorů. Dával bych si ale pozor na jejich potomky. I děti těch obrů by mohly způsobit problémy.“

Carrerová nechala ostatní pádlovat a sama zůstala na hlídce s puškou v ruce. „Myslíte, že je na nás poštvali Ban-ali stejně jako ty kobylky a piraně?“

Kouwe zavrtěl hlavou. „Ne, ale považuji za možné, že ty dva kajmany využívali jako jakési strážce brány na své území, jako neustále rozestavěné hlídky proti všem vetřelcům, kteří by se odvážili vstoupit do jejich teritoria.“

Strážci brány? Nate hleděl k protějšímu břehu. V jasném odpoledním slunci byly dobře vidět rysy skalnaté krajiny před nimi. Vodopády představovaly stříbrné stuhy, splývající z kolmých stěn útesů barvy prolité krve. Džunglí porostlé vrcholy stolových hor i údolí mezi kopci překypovaly zelení.

Jestli se profesor nemýlil ve svém odhadu, že kajmani byli předsunutými hlídkami, pak se před nimi rozprostírala země Ban-ali, vlastní srdce jejich smrtícího území.

Podíval se na druhé plavidlo a spočítal vojáky. Waxman, Kostos, Warczak a Carrerová. Z dvanácti rangerů, kteří sem byli vysláni, zbývali čtyři – a to ještě ani nevstoupili do skutečného srdce země Ban-ali. „To nemůžeme nikdy dokázat,“ zahučel při pádlování.

Carrerová ho zaslechla. „Nebojte se. Opevníme se na místě, dokud sem nedorazí posily. Určitě to nebude trvat déle než den.“

Nate se zamračil. Dnes přišli o tři muže, o vojenské profesionály z elitního útvaru. I za jediný den se toho může hodně přihodit. Když hleděl k rostoucím vrcholům na druhém břehu, náhle si přestal být tak jistý, že se těší, až vstoupí na suchou zem – zejména na tuhle suchou zem. Neměli ovšem na vybranou. Po Státech se šířila nákaza a jejich nevelká skupina představovala naději na její potlačení. Nemohli couvnout.

Kromě toho tudy procházel jeho otec a překonával tytéž těžké biologické zkoušky. Nate se nemohl jen tak otočit. Přes všechna úmrtí, nebezpečí a rizika musel zjistit, co se stalo s jeho otcem. Bez ohledu na epidemii mohl jít jedině kupředu.

Když se přiblížili ke břehu, Waxman zavolal ze svého voru: „Zůstaňte v pohotovosti! Jakmile přirazíme ke břehu, rychle se přesuňte od močálu. O kus dál v pralese zřídíme základní tábor.“

Nate viděl, jak se kapitán rozhlíží po březích bažiny. Zjevně si dělal starosti s dalšími kajmany. Nate ale nepřestával pozorovat džungli před sebou. Hluboko uvnitř věděl, že právě tam čeká opravdové nebezpečí – kmen Ban-ali.

Slyšel, jak se na druhém plavidle Waxman obrací k Olinovi Pasternakovi. „A vy co nejrychleji opravte satelitní připojení. Zbývá nám tříhodinové okénko, než se družice ocitne na celou noc mimo dosah.“

„Udělám, co je v mých silách,“ ujistil ho Olin.

Waxman přikývl. Nate zachytil kapitánův pohled, plný zármutku a obav. Přes hlasitě a sebejistě udělované pokyny byl velitel rangerů stejně nervózní jako Nate. A tato skutečnost Nata jakýmsi zvláštním způsobem uklidnila. Nervózní lidé si dobře všímají svého okolí a Nate tušil, že na tom budou záviset jejich holé životy.

Oba vory dospěly k mělčině a brzy narazily na pevnou zemi. Rangeři vystoupili na břeh jako první, s puškami připravenými k výstřelu. Roztáhli se do šířky a prohledali bezprostřední okolí. Brzy se z tmavé džungle, obklopující močál, ozvaly výkřiky: „Všechno v pořádku!“

Nate se rozhlížel kolem sebe a nad sebe. Ze všech stran k němu doléhalo tiché hučení bezpočtu vodopádů. Po obou stranách rámovaly úzkou soutěsku porostlou džunglí vysoké útesy. Středem průsmyku tekl široký potok a líně se vléval do jezera.

Nedaleko od břehu zvolal Warczak: „Našel jsem to!“ Desátník se vyklonil ze stínů pod větvemi stromů a zamával na kapitána. „Další Clarkova značka.“

Waxman pokynul zbraní. „Všichni na souš!“

Nate na nic nečekal a odspěchal spolu s ostatními k Warczakovi. Několik kroků od kraje pralesa stál cedr, ozdobený kouskem látky, a do jeho kůry byl vyrytý další znak. Všichni na něj hleděli s rostoucím strachem a obavami. Šipka ukazovala do soutěsky. Význam vzkazu byl naprosto jasný.

„Lebka a zkřížené hnáty,“ zamumlal Zane.

Před nimi čeká smrt.

15.40

„To bylo docela zábavné,“ řekl Louis svému poručíkovi a spustil ruku s dalekohledem. „Jak ten kajman vybuchl…“ Zavrtěl hlavou. „Důvtipné.“

Ráno se Louis od svého špiona u druhého týmu dozvěděl, že rangeři mají v úmyslu zřídit na protějším břehu jezera tábor a počkat v něm na přílet posil. Dokázal si představit, že ztráta dalších tří mužů kapitána Waxmana v jeho rozhodnutí jen utvrdí. Konkurenční skupině už zbývali jen čtyři rangeři. Ti nepředstavovali žádnou hrozbu. Louisova skupina je mohla kdykoliv zlikvidovat – a Louis nehodlal dopustit, aby se na tomto stavu něco změnilo.

Otočil se k Jacquesovi. „Necháme je odpočívat do půlnoci, pak ty spáče probudíme a poženeme je před sebou kupředu. Kdo ví, jaká nebezpečí nám ještě odstraní z cesty!“ Ukázal k bažině.

„Ano, pane. Za soumraku bude můj oddíl připraven. Právě vypouštíme lampy, abychom měli dost petroleje.“

„Výborně.“ Louis se obrátil k jezeru zády. „Jakmile začnou utíkat, vydáme se za vámi na kánoích.“

„Ano, pane, ale…“ Jacques se kousl do spodního rtu a střelil pohledem k močálu.

Louis mu poklepal na rameno. „Neboj se. Kdyby tam číhaly nějaké další obludy, zaútočily by na rangery. Měli byste být v bezpečí.“ Louis ale chápal Jacquesovy starosti. On sám se nevydá s potápěčským vybavením na motorizovaném prkně přes jezero, chráněný před obyvateli bažin jen mokrým oblečením. I s infračervenými baterkami a brýlemi pro noční vidění půjde o temnou a ponurou cestu.

Jacques ale přikývl. Splní rozkazy.

Louis se vrátil do pralesa a zamířil k táboru. Napětí mezi jeho muži by se dalo krájet – mnozí z nich byli stejně neklidní jako Jacques. Všichni viděli ostatky toho rangera. Vypadal, jako kdyby ho něco sežralo zaživa: byl ohlodaný až na kost a chyběly mu i oči. Po okolí pořád ještě lezlo několik kobylek, ale většina roje se rozptýlila. Díky varování svého špiona Louis pro všechny případy nechal při ranním průchodu džunglí doutnat pochodně s práškem tok-tok. Tshui se naštěstí podařilo nasbírat dost uschlých lián, aby ho z nich dokázala připravit dostatek.

Přes všechna nebezpečí Louisův plán fungoval výtečně. Nebyl natolik samolibý, aby si myslel, že jeho skupina zůstává nepovšimnuta, ale Ban-ali zatím soustředili všechny síly na první skupinu, na rangery.

Louis ovšem nemohl počítat s tím, že tato výhoda potrvá dlouho, zejména v okamžiku, kdy vstoupí přímo na území tohoto izolovaného kmene. A tyto myšlenky nenapadaly jen jeho. Před časem se tři žoldáci z jeho skupiny bez ohledu na svoje závazky pokusili o útěk, protože se báli toho, co leželo před nimi. Všichni tři zbabělci byli samozřejmě chyceni a Tshui z nich udělala výstražný příklad pro ostatní.

Louis dospěl k jejich dočasnému tábořišti. Našel svou milenku, jak klečí u stanu. Na druhé straně stezky ležela mezi stromy trojice dezertérů s roztaženými končetinami. Louis od nich odvrátil pohled. Tshui byla rozhodně umělkyně svého druhu, ale Louis neměl tak silný žaludek.

Při jeho příchodu vzhlédla. Zrovna si myla nástroje v misce s vodou.

Louis se na ni usmál. Stoupla si jako šlachovitá a pružná šelma. Objal ji paží kolem ramen a odvedl ji k jejich stanu.

Jakmile vstoupili dovnitř, Tshui hluboce zavrněla a netrpělivě ho odtáhla za paži hlouběji.

Zdálo se, že prozatím musí odpočinek počkat.

13. kapitola

Stíny

15. SRPNA, 15.23 Instar Institute Langley, Virginie

Lauren zaklepala na dveře pracovny doktora Alvisia. Dopoledne ji epidemiolog dosti naléhavě požádal o schůzku. První volnou chvilku si ale našla až nyní.

Celé dopoledne a část odpoledne strávila videokonferencí s doktorem Xavierem Reynoldsem a jeho skupinou v Large Scale Biological Laboratories v kalifornské Vacaville. Prionový protein, který objevili, by mohl představovat první vodítko při zvládnutí této nemoci, nákazy, která si ve Státech doposud vyžádala šedesát životů a dalších několik set nemocných. Lauren zařídila, aby data jejího bývalého studenta prozkoumalo a ověřilo dalších čtrnáct laboratoří. Během čekání na potvrzení Reynoldsových výsledků se vydala za epidemiologem.

Dveře se otevřely. Mladý lékař ze Stanfordu vypadal, jako kdyby už několik týdnů nespal. Na lících měl tmavý stín strniště a pod očima se mu rýsovaly hluboké kruhy. „Doktorko O’Brienová, děkuji, že jste přišla.“ Uvedl ji do místnosti.

Lauren ještě nikdy v jeho pracovně nebyla, a proto ji překvapilo, když spatřila soubor počítačové techniky, jež stála vyrovnána podél celé jedné stěny. Jinak byla místnost zařízená spíše spartánsky: neuklizený stůl, přeplněná knihovna, několik židlí. Jako jediný osobní doplněk tu sloužil plakát Stanfordských Kardinálů na protější zdi. Laureninu pozornost ale okamžitě přilákaly počítače, jejichž monitory vyplňovaly grafy a plynoucí čísla.

„Co je tak naléhavého, Hanku?“ zeptala se.

Pokynul jí, aby přistoupila blíž k počítačům. „Potřeboval jsem, abyste se podívala na tohle,“ pravil pochmurně.

Přikývla a sedla si na židli před jednou obrazovkou.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám říkal o možnosti, že v časném stadiu nemoci dochází ke změně v počtu bazofílů? A že by tento klinický nález mohl posloužit k rychlejší diagnóze nemoci?“

Znovu přikývla. Ve skutečnosti ale o této Alvisiově teorii začínala pochybovat. U Jessie ke změně počtu bazofílů také došlo, ale její vnučka se uzdravovala. Dokonce se hovořilo o tom, že ji už zítra propustí z nemocničního oddělení. Vzestup hladiny bazofílů mohl doprovázet řadu různých horečnatých onemocnění a patrně nebude specifický pro tuto chorobu.

Otevřela ústa, aby řekla právě tohle, ale doktor Alvisio ji nepustil ke slovu a otočil se k počítačové klávesnici, do které začal rychle ťukat. „Trvalo mi plných dvacet čtyři hodin, než jsem shromáždil data z celé země. Zaměřoval jsem se na případy horeček u dětí a starších osob, doprovázených charakteristickými nárůsty počtu bazofílů. Chtěl jsem si zkusit namodelovat šíření nemoci s použitím tohoto nového kritéria.“

Na monitoru naskočila žlutá mapa USA s hranicemi jednotlivých států vyznačenými černými linkami. Mapu doplňovaly červené body, nahloučené zejména na Floridě a v ostatních jižních státech. „Tady jsou stará data. Každá červená značka ukazuje doložený výskyt nákazy v současnosti.“

Lauren si nasadila brýle na čtení a naklonila se k obrazovce.

„Když ale jako symptom nemoci použijeme nárůst bazofílů, dostaneme pravdivější obrázek situace ve Spojených státech.“ Epidemiolog stiskl klávesu. Na mapě přibylo plno červených teček. Florida zčervenala prakticky celá, stejně jako Georgia a Alabama. Ostatní státy, předtím prázdné, byly nyní červeně kropenaté.

Hank se obrátil k Lauren. „Jak vidíte, počet případů prudce vzrostl. Řada pacientů leží na normálních odděleních bez karantény, protože se u nich ještě neobjevila trojice příznaků, uváděných Centrem pro kontrolu chorob. Tak mohou nakazit další.“

Lauren i přes své pochybnosti cítila, jak se jí sevřely útroby. I kdyby se doktor Alvisio mýlil ohledně těch bazofílů, v jistém ohledu měl pravdu. Včasná diagnóza představovala kriticky důležitý bod. Než se ji podaří zvládnout, měly by být všechny děti či staří lidé s horečkou umistěni do karantény, i kdyby se nenacházeli v zasažených oblastech, jakými byla Florida či Georgia. „Rozumím,“ řekla. „Měli bychom neprodleně kontaktovat CDC a požádat je o vyhlášení karanténních opatření pro všechny státy.“

Hank přikývl. „Ale to není všechno.“ Otočil se zpátky k počítači a stiskl několik kláves. „Tato nová data jsem projel extrapolačním modelem. Takhle bude vypadat rozšíření nákazy za dva týdny.“ Zmáčkl ENTER.

Celá jižní polovina země zčervenala.

Lauren se ohromeně opřela.

„A za další měsíc.“ Hank stiskl ENTER podruhé.

Červené skvrny se rozšířily po téměř celých Spojených státech.

Hank pohlédl na Lauren. „Musíme něco udělat, abychom to zarazili. Každý den je kritický.“

Lauren zírala na krvavě rudou obrazovku. Náhle jí vyschlo v ústech. Jedinou útěchou byla možnost, že Alvisiův model stojí pravděpodobně na příliš chmurných základech. Pochybovala o tom, že nárůst počtu bazofilů skutečně slouží jako časný příznak nemoci. I tak ale mělo doktorovo varování svou důležitost. Skutečně záleželo na každém dnu.

Za opaskem jí začal vibrovat pager, který jí připomněl, že válku proti této nemoci je nutné vést s nasazením všech zdrojů. Pohlédla na displej pageru. Volal jí Marshall. Za jeho numerickým kódem následovalo číslo 911. Jde o něco naléhavého.

„Mohu si od vás zavolat?“ zeptala se.

„Jistě.“

Vstala a přešla ke stolu. Hank se vrátil ke svým počítačům a statistickým modelům. Lauren vytočila Marshallovo číslo. Její manžel se ozval hned při prvním zazvonění.

„Lauren…“

„Co se děje, Marshalle?“

Mluvil přerývaně, hlasem plným strachu. „Jde o Jessii. Právě jsem v nemocnici.“

Lauren křečovitě sevřela sluchátko. „Co je s ní?“

„Znovu jí vyletěla teplota.“ Zlomil se mu hlas. „Výš než kdykoliv předtím. A byly sem přijaty další tři děti. Všechny mají horečku.“

„C… co to říkáš?“ vykoktala, ale dobře znala odpověď na svou otázku.

Marshall mlčel.

„Hned tam budu,“ řekla nakonec, upustila sluchátko a neobratně je uložila do vidlice.

Hank si všiml její reakce a otočil se k ní. „Stalo se něco?“

Lauren nedokázala promluvit. Jessie… nárůst bazofilů… další děti. Drahý bože, ta nemoc je přímo tady!

Nevidoucíma očima civěla na monitor s mapou Spojených států, zaplavenou červenou barvou. Epidemiologův model není chybný. Není ani přehnaně pesimistický.

„Doktorko O’Brienová?“ oslovil ji Hank jemně.

Lauren pomalu zavrtěla hlavou a nespouštěla pohled z obrazovky.

Jeden měsíc.

17.23 Amazonský prales

Kelly shrbeně seděla se svým bratrem u Olina Pasternaka. Počítačový expert právě šroubovákem připevňoval kryt satelitního počítačového systému. Pracoval na něm celé odpoledne a snažil se navázat spojení se Státy.

„Snad to bude fungovat,“ zahučel. „Rozebral jsem to na jednotlivé díly a zase jsem to sestavil. Jestli to nepůjde, nevím, co dalšího bych měl zkusit.“

Frank přikývl. „Tak to spusťte.“

Olin ještě naposledy zkontroloval zapojení, upravil polohu satelitu a obrátil svou pozornost k laptopu. Zapnul solární panel a po krátké chvíli se spustil operační systém. Obrazovka se s tichým zahučením probudila k životu.

„Máme spojení s družicí HERMES!“ řekl Olin a vydechl úlevou.

Za Kelly se rozezněly radostné výkřiky. Kolem Olina a jeho komunikačního vybavení se shromáždil celý tábor s výjimkou dvou rangerů, kteří hlídkovali u močálu.

„Můžete zahájit komunikační přenos?“ zeptal se Waxman.

„Držte mi palce,“ odpověděl Olin a začal ťukat do kláves.

Kelly si uvědomila, že mimoděk tají dech. Potřebovali se spojit s někým ve Státech. Rozhodně potřebovali posily, ale pro Kelly bylo ještě důležitější zjistit, jak se daří Jessii. Musela najít nějaký způsob, jak se k ní dostat.

„A je to.“ Olin stiskl poslední sérii kláves. Zahájilo se známé odpočítávání.

Za Kelly zamumlal Richard Zane: „Prosím, prosím, funguj…“

Jeho modlitba mluvila všem ze srdce.

Odpočítávání se zastavilo na nule. Počítačová obrazovka na nekonečně dlouhou vteřinu zamrzla a poté se na ní objevili Kellyini rodiče. Oba vypadali vyděšeně a současně se jim na tvářích zračila i úleva.

„Díky bohu!“ promluvil její otec. „Snažíme se s vámi spojit už skoro hodinu.“

Olin přenechal své místo před laptopem Frankovi. „Máme potíže s počítačem,“ řekl Frank, „kromě mnoha dalších.“

Kelly se naklonila k monitoru. Nemohla počkat ani o vteřinu déle. „Jak je na tom Jessie?“

Matčin obličej mluvil sám za sebe. Lauren na zlomek vteřiny sklopila oči a chvilku jí trvalo, než odpověděla. „Vede… vede se jí dobře, drahoušku.“

Obraz se na okamžik rozpadl do barevných skvrn, jako kdyby se počítač změnil v detektor lži. Po monitoru se rozšířily statické poruchy a zrnění. Další matčina slova se k nim donesla jen přerývaně. „Hledáme lék… prionové onemocnění… právě posíláme data…“

Ozval se Kellyin otec, ale poruchy se zhoršovaly. Zdálo se, že si toho Marshall s Lauren nejsou vědomi. „… vrtulník na cestě… brazilská armáda…“

Frank zasykl na Olina. „Nemůžete nějak opravit příjem?“

Olin se naklonil nad počítač a rychle ťukal do kláves. „Nevím. Nechápu to. Právě jsme přijali soubor. Možná to nějak narušilo naše spojení.“

S každým klepnutím do kláves ale signál ještě slábl.

Z reproduktorů šuměla a hvízdala statická elektřina, kterou se k nim tu a tam doneslo nějaké slovo. „Franku… ztrácíme vás… můžete… zítra ráno… polohu podle GPS…“ Vzápětí se spojení zhroutilo. Obraz ještě jednou zablikal a znehybněl.

„Kčertu!“ zaklel Olin.

„Nahoďte to znovu,“ ozval se za nimi Waxman.

Olin se shýbl nad laptopem a zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli se mi to povede. Prohlédl jsem základní desku a znovu jsem nahodil veškerý software.“

„Co s tím tedy je?“ zeptala se Kelly.

„Tím si nejsem jistý. Vypadá to skoro, jako kdyby soubor komunikačních programů napadl nějaký virus.“

„Zkoušejte to dál,“ řekl Waxman. „Máte ještě půl hodiny, než se satelit ocitne mimo dosah.“

Frank si stoupl a otočil se čelem k nim. „I kdyby se nám už nepodařilo navázat spojení, zdá se, že sem míří vrtulník brazilské armády. Možná sem dorazí už zítra ráno.“

Olin za ním zůstal zírat na zamrzlou obrazovku. „Ach bože.“

Všechny oči se obrátily k ruskému komunikačnímu odborníkovi. Ukázal na sérii čísel v pravém horním rohu obrazovky. „Náš signál GPS…“

„Co je s ním?“ zeptal se Waxman.

Olin se na něj ohlédl. „Je špatný. Ať už náš satelitní systém poškodilo cokoliv, muselo to ovlivnit i spojení se satelity GPS. Vyslalo to do Států nesprávnou polohu.“ Znovu se zadíval na monitor. „Umístilo nás to zhruba padesát kilometrů jižně od naší skutečné pozice.“

Kelly cítila, jak se jí z tváří ztrácí veškerá barva. „Nebudou vědět, kde jsme.“

„Musím to opravit a rozeběhnout,“ řekl Olin. „Aspoň na tak dlouho, abych vyslal správný signál o naší poloze.“

Další půlhodinu se Olin horečně činil na svém vybavení. Ze rtů se mu přitom linula nepřetržitá dávka kleteb a nadávek v ruštině i v angličtině. Všichni ostatní si našli také nějakou práci – nikoho ani nenapadlo odpočívat. Kelly pomohla Anně připravit trochu rýže, poslední z jejich zásob. Přitom se neustále ohlížely po Olinovi a v duchu se modlily.

Bez ohledu na jeho úsilí i na modlitby jich všech se však na situaci nic nezměnilo.

Po půl hodině Frank přešel k Olinovi a položil mu dlaň na rameno. Pozvedl druhou ruku a ukázal Rusovi hodinky. „Je příliš pozdě. Komunikační satelity už jsou mimo dosah.“

Olin poraženě svěsil hlavu.

„Zkusíme to znovu ráno,“ řekl Frank a nutil se k povzbuzujícímu tónu. „Měl byste si odpočinout a ráno se do toho pustit s čerstvými silami.“

Nate, Kouwe a Manny se vrátili z rybářské výpravy k bažině. Přinesli hojný úlovek, navlečený na vlasci mezi sebou, a položili jej vedle ohně. „Očistím je,“ nabídl se Kouwe a usadil se na zem.

Manny si povzdychl. „Já se nehádám.“

Nate si otřel ruce a zadíval se na Olina a jeho počítač. Pak k němu přistoupil. „O něčem jsem uvažoval, když jsme byli na rybách. Co ten soubor?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Olin zastřeným hlasem.

„Zmínil jste se o tom, že nám během spojení přišel nějaký soubor.“

Olin nakrabatil čelo a po chvilce přikývl. „Da. Tady je. Datový soubor.“

Kelly a Manny k němu přispěchali. Kelly si teď vzpomněla, že těsně před kolapsem spojení její matka říkala něco o tom, že jim posílá jakýsi soubor.

Olin jej otevřel.

Kelly se naklonila blíž. Na obrazovce se objevil prostorový model molekuly, která se otáčela nad stránkou popsanou daty. Zaujatě je přelétla očima. „To je práce mé matky,“ zamumlala. Byla ráda, že může zaneprázdnit svou mysl něčím jiným než starostmi. Předmět zprávy ale nijak její náladu nevylepšil.

„Co to je?“ zajímal se Nate.

„Možné vodítko k příčině té nemoci,“ odpověděla Kelly.

Manny, který jí hleděl přes rameno, dodal: „Prion.“

„Cože?“

Manny se pustil do stručného vysvětlení, ale Kelly neodtrhovala oči od obrazovky. „Zajímavé,“ poznamenala nakonec.

„A co?“ zeptal se Manny.

„Píše se tu, že ten prion patrně vyvolává genetické poškození.“ Rychle si přečetla další zprávu.

Manny jí stále nahlížel přes rameno a uznale hvízdl.

„Copak?“ ozval se Nate.

Kelly v hlase zaznělo vzrušení. „Tohle by mohla být odpověď! Je tu článek výzkumníků na univerzitě v Chicagu, který vydali v září 2000 v časopise Nature. Na základě studia kvasinek přišli s hypotézou, že by priony mohly představovat klíč ke genetickým mutacím, a dokonce by mohly hrát úlohu v evoluci.“

„Opravdu? Jakou?“

„Jednou z hlavních záhad evoluce je otázka, jak mohlo spontánně dojít k vytvoření znaků, potřebných k přežití, které vyžadovaly mnohočetné genetické změny. Tyto změny se označují jako makroevoluce, například adaptace jistých řas na toxické prostředí nebo rychlý vývin rezistence proti antibiotikům u bakterií. Nebylo ale jasné, jak může dojít k takové sérii současných mutací. Tenhle článek nabízí možnou odpověď. Priony.“ Kelly ukázala na obrazovku počítače. „Vědci z chicagské univerzity ukázali, že kvasinkové priony dovedou v genetickém kódu zapnout nebo vypnout odpověď vše, nebo nic, která způsobuje masivní souběžné mutace, jež se mohou stát rozbuškou nového evolučního skoku, aby se tak řeklo. Víte, co z toho plyne?“

Kelly viděla, jak se Mannyho oči zaleskly náhlým prozřením.

„Ty divné piraně, ty kobylky…,“ zahučel biolog.

„Všechno samé mutace. Možná dokonce i u paže Geralda Clarka!“ řekla Kelly. „Mutace, spuštěné priony.“

„Co to ale má společného s tím onemocněním?“ zeptal se Nate.

Kelly se zamračila. „To nevím. Tenhle objev představuje dobrý začátek, ale ke kompletní odpovědi nám zbývá urazit ještě dlouhou cestu.“

Manny ukázal na obrazovku. „Ale co tohle, když v té publikaci předpokládají…“

Kelly přikývla. Začali se spolu bavit o článku a vyměňovat si postřehy.

Nate je přestal poslouchat a vrátil se k rotujícímu modelu prionového proteinu.

Po chvíli je přerušil. „Vidíte taky tu podobnost?“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Kelly.

Nate přiložil prst k monitoru. „Vidíte ty šroubovicové smyčky na obou koncích?“

„Ty alfa helixy?“ řekla Kelly.

„Správně… a mezi tím spirálovitá prostřední část,“ dodal Nate a obtahoval přitom na obrazovce tvar bílkoviny prstem.

„No a?“ zeptala se Kelly.

Nate se otočil a zvedl ze země klacík, kterým začal črtat něco do půdy. Přitom popisoval, co kreslí. „Ta prostřední spirála, která končí na obou stranách šroubovicí…“ Když byl hotov, vzhlédl.

Kelly ohromeně zírala na Natův obrázek.

Manny zalapal po dechu. „Symbol Ban-ali!“

Kelly hleděla střídavě na oba nákresy: na moderní počítačový model a na hrubý náčrt v měkké hlíně. O jejich podobnosti se však nedalo pochybovat. Spirála a dva helixy na koncích… To nemohla být shoda okolností – vždyť odpovídal i směr stáčení molekulové spirály proti pohybu hodinových ručiček.

Kelly se otočila k Natovi a Mannymu. „Kristepane.“

Znamení Ban-ali bylo zjednodušeným modelem onoho prionu.

23.32

Jacques se stále nedokázal zbavit hrůzy z temných vod, kterou v něm zafixoval útok piraní, jež ho jako chlapce zohyzdil. Přes tento strach ale nyní klouzal bažinou a jeho jedinou ochranu před zdejšími zubatými predátory představoval tenký potápěčský oděv. Neměl na vybranou. Musel doktora poslechnout. Cena za neuposlechnutí byla horší než všechny děsy, jaké mohly číhat pod hladinou.

Jacques se držel motorizovaného útočného prkna, které jej nehlučně pohánělo kupředu, k protějšímu břehu jezera. Byl vybaven systémem LAR V Draeger UBA, který používají příslušníci armádních jednotek SEAL k tajným operacím v mělkých vodách. Systém s uzavřeným okruhem, jejž měl připevněn na hrudi místo na zádech, neprodukoval žádné bubliny, podle kterých by si někdo mohl všimnout toho, že se blíží. Poslední součástí jeho vybavení byla obličejová maska pro noční vidění, díky níž se dokázal v kalném močálu dostatečně orientovat.

I tak v něm ale tmavá voda vyvolávala stísněné pocity. Viditelnost nepřekračovala deset metrů. Pravidelně vysunoval nad hladinu malé zařízení se zrcátkem, aby si ověřil svoji polohu.

Jeho dva společníci na této misi pluli těsně za ním na svých vlastních motorizovaných prknech.

Jacques naposledy vyhlédl periskopem. Dva bambusové vory, na nichž se sem přeplavili rangeři, byly přímo před ním. Třicet metrů.

Mezi stromy si všiml jasné záře ohně – nepřátelský tábor. Kolem se i v tuto pozdní hodinu pohybovaly siluety postav. Spokojeně pokynul svým dvěma mužům, aby pokračovali kupředu, každý k jednomu voru. Jacques bude postupovat za nimi a hlídat prostor kolem nich.

Trojice vyrazila pomalu vpřed. Vory byly připoutány ke břehu a splývaly na vodě, která tu neměla větší hloubku než něco přes metr. Od tohoto okamžiku budou muset všichni zachovávat ještě větší opatrnost.

Obezřetně se přiblížili k vorům. Jacques nepřestával sledovat, co se děje pod hladinou i nad ní. Jeho muži se krčili ve stínech, každý u jednoho voru. Jacques zkoumavě hleděl k pralesu. Měl podezření, že se mezi stromy skrývají hlídky rangerů. Počkal plných pět minut a pak dal znamení svým mužům.

Ti vytáhli malé plastové láhve s petrolejem a postříkali spodní stranu bambusové paluby. Jakmile láhve vyprázdnili, ukázali Jacquesovi vztyčené palce.

Jacques mezitím stále sledoval okraj džungle. Zatím se neobjevila žádná známka toho, že by si někdo všiml jejich činnosti. Setrval na místě ještě další minutu a poté vydal konečný signál – pohyb dlaní před hrdlem.

Oba muži pozvedli ruce nad vodu a rozžehli butanové zapalovače. Přiložili drobné plamínky k petrolejem nasáklému bambusu. Oba vory okamžitě vzplály.

Jacquesovi společníci na nic nečekali, naskočili na svá prkna a vyrazili rychle ke svému nadřízenému. Jacques se otočil, zvýšil otáčky motoru a vydal se i se svými muži širokým obloukem k místu na pobřeží asi půl kilometru od nepřátelského tábora.

Ohlédl se. Z pralesa vyběhli muži, jejichž siluety se jasně rýsovaly v záři vydávané hořícími vory. I pod vodou Jacques slyšel tlumené výkřiky na poplach.

Všechno vyšlo dokonale. Doktor věděl, že po napadení kobylkami bude druhá výprava vyděšená jakýmkoliv ohněm, který se v noci objeví. Rozhodně nezůstanou v blízkosti hořící hranice.

Stejně nehodlali ponechávat nic náhodě. Jacques zavedl své muže zpátky ke břehu a všichni tři pomalu vylezli z jezera. Sundali si dýchací masky a skopli ploutve z nohou. Druhá část jejich mise spočívala v tom, že se měli ujistit, zda druhá skupina vskutku uprchla.

Jacques po výstupu na břeh ulehčeně vydechl. Byl rád, že nechává močál za sebou. Prstem se dotkl zdravé poloviny nosu, jako kdyby si chtěl ověřit, že je stále na svém místě.

Vytáhl z kapsy dalekohled pro noční vidění, přiložil si jej k očím a zadíval se k nepřátelskému táboru. Za ním si jeho muži začali něco vzrušeně šeptat – nabudilo je noční dobrodružství a úspěšné splnění úkolu. Jacques si jich nevšímal.

Viděl dvojici mužů – patrně rangerů, podle toho, jak drželi své zbraně –, jež se vzdálila od hořících vorů a zavolala něco do lesa. Chystali se k ústupu. V džungli se objevila další světla. Baterky. Kolem táborového ohně vypukla horečná aktivita. Pomalu se záře baterek začala vzdalovat od ohně, jako řada světlušek. Skupina odcházela hlouběji do průsmyku mezi dvěma stolovými horami.

Jacques se usmál. Doktorův plán fungoval.

Sáhl po vysílačce, aniž by oddálil dalekohled od očí. Zvedl si ji ke rtům a stiskl tlačítko. „Mise úspěšná. Králíci na útěku.“

„Rozumím,“ odpověděl Favre. „Vyrážíme na kánoích. Setkání za dvě hodiny na místě jejich opuštěného tábora. Přepínám a končím.“

Jacques uložil vysílačku.

Hon opět začíná.

Otočil se ke svým společníkům, aby jim oznámil dobrou zprávu – ale za ním nikdo nebyl. Okamžitě se přikrčil a zasykl jejich jména. „Manueli! Roberto!“

Žádná odpověď.

Noc kolem něj zůstávala stále temná a přilehlý prales ještě temnější. Znovu si nasadil potápěčskou masku pro noční vidění. Džungle se rozsvítila o něco jasnějšími odstíny zelené barvy, ale hustá vegetace i tak bránila ve výhledu. Bezděčně ustoupil bosýma nohama zpátky do vody.

Zastavil se a nerozhodně zaváhal mezi hrůzami, jež číhaly za ním, a přízraky, jež na něj čekaly vepředu.

Přes masku pro noční vidění si všiml nějakého pohybu. Na zlomek vteřiny to vypadalo, jako kdyby se asi deset metrů od něj stíny zformovaly do mužské postavy, která mu oplácela pohled. Jacques zamrkal a postava zmizela. Teď se ale všechny pralesní stíny daly do pohybu a postupovaly k němu jako živé bytosti.

Odpotácel se do hlubší vody a jednou rukou zatápal po náustku dýchacího přístroje.

Jeden ze stínů se odpoutal od okraje džungle a vyšel na bahnitý břeh. Obrovský, nestvůmý…

Jacques chtěl vykřiknout, ale bránil mu v tom dýchací přístroj. Z hrdla se mu vydralo jen chabé zachroptění. Od pralesa k němu vyběhly další stíny. Hleděl na ně se starou modlitbou svého kmene na rtech a klopýtavě ustupoval do vody.

Jeho strach z temných vod a piraní překonávala ještě základnější hrůza: hrůza z toho, že bude sežrán zaživa.

Otočil se a vrhl se do vody, aby unikl.

Stíny však byly rychlejší.

23.51

Nate kráčel v zadní části jejich skupiny s baterkou připevněnou lepicí páskou k brokovnici. Za ním už šla jen vojínka Carrerová a seržant Kostos. Všichni měli rozsvícené baterky a mířili jimi do všech směrů kolem sebe. Postupovali rychle, aby se co nejvíce vzdálili od toho, kdo podpálil vory.

Kapitán Waxman měl v úmyslu najít lépe udržitelné místo. Původní tábořiště s močálem na jedné a džunglí na druhé straně nepředstavovalo bezpečnou pozici, na níž by se dalo bránit útoku, který k nim plameny přitáhnou. Nikdo z jejich skupiny si nedělal plané naděje, že žádný útok nenastane.

Rangeři se vždy snaží být alespoň jeden krok před protivníkem, a tak už teď měli vybrané nouzové stanoviště. Desátník Warczak nahlásil, že si kus cesty do nitra průsmyku všiml nějakých jeskyní. K nim teď měli namířeno.

Poskytnou jim úkryt a dají se lépe hájit.

Nate následoval ostatní. Po boku mu pochodovala Carrerová, která nesla zbraň s lopatovitým ústím hlavně. Připomínalo nástavec na vysavač, připojený k pažbě pušky. Mířila jím k černému pralesu.

„Co to je?“ zeptal se.

Neustále se rozhlížela po okolní džungli. „Vzhledem k tomu, o co všechno jsme přišli v tom močálu, nám docházejí M-16.“ Potěžkala podivnou zbraň. „Tomuhle se říká Bailey. Prototyp zbraně určené k boji v pralese.“ Palcem stiskla tlačítko a temnotu proťal paprsek zaměřovacího laseru. Ohlédla se přes rameno na nadřízeného. „Malá ukázka?“

Seržant Kostos, vyzbrojený svou útočnou puškou, souhlasně zabručel. „Zkušební výstřel!“ zavolal kupředu, aby varoval ostatní.

Carrerová pozvedla zbraň a natočila ji k cíli. Zaměřila červený laserový paprsek na kmínek mladého stromku asi dvacet metrů od nich. „Posviťte na něj baterkou.“

Nate přikývl a udělal, co po něm žádala. Ostatní se podívali naznačeným směrem.

Carrerová stabilizovala zbraň a stiskla spoušť. Neozvala se žádná rána, jen vysoce posazené zasvištění. Nate zahlédl stříbřitý záblesk, následovaný zvonivým třesknutím. Stromek se převrátil, jak mu něco čistě podťalo kmínek. Kapok s tlustým kmenem za ním se zachvěl nárazem. Nate namířil baterku k vzdálenějšímu stromu. Hluboko pod kůru se mu zasekl jakýsi stříbrný předmět.

Carrerová kývla ke svému cíli. „Sedmicentimetrové ostré disky, něco jako japonské vrhací hvězdice. Mimořádně vhodné pro boj v džungli. Když na zbrani nastavím automatickou palbu, dokážu kolem sebe rozsekat volnou vegetaci napadrť.“

„A s ní všechno, co bude stát v cestě,“ dodal Kostos a mávl rukou, aby pokračovali v cestě.

Nate si prohlížel rangerčinu zbraň s nově nabytým respektem.

Postupovali zarostlou soutěskou mezi útesy za desátníkem Warczakem a kapitánem Waxmanem v čele. Kráčeli ve stejném směru, jakým tekl potok, jenž se za jejich zády vléval do jezera, ale pro všechny případy se od něj drželi v uctivé vzdálenosti. Po půlhodinovém pochodu je Warczak začal odvádět k jihu, ve směru červených skal.

Zatím si nevšimli žádné známky toho, že by je někdo pronásledoval, ale Nate nepřestával špicovat uši a očima stále propátrával stíny mezi stromy. Aspoň že tu klenba větvoví prořídla natolik, že viděli hvězdy a zalévala je jasná měsíční záře. Před nimi svět končil stěnou z červené horniny, pod níž ležela hromada sutě z uvolněných balvanů.

Nad příkrým svahem sutě se do skály otvíralo několik děr, označujících vstupy do jeskyní a chráněných puklin.

„Počkejte tu,“ zasykl kapitán Waxman. Skrývali se v hustém podrostu, který lemoval spodní okraj náspu. Waxman dal pokyn Warczakovi, aby se vydal kupředu na průzkum.

Desátník zhasl baterku, nasadil si brýle pro noční vidění a prakticky okamžitě zmizel i se svou zbraní ve stínech.

Nate se přikrčil. Z obou stran mu stáli rangeři, kteří jim hlídali záda. Nate držel brokovnici připravenou k výstřelu. Většina ostatních byla také ozbrojena. Olin, Zane, Frank, a dokonce i Kelly měli každý jednu pistoli, zatímco Manny svíral v jedné ruce berettu a v druhé svůj bič. Tor-tor měl vlastní kočičí zbraně: drápy a zuby. Jen profesor Kouwe a Anna Fongová zůstávali neozbrojení.

Profesor se připlížil k Natovi. „Tohle se mi nelíbí,“ řekl.

„Ty jeskyně?“

„Ne… ta situace.“

„Jak to myslíte?“

Kouwe střelil pohledem zpátky k bažině. V dálce stále ještě prosvítaly plameny z hořících vorů. „Z toho ohně jsem cítil petrolej.“

„No a? Mohlo se jednat o kopálovou pryskyřici. Ta páchne stejně jako petrolej a kopálových stromů je všude kolem plno.“

Kouwe si promnul bradu. „Já nevím. Oheň, který přilákal kobylky, byl umělecky vyveden v podobě symbolu Ban-ali. Tohle byla proti tomu fušerská práce.“

„Byli jsme ve střehu. Indiáni museli jednat rychle. Nic lepšího patrně nemohli udělat.“

Kouwe se podíval na Nata. „To nebyli indiáni.“

„A kdo tedy?“

„Ti, kdo nás po celou cestu sledují.“ Kouwe se k němu naklonil a naléhavě zašeptal. „Ti, kdo nakreslili hořící znamení pro kobylky, se připlížili k našemu táboru za plného denního světla. Nenechali žádné stopy po svém průchodu či po své přítomnosti. Ani jedinou zlomenou větvičku. Počínali si zatraceně šikovně. Pochybuji, že bych něco takového dokázal.“

Nate začínal chápat Kouweho starost. „Zatímco ti, co nás pořád sledují, byli mnohem ledabylejší.“

Kouwe kývl směrem k jezeru. „Jako třeba ten oheň.“

Nate si vzpomněl na onen odraz v koruně stromu, kterého si všiml včera odpoledne při cestě pralesem. „Co si o tom myslíte?“

Kouwe procedil mezi sevřenými zuby: „Čelíme tu více hrozbám. To, co čeká před námi – nová látka podporující regeneraci, lék na současnou nákazu –, by mělo hodnotu miliard. Řada lidí by byla ochotna zaplatit velkou sumu za to, aby se jim dostalo do rukou zdejší tajemství.“

Nate se zamračil. „A vy si myslíte, že tahle druhá skupina podpálila vory? Proč?“

„Aby nás přiměla vyběhnout v panice kupředu, přesně, jak jsme to učinili. Nechtějí riskovat, že by nám přišly posily dalších vojáků. A patrně nás využívají jako lidský štít proti přírodním pastem, které na nás straží Ban-ali. Jsme to, čemu se říká potrava pro děla. Mrhají našimi životy, dokud se buď úplně nevyčerpáme, nebo nenajdeme Pokrevní jaguáry. Pak nás přepadnou a slíznou smetanu.“

Nate hleděl na profesora. „Proč jste se o tom nezmínil, než jsme se vydali na cestu?“

Kouwe mu pohled oplácel a Natovi se náhle rozbřesklo. „Je tu zrádce,“ zašeptal. „Někdo pracuje pro tu skupinu, která nás sleduje.“

„Připadá mi jako příliš velká náhoda, že se nám porouchalo spojení v okamžiku, kdy jsme se přiblížili k území Ban-ali. Navíc jsme vyslali špatný signál GPS.“

Nate přikývl. „Takže nás budou případné posily marně hledat.“

„Přesně tak.“

„Kdo by to ale mohl být?“ Nate se podíval na ostatní, již se tiše krčili v podrostu.

Kouwe pokrčil rameny. „Kdokoliv. Prvním na seznamu podezřelých by byl ten Rus. Jde o jeho systém. Ten by mohl snadno simulovat poruchu. Na druhou stranu se ale u jeho komunikačního zařízení pořád ochomýtal Zane a slečna Fongová, kdykoliv se Olin vzdálil. A oba O’Brienové mají vazby na CIA, o které je známo, že proti sobě ráda staví různé skupiny, aby pak mohla sama lépe dosáhnout vlastních cílů. A nakonec nemůžeme vyřadit ani žádného z rangerů.“

„Žertujete.“

„Dostatečně vysoká částka zviklá téměř každého, Nate. A armádní rangeři procházejí dobrým výcvikem pro práci s komunikačními zařízeními.“

Nate se otočil k profesorovi. „Takže jako jediná důvěryhodná osoba nám zbývá Manny.“

„Opravdu?“ zeptal se Kouwe s bolestným výrazem.

„To nemůžete myslet vážně. Manny? Je to přítel nás obou.“

„Taky ale pracuje pro brazilskou vládu. A nelze pochybovat o tom, že by brazilská vláda chtěla náš objev výhradně pro sebe. Takový lék by pro ni představoval vítanou ekonomickou injekci.“

Natovi přeběhl po zádech mráz. Mohl by mít profesor pravdu? Opravdu tu nemohou nikomu věřit?

Než se mohl zeptat na cokoliv dalšího, proťalo noc hlasité zaječení. Vzduchem proletělo něco velkého. Všichni instinktivně uhnuli do strany. Nate s Kouwem uskočili.

Ta velká věc přistála uprostřed jejich přikrčené skupiny. Několik baterek namířilo světelné kužely na zhroucenou postavu v jejich středu. Anna vykřikla.

V jejich centru ležel na zádech desátník Warczak, zkrvavený a potrhaný. Vztáhl k nim jednu ruku, jako kdyby se topil v šířící se kaluži vlastní krve. Znovu se pokusil vykřiknout, ale z hrdla se mu vydralo jen jakési zakrákání.

Nate na něj ohromeně hleděl. Nedokázal odtrhnout oči od desátníkova zmasakrovaného těla.

Warczak měl obě nohy pryč. Něco ho překouslo v pase.

„Připravte si zbraně!“ zvolal Waxman, a vytrhl tím ostatní z vyděšeného transu.

Nate si klekl a namířil brokovnici do tmy. Kelly s Kouwem se vrhli na pomoc sraženému desátníkovi, ale Nate věděl, že se jedná o zbytečné gesto. Ten člověk už byl mrtvý.

Pralesem se přesouvaly temné stíny, zvýrazněné poskakujícím světlem baterek. Natovi však bylo jasné, že nejde o iluzi. Všechny stíny se blížily k obklíčené skupině.

Jeden z rangerů vystřelil k nebi světlici, která s hvízdáním vyletěla do výšky a vybuchla magnéziovým jasem, jenž zalil džungli stříbřitým světlem. Náhlá záře způsobila, že se stíny, jež se k nim plížily, na okamžik zarazily.

Nate si náhle uvědomil, že hledí do očí skutečného netvora. Ve stínu jednoho balvanu pod skalní stěnou se hrbilo obrovské zvíře o velikosti býka, ale štíhlé a pružné. Kočkovitá šelma. Prohlížela si ho očima, které byly tak černé a chladné jako kusy obsidiánu. Další se krčili v pralese a na kamenech kolem nich. Celá smečka nejméně dvaceti zvířat.

„Jaguáři,“ zamumlal ohromeně Manny. „Černí jaguáři.“

Nate taky poznal tvar těla, podobný Tor-torovi, ale tato stvoření dosahovala trojnásobné velikosti. Každé z nich muselo vážit aspoň půl tuny. Šlo o vpravdě prehistorické obludy.

„Jsou všude kolem nás,“ zašeptala Carrerová.

V jejích slovech Nate zaslechl ozvěnu posledního otcova vysílání. Už moc dlouho nevydržíme… ach, bože, jsou všude kolem! Takový byl tedy jeho osud?

Další vteřinu se ani jedna skupina nepohnula. Nate zadržoval dech a doufal, že noční šelmy vystraší záře světlice natolik, aby utekly do džungle. Jako kdyby rangery napadla podobná myšlenka, jeden z nich vystřelil k obloze druhou světlici, která znovu explodovala a snášela se k zemi na malém padáčku.

„Nehýbejte se,“ zasykl Waxman.

Bezvýchodná situace se protahovala. Smečka neodcházela.

„Seržante,“ promluvil Waxman, „na můj pokyn pročistěte granáty cestu ke skále. Všichni ostatní, mějte zbraně připravené k výstřelu. Na moje znamení pohněte zadky k prostřední jeskyni.“

Nate střelil pohledem po otvoru ve skalní stěně. Jestli se jim tam podaří dostat, budou na ně ty šelmy moci útočit jen z jednoho směru. Tam by se mohli ubránit. Byla to jejich jediná naděje.

„Carrerová, kryjte nás baileym…“

Kapitánův rozkaz přerušilo ostré prásknutí pistole. Zane se zapotácel zpětným rázem své kouřící zbraně.

Jedna ze šelem zaprskala a vztekle vyskočila. Ostatní jaguáři zareagovali na její pohyb, začali vrčet a vyrazili proti skupině lidí.

„Teď!“ vykřikl Waxman.

Kostos poklekl na jedno koleno, namířil M-16 ke skále a vystřelil. Carrerová se otočila se svou novou zbraní a vypálila od boku blýskavý oblouk stříbrných disků, které trhaly vše, co se jim ocitlo v cestě.

Jednoho z jaguárů zasáhla střela uprostřed skoku a rozťala mu břicho. Šelma zavyla bolestí, padla na zem a svíjela se v křečích.

Její nářek přehlušila Kostosova palba – dunivé exploze granátů se s ohlušující intenzitou odrážely ozvěnou od skal. Do vzduchu vyletěl prach, hlína a úlomky kamenů.

Po celém obvodu skupiny se ozvaly výstřely. Frank kryl svou sestru a profesora, kteří se stále ještě skláněli nad ochablým tělem desátníka Warczaka. Manny klečel vedle naježeného Tor-tora. Zane a Olin stáli u Anny Fongové a naslepo pálili do tmy.

Nate pozvedl brokovnici a namířil na obří zvíře, které spatřil jako první a jež se nyní krčilo za balvanem nalevo od něj. Přes veškerý hluk a rachot uvolněných kamenů se šelma nehýbala.

Od bombardovaného svahu utíkaly další temné postavy. Jiné ležely mrtvé na zemi, roztrhané výbuchy.

„Běžte!“ vyštěkl Waxman ostře, aby byl slyšet i přes pokračující exploze. „Všichni k jeskyni!“

Celá skupina se potácela křovinami na okraji pralesa k otevřenému kamenitému prostranství u paty vysokých skal. Nate nepřestával s prstem napjatým na spoušti mířit na onu šelmu. Kdyby aspoň mrskla ocasem…

Waxman na ně mávl, aby pokračovali kupředu. Kostos postupoval v čele. „Rychle nahoru, než se stačí vzpamatovat!“ Kapitán si klekl vedle Carrerové. Za nimi se smečka vydávala po jejich stopách. Řada z nich kulhala nebo očichávala mrtvého druha, ale aspoň se nyní drželi v bezpečné vzdálenosti.

Nate se proplížil kolem tiché šelmy nalevo, která sledovala jejich průchod jen pohybem očí. Nate měl podezření, že se jedná o vůdce smečky. Doslova viděl, jak zvíře za svým chladným pohledem kalkuluje, zvažuje tyhle cizince a odhaduje jejich sílu.

Carrerová vypnula automatickou palbu, aby šetřila municí. Vystřelila na osamělého jaguára, který se odvážil příliš blízko. Nezamířila úplně přesně. Stříbrný disk zvířeti usekl ucho a prosvištěl kolem něj do džungle. Zraněná šelma padla na břicho a zavrčela bolestí a zlostí.

„Pokračujte dál!“ vykřikl Waxman.

Teď už viděli jeskyni, ke které mířili. Napjatý postup se zhroutil ve zděšený úprk. Kostos se stále držel v čele. Pozvedl signální pistoli a vystřelil světlici do ústí jeskyně. Z hlavně vyšlehla plamenná stopa a v hluboké jeskyni vzápětí vybuchla oslnivá záře, která ji osvětlila až ke skalnatému konci.

„Čistý vzduch!“ zvolal hlasitě Kostos. „Rychle!“

Olin, Zane a Anna vběhli dovnitř jako první. Seržant stál u vchodu s M-16 v ruce a mával paží. „Pohyb, pohyb, pohyb!“

Frank před sebou postrčil Kelly a profesor Kouwe následoval za nimi.

Světla nad hlavou jim pomalu pohasínala. Nate zaujal pozici na druhé straně vchodu, s brokovnicí připravenou k výstřelu.

Blížil se Manny s Tor-torem a za nimi Waxman s Carrerovou.

Podaří se jim to, pomyslel si Nate.

Vtom z prohlubujících se stínů vyskočil jaguár a přistál na balvanu hned vedle posledních dvou rangerů. Carrerová bleskurychle poklekla a otočila zbraň jeho směrem, ale než stačila vypálit, šelma se ohnala tlapou a zasáhla kapitána přímo do hrudi.

Vzápětí ho zvedla do vzduchu, s drápy zabořenými hluboko do jeho vesty a prsou. Kapitán zaječel a namířil proti ní vlastní pušku. Kulka poranila zvíře na rameni. Jaguár se svalil dozadu a stáhl kapitána s sebou. Waxmanovo tělo přeletělo na druhou stranu balvanu.

Carrerová mu okamžitě vyběhla na pomoc. I když jim zmizela z dohledu, Nate slyšel typické hučení její zbraně. Po chvilce se opět vynořila. Za ní se plížili dva jaguáři. Oba krváceli a v těle měli zaseknuté kousky stříbra. Carrerová se zjevně potýkala se zásobníkem. Momentálně jí došla munice.

Nate vyrazil od jeskyně a přispěchal k ní. Natáhl paži s brokovnicí a strčil její hlaveň přímo pod nos jednomu z vrčících zvířat. Stiskl spoušť a šelma se zavytím odletěla dozadu.

Carrerová vyndala z pouzdra u opasku devítimilimetrovou pistoli a zahájila palbu na druhé z pronásledujících zvířat. Po několika zásazích padlo na zem a znehybnělo.

Potáceli se nahoru do svahu k vchodu do jeskyně.

Na opačné straně balvanu se objevil kapitán Waxman. Vlekl se po zemi a chyběla mu jedna paže. Jeho tvář připomínala krvavou masku.

„Já… já myslela, že je mrtvý,“ řekla Carrerová šokovaně. Vykročila jeho směrem.

Kapitán se doplazil další krok, ale poté zpoza něj vyrazila tlapa, zaťala mu drápy do stehna a začala si ho přitahovat do stínu. Waxman vykřikl a prsty se pokoušel najít nějakou oporu v kamenné suti. Neuspěl.

Práskl výstřel. Kapitánova hlava se zvrátila nazad a poté ochable padla k zemi. Byl mrtvý. Nate se ohlédl za sebe a spatřil Kostose s M-16 přiloženou k líci, jak hledí do hledáčku své odstřelovací pušky. Seržant pomalu spustil ruku se zbraní. Ve tváři se mu zračila bolest a výčitky svědomí.

„Všichni dovnitř!“ vykřikl.

Ostatní se tísnili u vchodu.

Nate s Carrerovou spěchali k jeskyni.

Po stranách vstupního otvoru hlídali Kostos a Frank, jejichž postavy s připravenými zbraněmi se rýsovaly proti skomírající záři světlice uvnitř. Frank na ně zamával. „Rychle!“

Nate si ze své pozice o několik metrů níže všiml, jak se u úpatí skály pohybuje jakýsi hlubší stín. Nalevo od vchodu do jeskyně. „Pozor!“

Byl to ten největší jaguár, ten, jehož Nate zpozoroval jako prvního.

Šelma skočila kolem ústí do jeskyně, odhodila Franka stranou a Kostose přirazila na skalní stěnu. Vzápětí zmizela – odběhla do stínů pralesa. Frank proletěl vysokým obloukem vzduchem a dopadl na záda.

Kelly vykřikla: „Franku!“

Nate s Carrerovou pokračovali v běhu. Kostos se sám zvedl a omámeně si přiložil ruku k hrudi.

„Pomozte mi!“ zaječela Kelly od svého bratra.

Frank zůstával ležet a zmítal se v kamenné suti. Nebyl jen sražen k zemi. Chyběly mu obě nohy od kolen dolů. Na okolní kameny tryskala krev. Obří jaguár mu v tom zlomku vteřiny odsekl nohy, čistě jako gilotina.

Kouwe přiklekl k Frankovi z druhé strany a Olin jim pomohl odtáhnout sténajícího muže do jeskyně. Kelly je následovala a přitom tahala ze svého batohu škrtící obvazy. Po zemi se rozsypaly plastové ampule s morfinem. Nate je spěšně posbíral.

U vchodu se ozval výstřel. Venku se hned rozzářilo jasné světlo. Další světlice. Nate držel v ruce ampule s morfinem a připadal si zbytečný a omráčený.

Kouwe si je od něj vzal. „Kryj nám záda.“ Kývl ke vchodu.

Olin a Kelly rychle pracovali na zastavení krvácení. Kelly stékaly po tváři slzy, ale rty měla soustředěně a odhodlaně stisknuté. Odmítala vzdát boj o bratrův život.

Nate se otočil a připojil se ke Kostosovi a Carrerové u vchodu se svou brokovnicí. V záři světlice viděli, že se v pralese stále hemží stíny. Balvany pod skálou představovaly pro šelmy dodatečný úkryt.

Přidal se k nim Manny s pistolí v ruce. Tor-tor očichával Frankovu krev na zemi a vrčel.

„Napočítala jsem přinejmenším dalších patnáct,“ řekla Carrerová, jejíž oči zakrývaly brýle pro noční vidění. „Zůstávají tady.“

Kostos zaklel. „Jestli se proti nám vrhnou najednou, nemáme šanci je zastavit. Zbývá nám už jen granátomet, dvě M-16 a několik pistolí.“

„A moje brokovnice,“ dodal Nate.

Ozvala se Carrerová: „Dala jsem nový zásobník do baileyho. Ale je to můj poslední.“

Manny se krčil vedle nich s pistolí. „V zadní části jeskyně jsou různé zbytky – větve, listy a tak. Mohli bychom u vchodu zapálit oheň.“

„Udělejte to,“ přikývl Kostos.

Když se otáčel, od úpatí sutě k nim dolehlo dlouhé, hluboké zavrčení. Všichni ztuhli. Na kamenitém svahu se v záři světlice objevila velká silueta.

Nate v ní poznal onu největší šelmu.

„Samice,“ zamumlal Manny.

Zvíře zůstávalo na jasně viditelném místě a vyzývavě je pozorovalo. V džungli za ním přecházela další štíhlá těla, svalnatá a vybavená drápy.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Carrerová.

„Ta mrcha se nás pokouší zastrašit,“ zabručel Kostos a přiložil oko k hledáčku své pušky.

„Nestřílejte,“ zasykl Nate. „Jestli teď vypálíte, okamžitě se na nás vrhne celá smečka.“

„Nate má pravdu,“ potvrdil Manny. „Jsou rozdráždění pachem krve. Cokoliv je může vyprovokovat k útoku. Počkejte aspoň, dokud tu nezapálíme oheň.“

Vypadalo to, jako kdyby ho šelma slyšela. Pronikavě zaskučela a vrhla se proti nim. Běžela neuvěřitelnou rychlostí, jako dokonale vyladěný stroj.

Rangeři vypálili, ale samice byla příliš hbitá a pohybovala se s nadpřirozenou mrštností. Kulky se neškodně zarývaly do kamenů a míjely ji, jako kdyby byla skutečným přízrakem. Z baileyho se svistem vyletěl jediný stříbrný disk, který se ale odrazil od jednoho z balvanů a zmizel mezi stromy.

Nate klesl na koleno a namířil brokovnici. „Pojď sem, kočičko,“ zasykl tiše. Jakmile bude dost blízko…

Carrerová pohnula zbraní, ale než mohla zamířit k druhému výstřelu, něco ji odhodilo stranou. Kolem ní proletěl Tor-tor, který skočil od pánova boku na svah před jeskyní.

„Tor-tore!“ vykřikl Manny.

Menší jaguár seběhl o několik metrů níž a zastavil se přímo v cestě větší šelmě. Hlasitě zavrčel a přikrčil se s naježenými chlupy na zádech a výhružně mrskajícím ocasem, připravený ke skoku. Vytáhl svoje dlouhé žluté drápy a vycenil ostré zuby.

Obří šelma se řítila přímo proti němu, ale na poslední chvíli se před Tor-torem zastavila a napodobila jeho přikrčený postoj. Obě kočky na sebe syčely a obezřetně se pozorovaly.

Kostos pozvedl pušku. „A je po tobě, mrcho.“

Manny mu pokynul, aby nestřílel. „Počkejte!“

Zvířata se pomalu obcházela ve vzdálenosti asi jednoho metru od sebe. V jednom okamžiku se k nim obrovská samice otočila zády. Nate viděl, že se oba rangeři musí držet, aby nevypálili.

„Co to dělají?“ zeptala se Carrerová.

Manny odpověděl: „Ta samice nedokáže pochopit, proč nás brání někdo z jejího druhu, byť malý jako Tor-tor. Vyvedl ji z míry.“

Mezitím obě kočky přestaly vrčet. Opatrně se k sobě přiblížily a stály tak těsně u sebe, až se téměř dotýkaly nosy. Naráz se začaly opět obcházet, jako kdyby mezi nimi proběhla jakási tichá komunikace. Zježené chlupy se jim postupně položily. Bylo slyšet tiché čenichání, jak větší šelma zkoumala pach menšího jaguára.

Nakonec jejich tanec ustal v původní poloze: Tor-tor se krčil mezi obří samicí a jeskyní.

Velký jaguár se s posledním zavrčením naklonil kupředu a otřel se čelistí o Tor-torovu líc. Dospěli zřejmě k jakési dohodě a bylo uzavřeno příměří. Obří kočka se otočila a seběhla dolů ze svahu.

Tor-tor se pomalu narovnal. Oči mu zlatě žhnuly. S kočičí bezstarostností si uhladil jazykem pruh rozježených chlupů a otočil se k nim. Nenuceně odkráčel ke vchodu do jeskyně, jako kdyby se vracel z malé procházky.

Carrerová sklonila zbraň a posunula si brýle pro noční vidění. „Stahují se,“ pronesla užasle.

Manny objal svého mazlíčka. „Ty pitomče,“ zahučel láskyplně.

„Co se to právě stalo?“ zeptal se Kostos.

„Tor-tor bude zanedlouho pohlavně dospělý,“ odpověděl Manny. „Mladý samec. Ta samice, i když je obrovská, vypadala, že je přibližně ve stejném věku jako on. Ve vzduchu se vznášel pach krve a jejich instinkty byly nabuzené na maximum, včetně pohlavního pudu. Tor-torova výzva byla podle všeho pochopena zároveň jako hrozba i jako sexuální nabídka.“

Kostos se zachmuřil: „Takže tím chcete říct, že si s ní chtěl vrznout?“

„A ona ho neodmítla,“ pokračoval Manny a hrdě pohladil svého jaguára po hlavě. „Vzhledem k tomu, že Tor-tor vyběhl ven a čelil její výzvě, ta samice si o něm pravděpodobně myslí, že je vůdce naší smečky. Přijatelný partner k páření.“

„Co teď?“ zeptala se Carrerová. „Sice se stáhli, ale neodešli daleko. Vlastně se zdá, že se shromáždili o kousek dál v rokli a blokují nám zpáteční cestu k bažinnému jezeru.“

Manny zavrtěl hlavou. „Nevím, co dělají, ale Tor-tor pro nás získal trochu času. Navrhuji, abychom ho využili. Zapálíme oheň a budeme dávat dobrý pozor.“

Nate sledoval, jak se smečka přesouvá soutěskou k močálu. Co to dělají?

„Máme společnost,“ ozvala se Carrerová napjatě a ukázala na opačnou stranu, hlouběji do průsmyku.

Nate se otočil. Tímhle směrem neviděl nic jiného než temnou džungli a vrstvu sutě u úpatí skalní stěny. „Co tím…“

Pak jeho pozornost přilákal nějaký pohyb.

O kousek dál vystoupila z okraje pralesa na otevřené prostranství tmavá postava. Nějaký člověk. Muž. Černý od hlavy k patě, stejný stín jako ty šelmy. Pozvedl paži, otočil se a vydal se zpátky soutěskou, všem na očích. Ohromeně ho sledovali.

„To je určitě jeden z Ban-ali,“ řekl Nate.

Postava se zastavila, otočila se k nim čelem a zdálo se, že čeká.

„Myslím, že chce, abychom ho následovali,“ ozval se Manny.

„Ti jaguáři nám nedávají moc na výběr,“ poznamenala Carrerová. „Usadili se v pralese pod námi.“

Vzdálená postava zůstávala stát.

„Co uděláme?“ zeptala se Carrerová.

Nate odpověděl: „Půjdeme za ním. Proto jsme sem přišli. Abychom našli Ban-ali. Ta jaguáři smečka možná představovala poslední zkoušku.“

„Nebo jde o další past,“ upozornil ho Kostos.

„Nemáme na vybranou,“ zopakovala Carrerová. „Mám pocit, že jestli nepůjdeme, ta smečka s námi udělá krátký proces.“

Nate se ohlédl přes rameno do hlubin jeskyně. O deset metrů dál se Kelly, Kouwe a ostatní stále skláněli nad Frankem, kterého svlékli do trenýrek. Zdálo se, že je pod sedativy. Anna stála nad nimi a držela ve výšce ramen plastový pytlík s fyziologickým roztokem. Kelly už zafačovala jeden z pahýlů a chystala se na druhý. Kouwe klečel vedle ní s připravenými obvazy. Po zemi kolem nich se válely prázdné obaly od injekčních stříkaček a malé umělohmotné lahvičky od léků.

„Zjistím, jestli se s Frankem dá hýbat.“

„Nikoho tu nenecháme,“ řekl Kostos.

Nate přikývl. Seržantova slova slyšel rád. Přešel k ostatním. „Jak je na tom Frank?“ zeptal se Kouweho.

„Ztratil mnoho krve. Jakmile se stabilizuje, chce mu Kelly dát transfuzi.“

Nate si povzdychl. „Možná ho budeme muset přenést.“

„Cože?“ ozvala se Kelly a povolila škrticí obinadlo. „Teď se s ním nesmí hýbat!“ V hlase jí zněla panika, vyčerpání a nevíra.

Nate se k nim shýbl a přihlížel, jak Kelly s Kouwem začínají obvazovat druhý pahýl. Frank tiše sténal.

Nate jim mezitím vysvětlil, co se stalo u vchodu do jeskyně. „Kontaktovali nás Ban-ali. Patrně nás zvou do své vesnice. Obávám se, že jde o jednorázovou nabídku.“

Kouwe přikývl. „Určitě jsme úspěšně složili poslední zkoušku,“ podotkl profesor a zopakoval tak Natovo dřívější hodnocení. „Tím jsme prokázali, že jsme hodni pokračovat dál.“

„Ale co Frank…?“ začala Kelly.

„Dokážu sestavit provizorní nosítka z bambusu a palmových listů,“ řekl Kouwe jemně a dotkl se Kellyiny ruky. „Jak znám zdejší domorodce, jestli ho tu necháme, bude zabit. My všichni budeme zabiti.“

Nate viděl, jak se Kellyina tvář stahuje obavami. Pohled jí zeskelněl. Nejdřív její dcera, teď bratr.

Nate ji objal paží kolem ramen. „Zajistím, aby se bezpečně dostal tam, kam půjdeme. A jakmile dorazíme na místo, Olin bude moci opravit vysílačku.“ Nate pohlédl na Rusa.

Olin energicky přikývl. „Vím, že dokážu přinejmenším spravit GPS, abychom odeslali správné souřadnice.“

„Potom dorazí pomoc a dopraví vašeho bratra pryč odtud. Přežije to. A my všichni taky.“

Kelly se o něj opřela a trochu se uvolnila. „Slibujete?“ zeptala se a v očích se jí zaleskly slzy.

Objal ji ještě pevněji. „Jistěže ano.“ Když ale pohlédl do bledé tváře jejího bratra, jemuž pod obvazy stále prosakovala krev, modlil se, aby se jednalo o slib, který dokáže splnit.

Kelly se pohnula a promluvila o něco silnějším hlasem. „Tak tedy pojďme.“

Pomohl jí vstát.

Rychle se začali chystat k odchodu. Kostos s Mannym přešli do džungle, aby nasbírali materiál na provizorní nosítka, zatímco Kelly s Kouwem stabilizovali Franka, jak nejlépe dokázali. Brzy už mohli vyrazit do noci.

Nate se připojil ke Carrerové u vchodu.

„Náš návštěvník tu pořád je,“ řekla.

V dálce stála osamělá postava.

Kostos ještě jednou obhlédl, zda je všechno v pořádku, a zvýšil hlas: „Držte se pohromadě! Zachovejte ostražitost!“

Nate se oddělil od Carrerové a ostatní prošli mezi nimi. Seržant kráčel v čele. Ke konci řady nesli Manny a Olin nosítka s pacientem, pro větší jistotu ještě přivázaným k bambusové konstrukci. Všichni muži ze skupiny se u nich budou cestou střídat.

Nosítka následovala Kelly a Nate s Carrerovou se zařadili za ní jako poslední.

Hned u vchodu špička Natovy boty narazila do zaprášeného předmětu, který ležel pohozený na zemi. Nate se shýbl, aby jej zvedl, a prohlédl si ho.

Tohle tu nemůžou nechat.

Oprášil svůj nález a pokročil kupředu. Předešel Mannyho, otřel z kšiltu Frankovy baseballové čepice poslední zbytky prachu a nasadil ji zraněnému muži na hlavu.

Když se vracel na své místo v závěru průvodu, setkal se jeho zrak s Kellyinýma očima. Leskly se v nich slzy. Kelly se na něj nepatrně, smutně usmála. Přikývl na znamení, že přijímá její nevyslovené díky.

Zaujal místo vedle Carrerové. Hleděl na okolní tmavou džungli a osamělou postavu v dálce.

Kam je jejich putování zavede dál?

14. kapitola

Vesnice

16. SRPNA, 4.13 Amazonský prales

Louis čekal ve své kánoi na zprávy od stopařů. Do svítání zbývalo ještě několik hodin. Na jasné obloze svítily hvězdy, ale měsíc zašel pod obzor a hladinu bažiny zakryly dlouhé stíny. Louis měl nasazené brýle pro noční vidění a rozhlížel se po nějaké známce, že se jeho muži vracejí.

Nic.

Zašklebil se. Uvědomoval si, jak se jeho plán hroutí. Co se to tam dělo? Jeho lest na vyplašení týmu rangerů fungovala. Jenže co dál?

O půlnoci se Louisova skupina přeplavila přes jezero na kánoích, jež sem jeho muži přivlekli přes prales od řeky. Když se blížili k druhému břehu, na nebi se rozzářily světlice, vypálené někde dál v průsmyku před nimi. Donesla se k nim ozvěna výstřelů.

Louis sledoval stíny přestřelky dalekohledem. Oddíl rangerů se zjevně bránil proti nějakému útoku. Ale ze svého místa nedokázal Louis rozeznat, kdo nebo co na ně útočí. Pokusy o navázání spojení s Jacquesovým průzkumným týmem selhaly. Jeho zástupce se záhadně odmlčel.

Louis potřeboval informace, a tak vyslal na břeh malou skupinku svých nejlepších stopařů vybavených brýlemi pro noční vidění a infračerveným zařízením, aby prozkoumali, co se vepředu děje. Ostatní se drželi v bezpečné vzdálenosti od pobřeží a čekali.

Uběhly dvě hodiny a zatím nedošly žádné zprávy, dokonce ani žádný vzkaz vysílačkou. Na Louisově kánoi seděli ještě tři další muži a jeho milenka. Všichni sledovali břeh dalekohledy.

Tshui si jako první všimla muže, jenž vyklouzl z pralesa. Ukázala a varovně zavrčela.

Louis otočil dalekohled naznačeným směrem. Byl to vůdce jeho průzkumného týmu, který na ně vzápětí zamával, aby přirazili ke břehu. „Konečně,“ zamručel Louis a spustil ruku s dalekohledem.

Řada kánoí se vydala k bahnitému pobřeží. Louis vystoupil jako první a tiše pokynul svým mužům, aby zaujali obranné postavení. Poté přistoupil k hlavnímu stopaři.

Tmavovlasý muž, německý žoldák jménem Brail, mu kývl na pozdrav. Neměřil o mnoho víc než sto padesát centimetrů, byl pomalován maskovacími barvami a na sobě měl černé oblečení.

„Co jste objevili?“ zeptal se ho Louis.

Muž odpověděl se silným německým přízvukem. „Smečku přibližně patnácti jaguárů.“

Louis přikývl. Ta odpověď ho nepřekvapila. Ještě na jezeře slyšeli zdálky podivné vrčení a výkřiky.

„Tohle ale nebyli obyčejní jaguáři,“ dodal Brail. „Spíš nějaké obludy. Třikrát větší než normálně. Můžu vám ukázat jedno tělo.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Louis a prozatím odsunul prohlídku těla stranou. „Co se stalo s druhou skupinou?“

Brail podal hlášení a popsal, jak se jeho stopaři museli pohybovat s maximální opatrností, aby si jich nikdo nevšiml. Zbytek jeho čtyřčlenného oddílu je rozmístěn v korunách stromů dále v soutěsce. „Smečka odchází hlouběji do průsmyku. Vypadá to, že před sebou nahánějí zbylé členy nepřátelského týmu.“

Brail natáhl otevřenou dlaň. „Jakmile ty šelmy opustily oblast, prohledali jsme okolí a na jednom zohaveném těle jsme našli tohle.“ Stopař podal Louisovi odznaky kapitánské hodnosti. Patřily veliteli rangerů.

„Proč už na ně ti jaguáři neútočí?“ zeptal se Louis.

Brail se dotkl svých brýlí pro noční vidění. „Někdo za nimi přišel, podle vzhledu indián, a odvedl je dál průsmykem.“

„Někdo z kmene Ban-ali?“

Stopař pokrčil rameny.

Kdo jiný by to mohl být? přemítal Louis. Zvažoval tyto nejnovější informace. Nemohl dopustit, aby druhá výprava získala přílišný náskok, zejména jestli se rangeři úspěšně zkontaktovali s oním podivným kmenem. Cena byla blízko a Louis si je nemohl dovolit ztratit.

Ti přežívající jaguáři ale mohli představovat problém. Stáli mezi jeho skupinou a ostatními. Tu smečku bude třeba zlikvidovat, a to co nejtišeji, aby přitom nevyplašil skutečnou kořist.

Rozhlížel se po tmavém pralese. Čas, po který se plížili ve stínu první výpravy, se pomalu chýlil ke konci. Jakmile zjistí polohu vesnice a zhodnotí její obranyschopnost, spustí konečnou fázi svého plánu.

„Kde jsou ty šelmy teď?“ zeptal se Louis. „Vzdalují se od nás průsmykem?“

Brail si odfrkl. „Prozatím ano. Kdyby se něco změnilo, moji průzkumníci mi to dají ihned vědět vysílačkou. Díky infrahledům jsou ti parchanti naštěstí dobře viditelní jako velké a horké skvrny.“

Louis spokojeně přikývl. „A co nějaká jiná nebezpečí?“

„Prohledali jsme celou oblast, Herr Doktor. Žádná stopa po něčem teplokrevném.“

Dobře. Rangeři tedy prozatím stále poutali veškerou pozornost na sebe a Louisův tým byl v bezpečí. Tak blízko území Ban-ali ale Louis věděl, že tato výhoda nepotrvá dlouho. Od tohoto okamžiku budou muset jednat rychle. Nejprve však bylo nezbytné vyčistit cestu před nimi od té jaguáří smečky.

Otočil se. Tshui stála hned za ním, tichá a smrtící jako pralesní kočka. Něžně ji pohladil po líci. Poddala se jeho laskání. Jeho milenka, znalá jedů a lektvarů.

„Tshui, ma chérie, zdá se, že tě musíme opět požádat, abys využila svého nadání.“

5.44

Nata bolela ramena od toho, jak vlekl nosítka. Šli už nejméně dvě hodiny. Na východě se objevovala narůžovělá záře s příslibem svítání.

„Jak je to ještě daleko?“ zahučel Manny u druhého konce nosítek. Vyslovil tak otázku, nad níž hloubali všichni.

„Nevím, ale nemůžeme se vrátit,“ odpověděl Nate zadýchaně.

„Pokud nechceme posloužit jako něčí snídaně,“ připomněla jim vojínka Carrerová, která kráčela jako poslední a hlídala jim záda.

Po celou noc je sledovala jaguáří smečka, i když se držela v pralese, jenž lemoval kamenný pás pod úpatím skalní stěny. Jen tu a tam se nějaké odvážnější zvíře objevilo na otevřeném prostranství a jeho silueta se rýsovala proti černé skále.

Jejich přítomnost neustále znervózňovala Tor-tora. Jaguár každou chvíli tiše zasyčel a ostražitě obcházel nosítka. Z očí mu šlehaly zlaté plameny vzteku.

Jedinou bezpečnou trasu pro ně představovalo jít kupředu za onou osamělou postavou. Indián se držel přibližně tři sta metrů před nimi a kráčel rychlostí, kterou ho mohli sledovat.

Rychle je ale zmáhala únava. Po tolika dnech bez pořádného spánku byli všichni na pokraji vyčerpání. Celý oddíl se vlekl, plahočil se a klopýtal hlemýždím tempem. I přes to, jak těžce doléhala tato noční pouť na jejich nervy, však jeden člen výpravy trpěl nejvíc.

Kelly ani na okamžik neopouštěla svého bratra. Neustále mu kontrolovala životní funkce a upravovala mu krvavé obvazy. Ve tváři byla stále popelavě šedá a v očích se jí usadil strach. Když Franka zrovna neošetřovala, alespoň ho držela za ruku, aby mu jako sestra dodávala sil.

Díky morfinu a sedativům naštěstí Frank upadl do omámeného spánku, z něhož jen občas zasténal. Při každém zasténání Kelly ztuhla a svraštila tvář, jako kdyby cítila stejnou bolest jako její bratr – a Nate odhadoval, že je to přinejmenším zčásti pravda. Zjevně trpěla právě tak jako její dvojče.

„Pozor!“ zvolal Kostos z čela skupiny. „Měníme směr cesty.“

Nate vyhlédl kupředu. Dosud se trmáceli po udusané půdě, na níž se střetával prales s kamenitým náspem. Nyní viděl, jak jejich průvodce přechází kamenitý pás k jedné z mnoha puklin ve skalní stěně, která probíhala odzdola až nahoru a byla široká asi jako garáž pro dvě auta.

Indián vstoupil do pukliny, otočil se k nim a chvíli se na ně upřeně zahleděl. Pak, bez jakéhokoliv znamení, zmizel v průrvě.

„Nejdřív to obhlédnu,“ řekl Kostos.

Ranger vyrazil rychleji kupředu, zatímco ostatní naopak zpomalili. Kostos měl pod puškou připevněnou baterku a nepřestával mířit na svůj cíl. Přiběhl k okraji skalní pukliny, nadechl se a posvítil si světlem dovnitř. Několik vteřin zůstal v této poloze a pak mávl jednou paží, aby se k němu připojili. „Je to postranní rokle! Stoupá strmě nahoru.“

Všichni se shromáždili kolem rangera.

Nate nahlédl do průrvy. Puklina vedla přes celou šířku i výšku skalního útesu a osvětlovala ji záře hvězd. Byla poměrně příkrá, ale zdálo se, že jsou do ní vytesané hrubé schody.

Profesor Kouwe ukázal rukou. „Vypadá to, že by na druhé straně mohlo být další údolí.“

Anna Fongová stála vedle něj. „Nebo je to zkratka k hornímu patru téhle rokle.“

Indián v dálce stoupal po kamenných schodech, zdánlivě lhostejný k tomu, zda ho budou následovat, nebo ne. Všichni ale nesdíleli jeho nezúčastněnost. Smečka jaguárů se k nim přiblížila a začala hlasitě vrčet a skučet.

„Musíme se rychle rozhodnout,“ řekla Carrerová.

Kostos zachmuřeně hleděl na vysoké skalní stěny, které lemovaly úzké schodiště. „Může to být past – klidně nás tu mohou přepadnout ze zálohy.“

Zane vykročil k průrvě. „My už jsme v pasti, seržante. Pro jednou dávám přednost tomu, abychom se vydali do neznáma, než abychom čelili tomu, co číhá za námi.“

Nikdo se nehádal. Všichni měli v čerstvé paměti krvavou smrt Warczaka a Waxmana.

Kostos se přesunul před Zana. „Tak pojďme. Dávejte dobrý pozor na svoje okolí.“

Puklina byla dostatečně široká, takže Manny a Nate mohli kráčet vedle sebe s nosítky uprostřed. Tím se výstup do příkrého svahu aspoň trochu zjednodušil. I tak byla vyhlídka na dlouhé schodiště skličující.

Olin se k nim seshora vrátil. „Nepotřebuje někdo z vás vystřídat?“

Manny se ušklíbl. „Ještě chvíli vydržím.“

Nate souhlasně přikývl.

A tak se vydali vzhůru. Nate a Manny se začali při výstupu brzy opožďovat za ostatními. Kelly se držela v jejich blízkosti a ve tváři se jí stále zračily starosti. Carrerová zůstávala na svém místě vzadu.

Nata bolela kolena, pálila ho stehna a ramena mu ztuhla vyčerpáním. Pokračoval ale v cestě. „Už to nemůže být moc daleko,“ prohlásil nahlas, spíše sám k sobě než ke komukoliv jinému.

„To doufám,“ řekla Kelly.

„Je silný,“ poznamenal Manny a kývl na Franka.

„Síla není všemocná,“ odpověděla.

„Dostane se z toho,“ ujistil ji Nate. „Má přeci svou čepici Red Sox pro štěstí, nebo ne?“

Kelly si povzdychla. „Tu starou kšiltovku miluje. Věděli jste, že sám hrál v baseballovém týmu? V druhé lize.“ Ztišila hlas do zmučeného šepotu. „Otec na něj byl moc hrdý, stejně jako my všichni. Dokonce se hovořilo o tom, že by se mohl dostat do první ligy. Pak měl nehodu na lyžích a pochroumal si koleno. Tím skončila jeho kariéra profesionálního hráče.“

Manny překvapeně odfrkl. „A to má být jeho čepice pro štěstí!“

Kelly se dotkla kšiltu a rty jí zvlnil náznak úsměvu. „Tři sezóny hrál hru, kterou z celého srdce miloval. Ani po té nehodě nikdy nezahořkl. Cítil se jako ten nejšťastnější muž na světě.“

Nate hleděl na baseballovou čepici a záviděl Frankovi jeho okamžik na slunci. Byl jeho vlastní život někdy snadný? Třeba Frankova čepice opravdu nosí štěstí. A právě teď potřebovali veškeré štěstí, které dokáží získat.

Jejich vzpomínání přerušila Carrerová. „Ti jaguáři… už nás nesledují.“

Nate se ohlédl. U vchodu do průsmyku se ukázala jedna z obřích šelem. Jednalo se o vůdkyni smečky. Přecházela pod schody sem a tam. Tor-tor ji pozoroval a natáčel uši jejím směrem. Samice mu chvíli pohled oplácela, pak – rychle jako blesk – utekla zpátky do džungle.

„Jejich teritorium je určitě to údolí dole,“ poznamenal Manny. „Další linie obrany.“

„Ale co chrání?“ zeptala se Carrerová.

Seshora k nim dolehlo volání seržanta Kostose. Zastavil se deset schodů pod vrcholem soutěsky a mávl na ostatní, aby se k němu připojili.

Když se kolem něj všichni shromáždili, na východě se už rozjasňoval obzor. Za průsmykem se otvíralo další údolí, porostlé hustou vegetací a vysoko se tyčícími stromy. Někde opodál hlasitě zurčel potůček a v dálce slyšeli hřmění vodopádu.

„Území Ban-ali,“ pronesl profesor Kouwe.

Olin přistoupil k Mannymu a Natovi. Natáhl se po nosítkách. „Odsud ho poneseme my.“

Nata překvapilo, že po Rusově boku stojí Richard Zane. Nate si však nestěžoval. Předali Franka novým nosičům. Nate si hned připadal o padesát kilogramů lehčí. Měl pocit, jako kdyby se mu paže díky náhlé lehkosti samovolně zvedaly.

Přikročil s Mannym ke Kostosovi.

„Ten indián zmizel,“ zabručel seržant.

Nate viděl, že se seržant nemýlí. „I tak ale víme, kam máme jít.“

„Měli bychom počkat na úplný východ slunce,“ řekl Kostos.

Manny se zamračil. „Ban-ali nás sledovali od okamžiku, kdy jsme vstoupili do pralesa…, ve dne v noci. Ať už bude slunce nebo ne, neuvidíme živou duši, dokud se nám nebudou chtít sami ukázat.“

„Kromě toho,“ přidal se Nate, „máme zraněného. Čím dříve dospějeme k nějaké vesnici, tím lepší bude mít Frank šance. Navrhuji, abychom pokračovali dál.“

Kostos si povzdychl, ale pak přikývl. „Dobře, ale držte se pohromadě.“

Narovnal se a vykročil v čele jejich skupinky.

S každým krokem přibývalo světla nového dne. Východy slunce v Amazonii jsou často nečekaně náhlé. Hvězdy na obloze polykala rozšiřující se růžová záře červánků. Bezmračné nebe věstilo příchod horkého dne.

Skupina se zastavila nad průsmykem. Do džungle vedla úzká stezka. Kam ale mířila? V údolí pod sebou neviděli jedinou stopu po nějaké osadě. Žádný zvuk hlasů, žádný stoupající kouř.

Než se vydali dál, Kostos nejprve obhlédl okolí dalekohledem. „Kčertu,“ zamumlal.

„Co je?“ zeptal se Zane.

„Tahle oblast je jenom serpentina průsmyku, ve kterém jsme byli.“ Ukázal doprava. „Ale zdá se, že ho od toho dolního údolí oddělují příkré skály.“

Nate pozvedl k očím svůj vlastní dalekohled a podíval se, kam seržant ukazoval. Rozeznával potok, který tekl středem džungle. Sledoval jej až k okraji útesu, z něhož padal dolů do spodního údolí, kterým v noci přišli, na území obřích jaguárů.

„Jsme tu v pasti,“ řekl Kostos.

Nate namířil dalekohled opačným směrem. Všiml si dalšího vodopádu. Tenhle dopadal do tohoto údolí z vysoké skály na protějším konci. Celé údolí bylo ze tří stran ohraničeno vysokými útesy a příkrým srázem ze strany čtvrté.

Jsme v naprosto izolované části pralesa, uvědomil si Nate.

Seržant pokračoval: „Tohle se mi nelíbí. Vede sem jediná cesta, a to tím průsmykem.“

Když Nate spustil ruce s dalekohledem, nad východním obzorem se objevil srpek slunce, který okamžitě zalil prales světlem. Z hnízdiště nedaleko od zamlžených útesů vzlétlo hejno papoušků ara a přeletělo jim nad hlavami. Vodní tříšť z vodopádů na obou koncích údolí se blyštěla a třpytila v prvních slunečních paprscích.

„Jako Eden,“ poznamenal Kouwe tlumeně.

S postupujícím rozbřeskem se z pralesa začal ozývat zpěv ptáků a pokřik opic. Po okraji džungle poletovali motýli o velikosti jídelních talířů. Před nimi se mihlo něco chlupatého a rychlého. Ať už byl tenhle ostrůvek zeleně izolovaný nebo ne, život si sem rozhodně našel cestu.

Ale co dalšího zde mělo své obydlí?

„Co budeme dělat?“ zeptala se Anna.

Všichni byli několik vteřin zticha.

Nakonec promluvil Nate: „Myslím, že nemáme na výběr nic jiného než pokračovat v cestě.“

Kostos se zachmuřil, ale přikývl. „Podíváme se, kam ta stezka povede. Ale dávejte pozor.“

Skupina opatrně sestoupila z úzkého svahu k okrajům pralesa. Kostos opět kráčel v čele a Nate šel hned za ním s brokovnicí v ruce. Postupovali v sevřeném útvaru po cestičce. Jakmile vstoupili pod baldachýn stromů, ucítili ve vzduchu vůni orchidejí a kvetoucích lián, tak silnou, že ji vnímali i na jazyku.

Bez ohledu na sladkou vůni je ale neopouštělo napětí. Jaká se tu ukrývají tajemství? Jaká nebezpečí? Na každý stín hleděli s podezřením.

Natovi trvalo patnáct minut chůze, než si na džungli kolem sebe všiml něčeho zvláštního. Vyčerpání mu jistě otupilo smysly. Zpomalil a otevřel překvapeně ústa.

Manny do něj vrazil zezadu. „Co se děje?“

Nate se zamračil a sešel o několik kroků ze stezky.

„Co to děláte, Rande?“ ozval se Kostos.

„Ty stromy…“ Nata přemohl úžas, který dokonce na chvíli potlačil neustálý neklid.

Ostatní se zastavili a rozhlíželi se. „Co je s nimi?“ zeptal se Manny.

Nate se pomalu otáčel kolem své osy. „Jako botanik tu znám většinu rostlin.“ Ukazoval a jmenoval. „Kapok, vavříny, fíkovníky, mahagon, všechny možné palmy. Obvyklé stromy, na jaké narazíte v deštném pralese. Ale…“ Zmlkl.

„Ale co?“ pobídl ho Kostos.

Nate přistoupil ke stromu s tenkým kmenem, který dosahoval více než třicet metrů nad zem a končil hustým trsem listů, z jejichž spodní strany visely obří vroubkované šištice. „Víte, co to je?“

„Vypadá to jako palma,“ odpověděl seržant. „No a?“

„To ale není palma!“ Nate pleskl do stromu dlaní. „Jde o benetitovou rostlinu.“

„O co?“

„Druh ze skupiny stromů příbuzných cykasům, které byly považovány za dávno vyhynulé. Datují se do období křídy. Jejich zástupce jsem viděl jen ve fosilních otiscích.“

„Jste si jistý?“ zeptala se Anna Fongová.

Nate přikývl. „Dělal jsem diplomku z paleobotaniky.“ Přešel k další rostlině, kapraďovitému keři, který dosahoval dvojnásobné výšky jeho samého. Každý list byl dlouhý skoro dva metry a široký jako rozpažené paže. Nate jedním z těch gigantických listů zatřásl. „Tohle je obří plavuň. O těch se předpokládá, že vyhynuly během karbonu. Jenže to pořád ještě není všechno. Je toho kolem nás plno. Prehistorické přesličky, plavuně i sekvoje…“ Ukazoval na podivné rostliny. „A to jsou jen ty věci, které dokážu zařadit.“

Nate namířil brokovnicí na strom se spirálovitě stočeným kmenem. „Nemám tušení, co je třeba tohle.“ Otočil se k ostatním a rozpřáhl paže. Zdálo se, že z něj zcela spadla únava. „Ocitli jsme se v zatraceném muzeu živoucích fosilií.“

„Jak je to možné?“ zeptal se Zane.

Kouwe odpověděl: „Tohle místo je po celé věky izolované od okolí a vytvořilo dlouhodobé útočiště pro řadu druhů, které ve zbytku světa nepřežily.“

„Geologicky tahle oblast spadá do paleozoika,“ dodal Nate vzrušeně. „Amazonská nížina byla kdysi sladkovodním vnitrozemským jezerem, než zdejší vodě otevřely tektonické pohyby cestu k moři a ona odtekla. Tady se nám naskýtá úžasný pohled do dávné minulosti!“

Kelly se ozvala od nosítek. „Bez ohledu na to, jak úžasný pohled to je, potřebuji dopravit Franka někam do bezpečí.“

Její slova vrátila Nata do přítomnosti. Uvědomil si jejich situaci. Zahanbeně přikývl – neměl se nechat takhle rozptýlit.

Kostos si odkašlal. „Takže jdeme.“

Všichni se vydali za ním.

Nate, stále ohromený okolním pralesem, se držel v zadní části skupiny. Rozhlížel se po listoví; už nevěnoval pozornost stínům, ale džungli jako takové. Jako botanik nevěřícně zíral na bujnou vegetaci: stopkovité přesličky o velikosti varhanních píšťal, kapradiny, vedle nichž soudobé palmy vypadaly jako trpaslíci, masivní primitivní jehličnany se šišticemi o velikosti menších automobilů. Směsice prastarých a nových druhů byla jednoduše úžasná a tvořila dosud nevídaný ekosystém.

Profesor Kouwe nyní kráčel vedle něj. „Co si o tom všem myslíte?“

Nate zavrtěl hlavou. „Já nevím. V minulosti už byly objeveny jiné prehistorické hájky. V osmdesátých letech například nalezli v Číně lesík metasekvoje čínské. V Africe zase jeskyni se vzácnými kapradinami. A nedávno v odlehlé části australského pralesa narazili na celé stanoviště prehistorických stromů, o kterých se mělo za to, že už dávno vyhynuly.“ Nate pohlédl na Kouweho. „Když tedy uvážíme, jak malá část Amazonie byla řádně prozkoumána, je vlastně více překvapivé, že jsme něco podobného našli až teď.“

„Džungle umí svá tajemství dobře skrývat,“ podotkl Kouwe.

Listoví nad jejich hlavami bylo stále hustší a výška stromů se zvětšovala. Světlo ranního slunce se měnilo v nazelenalou záři. Jako kdyby se vraceli do nočního šera.

Veškeré rozhovory utichly, jak všichni sledovali okolní prales. Nyní už i botaničtí laici poznali, že tato džungle je neobvyklá. Prehistorické druhy začínaly převažovat nad svými současnými protějšky. Stromy dosahovaly gigantických rozměrů, všude se tyčily obří kapradiny a mezi nimi se vinuly další podivné rostliny. Minuli jakousi bromélii se špičatými listy, o velikosti menší chýše. Z lián odstupovaly obrovské květy o rozměrech tykve a plnily vzduch pronikavou vůní.

Ocitli se v obřím skleníku.

Kostos se vepředu náhle zarazil. Ztuhl na místě s očima upřenýma na cestu před sebou a s pozvednutou zbraní připravenou k výstřelu. Pomalu pokynul ostatním, aby se přikrčili.

Skupina poslechla. Nate sevřel pevněji svou brokovnici. Pak si všiml, co rangera polekalo.

Podíval se doleva, doprava, a dokonce se ohlédl i přes rameno. Bylo to jako jeden z oněch počítačových obrázků, které se zprvu jeví jen jako shluk náhodných teček, ale pokud na ně upřeně hledíme pod určitým úhlem, do popředí náhle a překvapivě vystoupí trojrozměrný výjev.

Nate najednou spatřil prales v novém světle.

Vysoko na stromech byly na silných větvích postaveny plošiny s drobnými obydlími. Jejich střechy byly často spleteny z živých větví a listů, které jim poskytovaly přirozené maskování. Tyto zpola živé stavby dokonale splývaly s hostitelskými stromy.

Když se Nate podíval pozorněji, uvědomil si, že to, co vypadalo jako liány, byly ve skutečnosti žebříky a mosty mezi jednotlivými stromy. Jeden ze žebříků končil jen několik metrů po Natově pravici. Vyrůstaly z něj velké květy. I on byl živý.

Nate se rozhlížel – dalo se stěží určit, kde končí umělá stavba a začíná život. Jejich kombinace byla tak neuvěřitelně sladěná, že představovala dokonalé maskování.

Aniž by si to uvědomili, vstoupili přímo do středu vesnice Ban-ali.

Před nimi se na ještě vyšších stromech nacházela větší obydlí s několikapatrovými terasami a nádvořími. I ty však byly mistrovsky zamaskované kůrou, liánami a listovím, takže se daly jen obtížně rozlišit.

Všichni hleděli s otevřenými ústy a nikdo se ani nepohnul. Na jejich tvářích se zračila jediná otázka: Kde jsou obyvatelé těch stromových příbytků?

Tor-tor varovně zavrčel.

Pak je Nate spatřil, stejně nečekaně jako před chvílí celou vesnici. Byli všude kolem nich, nehybní, tiší, jako živé stíny. Se svými načerno nabarvenými těly splývali s temnotou mezi stromy a v podrostu.

Jeden z členů kmene vystoupil ze šera na stezku. Zdálo se, že si vůbec nic nedělá z jejich zbraní.

Nate si byl jistý, že jde o jejich průvodce. O toho, který je dovedl sem. Do černých vlasů měl vpletené listy a květy, což ještě umocňovalo přirozené maskování. Pokročil k nim s holýma rukama bez jakýchkoliv zbraní. Vlastně byl nahý, s výjimkou prosté bederní roušky. Hleděl na jejich skupinu s kamenným a naprosto nečitelným výrazem.

Pak se beze slova otočil a vyrazil dál po stezce.

„Určitě chce, abychom šli zase za ním,“ řekl profesor Kouwe a narovnal se. Ostatní pomalu následovali jeho příkladu.

Další indiáni zůstávali ve stínech jako mlčenlivé hlídky.

Kostos zaváhal.

„Kdyby nás chtěli zabít,“ dodal profesor Kouwe, „už bychom byli mrtví.“

Ranger se zamračil, ale neochotně se vydal za jejich průvodcem.

Za chůze Nate nepřestával studovat vesnici a její tiché obyvatele. Příležitostně zahlédl v oknech obydlí drobnější obličeje – ženy a děti. Podíval se na muže, zpola skryté v okolním pralese. Kmenoví válečníci nebo průzkumníci, odhadoval.

Jejich pomalované obličeje nesly rysy amerických indiánů s lehkou příměsí asijských znaků jakožto dědictvím po předcích, kteří před nějakými padesáti tisíci lety přešli Beringovu úžinu z Asie na Aljašku a osídlili obě Ameriky. Kdo ale byli? Jak se sem dostali? Kam sahaly jejich kořeny? Přes neustále hrozící nebezpečí Nate umíral touhou dozvědět se o těchto lidech a jejich historii víc – zejména proto, že jeho minulost byla spjata s jejich.

Rozhlížel se po džungli. Kráčel jeho otec po stejné stezce? Když Nate zvažoval tuto možnost, cítil, jak se mu v hrudi dme vlna starých emocí a vyvěrá na povrch. Pravdu o otcově osudu už měl skoro na dosah.

Brzy začínalo být jasné, že je Ban-ali odvádí k slunnější světlině opodál.

Prales se rozestoupil do stran a otevřené prostranství obkružoval lem obřích cykasů a primitivních jehličnanů. Po jasně osvětlené mýtině se klikatil bublající potok s nízkými břehy, jehož voda se leskla na slunci.

Průvodce pokračoval kupředu, ale ostatní se ohromeně zastavili na okraji prostranství.

Přímo uprostřed vyrůstal gigantický strom, který prakticky vyplňoval celý prostor, druhu, jaký Nate dosud nikdy neviděl. Určitě dosahoval výšky přinejmenším třicetipatrové budovy a jeho bělokorý kmen měřil v průměru alespoň deset metrů. Z tmavé půdy vyčnívaly silné kořeny, z nichž některé dokonce překračovaly celou šířku potoka a nořily se do jílovité půdy až na druhém břehu.

Větve stromů tvořila jednotlivá patra, nikoliv nepodobná obřím sekvojím. Namísto jehlic ale tento druh nesl široce dlanité zelené listy, které se chvěly ve větru a odhalovaly stříbrné spodní strany a shluky tobolkovitých plodů, které vzhledem vzdáleně připomínaly kokosové ořechy.

Nate na něj užasle civěl. Netušil vůbec, kam by měl tento strom zařadit. Možná nějaká nová skupina primitivních krytosemenných rostlin, ale nebyl si tím vůbec jistý. Jeho plody vypadaly trochu jako plody moderních mořenovitých rostlin, ale tenhle druh byl mnohem starší.

Vzápětí si uvědomil další věc. I tento stromový obr nesl známky osídlení. Na svrchní straně silnějších větví nebo přilepené ke kmenu spočívaly drobné shluky obydlí připomínajících chýše. Postavené tak, aby napodobovaly plody toho stromu, došlo Natovi s úžasem.

Domorodý průvodce proklouzl mezi dvěma pokroucenými kořeny a zmizel ve stínu. Když Nate Ukročil stranou, aby měl lepší výhled, uvědomil si, že stín je ve skutečnosti vchodem do kmene stromu. Vzhlédl k příbytkům v koruně. Neviděl tu žádné liánovité žebříky. Jak se tedy indiáni dostávali do svých obydlí? Měli snad v kmeni nějakou chodbu? Vykročil kupředu, aby to prozkoumal.

Manny ho ale popadl za paži. „Podívej.“ Ukázal ke straně.

Nate pohlédl naznačeným směrem. Bělokorý gigant natolik upoutal jeho pozornost, že úplně přehlédl zavalitou dřevěnou chatu na opačné straně světliny. Byla hranatá, postavená z masivních kmenů a s doškovou střechou. Vypadala tu nepatřičně – jediné obydlí postavené na zemi.

„Nejsou na střeše solární baterie?“ zeptal se Manny.

Nate přimhouřil oči a přiložil k nim dalekohled. Na střeše chaty se opravdu v ranním světle leskly dvě černé plochy, které připomínaly sluneční panely. Nate si zvědavě prohlédl srub podrobněji. Chyběla mu okna a dveře tvořil jen závěs ze spletených palmových listů.

Natovu pozornost zaujalo něco vedle vchodu, známý předmět, na slunci jasně viditelný. Vysoká kroucená hůl, vyleštěná roky používání a korunovaná pery z hoka.

Nate měl pocit, že se mu celý svět zhoupl pod nohama.

Byla to vycházková hůl jeho otce.

Ruce s dalekohledem mu klesly a Nate potácivě vykročil k chatě.

„Rande!“ vyštěkl za ním Kostos.

Nate ho ale vůbec nevnímal. Dal se do běhu. Ostatní ho následovali. Zane s Olinem hekali, jak se s ostatními snažili držet krok i s nosítky.

Nate přispěchal k chatě a prudce se zarazil. Zatajil dech. Náhle měl vyschlá ústa. Hleděl na hůl, do jejíhož dřeva byly vyryty iniciály C. R.

Carl Rand.

Natovy oči se zalily slzami. Když jeho otec zmizel, Nate odmítal přijmout, že by mohl být po smrti. Potřeboval se držet byť i té nejchabější naděje, aby ho nesrazilo zoufalství a on mohl pokračovat ve svém celoročním pátrání. I když vyschly finanční prostředky a byl nucen připustit, že ztratil otce, neplakal. Během dlouhé doby se smutek změnil v černou depresi, která v posledních čtyřech letech pohlcovala jeho život.

Nyní, když měl před sebou hmatatelný důkaz o tom, že tu byl jeho otec, mu ale z očí vytryskly slzy a stékaly mu po tvářích.

Nate nepočítal s možností, že by jeho otec mohl být ještě naživu. Takové zázraky se odehrávaly jen v románech. Na chatě bylo vidět, že ji dlouho nikdo neužíval. U přední stěny ležela hromádka suchého listí, jež sem vítr zavál z nedalekého pralesa, nenarušena žádnými lidskými stopami.

Nate vykročil kupředu a odhrnul vchodový závěs. Uvnitř panovala tma. Nate vytáhl z kapsy baterku a rozsvítil ji. Z úkrytu vyrazila bezocasá krysa paca a proběhla prasklinou v protější stěně. Na všem spočívala tlustá vrstva prachu, do níž se otiskly stopy drobounkých tlapek, a tu a tam ležely hromádky hlodavčího trusu.

Nate obkroužil místnost kuželem světla.

Nedaleko od protější stěny visela ze stropních trámů čtyři visutá lůžka, prázdná a nedotčená. Před nimi stála dřevěná lavice, na níž byla rozložená sbírka laboratorního vybavení včetně přenosného počítače.

Nate poznal drobný mikroskop a nádoby na vzorky, stejně jako před chvílí poznal vycházkovou hůl venku. To všechno patřilo jeho otci. Postoupil do tmavé místnosti a otevřel laptop, který se se zabzučením probral k elektronickému životu. Nate sebou polekaně trhl.

„To ty solární panely,“ promluvil Manny od dveří. „Pořád ho napájejí energií.“

Nate si otřel pavučiny z dlaně. „Byl tu můj otec,“ zamumlal omráčeně. „Tohle jsou jeho věci.“

Ozval se Kouwe, který stál několik kroků za ním. „Ten indián se vrací… a má společnost.“

Nate ještě vteřinu zůstal hledět na počítač. Ve vzduchu vířila smítka prachu, jasně viditelná v pruhu slunečního světla od odhrnutého vchodového závěsu. Místnost voněla po dřevě a vysušených palmových došcích. Pod tím ale Nate cítil pach prachu a let. Nikdo tu nebyl nejméně půl roku.

Co se s nimi stalo?

Nate si otřel slzy a otočil se ke dveřím. Viděl, jak k nim přes mýtinu kráčí ten černě pomalovaný průvodce. Vedle něj šel menší muž, také indián, který nemohl měřit víc než sto třicet centimetrů. Lesklou pleť neměl pomalovanou žádnou barvou až na výrazný červený znak na břiše a známou modrou dlaň těsně nad pupkem.

Nate vykročil z chaty a připojil se k ostatním na slunečním světle.

Nově příchozí Ban-ali měl propíchnuté uši, z nichž mu visela pera, podobná obvyklým dekoracím indiánů z kmene Janomamo. Zároveň měl ale čelenku, jejíž přední stranu zdobil hmyz s jasně lesklým černým tělem. Byla to jedna z oněch masožravých kobylek, jež zabily desátníka Jorgensena.

Profesor Kouwe střelil pohledem po Natovi. I on zpozoroval ten podivný šperk. Jednalo se o další důkaz, že útok byl zorganizován odtud.

Natovi projel celým tělem vztek jako nůž. Nejenže tenhle kmen způsobil smrt poloviny lidí z jejich výpravy, ale zdejší indiáni také po čtyři roky věznili přežívající členy otcovy expedice. Vzedmula se v něm zlost a bolest.

Kouwe si toho musel všimnout. „Zůstaň v klidu, Nate. Počkejme, jak se všechno vyvine.“

Průvodce dovedl nového příchozího až k nim a poté ustoupil stranou v jasném gestu podřízenosti vůči drobnému muži.

Indián se podíval na jejich skupinu a pozorně si prohlédl jednoho po druhém. Při pohledu na Tor-tora nepatrně přimhouřil oči. Konečně ukázal na nosítka a oslovil Olina se Zanem. „Přineste zraněný muž,“ řekl indián lámanou angličtinou. Mávl paží na zbytek skupiny. „Ostatní zůstat tady.“

Po vyřčení těchto jednoduchých příkazů se drobounký domorodec otočil a vydal se zpátky k obrovskému bělokorému stromu.

Nikdo se nehýbal. Šok z toho, že se na takovém místě setkali s angličtinou, pronikl dokonce i Natovým vztekem.

Olin se Zanem zůstali stát na místě.

Indiánský průvodce na ně zlostně zamával, aby následovali druhého indiána.

„Nikdo nikam nepůjde,“ řekl Kostos. Vojínka Carrerová také postoupila kupředu. Oba drželi v rukách připravené zbraně. „Nebudeme dělit skupinu.“

Průvodce se zamračil. Ukázal na odcházející drobnou postavu. „Léčitel,“ pronesl namáhavě. „Dobrý léčitel.“

Anglická slova je opět na chvíli zarazila.

„Určitě se naučili anglicky od výpravy vašeho otce,“ poznamenala Anna Fongová.

Nebo přímo od mého otce, pomyslel si Nate.

Kouwe se obrátil ke Kelly. „Myslím, že bychom měli poslechnout. Neřekl bych, že chtějí Frankovi ublížit. Pro všechny případy ale mohu jít s nosítky.“

„Já svého bratra neopustím,“ řekla Kelly a přistoupila blíže k nosítkům.

Ani Zanovi se indiánův příkaz nelíbil. „A já zase nepůjdu nikam. Zůstanu tam, kde jsou zbraně.“

„Nebojte se,“ odpověděl profesor, „vyměním si to s vámi. Stejně je řada na mně.“

Zane byl jedině rád, že se zbavil břemene v podobě nosítek. Jakmile měl volné ruce, hbitě se uklidil za seržanta Kostose, který se nepřestával mračit.

Kelly přešla k Olinovi v čele nosítek. „Já vezmu druhou stranu.“ Rus se chystal něco namítnout, ale Kelly ho přerušila. „Vy musíte opravit GPS,“ nakázala mu. „Jste jediný, kdo dokáže tu zatracenou věc zprovoznit.“

Neochotně přikývl a přepustil jí svoje místo. Kelly se na okamžik prohnula pod váhou nosítek, ale nakonec se napřímila, připravená vyrazit.

Nate jí přistoupil na pomoc. „Já tam Franka odnesu,“ nabídl se. „Vy můžete jít s námi.“

„Ne,“ odmítla stroze s pevně stisknutými zuby. Trhla hlavou k chatě. „Pokuste se zatím zjistit, co se tu stalo.“

Než mohl kdokoliv vznést další námitky, vykročila kupředu. Kouwe ji následoval u druhého konce nosítek.

Jejich průvodci se patrně ulevilo, že se rozhodli spolupracovat, a rychle se vydal před nimi směrem k obrovskému stromu.

Nate z verandy před chatou znovu pohlédl k příbytkům postaveným vysoko v koruně bělokorého stromu a uvědomil si, že právě tento pohled se jistě naskýtal i jeho otci. Zůstal stát na místě, dokud Kelly s Kouwem nezmizeli ve stromě.

Ostatní členové týmu začali shazovat ze zad batohy a Nate obrátil svou pozornost k opuštěné chatě. Viděl, jak na lavici v tmavé místnosti přízračně světélkuje obrazovka laptopu. Osamělé, neživé světlo.

Povzdychl si a opět zauvažoval, co se asi stalo s otcovou výpravou.

Kelly se potýkala s váhou svého bratra a vstoupila do tmavého otvoru, jenž vedl do masivního kmene stromu. Dělila svou pozornost mezi neustále slábnoucího Franka a zvláštní prostředí, jež se před ní otvíralo.

Frankovy obvazy byly již zcela nasáklé krví a kolem nich se jako kolem snadno přístupné potravy rojily mouchy. Frank potřeboval transfuzi, a to co nejdřív. Kelly se v duchu probírala seznamem dalších potřebných věcí: nová nitrožilní kapačka, čerstvé tlakové obvazy, další morfin a antibiotika. Její dvojče musí přežít, dokud se sem nedostane záchranný vrtulník.

I když ale její srdce plnila hrůza a obavy, nemohla se zároveň zbavit pocitu úžasu nad tím, co spatřila uvnitř stromu. Očekávala těsné a příkré schodiště. Cesta vzhůru ale byla široká – točila a kroutila se pod mírným úhlem vzhůru k obydlím v koruně stromu. Stěny byly hladké a vyleštěné do barvy tmavého medu a zdobil je vzor z modrých dlaní. Za vchodem se také každých deset metrů otvírala okénka do vnějšího světa, podobná úzkým střílnám hradních věží a zalitá jasnou sluneční září, která osvětlovala cestu.

Kelly a Kouwe následovali průvodce a stoupali vzhůru. Podlaha byla také hladká, ale nikoliv kluzká. I když se zvedala poměrně pozvolna, Kelly brzy hlasitě oddechovala námahou. Adrenalin a strach jí ale dodával sil: strach o bratra i strach o celou jejich skupinu.

„Ta chodba vypadá skoro přirozeně,“ zahučel za ní Kouwe. „Ty hladké stěny, ta dokonalá spirála. Jako kdyby se nejednalo o vydlabaný tunel, ale o jakousi trubici nebo kanál.“

Kelly si olízla rty, ale nedokázala promluvit. Byla příliš unavená a vyděšená. Profesorova slova obrátila její pozornost k podlaze a stěnám. Když se o tom zmínil, povšimla si, že chodba skutečně nenese jedinou stopu po úderu sekery či dláta. Jen ta hrubá okénka zjevně vytvořili lidé. Rozdíl mezi nimi byl nápadný. Narazil snad tento kmen na stoupající chodbu uvnitř stromu a využil ji? Obydlí, jež spatřili cestou sem, dokazovala, že Ban-ali jsou schopní inženýři, kteří dokáží kombinovat umělé s přírodním. Možná udělali to samé i zde.

„Mouchy zmizely,“ všiml si profesor.

Kelly se ohlédla přes rameno. Hejno much, které lezlo po Frankových krvavých obvazech, bylo opravdu pryč.

„Uletěly krátce poté, co jsme vstoupili do stromu,“ řekl Kouwe. „Aromatické oleje v jeho dřevě zjevně účinkují jako nějaký repelent.“

Kelly si také všimla pižmové vůně. Připadala jí matně povědomá, podobná sušenému eukalyptu, léčivá a příjemná, ale doplněná o hlubší jílovitý pach, který vyvolával dojem něčeho zemitého a zralého.

Kelly viděla na bratrových obvazech, jak silně jsou nasáklé krví. Nemohl pokračující ztrátu krve vydržet příliš dlouho. Něco se muselo podniknout. Po zádech jí přeběhl děsuplný mráz. I přes vlastní vyčerpání přidala do kroku.

Ve stěně chodby se před nimi objevovaly další otvory. Míjeli je, ale Kelly si všimla, že tyto otvory vedou buďto přímo do příbytků Ban-ali, nebo na větve, široké jako příjezdové cesty, na nichž byla zbudována další obydlí.

Průvodce je odváděl ještě výš.

Kelly přes veškerou úzkost brzy klopýtala, lapala po dechu a v očích ji pálily kapky stékajícího potu. Zoufale si potřebovala odpočinout, ale nemohla Franka zklamat.

Průvodce zpozoroval, že za ním stále více zaostávají. Vrátil se k nim, aby zjistil, co se děje. Přistoupil ke Kelly.

„Já pomoct.“ Udeřil se pěstí do hrudi. „Já silný.“ Odstrčil ji stranou a převzal její konec nosítek.

Byla příliš slabá na to, aby něco namítala, a příliš vyčerpaná na to, aby třeba jen zamumlala poděkování.

Nyní, když nosítka nesli dva muži, stoupali o něco rychleji. Kelly s nimi držela krok. Frank byl čím dál bledší a mělce dýchal. Kelly mu teď mohla věnovat plnou pozornost. Vytáhla stetoskop a přiložila mu jej k hrudi. Tep srdce zněl tlumeně a v plicích mu hvízdaly šelesty. Jeho tělo rychle sláblo a každou chvíli u něj nastane šok z nedostatku krve. Bylo nezbytné zastavit krvácení.

Jak se soustředila na svého bratra, přehlédla, že dospěli ke konci chodby. Stoupající cesta náhle končila otvorem, který vypadal stejně jako vchod u základny obřího stromu. Tento otvor ale nevedl na ranní slunce, ale do rozlehlé dutiny s talířovitě tvarovanou podlahou.

Když se Kelly rozhlížela po této místnosti, opět osvětlované úzkými okénky vysoko na obloukovitých stěnách, otevřela ústa překvapením. Tento kulovitý prostor musel mít průměr téměř třicet metrů a zpola vystupoval z kmene jako jakási gigantická bublina ve dřevě.

„Je to jako velká hálka,“ poznamenal Kouwe v narážce na výrůstky, které se občas objevují u dubů a jiných stromů. Tvoří je hmyz nebo jiné parazitické infekce.

Kelly v duchu s profesorovým srovnáním souhlasila. Tuto hálku ale neobýval hmyz. Ze stěn viselo nejméně deset tkaných visutých lůžek. Na několika z nich leželi nazí indiáni a jiní Ban-ali se o ně starali. Ležící muži a ženy měli různé zdravotní problémy: obvázané nohy, zlomené ruce, horečnatě orosená čela. Kelly sledovala, jak sebou jeden nemocný s velkou ránou přes hruď trhl, když mu jiný Ban-ali vetřel do zranění hustou bílou mast.

Okamžitě věděla, na co se dívá.

Nemocniční pokoj.

Drobný domorodec, který jim přikázal, aby sem přinesli Franka, stál několik kroků od nich. Tvářil se netrpělivě. Ukázal na jedno z visutých lůžek a rychle něco řekl cizím jazykem.

Průvodce odpověděl přikývnutím a zavedl je k příslušnému lůžku.

Profesor Kouwe cestou zamumlal: „Jestli se nemýlím, hovoří jedním z janomamských nářečí.“

Kelly v jeho hlase postřehla ohromení a pohlédla na něj.

Kouwe jí rychle vysvětlil, co to znamená. „Jazyk Janomamů nemá žádné známé protějšky. Jeho slovní zásoba i intonace je zcela unikátní. Jde o opravdu jedinečný, izolovaný jazyk. To je také důvod, proč jsou Janomamové považováni za jeden z nejstarších amazonských kmenů.“ Hleděl doširoka rozevřenýma očima na muže a ženy v této dřevěné místnosti. „Ban-ali jsou určitě odnoží, ztraceným kmenem Janomamů.“

Kelly jen přikývla. Dělala si příliš velké starosti o bratra na to, aby ocenila profesorův objev. Soustředila se jen na Franka.

Drobný indián dohlížel na to, jak pokládají nosítka na zem a přesunují zraněného na lůžko. Kelly nervózně postávala stranou. Frank zasténal a zachvěla se mu oční víčka. Patrně v něm dozníval účinek sedativ.

Kelly se shýbla pro svůj lékařský vak, který ležel na prázdných nosítkách. Než si ale stačila vyndat injekční stříkačku a lahvičky s morfinem, drobný léčitel vyštěkl rozkazy na své pomocníky. Jejich průvodce začal spolu s dalším indiánem kamenným nožem uvolňovat obvazy na Frankových pahýlech.

„To ne!“ řekla Kelly a narovnala se.

Nikdo ji neposlouchal. Pokračovali v rozřezávání nasáklých obvazů. Krev začala vytékat silnějším proudem.

Kelly přistoupila k lůžku a popadla vyššího muže za loket. „Ne! Nevíte, co děláte. Počkejte, dokud nebudu mít připravené tlakové obvazy a kapačku! Takhle vykrvácí k smrti!“

Muž se vymanil z jejího sevření a zakabonil se na ni.

Zasáhl Kouwe. Ukázal na Kelly. „Ona je naše léčitelka.“

Zdálo se, že indiána toto prohlášení zmátlo, a podíval se na svého vlastního šamana.

Malý indián se krčil u stěny vedle hlavy lůžka. V ruce držel misku a sbíral proud husté mízy, která prýštila z vydlabaného korýtka ve stěně. „Tady já jsem léčitel,“ pronesl. „Tohle lék Ban-ali. Aby přestat krvácení. Silný lék od Jaggy.“

Kelly pohlédla na Kouweho.

Ten jí to objasnil. „Jagga…, to je podobné slovu jakka…, janomamsky matka.“

Kouwe přejel očima po místnosti. „Jagga je určitě jejich název pro tento strom. Jejich božstvo.“

Indiánský šaman se narovnal se svou miskou, nyní zpola plnou načervenalé mízy. Její další proud ze stěny zastavil dřevěnou zátkou, kterou uzavřel vršek žlábku. „Silné léky,“ zopakoval, pozvedl misku a přešel k lůžku. „Krev Jaggy zastavit krev muže.“ Znělo to jako mantra, jako překlad dávného rčení.

Pokynul jednomu z Ban-ali, aby rozřízl Frankův obvaz.

Kelly otevřela ústa k protestu, ale Kouwe jí stiskl paži a zarazil ji. „Připravte si obvazy a fyziologický roztok,“ zašeptal jí. „Prozatím se ale podíváme, co dokáže ten jejich lék.“

Spolkla námitku, protože si vzpomněla na tu malou indiánskou holčičku v São Gabrielu a na selhání své západní medicíny. Na chvíli ustoupí tomu podivnému drobnému šamanovi. Nedůvěřovala ovšem ani tak jemu, jako spíše profesoru Kouwemu. Poklekla ke svému batohu a hbitě nahmatala obvazy a solný roztok.

Když vytáhla potřebné věci, střelila pohledem k nedalekému kanálku na stromovou mízu. Krev Jaggy. Nabodená céva byla vidět jako tmavá stužka v medově zbarveném dřevě, jež se táhla obloukem od žlábku přes strop místnosti. Kelly si všimla dalších takových cév, z nichž každá vedla k jednomu z visutých lůžek.

Stoupla si a přihlížela, jak Ban-ali strhl obvazy z pahýlu jejího bratra. Kelly, která v tu chvíli byla spíše sestrou než lékařkou, z toho pohledu málem omdlela: viděla ostrý úlomek bílé kosti, potrhané svaly a rosolovitou podlitinu poškozené tkáně. Z rány okamžitě vytekl hustý proud tmavé krve a chuchvalců krevních sraženin, který odkapával k zemi skrz oka zavěšeného lůžka.

Kelly se náhle začalo špatně dýchat. Všechny zvuky se ztišily, ale zároveň je slyšela jasněji. Její zorné pole se zúžilo na ochablou postavu jejího bratra. To není Frank, pokoušela se přesvědčit samu sebe. Jiná část její osobnosti ale znala pravdu. Frankův osud je zpečetěn. Oči se jí zalily slzami a z hrdla se jí vydralo dusivé zasténání.

Kouwe ji objal paží kolem ramen a přitáhl si ji blíže k sobě.

„Ach, bože…, prosím…,“ vzlykala Kelly.

Šaman Ban-ali na ni nedbal a prohlížel si amputovanou končetinu se zamračeným soustředěním. Pak nabral plnou hrst husté červené mízy barvy portského vína a pokryl s ní pahýl.

Nastala okamžitá – a prudká – reakce. Frankova noha sebou zaškubala, jako kdyby ji zasáhl elektrický proud. Frank vykřikl, i přes své bezvědomí. Jednalo se o zvířecí zvuk.

Kelly se okamžitě vytrhla z profesorova náručí a vyběhla k bratrovi. „Franku!“

Šaman na ni pohlédl. Zamumlal něco svým rodným jazykem a stáhl se do ústraní.

Kelly chytila svého bratra za ruku, ale Frankův výkřik byl právě tak krátký jako náhlý. Nyní už opět ležel zcela nehybně. Kelly si byla jistá, že je mrtvý. Sklonila se k němu a otevřeně plakala.

Jeho hruď se ale pozvedla a znovu klesla – Frank dýchal.

Je naživu.

Ulehčeně padla na kolena. Přímo před sebou měla Frankovu odhalenou končetinu. Prohlížela si ránu. Očekávala to nejhorší a už pozvedala ruku s obvazy.

Ukázalo se však, že nejsou nutné.

Tam, kde se stromová míza dotkla otevřeného zranění, vytvořila silnou zátku. Kelly se ohromeně dotkla prstem podivné hmoty. Nebyla lepkavá, ale kožovitá a tuhá jako jakýsi druh přírodního obvazu. S úžasem se podívala na šamana. Krvácení zcela ustalo.

„Jagga ho považovat za hodný,“ pronesl šaman. „On uzdraví.“

Kelly se omámeně narovnala, zatímco si šaman přenesl misku k Frankově druhé noze a začal na ní opakovat svůj předchozí zázrak. „Já tomu nemůžu uvěřit,“ vypravila ze sebe nakonec zajíkavě.

Kouwe ji znovu objal. „Znám patnáct různých rostlinných druhů s hemostatickými účinky, ale ani jeden nedosahuje takového kalibru.“

Frank sebou opět trhl, když mu šaman nanesl lék na druhou nohu.

Poté si šaman chvíli prohlížel své dílo a nakonec se otočil k nim. „Nyní ho ochraňovat Jagga,“ pronesl slavnostně.

„Děkuji,“ řekla Kelly.

Indián pohlédl na jejího bratra. „On teď Ban-ali. Jeden z Vyvolených.“

Kelly se zamračila.

Šaman pokračoval: „On teď muset sloužit pro Jagga, ve všem a napořád.“ S těmito slovy se odvrátil – ještě předtím ale dodal příkrým, výhružným tónem něco ve své rodné řeči.

Když odešel, Kelly se tázavě obrátila na Kouweho.

Profesor zavrtěl hlavou. „Zachytil jsem jen jedno slovo: ban-yi.“

„Co to znamená?“

Kouwe se podíval na Franka. „Otrok.“

15. kapitola

Léčení

16. Června, 11.43 Nemocniční oddělení Instar Institute Langley, Virginie

Lauren ještě nikdy nepoznala takové zoufalství. Její vnučka se vznášela na obláčku z polštářů a přikrývek, takový malý človíček, obklopená tolika hadičkami a kabely od přístrojů. I přes karanténní oblečení Lauren slyšela v dlouhé, úzké místnosti pípání a sykot různých zařízení. Jessie už tu nebyla jedinou pacientkou. Během uplynulého dne onemocnělo dalších pět dětí.

A kolik jich ještě bude v nadcházejících dnech? Lauren si vybavila epidemiologický počítačový model a červené tečky, které se jako lavina šířily po celých Spojených státech. Věděla, že první případy byly nahlášeny už i z Kanady. Dokonce onemocněly i dvě děti z Německa, které trávily prázdniny na Floridě.

Nyní si uvědomovala, že pochmurný model doktora Alvisia je možná ve svých předpovědích ještě příliš konzervativní. Dnes ráno se doslechla o zvěstech, že se v Brazílii objevily další případy, tentokrát u zdravých dospělých lidí. Tito pacienti netrpěli horečkou jako děti, ale vykazovali náhlé vzplanutí agresivních maligních nádorů po celém těle – podobně, jako to viděli na těle Geralda Clarka. Lauren už zadala několika výzkumníkům, aby si tyto informace ověřili.

Nyní ale měla jiné starosti.

Seděla na židli vedle Jessiiny postele. Její vnučka sledovala na obrazovce v pokoji nějaké dětské pořady. Její rty ale nezvlnil žádný úsměv, žádný smích. Hleděla na ně zcela lhostejně, zakaleným pohledem. Vlasy, mokré od horečnatého potu, se jí lepily k hlavě.

Lauren jí nemohla nabídnout žádnou útěchu. Dotyk umělohmotného karanténního oděvu byl chladný a neosobní. Mohla jen sedět po dívčině boku a dávat jí tak najevo, že není sama. Nebyla ale Jessiinou matkou. Pokaždé, když se dveře do místnosti se zasyčením otevřely, Jessie se s nadějí v očích podívala přes pokoj. Tato naděje ale vždy pohasla. Jen další doktor nebo zdravotní sestra. Ne její matka.

I Lauren se přistihla, že často hledí ke dveřím a modlí se, aby se objevil Marshall s nějakou zprávou od Kelly a Franka. Brazilský evakuační vrtulník opustil před několika hodinami základnu ve Wauwai. Teď už se záchranáři jistě spojili s těžce zkoušenou výpravou. Kelly už je určitě na cestě sem.

Zatím ale žádná zpráva.

Čekání se stávalo nesnesitelným.

Jessie si poškrábala náplast, která jí přidržovala v žíle katétr.

„Zlato, nech to být,“ řekla Lauren a odsunula vnučce ruku stranou.

Jessie si povzdychla a zabořila se hlouběji do polštáře. „Kde je mamka?“ zeptala se toho dne už potisící. „Chci mamku.“

„Už je na cestě, zlato, ale Jižní Amerika je daleko odtud. Co kdyby sis zkusila na chvíli zdřímnout?“

Jessie se zamračila. „Bolí mě pusa.“

Lauren sáhla na stolek a podala jí šálek s brčkem. Šťáva s analgetiky. „Trochu si usrkni. Potom se ti uleví.“ Jessii se už na mukokutánních okrajích rtů začínaly tvořit puchýře a vřídky. Jejich výskyt představoval jeden z nesporných příznaků nemoci. Nyní už nebylo pochyb o tom, že Jessie skutečně trpí touto nákazou.

Dívka si usrkla z hrníčku a mrzutě se zamračila. „Chutná to divně. Takhle to mamka nedělá.“

„Já vím, zlato, ale pomůže ti to.“

„Chutná to divně…,“ zamumlala Jessie a znovu obrátila oči k obrazovce.

Obě seděly mlčky. Opodál na řadě postelí začalo vzlykat nějaké dítě. V pozadí se ozývaly znělky dětských pořadů.

Kolik ještě? přemítala Lauren. Kolik jich ještě onemocní? A kolik jich ještě zemře?

Za ní zaznělo vzdychnutí otvíraných vzduchotěsných dveří. Lauren se otočila. Do místnosti vkročila rozměrná postava v karanténním oděvu s hadičkou od kyslíkové masky. Přes plastový kryt obličeje Lauren poznala svého manžela.

Okamžitě vyskočila na nohy. „Marshalle…“

Kývl jí na pozdrav a přešel ke stěně, kde si připojil masku ke zdroji stlačeného vzduchu. Poté přistoupil ke své vnučce.

„Dědo!“ řekla Jessie a unaveně se usmála. K dědečkovi, jediné mužské postavě ve svém životě, měla vždy zcela mimořádný vztah. Lauren potěšilo, když viděla, jak na něj Jessie reaguje.

„Jak se má moje malá holčička?“ zeptal se Marshall a sklonil se k ní, aby ji pohladil po vlasech.

„Koukám se na Méďu Béďu.“

„Opravdu? Je to legrace?“

Horlivě přikývla.. „Budu se dívat s tebou. Šoupni se.“

To Jessii udělalo velkou radost. Posunula se stranou, aby si mohl sednout na okraj její postele. Objal ji paží. Přitulila se k němu a spokojeně sledovala televizi.

Lauren zachytila manželův pohled.

Nepatrně zavrtěl hlavou.

Lauren se zamračila. Co to znamená? Zapnula vysílačku v obleku, díky které si mohli povídat šeptem, aniž by je Jessie slyšela.

„Jak se vede Jessii?“ zeptal se Marshall.

Lauren se na své židli napřímila a trochu se naklonila jeho směrem. „Teplota jí klesla, ale výsledky z laboratoře jsou čím dál horší. Počet bílých krvinek stále klesá, zatímco bilirubin naopak roste.“

Marshall bolestně zavřel oči. „Druhé stadium?“

Lauren zjistila, že se jí neovladatelně chvěje hlas. Vzhledem k tolika studovaným případům po celých Státech dokázali předvídat průběh nemoci. Druhé stadium bylo klasifikováno jako stav, kdy nemoc pokročí od poměrně slabého horečnatého průběhu k anémii s krvácením a nevolností.

„Zítra,“ řekla Lauren. „Přinejlepším pozítří.“

Oba věděli, co se stane dál. Při dobré lékařské asistenci se mohlo druhé stadium natáhnout na tři až čtyři dny. Následoval je jediný den třetího stadia. Křeče a krvácení do mozku. Čtvrté stadium nemoc neměla.

Lauren hleděla na malé děvčátko v posteli, které se choulilo ke svému dědovi. Necelý týden. Víc času Jessii nezbývá. „Co je s Kelly? Vyzvedli ji? Už je na cestě sem?“

Vysílačka zůstávala tichá. Lauren se podívala na svého manžela.

Ten jí chvíli pohled oplácel a pak promluvil. „Nikde po nich nebylo ani stopy. Záchranný vrtulník prohledal oblast, kde měli podle posledního signálu GPS být. Nic ale neobjevil.“

Lauren měla pocit, jako kdyby ji někdo kopl do břicha. „Jak je to možné?“

„Nevím. Celý den se s nimi pokoušíme spojit přes satelit, ale nepodařilo se nám to. Ať už měli včera se svým zařízením jakékoliv problémy, zjevně se jim je nepodařilo odstranit.“

„Pokračuje vrtulník v pátrání?“

Zavrtěl hlavou. „Museli se vrátit. Vrtulník má omezený dolet.“

„Marshalle…“ Zlomil se jí hlas.

Natáhl se k ní a vzal ji za ruku. „Jakmile znovu natankují, vydají se zpátky. Poletí v noci a infračervenými detektory se pokusí najít teplo táborového ohně. Zítra se k pátrání připojí další tři stroje včetně našeho Comanche.“ Pevně jí stiskl ruku. „Najdeme je.“

Lauren omráčeně seděla. Všechny její děti… do jednoho…

Jessie se ozvala z postele a ukázala na obrazovku rukou, z níž vedla hadička ke kapačce. „Béďa je legrační!“

13.05 Amazonský prales

Nate slezl po dvanáctimetrovém žebříku z obydlí v koruně stromu. Trojpatrový příbytek spočíval na větvích dubu. Tenhle druh Nate znal z fosilního záznamu. Jakmile Kelly a Kouwe odnesli Franka, přišly za jejich skupinou dvě indiánské ženy, které je odvedly k okraji světliny a gesty jim naznačily, že obydlí nad nimi je určeno pro ně.

Seržant Kostos zprvu odolával, dokud vojínka Carrerová chytře nepoznamenala: „Nahoře se budeme moci lépe bránit. Tady na zemi jsme jako sedící terče. Kdyby sem v noci přišly ty obrovské šelmy…“

Kostos nepotřeboval žádné další přesvědčování, a tak ji přerušil: „Dobře, dobře. Přesuneme tedy zásoby nahoru a vytyčíme obranný perimetr.“

Nate se domníval, že jde o zbytečnou opatrnost. Od jejich příchodu si je sice indiáni zvědavě prohlíželi, ale drželi se v bezpečné vzdálenosti a hleděli na ně z oken svých příbytků či z okrajů džungle. Nedávali najevo žádné známky nepřátelství. Nate měl co dělat, aby ztotožnil tyto tiché lidi s vražednými divochy, kteří vyhladili polovinu jejich výpravy tím, že na ně poštvali nejrůznější bestie. Takovou dualitu ale člověk nachází u řady domorodých kmenů: vůči cizincům jsou nepřátelští a krutí, ale jakmile vás přijmou do svého středu, chovají se k vám mírumilovně a otevřeně.

Přesto – nepřímo způsobili smrt mnoha členům jejich expedice. Natovi nepřestávala v hrudi plát zlost. A musel myslet i na Clarka a možná i ostatní z otcovy skupiny, které tu indiáni drželi řadu let v zajetí. V tuto chvíli se zkrátka nedokázal dívat na Ban-ali s profesionální nestranností. Jako antropolog těmto podivným lidem rozuměl, ale vztek, který cítil jako syn, mu mařil objektivní úsudek.

Nyní ovšem pomáhají Frankovi. Profesor Kouwe k nim na okamžik přišel od toho obřího bělokorého stromu, aby jim oznámil, že se kmenovému šamanovi a Kelly podařilo Franka stabilizovat. Jednalo se o vzácnou dobrou zprávu. Kouwe se s nimi nezdržel dlouho a co nejdříve se vydal opět za Kelly. Vrhal přitom po Natovi významné pohledy. I přes momentální spolupráci indiánů si profesor zjevně dělal s něčím starosti. Nate se ho snažil zeptat, o co jde, ale profesor jen na odchodu mávl rukou. „Později,“ řekl pouze.

Nate dospěl k nejnižší příčce liánovitého žebříku a seskočil. Kolem kmene postávali oba rangeři a Manny. Tor-tor se držel u pánova boku. Ostatní členové jejich tenčící se skupiny – Zane, Anna a Olin – zůstali nahoře a pracovali na komunikačním zařízení.

Nate se připojil k trojici pod stromem.

„Já budu hlídat tady,“ instruoval Kostos Carrerovou. „Vy s Mannym se porozhlédnete po bezprostředním okolí. Pokusíte se trochu prozkoumat terén.“

Vojínka přikývla a odvrátila se.

Manny ji následoval. „Pojď, Tor-tore.“

Kostos si všiml Natova příchodu. „Co děláte tady dole, Rande?“

„Snažím se být užitečný.“ Kývl k dřevěnému srubu asi sto metrů od nich. „Chtěl bych se podívat do otcova počítače, dokud svítí slunce a solární panely produkují energii. Třeba získám nějaké zajímavé informace.“

Kostos se na srub zakabonil, ale přikývl. Nate mu viděl v očích, jak zvažuje všechna pro a proti. V jejich momentální situaci se sebemenší informace může ukázat jako životně důležitá. „Buďte opatrný,“ varoval ho seržant.

Nate poplácal brokovnici, kterou měl na rameni. „To jsem vždycky.“ Vydal se přes otevřené prostranství.

Na jeho opačném konci se shromáždila hrstka dětí. Několik si na něj ukazovalo a posunkovalo mezi sebou. Malá skupinka se vydala za Mannym a Carrerovou, přičemž se držela v bezpečné vzdálenosti od Tor-tora. Zvídavost mládí. Mezi stromy se indiáni začínali věnovat svým obvyklým činnostem. Několik žen nabíralo vodu z potoka, který se klikatil přes mýtinu kolem ústředního obřího stromu. Na kamenných ohništích stromových obydlí vzplály ohně, u nichž si lidé připravovali večeři. V jednom příbytku seděla se zkříženýma nohama jakási stařena, která hrála na flétnu, vyrobenou z jelení kosti. Flétna vydávala jasný, ale naříkavý zvuk. Opodál prošli dva muži vyzbrojení loveckými luky – minuli Nata a nepatrně mu pokývli na pozdrav.

Jejich přirozenost a nenucenost Natovi připomněla, že i když se jedná o izolovaný kmen, tito indiáni už žili s bělochy. S těmi, kteří přežili z výpravy jeho otce.

Dospěl k chatě a znovu přejel očima otcovu vycházkovou hůl u dveří. Zbytek světa se rozplynul v pozadí a na okamžik zůstávala v Natově srdci jediná otázka: Co se doopravdy stalo s mým otcem?

Naposledy se ohlédl k dočasnému ubytování jejich týmu v koruně stromu, nadzvedl přehoz a vstoupil do nitra srubu. Znovu na něj zaútočil pach zatuchliny, jako kdyby vstupoval do zapomenuté hrobky. Laptop byl na lavici stále otevřený, přesně jak ho tu zanechal. Záře obrazovky připomínala světlo majáku ve tmě.

Nate k němu přistoupil a spatřil, že je spuštěný šetřič obrazovky – po obrazovce se pomalu vznášelo a odráželo několik snímků. Oči se mu zalily slzami. Byly to fotografie jeho matky. Další duch z minulosti. Hleděl na její usměvavou tvář. Na jednom snímku klečela vedle malého indiánského chlapce. Na jiném jí na rameni seděl kapucínek. Ještě na dalším objímala drobného bílého kluka oblečeného do typického oděvu kmene Baniwa. Nata. Tehdy mu bylo šest let. Při té vzpomínce se usmál a cítil, jak mu puká srdce žalem. I když na žádné fotografii nevystupoval jeho otec, Nate vnímal jeho přítomnost jako jakéhosi ducha, který mu stojí za záhy a dívá se mu přes rameno. Ještě nikdy se necítil být tak blízko své rodině.

Po dlouhé chvíli se natáhl po myši. Šetřič obrazovky zmizel a nahradily jej obvyklé ikony. Při jedné straně obrazovky bylo seřazeno několik souborů. Nate je rychle přelétl pohledem. Klasifikace rostlin, Kmenové zvyky, Buněčná statistika…, tolik informací. Bude mu trvat dny, než je všechny projde. Pak ale jeho pozornost zaujal jeden soubor. Ikona v podobě malé knihy. Pod ní slovo Deník.

Nate na ni klikl a soubor se otevřel.

Amazonský deník – dr. Carl Rand

Otcovy zápisky. Nate si všiml prvního data. 24. září. Den, kdy se celá expedice vydala do pralesa. Nate projížděl textem a viděl, že ke každému datu je učiněna nějaká poznámka. Někdy pouhá věta nebo dvě, ale vždy alespoň něco. Jeho otec byl úzkostlivě pečlivý člověk. Jak jednou před Natem pronesl: „Neutříděný život nestojí za to žít.“

Nate rychle listoval souborem a hledal jedno konkrétní datum. Našel ho. 16. prosinec. Den zmizení otcovy výpravy.

16. prosinec

Dnes pokračují bouře, které mění náš tábor v močál. Celý den ale nepředstavoval pouhou ztrátu času. Po řece plul kolem jeden indián z kmene Awarak, navštívil náš tábor a vyprávěl nám historky o zvláštním kmeni…, strašidelné historky.

Ban-ali, tak je jmenoval, což se dá přibližně přeložit jako „Pokrevní jaguáři“. O těchto indiánech jsem už v minulosti slyšel různé zmínky, ale jen málokdo byl ochoten o nich hovořit otevřeně.

Náš návštěvník takové zábrany neměl! Byl docela hovorný. Jistě, mohlo to mít něco společného s novou mačetou a sadou lesklých rybářských háčků, které jsme mu nabídli výměnou za informace. S těmito předměty před očima indián trval na tom, že ví, kde jsou loviště Ban-ali.

V první chvíli jsem jeho tvrzení nevěřil, ale vyslechl jsem ho. Je-li třeba jen mizivá šance, že daný kmen opravdu existuje, jak bychom si mohli nechat ujít příležitost k výzkumu? Jaký úspěch by to byl pro naši expedici! Vyptávali jsme se našeho návštěvníka a on nám načrtl hrubou mapu. Zdálo se, že Ban-ali loví o něco více než tři dny cesty od naší současné polohy.

Pokud to tedy dovolí počasí, vydáme se zítra naznačeným směrem a zjistíme, zda náš přítel mluvil pravdu. Jde o pošetilou výpravu…, ale kdo ví, co tato rozlehlá džungle ukrývá ve svém nitru?

Celkem vzato velice zajímavý den.

Nate pokračoval se zatajeným dechem v četbě, skláněl se k počítači a po čele mu stékaly kapky potu. V následujících hodinách prohlédl celý soubor, den po dni, rok po roku, otvíral další soubory, studoval grafy a digitální fotografie. Pomalu si v duchu skládal obrázek toho, co se s první výpravou přihodilo.

Odhalené skutečnosti ho ohromily. Hrůzy minulosti splývaly s přítomností. Nate začínal chápat. Skutečné nebezpečí na jejich tým teprve číhalo.

17.55

Manny zavolal na vojínku Carrerovou: „Co tam ten chlápek dělá?“

„Kde?“

Manny ukázal paží k jednomu z místních indiánů, který kráčel podél potoka a přes rameno nesl dlouhý oštěp, na němž bylo nabodnuto několik kusů syrového masa.

„Chystá večeři?“ pokrčila rangerka rameny.

„Ale pro koho?“

Po celé odpoledne Manny a Carrerová s Tor-torem po boku pomalu obcházeli vesnici. Za jaguárem se otáčelo mnoho pohledů, ale zároveň udržoval zvědavé vesničany v uctivé vzdálenosti. Carrerová si cestou zapisovala poznámky a zakreslovala mapu vesnice i okolní krajiny. Průzkum, vysvětlila Mannymu, pro případ, že se k nám místní lidé opět začnou chovat nepřátelsky.

Právě kráčeli kolem obřího bělokorého stromu, v místě, kde potok omýval okraje mamutích kořenových oblouků. Zdálo se, že voda spláchla svrchní vrstvu půdy a odhalila ještě větší délku kořenů. Tvořily skutečnou změť, plazily se pod vodou, nořily se do dna a klenuly se nad hladinou.

Indián, který přilákal Mannyho pozornost, se prodíral dřevěnou spletí, shýbal se a přelézal kořeny, zjevně proto, aby se dostal ke konkrétnímu úseku potoka.

„Pojďme se na to podívat zblízka,“ navrhl Manny.

Carrerová uložila do kapsy malý zápisník a místo něj vzala do ruky baileyho se širokým ústím hlavně. Zamračeně se podívala na obří strom. Zjevně neměla radost z toho, že se k němu měli přiblížit. I tak ale vyrazila ke spleteným kořenům a bublajícímu potoku jako první.

Manny sledoval, jak indián přichází k obrovské tůni, obestřené silnými i menšími kořeny. Hladina tu byla klidná jako zrcadlo a narušoval ji jen pomalý vír uprostřed.

Indián si všiml, že má návštěvníky, a pokývl jim v univerzálním gestu pozdravu. Poté se vrátil ke své činnosti. Manny a Carrerová ho pozorovali z několikametrové vzdálenosti. Tor-tor si sedl vedle nich.

Indián se pomalu shýbl a natáhl oštěp s krvavým masem nad nehybnou hladinu tůně.

Manny přimhouřil oči. „Co to…?“

Náhle z vody vyskočilo směrem k masu několik malých těl. Zvířata připomínala drobné stříbrné úhoře. Zakusovala se do masa a odtrhovala z něj kousky.

„To jsou ty piraně,“ vydechla Carrerová po Mannyho boku.

Přikývl. Ani jemu neunikla ta podoba. „Jedná se ovšem ještě o mláďata. Zatím nemají vyvinuté zadní končetiny. Jsou ve stádiu pulce. Samý ocas a zuby.“

Indián se narovnal a setřepal maso z oštěpu. Každý kus, který dopadl do vody, vyvolal na jinak klidné hladině divoké vlnobití a vmžiku z něj nezbylo nic než krvavá pěna. Indián chvíli sledoval plody své práce a vydal se k oběma bělochům, kteří ho ohromeně sledovali.

Když je míjel, znovu na ně kývl. Na Tor-tora hleděl se směsicí obdivu a strachu.

„Chtěl bych se podívat ještě blíž,“ řekl Manny.

„Zbláznil jste se, člověče?“ zadržela ho Carrerová. „Mizíme odtud.“

„Jenom si chci něco vyzkoušet.“ To už kráčel k hrázi ze spletených kořenů.

Carrerová sice reptala, ale následovala ho.

Stezka vedoucí k vodě byla úzká, a tak pokračovali jeden za druhým. Tor-tor jejich průvod uzavíral – opatrně našlapoval a zneklidněně mrskal ocasem.

Manny dospěl ke břehu tůně.

„Nechoďte moc blízko,“ varovala ho Carrerová.

„Ta zvířata nenapadla ani toho indiána,“ odpověděl Manny. „Myslím, že mi nic nehrozí.“

I tak ale zpomalil a zastavil se asi metr od vody, s jednou rukou položenou na rukojeti biče. Široká tůň byla ve stínu kořenů průzračně čirá – a taky hluboká, přinejmenším tři metry. Nahlédl do skelných hlubin.

Pod hladinou plavala hejna mladých dravců. Nikde ani stopa po mase, ale dno pokrývala vrstva vybělených kostí, dokonale očištěných od masa. „To je zatracená líheň,“ řekl Manny. „Rybí líheň.“

Z větví nad tůní občas do vody dopadaly kapky mízy. Piraně se okamžitě rychle vydávaly k hladině prozkoumat, zda se nejedná o další potravu. Přitom si je Manny mohl lépe prohlédnout. Lišily se velikostí od drobných střevlí až po větší stvůry, kterým se již začínaly tvořit zadní končetiny. Ani jedna z nich je zatím neměla plně vyvinuté.

„Jsou tu samá mláďata,“ podotkl Manny. „Nevidím ani jednoho dospělce, kteří nás napadli.“

„Určitě jsme je tím jedem všechny zabili,“ řekla Carrerová,

„Není divu, že nepřišel žádný druhý útok. Trvá nějakou dobu, než mohou obnovit svoji armádu.“

„V případě piraní možná…,“ promluvila Carrerová náhle tlumeným, napjatým tónem. „Ale to neplatí o všem.“

Manny se po ní ohlédl. Ukázala zbraní ke spodní části kmene stromu, kde do něj vstupovaly masivní kořeny. Kůra stromu se nad nimi klenula do stovek silných hálek, každé o průměru jednoho metru. Z děr v kůře vylézal černý hmyz, který mezi sebou bojoval a pářil se. Několik z nich si protahovalo s bzučivým zvukem křídla.

„Ty kobylky,“ řekl Manny a mimoděk o krok ustoupil.

Kobylky je ovšem ignorovaly a věnovaly se svým společným aktivitám.

Manny na ně hleděl od tůně. „Ten strom…,“ zamumlal.

„Copak?“

Manny přihlížel, jak dopad další kapky mízy přilákal k hladině několik stříbřitě lesklých piraní. Zavrtěl hlavou. „Nejsem si tím jistý, ale vypadá to skoro, jako kdyby je ten strom živil.“ Hlavou se mu honily divoké myšlenky, které se skládaly do těch nejpodivnějších obrazců a vzorů.

Carrerová si všimla, jak najednou pobledl. „Co se děje?“

„Ach, můj bože… Musíme se odsud dostat!“

18.30

Nate seděl ve srubu u laptopu, otupělý a vyčerpaný. Znovu si přečetl mnohé z otcových deníkových záznamů a nahlédl do řady souborů, jež shrnovaly výzkumná data. Závěry, ke kterým jeho mysl dospěla, byly zázračné a současně i hluboce znepokojivé. Zalistoval na poslední záznam a přečetl si poslední řádek.

Dnes v noci to zkusíme. Bůh nám všem pomáhej.

Za Natem zašustil dveřní závěs. Dovnitř vstoupil profesor Kouwe.

„Nate?“ oslovil ho.

Nate se podíval na hodinky a uvědomil si, jak dlouho už prochází otcovy záznamy. Ponořil se do nich a úplně zapomněl na okolní svět. Ústa měl vyschlá na troud. Venku se slunce sklánělo k západnímu obzoru a jasné světlo pomalu nahrazovalo šero.

„Jak se vede Frankovi?“ zeptal se Nate.

„Co se stalo?“ odpověděl Kouwe otázkou, když spatřil Natův výraz.

Nate zavrtěl hlavou. Ještě o tom nebyl připraven mluvit. „Kde je Kelly?“

„Venku. Něco probírá se seržantem Kostosem. Vrátili jsme se sem dolů, abychom ohlásili, že je všechno v pořádku, a pak se vydáme zase do toho stromu. Jak to vypadá tady?“

„Indiáni se od nás drží stranou,“ odvětil Nate a vstal. Přešel ke dveřím a zahleděl se na zapadající slunce. „Ubytovali jsme se v tom stromovém obydlí. Manny s Carrerovou se vydali na průzkum okolí.“

Kouwe přikývl. „Právě jsem je viděl, jak se sem vracejí. Co spojení se Státy?“

Nate pokrčil rameny. „Olin říká, že celý systém je poškozený. Věří ale, že se mu alespoň podaří odeslat správný signál GPS. Možná už dnes večer.“

„To je dobrá zpráva,“ přitakal Kouwe napjatě.

Natovi jeho napětí neušlo. „Co se děje?“

Kouwe se zamračil. „Nedokážu na to přesně přijít.“

„Možná bych mohl být nápomocen.“ Nate se podíval na laptop a odpojil jej od solárního panelu. Vzhledem k blížící se noci by do počítače brzy stejně nepřitékala žádná energie. Zkontroloval baterii laptopu a zasunul si jej pod paži. „Myslím, že nastal čas, abychom si všichni porovnali svoje poznatky.“

Kouwe přikývl. „Proto jsme sem taky s Kelly přišli. I my máme nějaké novinky.“

Nate znovu zaznamenal profesorův ustaraný výraz. Byl si zcela jistý, že jeho vlastní tvář neodráží o nic méně obav. „Takže pojďme na společnou poradu.“

Oba vyšli z chaty na pozdně odpolední slunce a Nate se vydal rovnou ke Kelly a seržantu Kostosovi. Vzápětí se k nim připojili i Manny s Carrerovou.

Několik kroků od nich postával jeden z Ban-ali. Natovi chvilku trvalo, než ho poznal. Jednalo se o jejich průvodce z dřívějška. Smyl ze sebe černé maskovací zbarvení, takže bylo vidět jeho snědou pleť a karmínové tetování na nahé hrudi.

Nate kývl na Kelly. „Slyšel jsem, že se Frankovi daří o něco líp.“

Byla bledá a vypadala duchem nepřítomně. „Prozatím.“ Všimla si laptopu. „Dozvěděl jste se něco z otcových záznamů?“

Nate si povzdychl. „Myslím, že by si to měli poslechnout všichni.“

„Stejně je načase, abychom se dohodli na nějakém plánu,“ řekl seržant Kostos. „Blíží se noc.“

Kouwe ukázal k třípatrovému obydlí v koruně mohutného dubu. „Přesuňme se všichni nahoru.“

Nikdo proti tomu nic nenamítal. Zakrátko už všichni šplhali po dlouhém žebříku do koruny. Tor-tor zůstal hlídat dole. Nate se podíval k zemi. Jaguár nebyl pod jejich stromem sám – u úpatí žebříku postával i ten indián, zjevně přidělený k jejich skupině.

Nate dospěl k hornímu konci žebříku a vystoupil na dřevěnou plošinu. Kolem něj se shromáždil celý tým – část zůstávala na plošině, část vstoupila vchodem do společné místnosti v nejnižším patře příbytku. Dvě vrchní patra představovala plástev s menšími, soukromějšími pokoji, které byly všechny vybaveny vlastními plošinami.

Zjevně se jednalo o rodinné obydlí, které bylo přechodně přiděleno jim. Všude kolem sebe viděli kousky keramiky, dřevěného nádobí, ozdob z květin a peří ptáků, opuštěná visací lůžka a drobné vyřezávané figurky zvířat. Dokonce ve vzduchu ani nevisel onen zatuchlý zápach jako ve srubu, ale jemná vůně života. Koření, oleje na vaření a stopa po pachu lidských těl.

K Natovi přistoupila Anna Fongová s talířem fíků v ruce. „Jedna indiánka nám přinesla nějaké zásoby. Ovoce a vařené jamy. Kousky sušeného masa.“

Nate si vzpomněl na svou žízeň a zakousl se do jednoho plodu. Na bradu mu vyteklo trochu šťávy. Otřel se hřbetem ruky a zeptal se: „Daří se Olinovi odeslat signál GPS?“

„Pořád na tom pracuje,“ odpověděl Anna ustrašeným šepotem. „Ale podle toho, jak moc nadává, to nevypadá dobře.“

Kostos pozvedl hlas od vchodu do obydlí. „Všichni dovnitř!“

Ustoupil stranou, aby ostatní mohli vejít do společné místnosti. Nate tu spatřil další talíře s jídlem. Dokonce i několik nádob s tmavou tekutinou, vonící po kvašení.

Profesor Kouwe nahlédl do jedné nádoby a překvapeně se otočil k Natovi. „To je cassiri!“

„Co je to cassiri?“ zeptal se Kostos a spustil za posledním členem jejich skupiny vchodový závěs.

„Maniokové pivo,“ vysvětlil Nate. „Alkoholický nápoj řady domorodých kmenů.“

„Pivo?“ rozzářil se seržant. „Opravdu?“

Kouwe nabral tmavě jantarovou tekutinu do hrnku. Nate viděl, jak v nádobách plavou kousky rosolovitého maniokového kořenu. Profesor podal hrnek seržantovi.

Ranger si přičichl a znechuceně nakrčil nos, ale přesto si zhluboka lokl. „Fuj!“ Zavrtěl hlavou.

„Cassiri má svébytnou chuť,“ poznamenal Nate, nabral si tekutinu do vlastního hrnku a napil se. Manny následoval jeho příkladu. „Ženy ho připravují tak, že žvýkají maniokové kořeny a plivou je do džberů. Enzymy z jejich slin napomáhají fermentačnímu procesu.“

Kostos přešel k nádobě a opět do ní vylil zbytek obsahu ze svého hrnku. „Radši si počkám na pořádného budweisera.“

Nate pokrčil rameny.

Ostatní si vybrali něco z nabídky potravin a rozsadili se na splétané matrace kolem místnosti. Všichni vypadali vyčerpaně. Potřebovali se pořádně vyspat.

Nate položil laptop na převrácený kamenný kotlík.

Když jej otevřel a zapnul, Olin se na něj hladově zadíval zarudlýma očima. „Možná bych z něj mohl použít nějaké obvody do naší komunikační sestavy.“ Přisunul se o něco blíž.

Nate ho však zarazil. „Ten počítač je pět let starý. Pochybuji, že v něm najdete něco použitelného, a kromě toho je momentálně jeho obsah důležitější než naše vlastní přežití.“

Jeho slova přitáhla pozornost všech. Rozhlédl se po nich. „Vím, co se stalo s minulou expedicí. A jestli nechceme skončit jako oni, měli bychom se poučit z jejich osudu.“

„Co se s nimi přihodilo?“ zeptal se Kouwe.

Nate se zhluboka nadechl a dal se do řeči, nahlížeje občas do otevřeného souboru v otcově laptopu. „Všechno je to tady. K výpravě mého otce se dostaly zvěsti o kmenu Ban-ali. Setkali se s indiánem, který tvrdil, že je může dovést k jejich území. Otec nedokázal odolat příležitosti k objevení nového kmene a vydal se s týmem mimo předem stanovenou trasu. Během dvou dnů je napadly stejné zmutované druhy jako nás.“

Místností se rozneslo mumlání. Manny zvedl ruku, jako kdyby byli ve škole. „Zjistil jsem, kde ty potvory inkubují. Přinejmenším ty kobylky a piraně.“ Popsal, na co narazili s Carrerovou při své obhlídce okolí. „Mám o těch zvířatech vlastní teorii.“

Kouwe ho přerušil. „Než se dostaneme k teoriím a domněnkám, měli bychom si vyslechnout, co víme jistě.“ Kývl na Nata. „Pokračuj. Co se stalo po útoku?“

Nate se znovu zhluboka nadechl. Nejednalo se o příběh, který by se vyprávěl lehce. „Všichni přišli o život s výjimkou mého otce, Geralda Clarka a dvou dalších výzkumníků. Zajali je stopaři kmene Ban-ali. Otec s nimi byl schopen komunikovat a přesvědčil je, aby ušetřili jejich životy. Podle otcových poznámek soudím, že rodný jazyk Ban-ali je dost blízký janomamštině.“

Kouwe přikývl. „Je mu opravdu podobný. A vzhledem k izolovanosti místních indiánů je musela přítomnost bílého muže, který hovoří jejich jazykem, dost překvapit. Neudivuje mě, že ušetřili zbylé členy výpravy.“

Stejně to k ničemu nebylo, pomyslel si Nate hořce a pokračoval: „Všichni byli zranění, ale tady jim jejich rány vyléčili. Podle poznámek mého otce se rány hojily přímo zázračně: hluboké šrámy se zacelily bez jizvy, zlomené kosti srostly za necelý týden a ustoupily i chronické potíže, jako například srdeční šelesty jednoho člena výpravy. Nejúžasnější změna se ale přihodila Geraldu Clarkovi.“

„Jeho paže,“ poznamenala Kelly a napřímila se.

„Přesně tak. Po několikatýdenním zdejším pobytu mu pahýl po amputaci začal krvácet, praskat a vyrůstal z něj nádor. Jeden z přežívajících členů výpravy byl lékař. Spolu s otcem vyšetřili změny na Geraldově paži. Nádor se skládal ze spousty nediferencovaných kmenových buněk. Byli si jisti, že jde o nějaký maligní tumor. Dokonce se radili, jestli by se ho neměli pokusit chirurgicky odstranit, ale neměli potřebné nástroje. V dalších týdnech se ale na nádoru objevily první změny. Masa buněk se pomalu protahovala a na povrchu vznikala kůže.“

Kelly doširoka rozevřela oči. „Docházelo k regeneraci paže.“

Nate přikývl a otočil se k počítači, aby v deníku vyhledal příslušný den před téměř třemi lety. Nahlas přečetl otcova slova. „Dnes mně a doktoru Chandlerovi začalo být jasné, že nádor, který sužuje Clarka, ve skutečnosti je dosud nevídaný regenerační proces. Další hovory o útěku jsme odložili na dobu, kdy uvidíme výsledek regenerace. Jde o zázrak, pro který stojí za to podstoupit určité riziko. Ban-ali se k nám jakožto ke svým zajatcům zatím chovají přívětivě a umožňují nám volný pohyb po údolí, ovšem odchod je nám i nadále zapovězen. Vzhledem k těm velkým kočkovitým šelmám v dolním průsmyku se zatím útěk stejně jeví jako nemožný.“

Nate se napřímil a poklepal myší na další soubor. Na obrazovce se objevily hrubé náčrty paže a horní částí trupu. „Můj otec zdokumentoval postup regenerace, toho, jak nediferencované kmenové buňky pomalu dávaly vznik kostem, svalům, nervům, cévám, chlupům a kůži. Plný nárůst končetiny trval osm měsíců.“

„Co jej způsobilo?“ zeptala se Kelly.

„Podle otcových poznámek míza stromu Jagga.“

Kelly zalapala po dechu. „Jagga…“

Kouwe povytáhl obočí. „Není divu, že Ban-ali ten strom uctívají.“

„Co je Jagga?“ ozval se Zane z rohu místnosti. Poprvé tím dal najevo zájem o jejich rozhovor.

Kouwe vysvětlil, čeho se stal spolu s Kelly svědkem v nitru toho obřího prehistorického stromu. „Frankovy rány se prakticky okamžitě zacelily.“

„To ale není všechno,“ dodala Kelly. Přistoupila k Natovi, aby lépe viděla na počítačovou obrazovku. „Celé odpoledne jsem hematokritovou zkumavkou sledovala hladinu jeho červených krvinek. Jejich počet strmě narůstá. Jako kdyby něco mohutně stimulovalo kostní dřeň k produkci nových červených krvinek jako náhrady za ty, které ztratil…, a to zázračným tempem. Takovou reakci jsem ještě neviděla.“

Nate otevřel další soubor. „Příčina tkví v té míze. Otcově skupině se mízu podařilo přečistit a zkusili ji analyzovat papírovou chromatografií. Tak, jako je pryskyřice kopálových stromů bohatá na uhlovodíky, je míza z Jaggy bohatá zase na bílkoviny.“

Kelly hleděla na výsledky. „Bílkoviny?“

Manny se jí podíval přes rameno. „Není náhodou ta choroba taky vyvolávána nějakým proteinem?“

„Ano, prionem,“ přitakala Kelly. „Prionem se silnými mutagenními účinky.“ Ohlédla se na Mannyho. „Zmínil jste se o tom, že máte nějakou teorii ohledně těch kobylek a piraní.“

Manny přikývl. „I tahle zvířata jsou nějakým způsobem svázaná s tím stromem. Kobylky žijí pod jeho kůrou. A pokud jde o ty piraně – jejich líheň je v tůni vytvořené kořeny Jaggy. Dokonce do ní i skapává míza. Myslím, že právě šťáva stromu způsobuje mutace v časných stadiích jejich vývoje.“

„Můj otec dospěl ve svých poznámkách k podobnému závěru,“ řekl Nate tiše. Této záležitosti se vlastně věnovalo hned několik souborů v počítači. Nate si je nestihl přečíst všechny.

„A co ti obří jaguárové a kajmani?“ zeptala se Anna.

„Patrně stabilní mutace,“ odpověděl Manny. „Tyto dva druhy byly určitě změněny před mnoha generacemi. Umím si představit, že se v současnosti dokáží rozmnožovat samy. Zřejmě jsou geneticky natolik ustálené, že už nepotřebují pomoc té mízy.“

„Proč tedy neopustí danou oblast?“ zajímala se Anna.

„Možná z nějakého biologického důvodu – třeba jde o vrozeně teritoriální zvířata.“

„To zní, jako kdybyste si myslel, že si strom ta zvířata vyrábí cílevědomě a schválně,“ utrousil posměšně Zane.

Manny pokrčil rameny. „Kdo ví? Třeba nešlo ani tak o cílevědomou vůli, jako jednoduše o evoluční tlak.“

„Nemožné,“ zavrtěl hlavou Zane.

„Kdepak. Příklady podobného fenoménu známe už dlouho.“ Manny se otočil na Nata. „Jako například ten mravenčí strom.“

Nate se zamračil. Vybavil si útok štípajících mravenců na seržanta Kostose. Pamatoval si na duté větve onoho stromu, které sloužily jako ubytování pro mravenčí kolonii a zároveň ji i vyživovaly sladkou šťávou. Mravenci na oplátku chránili strom před ostatními rostlinami i živočichy. Pomalu začínal chápat, kam Manny míří. Opravdu tu viděl jistou podobnost.

Manny pokračoval: „Jde tu o symbiózu mezi rostlinou a živočichem, která se časem vyvinula do složité sítě vzájemných vztahů. Jeden slouží druhému.“

Carrerová se ozvala ze svého místa u okna. Za rameny jí slunce pomalu klesalo pod obzor. „Koho zajímá, jak ty obludy vznikly? Víme, jak se jich máme vyvarovat, kdybychom se museli probojovat ven z údolí?“

Na její dotaz odpověděl Nate: „Ta zvířata se dají ovládat.“

„Jak?“

Mávl rukou k laptopu. „Mému otci trvalo několik let, než odkryl tajemství Ban-ali. Zdá se, že lidé vyvinuli prášky, které ta zvířata dokáží přitahovat nebo naopak odpuzovat. Sami jsme to viděli u těch kobylek, ale místní indiáni totéž umějí i s piraňami. Umějí je přivábit chemickými látkami rozpuštěnými ve vodě a pak u jinak poslušných tvorů spustí agresivní reakci. Otec měl za to, že teritorialitu a divokost piraní nějak vyvolává určitý typ hormonu.“

Manny přikývl. „Pak je tedy klika, že se nám podařilo tak rychle vyhladit většinu toho jejich hejna. Dovedu si představit, že potrvá nějaký čas, než v líhni vychovají nové. To je jedna z nevýhod biologického obranného systému.“

„Možná právě proto nepoužívají Ban-ali jen jeden druh zvířat,“ podotkla Carrerová bystře. „Mají i záložníky.“

Manny se zamračil. „No jistě. To mě mělo napadnout.“

Carrerová oslovila přímo Nata. „Pak tu ještě zbývají ti jaguáři a obří kajmani.“

Nate přikývl. „To jsou strážci brány, přesně jak jsme si mysleli, jejichž úkolem je chránit hranice území. I jaguáry ale lze zvládnout tím, že si lidé pomalují tělo černou barvou. Pak mohou volně chodit sem a tam. Používaná barva musí patrně fungovat na podobném principu jako kajmani exkrementy, které odpuzují velké kočkovité šelmy.“

Manny hvízdl. „Takže náš průvodce nebyl pomalovaný jen kvůli maskování.“

„Kde se dá takový repelent sehnat?“ zeptal se Kostos. „Odkud pochází?“

Promluvil Kouwe. „Ze stromu Jagga.“ Po celou dobu se ani nepohnul, ale v obličeji stále více bledl.

Nata profesorova rychlá odpověď překvapila. „Získávají ho z kůry a listových olejů. Ale jak jste na to přišel?“

„Všechny nitky vedou k tomu prehistorickému stromu. Myslím, že Manny má pravdu, když se domnívá, že se tento druh chová podobně jako mravenčí strom. Jen se mýlí v odhadu toho, kdo tu představuje ony mravence.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Manny.

„Zmutovaná zvířata jsou jen biologické nástroje, které strom poskytuje skutečným dělníkům.“ Kouwe se rozhlédl po ostatních. „Kmenu Ban-ali.“

Na skupinu padlo užaslé ticho.

Kouwe pokračoval: „Zdejší indiáni fungují v tomto vztahu jako mravenčí vojáci. Pojmenovali strom Jagga, tedy svým označením pro ‚matku‘. Pro někoho, kdo jim dává život…, pro někoho, kdo se o ně stará. Před bezpočtem generací, pravděpodobně během první migrační vlny lidí do Jižní Ameriky, tento kmen náhodou narazil na pozoruhodné hojivé účinky toho stromu a nechal se jimi očarovat. Stali se z něj ban-yin, otroci. Vzájemně si slouží v rámci složitého přediva vztahů.“

Natovi se z toho přirovnání dělalo zle. Lidé, využívaní jako mravenci.

„Celý tenhle les dosahuje prehistorického stáří,“ dokončil profesor. „Jeho kořeny lze vysledovat až k prapevnině Pangee, která zahrnovala Jižní Ameriku i Afriku. Jednotlivé druhy, které tu rostou, se tu mohly vyskytovat už v době, kdy se napřímil první člověk. Během věků se ve všech koutech světa objevují báje o takových stromech. O mateřských ochráncích. Zde možná nedošlo k prvnímu setkání.“

Ostatní pomalu vstřebávali profesorova slova. Nate měl pocit, že ani jeho otec nedomýšlel historii Jaggy tak daleko. Byla to znepokojivá představa.

Seržant si přehodil pušku přes rameno. „Přednášek z historie už jsme slyšeli dost. Myslel jsem, že jsme se sešli, abychom zformulovali nějaký alternativní plán útěku, pokud se nám nepodaří nikoho kontaktovat vysílačkami.“

„Seržant má úplnou pravdu.“ Kouwe se otočil. „Ještě jsi nám to nedopověděl, Nate. Co se stalo s tvým otcem a s ostatními? Jak odtud Gerald Clark unikl?“

Nate se zhluboka nadechl a obrátil se k počítači. Sjel až k poslednímu zápisu v deníku a nahlas jej přečetl.

„18. dubna

Nashromáždili jsme dostatek prášku, abychom se dnes v noci pokusili o útěk. S tím, co jsme tu zjistili, se musíme vrátit do civilizace. Už si nemůžeme dovolit čekat. Načerníme si těla a po západu měsíce vyrazíme, Íllia zná stezky, po kterých obejdeme stanoviště stopařů a dostaneme se z tohoto území, ale cesta do civilizace bude obtížná a plná nebezpečí. Nemáme však na výběr…, ne po tom porodu. Dnes v noci to zkusíme. Bůh nám všem pomáhej.“

Nate se narovnal od laptopu a otočil se čelem k ostatním. „O útěk se pokusili všichni, nejen Gerald Clark.“

Na výrazech svých společníků si Nate přečetl tentýž výraz. Do civilizace se podařilo dostat jen Geraldu Clarkovi.

„Takže všichni utekli,“ zašeptala Kelly.

Nate přikývl. „Dokonce s jednou místní ženou, zkušenou stopařkou jménem Íllia. Zamilovala se do Geralda Clarka a stala se jeho ženou. On ji vzal s sebou na cestu.“

„Co se s nimi stalo?“ zeptala se Anna.

Nate zamyšleně zavrtěl hlavou. „Tohle byl poslední zápis v deníku. Žádný další tu není.“

Kelly si sklíčeně povzdychla. „Nepodařilo se jim to… Jen Geraldu Clarkovi ano.“

„Mohl bych se vyptat Dakiiho na další podrobnosti,“ nabídl se Kouwe.

„Dakiiho?“

Kouwe ukázal pod strom. „Toho indiána, který nás sem dovedl. Vzhledem k jeho částečným znalostem angličtiny a tím, co znám z jejich jazyka, se mi možná podaří zjistit, co se stalo s ostatními – jak zemřeli.“

Nate přikývl, ačkoliv si nebyl jistý, zda opravdu chce znát detaily.

Promluvil Manny: „Proč se ale rozhodli utéct zrovna tu noc? Proč vyznívá ten poslední záznam tak naléhavě?“

Nate si povzdychl. „Proto jsem chtěl, abyste to slyšeli všichni. Můj otec dospěl ohledně Ban-ali k nějakému hrůzu nahánějícímu závěru, o němž potřeboval zpravit okolní svět.“

„K jakému?“ zeptal se Kouwe.

Nate nevěděl, odkud by měl začít. „Trvalo několik let života mezi Ban-ali, než si otec složil dohromady různé střípky informací. Všiml si, že tento izolovaný kmen vykazuje jisté známky pozoruhodného pokroku oproti svým indiánským protějškům z Amazonie. Vynález kladky a kola. Některá z obydlí jsou dokonce vybavena primitivními výtahy s těžkými balvany coby protiváhou. A další příklady, které vypadají podivně, uvážíme-li odlehlou a osamocenou historii tohoto kmene. Značný čas trávil zkoumáním toho, jak místní lidé myslí a jakým způsobem učí svoje děti. To vše jej doslova fascinovalo.“

„A co se tedy stalo?“ otázala se Kelly.

„Gerald Clark a lilia se do sebe zamilovali. V druhém roce nedobrovolného pobytu otcovy skupiny zde se vzali. Během třetího roku počali dítě. A čtvrtý rok lilia porodila.“ Hleděl do tváří ostatních. „Dítě se narodilo mrtvé, se spoustou vrozených vad.“ Nate si vzpomněl na otcův termín: „‚Genetické monstrum‘.“

Kelly se zachvěla.

Nate ukázal k laptopu. „V těch souborech je plno dalších podrobností. Otec a lékař výpravy postupně dospěli k hrůznému závěru. Strom nezpůsobil mutace jen u nižších druhů. Postupem let měnil i samotné Ban-ali, zvyšoval jejich poznávací schopnosti, reflexy, a dokonce i kvalitu zraku. Navenek sice vypadají stejně, ale strom je geneticky vylepšil. Můj otec měl podezření, že kmen Ban-ali se geneticky odštěpuje od zbytku lidstva. Podle jedné definice jsou rozdílné druhy charakteristické tím, že se spolu nedokážou úspěšně rozmnožovat.“

„To potracené dítě…“ Manny pobledl.

Nate přikývl. „Otec dospěl k přesvědčení, že zdejším indiánům nechybí mnoho do vytvoření nového druhu, odděleného od druhu Homo sapiens.“

„Drahý bože,“ vydechla Kelly.

„Proto se potřebovali naléhavě dostat nazpět do civilizace. Bylo třeba tomuto genetickému experimentu na zdejších lidech učinit přítrž.“

Nikdo celou minutu nepromluvil.

Anna zašeptala hlasem plným děsu. „Co budeme dělat?“

„Musíme zprovoznit to zatracené GPS,“ řekl Kostos chraptivě. „Pak odsud co nejrychleji vypadneme.“

„A mezitím bychom měli pro všechny případy nashromáždit co možná nejvíc toho odpuzujícího prášku,“ dodala Carrerová.

Kelly si odkašlala a stoupla si. „Všichni zapomínáme na jednu zásadně důležitou věc. Na chorobu, která se šíří po celé Americe. Jak ji můžeme vyléčit? Co Gerald Clark vynesl z tohoto údolí?“ Obrátila se k Natovi. „Nezmiňuje se váš otec ve svých poznámkách o nějaké zdejší nakažlivé nemoci?“

„Ne, díky vrozeným léčivým vlastnostem Jaggy tu jsou všichni neuvěřitelně zdraví. Jediný náznak něčeho podobného je ve zmínkách o tabu, podle něhož se žádný z Vyvolených, žádný z Ban-ali, nesmí vzdálit od kmene. Jde o jakousi kletbu uvalenou na odpadlíka a všechny, s nimiž se setká. Otec to považoval za pouhou výhrůžku, která měla zajistit, aby odtud nikdo neutíkal.“

Manny zamumlal: „Kletba uvalená na odpadlíka a všechny, s nimiž se setká… To zní přesně jako naše nákaza.“

Kelly se znovu otočila k Natovi. „Pokud to ale je pravda, odkud ta nemoc pochází? Co způsobilo, že se Clarkovo tělo pojednou začalo doslova hemžit zhoubnými nádory? A jak to, že se stal nakažlivým?“

„Vsadil bych se, že to má něco společného s hojivou mízou té Jaggy,“ ozval se Zane. „Třeba dokáže potlačovat příznaky nemoci. Až budeme odcházet, musíme si odebrat dostatečně velký vzorek. To je zásadně důležité.“

Kelly ho neposlouchala a rozostřeně hleděla před sebe. „Něco nám uniká…, něco podstatného,“ pronesla tiše. Nate pochyboval, že ji kromě něj ještě někdo slyšel.

„Zjistím, jestli Dakii bude spolupracovat,“ nabídl se Kouwe. „Třeba nám bude moci sdělit, co se stalo s členy prvního týmu i co je to za záhadnou nemoc.“

„Dobře. Takže jsme se dohodli na prozatímním plánu,“ řekl seržant Kostos u dveří. Ukazoval na jednoho po druhém a oznamoval přidělené úkoly. „Olin bude pracovat na GPS. Kouwe a Anna, naši odborníci na indiány, začnou za rozbřesku shromažďovat co možná nejvíc informací od místních lidí. Manny, Carrerová a já zjistíme, kde skladují ten odpuzující prášek. Zane, Rand a Kelly budou dohlížet na Franka a v případě potřeby ho připraví na rychlou evakuaci. Až budete u toho obřího stromu, odeberete taky vzorek hojivé mízy.“

Všichni pomalu přikývli. Když už nic jiného, alespoň je to nějak zaměstná a rozptýlí to jejich pozornost od biologických hrůz, jež se skrývají v tomto panenském údolí.

Kouwe se zvedl na nohy. „Můžu rovnou začít. Promluvím si s Dakiim, dokud je sám dole pod stromem.“

„Půjdu s vámi,“ řekl Nate.

Kelly se vydala za nimi k východu. „A já se ještě jednou zajdu podívat na Franka, než se úplně setmí.“

Všichni tři vyšli ze společné místnosti a zamířili přes dřevěnou plošinu k žebříku. Ze slunečního kotouče už zbývala jen oranžová záře nad západním horizontem a na mýtinu se sneslo šero jako nějaký tmavý oblak.

Všichni tři slezli v tichosti dolů, každý v zajetí svých vlastních myšlenek.

Nate seskočil na zem jako první a pomohl Kouwemu a Kelly ze žebříku. Přišoural se k nim Tor-tor a čenichem loudil na Natovi pohlazení. Nate ho duchem nepřítomný poškrábal za ušima.

Několik kroků od nich se postavil Ban-ali jménem Dakii.

Kouwe se vydal přímo k němu.

Kelly se zadívala na Jaggu, jejíž horní větve zalévaly poslední sluneční paprsky. Nate si v jejích přimhouřených očích všiml ostražitého záblesku.

„Jestli chvíli počkáte, půjdu s vámi,“ řekl.

Zavrtěla hlavou. „To je dobré. Mám jednu z rangerských vysílaček. Měl byste si trochu odpočinout.“

„Ale…“

Pohlédla na něj. Ve tváři se jí zračila únava a smutek. „Nebude mi to trvat dlouho. Jen potřebuji pár minut o samotě se svým bratrem.“

Přikývl. Nepochyboval o tom, že jí indiáni nijak neublíží, ale nesnášel pomyšlení, že je Kelly sama se svým syrovým žalem. Nejdřív dcera, teď bratr… Z celého obličeje jí vyzařovalo tolik bolesti…

Natáhla se k němu a stiskla mu ruku. „Ale děkuji za nabídku,“ zašeptala a vydala se přes otevřené prostranství.

Kouwe si za Natem mezitím už zapálil dýmku a rozmlouval s Dakiim. Nate pohladil Tor-tora po boku a připojil se k nim.

Kouwe se po něm ohlédl. „Nemáš obrázek svého otce?“

„Ano, v peněžence.“

„Mohl bys jej ukázat Dakiimu? Po čtyřletém pobytu předchozí výpravy určitě už někdy viděl fotografické snímky.“

Nate pokrčil rameny a vytáhl koženou peněženku, z níž vyjmul fotku svého otce, jak stojí v janomamské vesnici, obklopený indiánskými dětmi.

Kouwe ji ukázal Dakiimu.

Ban-ali naklonil hlavu ke straně a vykulil oči. „Kerl,“ řekl a poklepal na snímek prstem.

„Carl…, správně,“ řekl Kouwe. „Co se s ním stalo?“ Profesor zopakoval otázku v janomamštině.

Dakii mu nerozuměl. Chvíli trvalo, než mu Kouwe dokázal vysvětlit, nač se ptá. Pak Dakii horlivě pokýval hlavou a následoval další komplikovaný rozhovor. Kouwe s Dakiim spolu rychle mluvili směsicí dialektů, kterou Nate nedokázal sledovat.

Po okamžiku ticha se k Natovi naklonil Kouwe. „Ostatní byli zabiti. Gerald stopařům unikl. Určitě mu pomohl jeho výcvik u Speciálních sil.“

„A co můj otec?“

Dakii tomu slovu zjevně rozuměl. Znovu se podíval na fotografii a poté na Nata. „Syn?“ zeptal se. „Vy syn muž?“

Nate přikývl.

Dakii ho poklepal po paži a široce se usmál. „Dobré. Syn wishwy.“

Nate se zamračeně podíval na Kouweho.

„Wishwa je jejich označení pro šamana. Váš otec se jim se svými moderními divy techniky musel jevit jako šaman.“

„Co se s ním stalo?“

Kouwe se dal znovu do řeči s Dakiim ve směsi pidžin angličtiny a různých janomamských nářečí. Nate začínal tomuto lingvistickému oříšku pomalu přicházet na kloub.

„Kerl…?“ Dakii pokývl a hrdě se usmál. „Můj bratr teshari-rin přivést Kerl zpátky ke stín Jagga. To dobré.“

„Přivedli ho zpátky?“ zeptal se Nate.

Kouwe postupně z Dakiiho vytahoval zbytek příběhu. Dakii něco drmolil. Nate mu nerozuměl. Nakonec se k němu ale otočil Kouwe s pochmurným výrazem.

„Co říkal?“

„Pokud to dokážu přeložit, byl váš otec opravdu dopraven sem – nedokážu určit, jestli živý či mrtvý. Pak ale, jednak kvůli svému zločinu, ale také díky svému postavení wishwy, se mu dostalo vzácné pocty.“

„Cože?“

„Odnesli ho k tomu stromu a jeho tělo se stalo živinou pro kořen.“

„Živinou pro kořen?“

„Myslím, že tím myslí něco jako hnojivo.“

Nate potácivě ustoupil o krok nazpět. I když věděl, že je jeho otec po smrti, skutečnost byla hroznější, než se domníval. Otec se pokusil zastavit genetické změny, které na lidech z kmene Ban-ali prováděl ten prehistorický strom, a riskoval přitom vlastní život, ale místo toho s jeho tělem naložili jako s hnojivem, kterým Jaggu vyživují.

Dakii před Kouwem nepřestával kývat hlavou a zubil se jako idiot. „To dobré. Kerl s Jaggou. Nashi nar!“

Nate byl příliš ohromený na to, aby se dotazoval, co znamenají ta poslední slova, ale Kouwe mu je přeložil sám od sebe.

„Nashi nar. Navždy.“

20.08

Louis ležel a čekal v pralesní temnotě. Na očích měl infračervené brýle. Slunce právě zapadlo a údolí rychle pohlcovala pravá amazonská noc. Byl tu se svými muži celé hodiny.

Už to nebude trvat o mnoho déle.

Musí ale zachovat trpělivost. Pospíchej pomalu, přesně tak ho to naučili. Před začátkem útoku bylo nutné získat ještě jeden poslední klíč. A tak ležel na břiše, zamaskovaný kapradinovými listy a s obličejem pomalovaným černou barvou.

Měli za sebou dlouhý a náročný den. Ráno, asi hodinu po úsvitu, se s ním spojil jeho špion. Byl pořád naživu! Jaké štěstí! Agent ho informoval, že vesnice Ban-ali vskutku leží v chráněném údolí, do něhož se dá vstoupit jedině úzkým postranním průsmykem. Mohla se snad situace vyvinout dokonaleji? Všechny cíle jsou v pasti.

Jedinou překážku představovala ta zatracená smečka jaguárů v dolním údolí.

Jeho drahá Tshui si s tímto nepříjemným problémem ovšem dokázala poradit. Za ranního šera odvedla malou skupinku stopařů včetně toho bývalého člena německých komand Braila do centra údolí a pohodila tam kusy otráveného, čerstvě zabitého a krvavého masa. Každý kus potřela mocným jedem bez vůně a bez zápachu, který dokáže způsobit smrt po jediném olíznutí. Smečka, jejichž touhu po krvi vydráždil už noční útok na rangery, nedokázala tomuto pohoštění odolat.

Časně ráno tak tato velká zvířata postupně upadala do sladkého spánku, z něhož se už nikdy neprobudí. Několik z nich návnady jen podezřívavě obcházelo a nepustilo se do nich. Za pomoci infračervených brýlí ale tyto poslední tvrdohlavé kočky Tshui s ostatními snadno vyřídili vzduchovými puškami, nabitými otrávenými šipkami.

Celá operace proběhla v tichosti. Jakmile byla cesta volná, Louis se přesunul se svou skupinou k ústí postranního průsmyku.

Nyní potřeboval už jen jednu věc, ale musel být trpělivý.

Pospíchej pomalu.

Konečně v soutěsce zpozoroval jakýsi pohyb. Přes brýle viděl dvě postavy jako dvojici žhnoucích pochodní. Scházely po hrubě vytesaných schodech. Samy. Ráno rozmístil Louis hlídky u ústí průsmyku, aby umlčely každého indiána, který by se po nich vydal pátrat. Nikdo se však neukázal. Pozornost Ban-ali pravděpodobně poutala přítomnost cizinců v jejich vesnici, a kromě toho indiáni věřili, že je smečka jaguárů bude chránit či varovat před jakýmikoliv dalšími vetřelci.

Dnes ale nikoliv, mes amis. Do vašeho údolí zavítali větší dravci než ta vaše malá smečka.

Postavy sestupovaly stále níž. Louis si na okamžik sňal z očí infračervené brýle. I když věděl o přítomnosti těch dvou indiánů, jejich černé maskování bylo tak dokonalé, že je nedokázal pouhým okem odhalit. Znovu si brýle nasadil a lehce se pousmál. Postavy opět zářily do noci.

Ach, není nad zázraky moderní vědy…

Za okamžik postavy dosáhly ústí průsmyku. Zdálo se, že váhají. Cítí snad, že je tu něco v nepořádku? Rozhlížejí se opatrně po těch jaguárech? Louis zadržel dech. Dvojice se pomalu vydala dolů po kamenné suti, aby zahájila noční hlídku.

Konečně.

Z pralesa se vynořila nová žhnoucí postava a zastoupila jim cestu. Tato štíhlá pochodeň zářila jasněji než druhé dvě. Louis si sundal brýle. Byla to Tshui. Nahá. Ebenově černé vlasy jí splývaly v hedvábných vodopádech až k pěkně tvarovaným hýždím. Připlížila se k dvojici průzkumníků jako pralesní bohyně, kterou někdo vyrušil ze spánku.

Pomalovaní indiáni ztuhli překvapením.

Z nedalekého křoví se ozvalo zakašlání a jeden z Ban-ali si sáhl na krk. Vzápětí se zhroutil k zemi. Na každé šipce bylo dostatek jedu, aby srazil na kolena půltunového jaguára. Muž byl mrtvý ještě předtím, než narazil hlavou do kamenů.

Druhý průzkumník ještě chvilku zíral, ale pak vyrazil zpátky k ústí průsmyku, hbitě jako had. Louisova milenka ale byla ještě rychlejší – v krvi jí kolovaly povzbuzující prostředky, které zostřovaly její reflexy. Bez viditelné námahy ho předběhla a znovu mu zablokovala cestu. Otevřel ústa k varovnému výkřiku, ale Tshui byla opět rychlejší. Vyrazila proti němu paží a mrštila mu do tváře, do očí a do otevřené pusy plnou hrst prášku.

Indián se začal dusit a jeho výkřik se tak změnil v tlumené zasípání. Padl na kolena, jak mu do krevního oběhu vnikla silná droga.

Tshui zůstávala zcela bez výrazu. Klekla si vedle své kořisti, která se právě překulila na bok. Poté vzhlédla přes mužovo tělo k Louisovu úkrytu a rty jí zvlnil sotva patrný úsměv.

Louis si stoupl. Právě získali poslední střípek do mozaiky – někoho, kdo jim prozradí všechno o obranyschopnosti vesnice. Vše zapadlo na své místo a nic nebránilo zítřejšímu útoku.

21.23

Kelly seděla se zkříženýma nohama vedle nízko zavěšeného lůžka svého bratra.

Frank, zabalený do silné pokrývky, srkal rákosovým brčkem obsah dutého ořechu o velikosti cukrového melounu.

Kelly jej poznala jako jeden z plodů, které rostly v hustých svazcích na větvích Jaggy. Tekutina uvnitř připomínala kokosové mléko. Když ji jakýsi indián přinesl Frankovi, Kelly ji nejprve sama ochutnala. Byla sladká a smetanová, plná cukrů a tuků – energetická vzpruha, jakou její bratr potřeboval.

Čekala, než Frank dopil přírodní energetický nápoj a podal jí mírně rozechvělou rukou prázdný ořech. I když byl vzhůru, oči měl stále trochu zakalené odeznívajícími účinky morfinu.

„Jak se cítíš?“ zeptala se ho.

„Skvěle,“ odpověděl chraptivě. Pohledem zabloudil k pahýlům, ukrytým pod přikrývkou.

„Co bolesti?“

Nakrabatil čelo. „Žádné nemám,“ řekl a pokusil se o násilný smích. „Ačkoliv přísahám, že cítím, jak mě svědí prsty na nohou.“

„Fantomové vjemy,“ přikývla Kelly. „Pravděpodobně je budeš cítit několik měsíců.“

„Svrbění, které si nemůžu podrbat…, bezva.“

Usmála se na něj. Směsice úlevy, vyčerpání a obav, která naplňovala její srdce, se zrcadlila ve Frankově výrazu. Aspoň že už má daleko lepší barvu. Jakkoliv se ocitli v hrozné situaci, Kelly musela ocenit hojivou mízu Jaggy – ten strom zachránil jejímu bratrovi život. Jeho zdravotní stav se pozoruhodně rychle zlepšoval.

Frank najednou bohatýrsky zívl.

„Potřebuješ se vyspat,“ řekla mu a vstala. „Bez ohledu na zázračné uzdravování si tvoje tělo potřebuje dobít baterky.“ Rozhlédla se a zastrčila si košili.

V místnosti zůstávali pouze dva domorodci. Jedním z nich byl hlavní šaman, který po ní vrhal netrpělivé pohledy. Kelly chtěla strávit noc zde, u svého bratra, ale šaman to odmítl. Vysvětlil jí lámanou angličtinou, že se spolu se svými pomocníky o jejího bratra postará. „Jagga ho ochránit,“ řekl šaman tónem, který nepřipouštěl žádné dohadování.

Kelly si povzdychla. „Raději bych měla jít, než mě odtud vykopnou.“

Frank znovu zazíval a přikývl. Kelly už mu pověděla o plánu na zítřek a chystala se ho navštívit hned po rozbřesku. Natáhl se k ní a stiskl jí ruku. „Mám tě moc rád, ségro.“

Sklonila se k němu a políbila ho. „Já tebe taky, Franku.“

„Budu v pořádku…, stejně jako Jessie.“

Narovnala se a kousla se do rtu, aby potlačila vzlyk. Netroufala si dát průchod svým pocitům, alespoň ne před Frankem, protože by pak určitě nemohla zastavit pláč. Během uplynulého dne svůj smutek utěsnila co nejpevněji v sobě. Tak to O’Brienové dělají. Tváří v tvář nepřízni osudu si uchovávají irskou statečnost. Teď nebyla vhodná doba, aby se rozplakala.

Zkontrolovala mu nitrožilní katétr, nyní uzavřený heparinovou čepičkou. I když už Frank nepotřeboval doplňovat tekutiny, ponechala mu katétr pro případ nouze.

Šaman se na ni z druhého konce místnosti znovu zamračil.

Trhni si nohou, pomyslela si v duchu zlostně. Půjdu, až budu chtít. Nadzvedla Frankovu přikrývku a naposledy mu zkontrolovala zranění. Hmota z mízy stromu, uzavírající pahýly, zůstávala neporušená. Přes její poloprůhlednou vrstvu dokonce viděla, jak se rány pokrývají hojivou tkání. Rychlost, s jakou vznikala, byla jednoduše úžasná.

Opět přikrývku uhladila a všimla si, že Frank už má zavřené oči. Z otevřených úst mu vyšlo tiché zachrápání. Jemně se k němu sklonila a dotkla se rty jeho tváře. Znovu musela potlačit vzlyknutí, ale tentokrát už nedokázala zadržet slzy. Napřímila se, otřela si oči a naposledy se rozhlédla po místnosti.

Šaman si musel všimnout jejích vlhkých lící a netrpělivost zjemnil soucit. Kývl na ni, upřeně se na ni zahleděl a zopakoval tichý slib, že na jejího bratra dohlédne.

Kelly neměla na vybranou, a tak se zhluboka nadechla a vykročila k východu. Sestup z koruny stromu jí připadal nekonečný. V tmavé chodbě byla sama se svými myšlenkami. Všechny starosti se ještě znásobily a umocnily. Strachovala se o dceru, o bratra i o svět jako takový.

Konečně vyklopýtala z kmene stromu na otevřené prostranství. Foukal o něco silnější, ale pořád teplý vítr. Nad hlavou jí jasně zářil měsíc, ale oblohu posetou hvězdami začínaly zakrývat mraky. Někde v dálce zaburácel hrom. Ještě v noci se dočkají deště.

Spěchala přes mýtinu v osvěžujícím vánku a mířila k jejich stromu. Někdo pod ním hlídkoval se svítilnou v ruce – vojínka Carrerová. Rangerka si na ni posvítila a poté mávla, že může pokračovat. Po jejím boku ležel Tor-tor, schoulený do klubíčka. Při Kellyině příchodu na chvíli zvedl hlavu, začenichal a opět se uložil k odpočinku.

„Jak se daří Frankovi?“ zeptala se Carrerová.

Kelly se nechtělo hovořit, ale nemohla její starostlivou otázku jen tak odbýt. „Vypadá to, že se mu daří dobře. Dokonce velice dobře.“

„To je prima.“ Vojínka trhla palcem k žebříku. „Měla byste se pokusit co nejvíc vyspat. Zítra nás čeká dlouhý den.“

Kelly kývla, i když pochybovala, že usne nějak lehce. Chytila se žebříku.

„Ve třetím patře obydlí jsme vám nechali prázdný pokoj. Je to ten napravo.“

Kelly ji sotva slyšela. „Dobrou noc,“ zamručela a šplhala vzhůru, ponořená do vlastních starostí.

Plošina před příbytkem byla liduprázdná, stejně jako společná místnost. Všichni už se jistě rozešli do svých pokojů, unavení tolika dny bez pořádného spánku.

Zaklonila hlavu a pohlédla k vyšším patrům. Poté přešla k delšímu ze dvou vedlejších žebříků.

Třetí patro, říkala Carrerová.

Skvělé… to mám za to, že jsem si včas neobsadila nějakou místnost.

Třetí patro bylo o dost výše než spodní dvě. Spočívalo na vlastních větvích a jednalo se spíše o samostatnou stavbu, o jakýsi dvoupokojový dům pro hosty.

S bolavýma nohama začala šplhat vzhůru. Vítr ještě o něco zesílil, šeptal ve větvích a houpal jejím žebříkem. Ve vzduchu voněl déšť. Přes měsíc nad její hlavou se začínala převalovat oblaka. Stoupala o něco rychleji, zatímco se k vesnici blížila bouře.

Ze své výšky najednou spatřila ohnivou vidlici blesku, jež se na okamžik zjevila nad údolím. Po chvíli ji následovalo dunivé zahřmění. Ubytování na obřím stromu jí náhle nepřipadalo jako tak dobrý nápad. Zejména ubytování v nejvyšším patře.

Mezi listy na ni dopadly první kapky deště. Ještě zrychlila. Vyšplhala na nevelkou plošinu a vstala. Déšť i vítr překotně nabíraly na síle. Amazonské bouřky jsou obvykle krátké, ale často začínají nečekaně rychle a divoce. Tato nebyla žádnou výjimkou. Kelly se obrátila ke vchodu, který vedl ke dvěma místnostem v tomto patře.

O kterém pokoji Carrerová říkala, že je její?

Nad hlavou jí vyšlehl další blesk a zaburácel hrom. Náhle se spustil hustý liják a vítr se změnil v zuřivé poryvy vichřice. Prkenná podlaha pod nohama se jí zahoupala jako paluba lodi.

Kelly se přestala starat o to, jestli někoho vzbudí, a vrhla se k nejbližšímu dveřnímu závěsu.

Vpadla do temné místnosti. V záři následujících blesků, jež sem dopadala menšími zadními dveřmi, spatřila visuté lůžko – díky bohu prázdné. Vděčně se k němu vydala.

Cestou ale ve tmě o něco zakopla. Se zaklením padla na kolena. Sehnula se a prsty nahmatala batoh, ležící na podlaze.

„Kdo je tam?“ ozval se hlas zpoza zadních dveří. Vzápětí se ve vchodu vyrýsovala mužská postava.

Klečící Kelly přepadl náhlý nával paniky.

Zazněl hrom a další záblesk světla odhalil totožnost tmavé postavy. „Nate?“ ozvala se plaše a zahanbeně. „To jsem já, Kelly.“

Rychle k ní přistoupil a pomohl jí na nohy. „Co tu děláte?“

Odhrnula si z horečnatě planoucí tváře pramen vlhkých vlasů. Určitě vypadám jako úplný blázen. „Já… spletla jsem si místnosti. Omlouvám se.“

„Jste v pořádku?“ Natovy ruce ji stále držely za paže a jeho dlaně ji hřály přes promočenou košili.

„Nic mi není. Jen si připadám hrozně pitomě.“

„K tomu nemáte důvod. Je tma.“

Venku vyšlehl blesk a jejich oči se střetly. Tiše hleděli jeden na druhého.

Nakonec Nate promluvil: „Jak je na tom Frank?“

„Dobře,“ odpověděla tlumeně. V dálce zaduněl hrom. Jeho ozvěna se přes ně převalovala a vytvářela iluzi, že svět venku je daleko větší a oni jsou proti němu maličcí. Hlas jí přešel do šepotu. „Já… ještě jsem neřekla…, to s vaším otcem mě moc mrzí.“

„Díky.“

V jeho jediném tichém slově zazněla ozvěna prastaré bolesti. Bezděčně k němu přistoupila ještě o krok blíž jako můra, již láká plamen, jako můra, která ví, že bude sežehnuta, ale nemá na vybranou. Jeho smutek se dotkl nějaké struny v jejím nitru. Tvrdá a vysoká hradba kolem jejího srdce pukla. Oči se jí zalily slzami. Začala se jí chvět ramena.

„Pst,“ zašeptal, i když neřekla ani slovo. Přitáhl ji k sobě a pevněji objal.

Chvění přešlo ve vzlyky. Všechen zármutek a hrůza, které dosud držela ve svém nitru, se naráz uvolnily. Podlomila se jí kolena, ale Nate ji zachytil a opatrněji položil na podlahu. Neustále ji objímal a jeho srdce bilo těsně vedle jejího.

Klečeli spolu na zemi uprostřed místnosti, zatímco venku zuřila bouře, která houpala stromy a duněla střetnutím Titánů. Nakonec Kelly vzhlédla k Natovi.

Zvedla ruce a přitiskla své rty na jeho. Cítila slanou chuť jeho i svých slz. Zpočátku se jednalo pouze o gesto přežití tváří v tvář hlubokému žalu, ale když se jejich rty otevřely, probudil se v nich nevyslovený hlad a touha. Vnímala, jak se Natovi zrychlil tep.

Na okamžik se od ní odtáhl a zrychleně oddechoval. Jeho oči svítily ve tmě niterným jasem.

„Kelly…“

„Pst“ vydechla a znovu si ho přitáhla k sobě.

Ve vzájemném objetí klesli na podlahu. Hladili se dlaněmi…, prsty rozepínali a stahovali jeden z druhého oblečení…, jejich končetiny se proplétaly.

Venku zuřila bouře, ale jejich niterná vášeň je rozpálila doběla. Na chvíli zapomněli na svůj smutek, zachyceni někde v prostoru mezi bolestí a rozkoší, v prastarých rytmech a tichých výkřicích. Místnost jim byla příliš malá a oni vypadli ven na zadní plošinu.

Na obloze se klikatily blesky a burácelo hromobití. Jejich nahá těla bičovaly proudy deště.

Natova ústa se horce vpíjela do jejích ňader i hrdla. Prohnula se a oddala se mu se zavřenými víčky, přes která vnímala červené výšlehy blesků. Jeho rty se hladově přesunuly k jejím a jejich dech se smísil. Cítila, jak se v ní zvedá prudké napětí, nejprve pomalu, poté stále rychleji a rychleji, a proniká jí do celého těla. Vykřikla se svými ústy stále přitisknutými k jeho.

Odpověděl jí vlastním výkřikem, který jí zněl v uších jako hrom.

Několik vteřin setrvávali v tomto okamžiku. Nevnímali okolní svět, nevnímali bouři, jen blízkost jeden druhého.

Pátý díl

KOŘEN

UNKÁRIE, „KOČIČÍ DRÁP“

čeleď: Rubiaceae

rod: Uncaria

druh: Uncaria tomentosa, Uncaria guianensis

běžná označení: kočičí dráp, Una de Gato, Paraguayo, Garabato,

Garbato Casha, Samento, Toroň, Tambor Huasca, Aun Huasca,

Una de Gavilam, Hawk’s Claw

používaná část: kůra, kořen, listy

vlastnosti/účinky: baktericidní a antivirální lék, antioxidant,

protizánětlivý lék, protinádorový lék, cytostatikum, depurativum,

diuretikum, přípravek proti nízkému krevnímu tlaku, imunostimulant,

antihelmintikum, antimutagen

16. kapitola

Zrada

17. SRPNA, 7.05 Amazonský prales

Nate se vzbudil s pažemi kolem nahé ženy. Kelly už měla otevřené oči. „Dobré ráno,“ řekl.

Přitiskla se k němu. Pořád na její kůži cítil vůni deště. Usmála se. „Ráno už je nějakou dobu.“

Zvedl se na loket, což nebylo ve visutém lůžku nic jednoduchého, a zahleděl se jí do tváře. „Proč jsi mě nevzbudila?“

„Říkala jsem si, že by ses mohl vyspat aspoň hodinu v kuse.“ Vstala z lůžka, které se tím rozhoupalo, a umně se zabalila do přikrývky.

Nate po ní jednou rukou sáhl.

Uhnula mu z dosahu. „Máme před sebou dlouhý den.“

Se zasténáním se zvedl na nohy a oblékl si dlouhé trenýrky z hromady narychlo svlečených šatů. Kelly si mezitím vybrala svoje věci. Nate vyhlédl zadním vchodem do džungle.

V noci si s Kelly povídali až do časně ranních hodin – o otcích, bratrech, dcerách, životech a ztrátách. Oba ještě několikrát plakali. Poté se znovu milovali, pomaleji, s menší naléhavostí, ale s hlubší vášní. Pak uspokojeně klesli na lůžko, aby se aspoň několik hodin vyspali.

Nate vykročil na zadní plošinu a zkoumavě se rozhlédl po pralese. Ranní obloha byla modrá a bez jediného mráčku. Noční bouře již dávno zmizela, i když se na listech v jasném světle stále leskly kapky deště jako drahokamy. To ale nebylo všechno. „Tohle bys měla vidět,“ zavolal na Kelly do místnosti.

Vyšla za ním, nyní již oblečená do svých zelených kalhot a košile. Ohlédl se na ni, znovu ohromen její krásou. Když se podívala po okolí, vykulila ohromeně oči. „To je nádhera…“

Opřela se o něj a on ji instinktivně objal paží.

Na horních větvích a listech stromu seděly stovky motýlů, přilákaných vlhkostí. Třepotali zářivě modrými a křišťálově zelenými křídly ve větru, každý s rozpětím natažené dlaně.

„Nějaký druh rodu Morpho,“ řekl Nate. „Ale takový barevný vzor jsem ještě neviděl.“

Kelly sledovala, jak jí nad hlavou proletěl slunečním paprskem jeden motýl. Zdálo se, že září jakýmsi vnitřním světlem. „Jako kdyby někdo roztříštil okno z barevného skla a střípky poházel po korunách stromů.“

Objal ji pevněji, ve snaze uchovat tento okamžik napořád. Několik minut tiše stáli a obdivovali nenadálý pohled. Pak se k nim zezdola donesly vzdálené hlasy.

„Asi bychom měli slézt dolů,“ promluvil nakonec Nate. „Čeká na nás spousta práce.“

Kelly přikývla a povzdychla si. Nate chápal její zdráhání. Na tomto místě, izolovaní od všeho ostatního, mohli přinejmenším na chvíli zapomenout na všechny bolesti i obtíže, jež na ně čekají. Nemohli ale utíkat před světem navždy.

Pomalu se dooblékli. Když se chystali k odchodu, Nate ještě přešel přes zadní plošinu a odhákoval závěs z bambusu a palmových listů, který se svezl dolů a opět uzavřel zadní vchod do místnosti.

Kelly si všimla toho, co dělá, a přistoupila k němu blíž. Prozkoumala závěsy na horní obrubě vchodu. „Po spuštění to funguje jako dveře, po otevření jako střecha nad plošinou. Chytré.“

Nate přikývl. Tato vynalézavost včera překvapila i jeho. „Tady jsem ještě na nic podobného nenarazil. Přesně jak otec píše ve svých poznámkách. Další příklad pokroku tohoto kmene oproti ostatním indiánům. Drobná technická vylepšení, jako třeba ty primitivní stromové výtahy.“

„Výtahem bych právě teď nepohrdla,“ poznamenala Kelly a protáhla si ztuhlá záda. „Ale člověka to nutí,“ pokračovala, „aby se zamyslel nad tím, co vlastně ten strom se zdejšími lidmi provádí.“

Nate souhlasně zabručel a otočil se, aby zvedl batoh. K zamyšlení tu nutilo víc věcí. Hodil si batoh na záda, rozhlédl se naposledy po místnosti a vydal se za Kelly, která již se skloněnou hlavou vycházela ze dveří.

Když si dávala batoh na záda, naklonil se k ní a vášnivě ji políbil. Na okamžik ji to překvapilo…, ale pak mu polibek oplatila se stejnou náruživostí. Ani jeden z nich zatím nemluvil o tom, kam bude jejich vztah směřovat dál. Oba věděli, že podstatná část žáru poslední noci vyvěrala z jejich bolavých srdcí. Byl to ale začátek a Nate se těšil na to, až zjistí, kam povede. Dalo-li se soudit podle jejich polibku, stejné pocity měla i Kelly.

Oddělili se od sebe a bez dalšího slova zamířili k žebříku, který klesal ke společným prostorám stromového obydlí.

Když Nate šplhal dolů, obklopila ho vůně připravované snídaně. Dospěl k nejnižší příčce a seskočil. Jakmile pomohl ze žebříku i Kelly, přešli spolu po rozlehlé hlavní plošině. Natovi zakručelo v žaludku a náhle si uvědomil, jaký má vlastně hlad.

Anna s Kouwem právě dokončovali přípravu jídla u kamenného ohniště na plošině. Nate spatřil bochník maniokového chleba a vysoký džbánek se studenou vodou.

Anna se k nim otočila s nefalšovanou slaninou a nabídla jim. „Z divokého prasete,“ vysvětlila. „Za rozbřesku nám dvě domorodé ženy přinesly snídani.“

Natovi se sbíhaly sliny. Bylo tu i další ovoce, nějaké vejce, a dokonce něco, co připomínalo koláč.

„Není divu, že tu váš otec zůstal tak dlouho,“ zamumlala vojínka Carrerová s ústy plnými slaniny a chleba.

Ani tato připomínka otce nedokázala utišit jeho chuť k jídlu, a tak se pustil do hodování spolu s ostatními.

Vtom si uvědomil, že chybí dva členové jejich skupiny. „Kde je Zane a Olin?“

„Pracují na vysílačce,“ odpověděl Kostos. „Olinovi se dnes ráno podařilo rozběhnout GPS.“

Natovi zaskočilo sousto chleba. „Už funguje GPS?“

Kostos přikývl a pokrčil rameny. „Překalibroval je, ale kdo ví, jestli někdo přijímá náš signál.“

Nate si nechal novou informaci projít hlavou. Střelil pohledem po Kelly. Pokud někdo zachytí jejich opravený signál, mohla by se záchrana objevit už dnes večer. Nate si všiml záblesku naděje v Kellyiných očích.

„Když ale nemáme hlavní vysílačku, která by nám potvrdila příjem,“ pokračoval Kostos, „je klidně možné, že vysíláme pánubohu do oken. A dokud se situace nezmění, budeme postupovat podle náhradního plánu. Vaším dnešním úkolem bude – spolu s Kelly a Zanem – zajistit, aby byl Frank v případě potřeby připravený na rychlou evakuaci.“

„A taky nabrat vzorek mízy z toho stromu,“ dodala Kelly.

Kostos přikývl. „Olin bude dál pracovat na vysílačce a my ostatní se rozdělíme. Zkusíme zjistit další informace od místních indiánů – hlavně o těch zatracených repelentech.“

Nate proti seržantovu plánu nic nenamítal. Bez ohledu na to, jestli GPS fungovalo nebo ne, bylo nejjistější postupovat co možná nejobezřetněji a nejrychleji. Zbytek snídaně proběhl v tichosti.

Poté všichni kromě Olina a jeho satelitního vybavení opustili obydlí v koruně stromu a slezli dolů. Manny a dva rangeři se vydali jedním směrem, Anna s Kouwem druhým. Měli se sejít zpátky u jejich stromu přesně v poledne.

Nate vyrazil s Kelly ke stromovému obru uprostřed mýtiny a Richard Zane kráčel za nimi. Nate si hodil přes rameno brokovnici. Seržant trval na tom, aby se každý člen jejich skupiny ozbrojil přinejmenším pistolí. Kelly si svou devítimilimetrovou pistoli zastrčila za opasek, kdežto Zane měl berettu neustále v ruce a podezřívavě se rozhlížel do všech stran.

Kromě zbraní byla každá ze tří skupin vybavena jednou z vojenských vysílaček krátkého dosahu, aby mohli udržovat vzájemné spojení. „Chci, aby se všechny týmy hlásily každých patnáct minut,“ trval na svém Kostos. „Nikdo nebude zachovávat mlčení.“

Po těchto přípravách se rozdělili.

Nate kráčel přes otevřené prostranství a vzhlížel k prehistorickému stromu. Na jeho bílé kůře se leskly kapky rosy, stejně jako na jeho chvějících se listech. Na jednotlivých patrech větvoví rostly obří shluky plodů jako miniaturní verze lidských obydlí. Nate dychtil po dalších informacích o tomto obřím stromě.

Dorazili k jeho silným vybouleným kořenům a Kelly je provedla mezi dřevěnými sloupy k otevřené dutině v kmeni. Nate pochopil, proč domorodci nazývají ten strom Jaggou neboli Matkou. Symbolika tohoto označení mu neunikla. Dva hlavní chůdovité kořeny připomínaly roztažené nohy a mezi nimi ústila gigantická rodidla. Z nich se Ban-ali zrodili do tohoto světa.

„Ta chodba je dost velká na to, aby tudy projela dodávka,“ podotkl Zane s pohledem upřeným do obloukovitého vchodu.

Nate nedokázal potlačit zachvění, když vstoupili do stinného srdce stromu. Ve vzduchu visel pižmový pach jeho mízy. Všechny stěny spodní části chodby zdobily modré otisky dlaní, některé velké, jiné menší. Nacházel se mezi nimi i otisk jeho otce?

„Tudy,“ ukázala Kelly a začala stoupat chodbou vzhůru.

Nate se Zanem ji následovali a modré otisky dlaní postupně mizely.

Nate se rozhlížel po holých zdech a zpátky ke vchodu. Něco mu dělalo starosti, ale nedokázal svou obavu přesně pojmenovat. Něco tu nebylo v pořádku. Zkoumal pryskyřičné kanálky ve dřevě, trubičky ze dřeva i lýka, kterými se mezi kořeny a korunou dopravovala voda a živiny. Kanálky probíhaly podél stěn chodby v elegantních zahnutých křivkách, ale dole, tam, kde chodba náhle končila, se průběh cév měnil z hladkého na křivolaký a hrubý. Než to ale mohl prozkoumat podrobněji, Kelly se přesunula o kus výš.

„Je to dlouhé stoupání,“ řekla a ukázala vzhůru. „Léčebna je až úplně nahoře v koruně stromu.“

Nate se vydal za ní. Chodba vypadala jako nějaký monstrózní hmyzí tunel. Ze svých studií botaniky dobře věděl, jakým způsobem hmyz poškozuje stromy. Tuhle chodbu ale nikdo nevydlabal – na to by vsadil vlastní život. Vytvořila se přirozeně, podobně jako chodbičky ve větvích a kmenech mravenčího stromu. Šlo o evoluční adaptaci. To však vyvolávalo další otázky. Tento strom vyrostl jistě o mnoho staletí dříve, než sem přišli první Ban-ali, tak proč by se u něj vyvíjela taková adaptace?

Vzpomněl si na slova, která ke konci včerejší večerní debaty pronesla tiše Kelly. Něco nám uniká…, něco důležitého.

Začali míjet otvory ve stěnách. Některé vedly přímo do příbytků, jiné na větve a plošiny. Celkem jich Nate napočítal nejméně dvacet.

Zane se za nimi ohlásil do vysílačky. Ostatní týmy byly v pořádku.

Konečně dospěli ke konci chodby, která se rozšiřovala do prostorné místnosti. Vysoko na stěnách byly proraženy úzké otvory, kterými dovnitř dopadalo sluneční světlo. I tak tu ale panovalo přítmí.

Kelly přispěchala ke svému bratrovi.

Na opačné straně místnosti zrovna drobný šaman kontroloval jiného pacienta. Při jejich příchodu vzhlédl. Nikdo jiný tu nebyl. „Dobré ráno,“ pozdravil upjatě anglicky.

Nate na něj kývl. Byl to zvláštní pocit, vědět, že tato slova toho indiána s největší pravděpodobností naučil jeho vlastní otec. Z otcových poznámek také Nate věděl, že tento šaman je zároveň formálním vůdcem Ban-ali. Zdejší indiáni neměli příliš propracovanou společenskou strukturu. Zdálo se, že každá osoba zná svoje místo a úlohu. Zde však před nimi stál kmenový král, člověk, který byl v nejtěsnějším duchovním kontaktu s Jaggou.

Kelly poklekla u Franka. Její bratr seděl a srkal rákosovým brčkem obsah jednoho ze stromových plodů.

Odložil svoji tekutou snídani stranou. „Snídaně šampiónů,“ pronesl s obvyklou srdečností.

Nate viděl, že Frank má pořád na sobě svou baseballovou čepici – a nic jiného. Přes spodní polovinu těla měl přehozenou malou přikrývku, která zakrývala pahýly jeho nohou. Na nahé hrudi měl ovšem namalovaný nový obrazec.

Karmínovou spirálu s modrým otiskem ruky uprostřed.

„Už jsem se s tím vzbudil,“ vysvětlil Frank, když si všiml, kam se Nate dívá. „Zřejmě mi to nakreslili v noci, když jsem byl omámený léky.“

Znak Ban-ali.

Šaman přistoupil k Natovi. „Ty… syn wishwa Kerl.“

Nate se otočil a přikývl. Dakii si zjevně nenechal jejich včerejší rozmluvu pro sebe. „Ano, Carl byl můj otec.“

Šaman ho poklepal po rameni. „On dobrý muž.“

Nate netušil, jak by na to měl zareagovat. Několikrát pokývl hlavou, ale měl sto chutí se na šamana vrhnout. Když to byl tak dobrý muž, proč jste ho zavraždili? Ze zkušeností s domorodými kmeny v celé oblasti ale věděl, že nikdy nenajde uspokojivou odpověď. Zdejší indiáni dokázali zabít i dobré muže za to, že porušili nějaké tabu – a použití lidského těla jako rostlinného hnojiva opravdu mohlo být bráno jako nejvyšší pocta.

Kelly mezitím dokončila Frankovu prohlídku. „Jeho rány jsou úplně zacelené. Rychlost tvorby vazivové tkáně je úžasná.“

Šaman jí zjevně rozuměl. „Jagga ho uzdravit. Vyrůst silný. Vyrůst…“ Starý indián se zamračil a bylo vidět, že se pokouší vzpomenout na nějaké slovo. Nakonec se sklonil a poplácal se po noze.

Kelly na něj zírala a pak se obrátila na Nata. „Myslíš, že je to možné? Opravdu můžou Frankovi narůst nohy?“

„Paže Geralda Clarka se taky zregenerovala,“ odpověděl Nate. „Takže víme, že je to možné.“

Kelly se nahrbila. „Kdybychom mohli sledovat ten růst v nějakém moderním lékařském zařízení…“

Zane ji přerušil a zády k šamanovi zašeptal: „Nezapomeňte, že jsme přišli s jistým úkolem.“

„S jakým úkolem?“ zeptal se Frank.

Kelly mu to tiše vysvětlila.

Frank se rozzářil. „Funguje GPS! Takže máme naději.“

Kelly přikývla.

Šaman o ně ztratil zájem a vzdálil se od nich.

„Mezitím,“ zasykl Zane, „bychom měli nabrat vzorek mízy.“

„Vím, odkud vytéká,“ řekla Kelly a kývla ke kanálku, vyrytému hluboko do stěny místnosti. Oba muži ji zakryli vlastními těly a Kelly zvedla prázdnou ořechovou skořápku, kterou před chvílí odložil její bratr. Přistoupila ke stěně a vytáhla dřevěnou zátku. Do kanálku okamžitě začala prýštit hustá červená tekutina. Kelly nastavila proudu otevřenou skořápku. Míza pomalu plnila ořech.

„Nechte to udělat mě,“ řekl Zane. „Vy se věnujte svému bratrovi.“

Kelly přikývla a vrátila se k Natovi. „Nosítka jsou pořád ještě tady,“ řekla a ukázala na provizorní lůžko, na němž sem Franka dopravili. „V případě evakuace budeme muset jednat rychle.“

„Měli bychom…“

První výbuch všechny vyděsil. Ztuhli a poslouchali, jak doznívá ozvěna exploze. Nate pohlédl k úzkým štěrbinám vysoko na stěně. To nebyl hrom. Obloha zůstávala jasně modrá. Následovala další zaburácení, do kterých se ozývaly pronikavé výkřiky.

Lidské.

„Někdo na nás útočí!“ zvolal Nate.

Obrátil se a zjistil, že na něj míří hlaveň pistole.

„Nehýbejte se,“ řekl Zane, skloněný u stěny s napjatým a vyděšeným výrazem ve tváři. V jedné ruce držel skořápku, nyní již přetékající mízou, a v druhé svoji devítimilimetrovou berettu. „Nikdo se ani nepohne.“

„Co to…,“ začala Kelly.

Nate ji přerušil. Okamžitě pochopil, co se děje. „Tos byl ty!“ Vzpomněl si na Kouweho podezření: sleduje je ještě někdo jiný a mají mezi sebou špiona. „Ty zatracený parchante! Tys nás prodal!“

Zane se pomalu postavil. „Ustupte!“ Hlaveň ani na okamžik nezakolísala.

Venku neustávaly výbuchy granátů.

Nate odtáhl Kelly od Zanovy pistole.

Šaman, vyděšený explozemi, nedbal na bezprostřední nebezpečí a náhle se vrhl k východu. Ze rtů se mu vydral poplašný výkřik.

„Stůjte!“ zařval na něj Zane.

Šaman byl příliš vystrašený na to, aby poslouchal či rozuměl cizímu jazyku. Pokračoval v běhu.

Zane pohnul pistolí a vystřelil. V uzavřeném prostoru vyšla rána s ohlušující hlasitostí. I tak ale nepřehlušila šamanův překvapený výkřik.

Nate se ohlédl přes rameno. Šaman padl na bok, svíral si břicho a lapal po dechu. Mezi prsty mu protékala krev.

Nate, zbrunátnělý zlostí, se otočil k Zanovi. „Ty darebáku. On ti nerozuměl.“

Hlaveň už opět mířila na ně. Zane pomalu ustupoval podél stěny a držel se v bezpečné vzdálenosti i od Frankova lůžka. Nehodlal nic riskovat. „Vždycky jste byl příliš důvěřivý,“ řekl zaměstnanec Telluxu. „Stejně jako váš otec. Ani jeden z vás nerozuměl penězům a moci.“

„Pro koho pracuješ?“ vyhrkl Nate.

Zane už stál zády u východu. Šaman se schoulil do klubíčka a sténal. Zane se zastavil a pohnul pistolí. „Vyhoďte zbraně těmi okénky. Jednu po druhé.“

Nate se odmítal podřídit. Cloumal jím vztek. Zane vypálil a kulka odštípla třísku mezi Natovýma nohama.

„Udělejte, co říká,“ přikázal jim Frank z lůžka.

Kelly zamračeně poslechla. Vytáhla z opasku pistoli a prohodila ji jedním z okének.

Nate pořád váhal.

Zane se chladně usmál. „Příští kulka proletí srdcem vaší přítelkyně.“

„Nate…,“ ozval se Frank varovně z lůžka.

Nate s pevně zaťatými zuby přistoupil ke stěně a zvažoval, jestli by se neměl pokusit vypálit na Zana. Neměl ale příliš dobré šance uspět, a navíc byl Kellyin život v ohrožení. Sundal si brokovnici z ramen a prostrčil ji okénkem.

Zane spokojeně přikývl a ustoupil dále do chodby. „Musíte mě omluvit, ale mám neodkladnou schůzku. Doporučuji, abyste vy tři zůstali tady. Momentálně jde o nejbezpečnější místo v celém údolí.“

Po těchto posměšných slovech Zane vyklouzl z místnosti a zmizel za ohybem chodby.

8.12

Manny běžel hustým pralesem vedle vojínky Carrerové. Tor-tor uháněl podle nich s ušima přitisknutýma k lebce. Ránem zněly výbuchy a mezi stromy se vznášel dým.

Kostos pádil před nimi a křičel do vysílačky. „Všichni zpátky k domovské základně! Návrat k obydlí!“

„Nemohli by to být naši lidé?“ zeptal se Manny. „Kteří zareagovali na odvysílaný signál GPS?“

Carrerová po něm střelila pohledem a zamračila se. „Takhle rychle ne. Někdo nás přepadl.“

Jako na potvrzení jejích slov se před nimi vynořili tři muži v maskáčích, ozbrojení kalašnikovy a granátomety.

Kostos sykl a mávl na Mannyho s Carrerovou.

Všichni padli na břicha.

Proti skupince maskovaných mužů se vyřítil jeden indián s pozvednutým oštěpem. Automatická střelba ho téměř roztrhala na dvě poloviny.

Tor-tor, vyděšený rachotící palbou, vyrazil kupředu.

„Tor-tore!“ zasykl Manny, zvedl se na koleno a pokusil se jaguára zadržet.

Tor-tor vyběhl na otevřené prostranství přímo před tři ozbrojence.

Jeden z nich vyštěkl něco španělsky a ukázal. Druhý se zazubil, přiložil si zbraň k líci a namířil.

Manny pozvedl pistoli. Než ale stačil vypálit, vstal před ním Kostos s M-16 u ramene a třikrát stiskl spoušť. Puf, puf, puf.

Trojice mužů se zhroutila nazad. Hlavy jim pukly jako melouny.

Manny ohromeně znehybněl.

„Jdeme. Musíme se vrátit k našemu stromu.“ Kostos se zamračeně ohlédl do pralesa. „Proč sakra ostatní neodpovídají?“

8.22

Kouwe držel Annu za sebou a schovával se s ní za keřovitým kapradím. Domorodý průvodce Dakii se krčil vedle nich. Pouhých šest metrů od nich stáli čtyři žoldáci, aniž by měli tušení o očích, jež je sledují. Kouwe sice slyšel seržantův rozkaz, aby se všichni vrátili k dubu, na němž přenocovali, v přítomnosti nepřátelských vojáků si však netroufal potvrdit příjem. Uvízli tu a nemohli se přesunout. Ti vojáci stáli mezi nimi a jejich stromovým obydlím. Neexistoval způsob, jak by kolem nich mohli nepozorovaně proklouznout.

Dakii zůstával nehybný, ale vyzařovalo z něj divoké napětí. Ze svého úkrytu se stal svědkem, jak ti žoldáci pobili víc než deset členů jeho kmene – mužů, žen i dětí.

Z pralesa nadále zněly výbuchy. Slyšeli výkřiky a tříštivé dopady stromových příbytků na zem. Nájezdníci likvidovali celou vesnici. Kouweho skupinka měla jedinou naději: že se jí podaří utéct do nějakého chráněného kouta zalesněného údolí a že si jí útočníci nevšimnou.

Jeden z vojáků vyštěkl španělsky do vysílačky. „Tým Tango na svém místě. Sektor čtrnáct je čistý.“

Kouwe ucítil, jak se mu něco otřelo o koleno. Ohlédl se. Dakii mu pokynul, aby zůstal na místě. Kouwe přikývl.

Dakii se tiše a hbitě překulil ke straně. Neozvalo se přitom prasknutí jediné větvičky. Dakii byl teshari-rin, jeden z nejlepších průzkumníků svého kmene. I bez maskovacího zbarvení splýval s hlubokými stíny džungle. Přesunoval se z jednoho úkrytu do druhého jako blesk. Kouwe věděl, že právě sleduje ukázku Jaggou vylepšených schopností zdejších indiánů. Dakii obešel nepřátelský oddíl a Kouwe ho ztratil z očí.

Anna ho popadla za ruku a stiskla mu ji. Zdálo se, že se beze slov ptá: Právě nás tu nechal a utekl?

Kouweho to také napadlo, ale pak Dakiiho spatřil. Indián se krčil na opačné straně stezky. Kouwe a Anna ho krásně viděli, ale čtyřem žoldákům zůstával skrytý.

Dakii se na jílovité půdě přetočil na záda a namířil drobným lukem vysoko do vzduchu. Kouwe se podíval naznačeným směrem a pak pohlédl zpátky na vojáky.

Pochopil a posunkem naznačil Anně, aby si připravila zbraň. Přikývla, vzhlédla a znovu se zahleděla dolů. I ona porozuměla.

Kouwe dal Dakiimu signál.

Indián pustil tětivu a vystřelil šíp. Bylo slyšet tiché zadrnčení a o něco silnější svist, s nímž se šíp prodíral listovím. Vojáci se s pozvednutými zbraněmi otočili Dakiiho směrem.

Kouwe na ně nedbal a soustředil svou pozornost vzhůru. Vysoko ve větvích spočívala troska obydlí, ale vedle ní zůstával neporušen jeden z důmyslných vynálezů Ban-ali: jejich provizorní výtah. Dakiiho šíp přeťal lano, na němž byla zavěšena protiváha – velký žulový balvan.

Kámen se zřítil dolů, přímo na oddíl zabijáků.

Jednoho zasáhl do obličeje a rozdrtil ho v okamžiku, kdy se – příliš pozdě – podíval nahoru.

Kouwe a Anna už byli na nohách. Z bezprostřední blízkosti vyprázdnili zásobníky pistolí na zbývající trojici. Zasáhli vojáky do hrudí, paží a břich. Žoldáci se zhroutili k zemi. Dakii se vyřítil ze svého úkrytu s obsidiánovou dýkou v ruce a podřízl hrdlo každému z vojáků, který se ještě pohyboval. Byla to rychlá a krvavá práce.

Kouwe podepřel jednou paží Annu, která při tom pohledu zbledla. „Musíme se vrátit k ostatním.“

9.05

Z výšky rokle měl Louis přehled po celém izolovaném údolí. Na krku mu visel dalekohled, na nějž pro tuto chvíli zapomněl. Z pralesa stoupal k nebi dým z bezpočtu ohňů a signálních světlic. Za necelou hodinu jeho tým obklíčil vesnici a nyní pomalu postupoval k centru, k hlavnímu cíli a trofeji.

Vedle něj promluvil Brail, který byl po Jacquesově zmizení povýšen na Louisova poručíka. Stopař klečel nad mapou a vyznačoval na ni malé křížky, jak se mu hlásily jednotlivé oddíly. „Síť je připravena, Herr Doktor. Zbývá ji jen utáhnout.“

„A rangeři? Ti Američané?“

„Ženeme je ke středu, přesně jak jste přikázal.“

„Výtečně.“ Louis kývl na svou milenku, která mu stála po boku. Tshui byla nahá a vyzbrojená pouze malou foukačkou. Mezi ňadry se jí houpala vysušená hlava desátníka DeMartiniho, kterou si zavěsila kolem krku za desátníkovy vlastní známky.

„Pak tedy nastal čas, abychom se připojili k probíhajícímu večírku.“ Pozvedl své dva minisamopaly s krátkými hlavněmi. Dodávaly mu pocit síly. „Je nejvyšší čas, abych vyrazil na schůzku s Nathanem Randem.“

9.12

„Dej pozor na svého bratra a na toho šamana,“ řekl Nate, který cítil, že jim dochází čas. „Já půjdu za Zanem.“

„Nejsi ozbrojený.“ Kelly klečela vedle šamana. S Natovou pomocí ho přenesli do jednoho visutého lůžka a Kelly mu píchla plnou dávku morfinu, aby zklidnila jeho bolestivé zmítání. Průstřel břicha patřil k nejmučivějším zraněním. Kelly se nenabízelo nic lepšího, a tak nyní potírala vstupní i výstupní ránu mízou z Jaggy. „Co budeš dělat, jestli ho chytíš?“

Nata pálil v útrobách oheň, srovnatelný se střelným zraněním. „Nejdřív zradil mého otce a teď zradil i nás.“ Dusil se vztekem. Měl v plánu jedinou věc. Pomstu.

Ze svého lůžka se ozval Frank: „Co hodláte dělat?“

Nathan potřásl hlavou. „Musím to zkusit.“

Vydal se k východu. Výbuchy v dálce pomalu dozněly, ale tu a tam se ozývala střelba. Čím více utichala, tím jasnější mu bylo, že někdo vyhlazuje celou vesnici. Nate věděl, že jim samým se nepovede o nic lépe, pokud něco nepodnikne. Jenže co?

Sestupoval dolů, nejprve opatrně, ale stále přidával do kroku. Sbíhal točitou chodbou, která mu připomněla symbol Ban-ali – spirálovitě stočeného hada. Mohl jejich znak znázorňovat právě tuto chodbu, nebo se Kelly nemýlila ve své dřívější domněnce, že jde o hrubý model toho mutagenního proteinového prionu? A pokud znak představuje tuto chodbu, co znamenají ony šroubovice na obou koncích? Symbolizuje jedna léčebnu? A jestli ano, co znázorňuje ta druhá? A ten modrý otisk ruky? Nate si vybavil obrázky dlaní, jež zdobily spodní vchod do chodby, a zavrtěl hlavou. Co to všechno znamená?

Oběhl další roh a zakopl o mrtvé tělo indiána, které leželo na zemi. Padl na kolena a na ruce. Ohlédl se. Indián měl jeden otvor po kulce v prsou a druhý v týle.

Před sebou spatřil druhé tělo, z něhož viděl ze svého místa jen nohy. Další indián.

To byla Zanova práce.

Nate se vyhrabal na nohy. Pěnila se v něm krev. Ten darebák střílí po neozbrojených opozdilcích, léčitelích a pomocnících starého šamana a brutálně si klestí krvavou cestu k východu ze stromu. Zatracený zbabělec.

Nate opět vyrazil chodbou dolů a odpočítával otvory po levici. Když dospěl k poslednímu, zatočil z chodby a proběhl malým, prázdným obydlím. Ocitl se na větvi, která měřila na šířku přinejmenším metr a půl. Než bude pokračovat dál, potřeboval mít jisté povědomí o tom, co se dole děje. Po otevřeném prostranství se převaloval kouř.

Několik indiánů mířilo přes mýtinu k obřímu stromu.

Na celou vesnici padlo zlověstné ticho.

Nate postupoval po větvi, ale nemohl dohlédnout k dubu, v jehož koruně strávili noc a který se stal dočasnou základnou jejich výpravy. Větev mířila špatným směrem. Neviděl ani na vchod do Jaggy. Kčertu.

Zezdola se ozval výstřel z pistole. Zane! Na opačné straně stromu někdo vykřikl. Ten zbabělec se ukrývá na konci chodby a zabíjí každého indiána, který se k němu přiblíží. Nate věděl, že ten parchant má dost munice, aby nějakou dobu odolával případnému indiánskému útoku.

Ban-ali, na něž Nate viděl, uprchli do úkrytu v hustším pralese.

Nate hleděl přes mýtinu. Nikde žádná stopa po jeho přátelích.

Kradl se dál po větvi, když tu narazil nohou na smotané lano. Podíval se pozorněji. To není lano, ale jeden z těch liánovitých žebříků.

„Požární schodiště,“ zamumlal. Něco ho napadlo – v mysli se mu pomalu začínal rýsovat plán.

Než mohl ztratit nervy, shodil liánu z větve.

Žebřík se s tichým zasvištěním rozvinul do plné délky. Spodní konec visel necelý metr nad zemí. Bude to dlouhé šplhání, ale jestli je Zane pořád tam dole, třeba se k němu Natovi podaří nepozorovaně připlížit.

Jiný plán neměl, a tak se chytil žebříku a počal spěšně sestupovat k zemi. Kdyby se jeho skupině a zbývajícím indiánům podařilo ukrýt zde, dala by se jejich pozice snadněji bránit. K tomu ale bylo nutné nejprve odstranit Zana.

Nate dosáhl konce žebříku a seskočil.

Kolem něj se tyčily vysoké kořeny a Natovi okamžik trvalo, než se zorientoval. Potok tekl za ním a po jeho levé straně. To znamená, že je od vchodu do Jaggy v pozici čtyř hodin. Vydal se kolem kmene proti směru hodinových ručiček.

Tři hodiny… dvě hodiny…

V džungli se náhle ozvala dávka z automatické zbraně a exploze dalšího granátu. V některých částech vesnice se zjevně ještě bojuje.

Nate využil zvukové kulisy jako krytí a plížil se kolem kmene. Konečně spatřil jeden z vysokých chůdovitých kořenů, jež ohraničovaly vchod. Jedna hodina.

Opřel se o kmen. Zane se ukrýval hned za touto překážkou… Jak má ale postupovat dál? Zazněl další výstřel z pistole. Nate se zamračil na svoje prázdné ruce.

Co teď, ty hrdino?

9.34

Zane klečel na koleni a mířil pistolí ven. Začínala mu umdlévat ruka, a tak si podepřel zbraň druhou paží. Nehodlal slevit ze své bdělosti, zejména za situace, kdy je vítězství na dosah ruky. Stačí, aby ještě chvíli vydržel, a pak jeho úloha v této misi skončí.

Jedním okem zašilhal na ořechovou skořápku, naplněnou tou zázračnou mízou. Byl to poklad o hodnotě miliard dolarů. I když mu St. Savin Pharmaceuticals poslali na švýcarské konto značnou částku, aby si zajistili jeho spolupráci, ke zradě ho nakonec přesvědčil až příslib bonusu v podobě čtvrtprocentního podílu na hrubých výnosech z prodeje. Vzhledem k mocným účinkům mízy tohoto stromu se z něj může stát skutečný boháč.

Zane si olízl rty. Svoji roli už téměř splnil. Před několika dny úspěšně vložil virus do komunikačního vybavení výpravy. Teď už zbývala jen koncovka.

Včera pozdě večer Favre instruoval Zana, aby získal vzorek mízy a bránil ji svým vlastním životem. „Jestli na nás ti zatracení domorodci zkusí nějaký pitomý trik,“ varoval ho Louis. „Jako například podpálení svého vzácného stromu, aby ochránili jeho tajemství, poslouží ten vzorek jako naše bezpečnostní pojistka.“

Zane samozřejmě souhlasil, ale měl připravený náhradní plán, o kterém jeho vražedný partner nic netušil. Odlil si trochu mízy z ořechu do latexového kondomu, zavázal jej a spolkl. Drobná pojistka z jeho strany. Zkusí na něj nějaký podraz a onu zázračnou látku získá místo St. Savinu nějaká konkurenční farmaceutická společnost, například Tellux.

Z pralesa se ozvaly další vzdálené výstřely. Zane si povšiml záblesků od výšlehů z hlavní. Favrovi muži utahovali smyčku. Nebude to trvat dlouho.

Jako na potvrzení jeho odhadu vybuchl granát na okraji otevřeného prostranství. Obydlí v koruně jednoho z těch ohromných stromů vyletělo do vzduchu. Zane se usmál – pak ale v ozvěně výbuchu uslyšel lidský hlas. Přicházel odněkud zblízka.

„Pozor! Granát!“

Něco narazilo do kůry stromu těsně nad Zanovou hlavou a odrazilo se to k postrannímu kořenu. Granát! znělo mu v hlavě.

S poplašeným výkřikem uskočil od vchodu a překulil se hlouběji do chodby. Pažemi si chránil hlavu. Počkal několik napjatých sekund a poté ještě pár dalších. Přerývaně oddechoval. Očekávaný výbuch ale stále nepřicházel. Opatrně pozvedl hlavu a zaťal rty. Pořád nic.

Posadil se, pomalu se připlížil k východu a vyhlédl zpoza rohu. V hlíně spatřil drobný předmět tvaru kokosového ořechu. Byl to jen jeden z nezralých plodů z toho zatraceného stromu! Patrně spadl z větve nad vchodem.

„Kčertu!“ Připadal si pošetile, že tak snadno propadl panice.

Narovnal se, pozvedl zbraň a vrátil se na své původní místo. Začíná být až moc nervózní…

Koutkem oka zahlédl jakýsi rozmazaný pohyb.

Něco tvrdého ho udeřilo do zápěstí. Pistole mu vyletěla z prstů a do ruky mu vyšlehla prudká bolest. Padal dozadu – ale za paži ho popadla nějaká postava, která vykročila od druhé strany vchodu. Škubla s ním a vyhodila ho ven před strom.

Dopadl ramenem na zem. Překulil se a rozhlédl se kolem. To, co spatřil, mu nedávalo žádný smysl. „Rand? Jak to?“

Ve vchodu do tunelu se tyčil Nathan Rand. V ruce držel hrozivě napřaženou dlouhou a silnou větev.

Zane se odplazil kousek dozadu.

„Jak to?“ zopakoval Nate. „Malá lekce od našich indiánských přátel. Síla sugesce.“ Odkopl k Zanovi nezralý plod Jaggy. „Věřte něčemu dostatečně silně a ostatní tomu uvěří taky.“

Zane se vyhrabal na nohy.

Nate máchl větví jako baseballovou pálkou, zasáhl ho do hrudi a opět ho srazil k zemi. „To bylo za toho šamana, kterého jsi zastřelil jako psa!“ Nate pozvedl větev. „A tohle je za…“

Zane se podíval Natovi přes rameno. „Kelly! Díky bohu!“

Nate se zpola otočil.

Zane využil okamžiku nepozornosti, vyskočil na nohy a vyrazil pryč. Třemi skoky oběhl postranní kořen.

Za sebou zaslechl zuřivý výkřik a usmál se.

To je ale…

… pitomec! Nechám se napálit vlastním trikem! Ve vchodu do tunelu nikdo nestál. Žádná Kelly.

Nate viděl, jak Zane sprintuje kolem silného chůdovitého kořenu. „Na to zapomeň, ty hajzle!“ S větví v ruce se pustil do pronásledování.

Vztekle oběhl kmen a viděl Zana, jak prchá od stromu směrem k změti kořenů. Mezi nimi se zrádce mohl snadno skrýt a uniknout. Nata napadlo, že by se měl vrátit pro odhozenou pistoli, ale na to neměl čas. Nemohl dovolit, aby se mu ten parchant ztratil z očí.

Zane se před ním shýbl a mrštně se protáhl pod jedním kořenem. Jeho menší, štíhlejší postava mu v tomto závodě dávala výhodu.

Nathan si uvědomil, že mají oba prázdné ruce, odhodil větev stranou a vyrazil za ním. Prodírali se spletí kořenů, plazili se, šplhali, skákali a protahovali se mezi nimi. Zane pomalu získával větší náskok.

Vtom se kořeny rozestoupily. Oba se vypotáceli na nějakou stezku. Zane po ní okamžitě vyběhl. Nate zaklel a pustil se za ním.

Před nimi se zaleskla vodní hladina. Nate za běhu zpozoroval, že cesta slepě končí u široké tůně.

Nate se usmál. Konečná, Zane!

Jeho kořist už si mezitím také povšimla, že se ocitla ve slepé uličce, a zpomalila. Místo poraženeckého zasténání ale Nate zaslechl radostné vyjeknutí.

Zane skočil ke straně a vrhl se k zemi.

Nate se přiblížil.

Zane se k němu otočil s pistolí v ruce. Devítimilimetrová beretta.

Natovi chvilku trvalo, než přišel tomu zázraku na kloub. Pak spatřil svou vlastní brokovnici, která visela za ramenní popruh z kořene pár kroků napravo od něj. Ta pistole patřila Kelly! Jednalo se o zbraně, jež je Zane přiměl vyhodit z koruny stromu.

Nate zaúpěl. Bohové se na něj dnes neusmívají. Vykročil ke své brokovnici, ale Zane zamlaskal jazykem.

„Pohni se ještě o kousek a udělám ti do čela třetí oko!“

9.46

Kouwe vedl Annu před sebou. Práskání pušek se k nim přibližovalo ze všech stran. Dakii kráčel v čele. Na tváři se mu nepohnul jediný sval – soustředil se na své stopařské umění. S klidnou jistotou procházel pralesem a mířil k dubu, u něhož se měli setkat s dalšími skupinami své výpravy. Potřebovali se spojit s rangery a dát dohromady alespoň nějaký provizorní plán.

Kouwemu se podařilo kontaktovat vysílačkou seržanta Kostose a seznámit ho s jejich situací. Také se dozvěděl, že se ohlásil i Olin, který se schovával v jejich stromovém obydlí. Natova skupina však zatím zůstávala zticha. Kouwe se modlil, aby byli v pořádku.

Konečně před sebou spatřil sluneční světlo. Ústřední mýtina! Dakii je k ní přiváděl pod rouškou džungle od jihu. Podle seržanta Kostose se k ní rangeři blížili naopak ze severu.

Dakii zpomalil a přikrčeně ukázal.

Anna s Kouwem se přesunuli vedle něj. Mezi listovím Kouwe spatřil malý srub na mýtině. Už se dokázal zorientovat. Podíval se naznačeným směrem. Dub, jejich cíl, stál asi padesát metrů před nimi. To ale Dakii neměl na mysli. Za obřím dubem si Kouwe všiml Tor-tora, který běžel při okraji otevřeného prostranství. Zároveň spatřil, jak se v hlubším stínu pohybují nějaké postavy.

Ti dva rangeři a Manny! Vrátili se!

Dakii je vedl dál kupředu – obratně a spěšně je prováděl podél ústřední mýtiny.

Za několik minut se obě skupinky spojily. Seržant Kostos poklepal Kouwemu na rameno. Anna a Manny se objali.

„Už se ozval Nate?“ zeptal se Kouwe.

Seržant zavrtěl hlavou a mávl ke stromovému obydlí. „Přikázal jsem Olinovi, aby zabalil svoje GPS a připojil se k nám.“

„Proč? Myslel jsem, že jsme se měli podle plánu setkat na stromě.“

„Tohle je dost blízko. Pokud to dokážu posoudit, jsme obklíčeni ze všech stran. Ten strom nepředstavuje žádnou ochranu.“

Kouwe se zamračil, ale souhlasil se seržantovým hodnocením situace. Útočníci systematicky likvidovali všechny příbytky. Nahoře by byli v pasti. „Co pak?“

„Pokusíme se mezi nimi tiše proplížit ven. Jakmile je necháme za sebou, vyhledáme nějaký úkryt, kde nás nenajdou.“

Manny k nim přistoupil blíž a podíval se na hodinky. „Seržant nastavil v pralese jednu ze svých napalmových bomb. Vybuchne za patnáct minut.“

„Na rozptýlení pozornosti,“ vysvětlil Kostos. Nadhodil si batoh na zádech. „A pro případ potřeby jich máme víc.“

„Proto nemůžeme počkat na Nata,“ dodal Manny, který si přečetl nevyslovenou otázku v očích svého přítele.

Kouwe pohlédl na Jaggu. Zvuky palby postupně utichaly… a jim docházel čas. Jestli mají mít vůbec nějakou šanci, musí vyrazit hned teď. Neochotně přikývl – uznával, že nemají jinou možnost.

Nad hlavou se jim rozechvěl liánový žebřík. Vzhlédl. Olin slézal dolů s batohem přes rameno.

Kostos mávl svou zbraní. „Připravte se na…“

Výbuch je všechny srazil na kolena. Kouwe se ohlédl a spatřil, jak střecha srubu vylétla vysoko do vzduchu a po okolí se rozptýlily kousky dřeva. Nad hlavou jim prosvištěl kus klády jako středověké beranidlo a zmizel kdesi v hloubi pralesa. K nebi se zvedly chuchvalce kouře.

To nezpůsobil žádný granát.

Přes závoj kouře viděl řadu vojáků s pozvednutými zbraněmi, připravenými k výstřelu.

Všiml si zároveň dvou věcí. V čele vojáků kráčela nahá žena, ruku v ruce s bíle oděným vysokým mužem.

Druhá věc představovala bezprostřednější hrozbu. Jednalo se o předmět, který nesl jeden z vojáků. Právě poklekl a přiložil si k ramenu dlouhý černý válec.

Kouwe viděl dost hollywoodských filmů na to, aby tu zbraň okamžitě poznal.

„Raketomet!“ vykřikla za ním Carrerová. „Všichni k zemi!“

10.03

První exploze přimrazila Nata i Zana na místě. Nate se nepřestával soustředit na protivníkovu zbraň. Pistole mu mířila přímo na hruď ze vzdálenosti pouhých několika metrů. Neodvažoval se vůbec pohnout. Zadržoval dech.

Co se tam děje?

Při druhém výbuchu Zane mimoděk stočil oči ve směru exploze. Nate věděl, že druhou šanci už nedostane. Bude mrtvý, pokud něco neudělá…, třeba i něco hloupého.

Odrazil se a skočil. Nikoliv k Zanovi, ale ke své visící brokovnici. Zanovi jeho pohyb neunikl. Nate slyšel ostré prásknutí pistole a cítil, jak ho něco štíplo do stehna, ale nezastavoval se.

Narazil tělem do kořene a pažemi hmátl po zbrani. Neměl čas ji snímat z jejího místa. Natočil jen hlaveň Zanovým směrem a naslepo vypálil. Zpětný náraz mu ji vytrhl z ruky.

Nate se skrčil a otočil.

Viděl, jak Zane odlétá dozadu s krvavým břichem a s rozhozenými pažemi. Přistál do malé tůně na konci stezky. Vynořil se k hladině – voda tu byla překvapivě hluboká, dokonce i tak blízko od břehu – a vykřikl strachem i bolestí.

Právě se učil lekci, kterou předtím udělil tomu neozbrojenému šamanovi: že průstřel břicha patří k těm nejtrýznivějším zraněním.

Nate se zvedl a sundal brokovnici z kořene. Namířil ji na topícího se muže. Neviděl, kde je Zanova pistole, a tentokrát nehodlal nic ponechat náhodě.

Zane se s hrůzyplným výrazem ve tváři hrabal ke břehu. Náhle se jeho tělo zachvělo. Vytřeštil oči a jeho sténání se změnilo v řev. „Nate! Pomoz mi!“

Nate instinktivně zareagoval a pokročil kupředu.

Zane se k němu v panice natáhl – pak se ale voda všude kolem něj prudce zpěnila a rozbublala.

Nate zahlédl několik stříbřitých těl. Piraně. Rychle ustoupil. Došlo mu, kde je: u té vodní líhně, o jejímž nálezu hovořil Manny.

Zane sebou škubal a nepřestával ječet. Postupně se nořil pod neklidnou hladinu. Zoufale se pokoušel udržet ústa nad vodou, ale nepodařilo se mu to. Potopil se. Nad hladinou chvíli zůstávala jen jedna paže – poté však i ona zmizela do zpěněných vod.

Nate se odvrátil od tůně a vydal se zpátky po stezce. Necítil žádnou lítost nad Zanovým osudem. Zběžně si prohlédl ránu na stehně. V kalhotách měl díru po kulce, ale střela způsobila jen povrchové škrábnutí, nic vážného. Měl zatraceně velkou kliku.

Pevně sevřel brokovnici a pokračoval v chůzi. Modlil se, aby mu to štěstí vydrželo.

10.12

Manny se pod hromadou trosek pohnul a nadzvedl ramena. Dusil ho dým. V uších mu pořád zněl výbuch rakety v koruně stromu. Bolel ho i nepatrný pohyb čelistí. Vyplazil se ven. Všude kolem něj se ozývaly výkřiky. Samé rozkazy.

„Odhoďte zbraně!“

„Ukažte nám ruce!“

„Vylezte ven, nebo dostanete kulku do těla!“

To byl dostatečně silný stimul. Manny zasténal a vyplivl z úst krev. Vzhlédl do chaosu. Viděl Annu Fongovou, jak klečí s rukama založenýma v týle. Zdálo se, že neutrpěla žádné vážnější zranění. Profesor Kouwe klečel vedle ní a z čerstvého šrámu na hlavě mu tekla krev po líci. Byl tu i Dakii, v jehož tváři se zračila ohromená nevíra.

Manny se otočil a spatřil, jak k němu zpod keře hledí Tor-torova skvrnitá hlava. Pokynul mu, aby zůstal na místě. U stejného křoví viděl, jak vojínka Carrerová potají ukrývá baileyho pod kus střešního trámu z jednoho stromového obydlí.

„Ty!“ vyštěkl někdo. „Na nohy!“

Manny nevěděl, komu to ten muž říká, dokud neucítil na spánku horkou hlaveň zbraně. Znehybněl.

„Na nohy!“ zopakoval muž se silným, patrně německým přízvukem.

Manny se nejprve vyhrabal na kolena a poté vstal. Kymácel se ze strany na stranu, ale zdálo se, že tím toho žoldáka uspokojil.

„Zbraň!“ rozkázal voják.

Manny se rozhlédl kolem sebe, jako kdyby hledal chybějící botu nebo ponožku. Spatřil opodál ležící pistoli a šťouchl do ní špičkou nohy. „Támhle.“

Odněkud se objevil druhý voják a zabavil ji.

„Připoj se k anderenl“ řekl muž a postrčil ho k ostatním.

Manny se potácel ke svým klečícím přátelům a viděl, jak Carrerovou a Kostose doprovázejí další stráže. I oni měli prázdná pouzdra a přišli o své batohy. Všichni si museli kleknout s prsty propletenými v týlech. Seržant měl napuchlé levé oko a pokřivený a zkrvavený nos – někdo mu ho zlomil. Kostos zjevně kladl větší odpor než Manny.

Náhle vyletěla do vzduchu vzdálená oblast pralesa. K nebi vyšlehla ohnivá koule. Dolehla k nim tichá exploze spolu s pachem napalmu.

To bylo Kostosovo „odvedení pozornosti“. Příliš slabé a přišlo příliš pozdě.

„Herr Brail, tenhle se nehýbá!“ zavolal za nimi jeden z vojáků směsí němčiny a španělštiny.

Manny se ohlédl ke kmenu obrovského dubu. Olin zůstával ležet na zemi. Do ramene se mu zabodl dřevěný oštěp a po khaki košili mu stékala krev. Manny viděl, že Olin dýchá.

Ten, kterého oslovili jako Braila, odtrhl pohled od hořící džungle a přešel zkontrolovat Rusův stav. „Hundefleisch,“ řekl Němec. Maso pro psy. Pozvedl pistoli a střelil Olina do zátylku.

Anna při zvuku výstřelu nadskočila a z hrdla se jí vydral vzlyk.

Od trosek dřevěného srubu na mýtině k nim nevzrušeně přešli oba vůdci přepadové jednotky. Drobná indiánská žena se i přesto, že byla nahá, pohybovala nenuceně, jako kdyby se procházela se skleničkou v ruce na zahradním večírku. Mezi ňadry se jí pohupoval talisman. Manny si nejprve myslel, že jde o kožený měšec, ale když se přiblížila, rozpoznal v tom předmětu vypreparovanou hlavu. Vlasy této nechutné ozdoby byly nakrátko vyholené.

Štíhlý muž v bílém obleku a frajerském slamáku po jejím boku si všiml Mannyho pohledu. Pozvedl náhrdelník své družky, aby na něj viděli i ostatní.

Manny si všiml vojenských známek.

„Smím vám představit desátníka DeMartiniho?“ Lehce se zasmál, jako kdyby se mu povedl vtip, a pustil znesvěcenou hlavu jejich bývalého kolegy zpátky na ženinu hruď.

Seržant Kostos něco výhružně zamručel, ale kalašnikov, který mu mířil na šíji, ho udržel na zemi.

Louis se usmál na řadu klečících zajatců. „To jsem rád, že vás vidím zase všechny pohromadě.“

Manny poznal slabý francouzský přízvuk. Co je to za chlapa?

Profesor Kouwe odpověděl na jeho nevyslovenou otázku. „Louis Favre,“ zamumlal potichu se znechuceným výrazem.

Francouz na něj okamžitě přenesl pohled. „Doktor Favre, profesore Kouwe. Jednejme podle zásad zdvořilosti, prosím, ať celou tuto nepříjemnou záležitost uzavřeme co nejrychleji.“

Kouwe se na něj jen zamračil.

Manny to jméno znal. Jednalo se o biologa, kterému zakázali vstup do Brazílie kvůli obchodování na černém trhu a zločinům proti domorodým indiánům. Profesor Kouwe se s tímto mužem už v minulosti střetl, podobně jako Natův otec.

„Takže jsme si vás spočítali a vypadá to, že nám několik hlav chybí,“ pokračoval Favre. „Kde jsou zbývající členové vaší skupinky?“

Nikdo nepromluvil.

„No tak. Postupujme v přátelském duchu, ano? Je takový nádherný den.“ Favre přecházel před řadou vězňů. „Přece nechcete, abychom vám ho museli kazit. Je to úplně jednoduchá otázka.“

Pořád se nikdo nehýbal. Všichni hleděli bezvýrazně kupředu.

Favre smutně zavrtěl hlavou. „Takže to bude po zlém.“ Otočil se k té ženě. „Tshui, ma chérie, vyber si.“ Zamnul si ruce, jako kdyby byl s celou záležitostí hotov.

Nahá žena přešla před nimi, na okamžik zaváhala u vojínky Carrerové a naklonila hlavu ke straně, ale pak náhle učinila dva skoky a klekla si před Annou. Její nos byl jen několik centimetrů před nosem antropoložky.

Anna se pokusila uhnout, ale hlaveň zbraně jí znemožňovala jakýkoliv pohyb.

„Má drahá má vytříbený vkus pro krásu.“

Indiánka vytrhla s rychlostí blesku z pouzdra, ukrytého v jejích dlouhých vlasech, tenký kostěný nůž. Manny takto přidělaná pouzdra ve vlasech válečníků viděl u jediného kmene: u Shuarů, ekvádorských lovců lebek.

Bílá střenka nože se zaleskla na slunci, když Indiánka přiložila jeho špičku pod Anninu bradu. Anna se zachvěla. Po noži stekla červená kapka krve. Anna zalapala po dechu.

To by stačilo, pomyslel si Manny a instinktivně zareagoval. Pravá ruka mu sjela k opasku a uchopila rukojeť biče. On se taky dokáže v případě potřeby pohybovat rychle – jeho reflexy vytříbily roky krocení divokých šelem. Obratně trhl bičem.

Špička kůže zasáhla kostěný nůž a vyrazila jej té ženě z ruky. Zároveň jí způsobila malou ránu pod okem.

Indiánka zasyčela jako kočka a odkulila se stranou. V ruce se jí jako kouzlem objevil druhý nůž. Zdálo se, že tahle šelma má víc drápků.

„Nechte Annu být!“ vykřikl Manny. „Já vám povím, kde jsou ostatní!“ Než stačil říct cokoliv dalšího, dostal zezadu ránu do hlavy a padl obličejem do hlíny a spadaného listí. Bič mu vykopla z ruky těžká bota, která mu vzápětí dupla na ruku a zlomila mu jeden prst.

„Postavte ho!“ vyštěkl Favre. Veškeré předstírání vybraných způsobů skončilo.

Mannyho někdo zvedl ze země za vlasy. Přitiskl si zraněnou ruku k hrudi.

Favre stál u indiánky a stíral jí krev z tváře. Obrátil se k Mannymu a olízl si krev ze špičky prstů.

„Bylo to opravdu nutné?“ zeptal se a sáhl rukou za sebe. Jeden z vojáků mu vložil do ruky zbraň s krátkou hlavní. Vypadala jako nějaký miniaturní samopal.

Pěst, která Mannyho stále držela za vlasy, jím surově trhla.

„Pusť ho, Braile,“ řekl Favre.

Ruka uvolnila sevření. Manny se málem znovu zhroutil k zemi.

„Kde jsou?“ zeptal se Louis.

Manny se snažil potlačit bolest. „Ve stromě…, tam jsme je viděli naposledy…, nereagovali na naše volání vysílačkou.“

Favre přikývl. „To jsem slyšel.“ Druhou rukou si sáhl za opasek a vytáhl stejnou vysílačku. „Desátník DeMartini byl tak laskavý, že nám půjčil svůj přístroj a sdělil nám vysílací frekvence.“

Manny se zamračil. „Jestli jste to věděl…, proč…?“ Ohlédl se k Anně.

Favre si dlouze a znuděně povzdechl. „Jen jsem se ujišťoval, že se mě nikdo z vás nepokusí oklamat. Zdá se, že jsem ztratil spojení se svým agentem ve vaší skupině, a to vždycky zvyšuje moji podezřívavost.“

„Agentem?“ zopakoval Manny.

„Špionem,“ ozval se Kouwe z konce řady zajatců. „S Richardem Zanem.“

„Vskutku.“ Favre se otočil ke stromu a přiložil si vysílačku k ústům. „Nate, jestli mě slyšíš, zůstaň na místě. Jdeme za tebou.“

Neozvala se žádná odpověď.

Manny doufal, že se Natovi nějakým způsobem podařilo i s Kelly uprchnout. V nitru ale věděl, že by Kelly nikdy neopustila bratra. Všichni tři se jistě pořád ještě ukrývají v tom prehistorickém stromě.

Francouz si prohlížel bělokorého obra přimhouřenýma očima. Po chvilce se otočil zpátky k Mannymu. „Takže zbývá jen, abychom nějak vyřešili urážku mé dámy.“

Hlaveň malého samopalu se pozvedla jeho směrem.

„To od vás nebylo příliš gentlemanské, monsieur Azevedo.“

Favre stiskl spoušť. Zarachotilo několik výstřelů.

Manny zamrkal, ale ani jedna kulka ho nezasáhla.

Za ním se ozvalo heknutí. Do zorného pole se mu zřítil jeho hlídač, s trupem posetým otvory po střelách. Ležel na zemi a lapal po dechu jako ryba na suchu. Z úst a nosu mu prýštila krev.

Favre sklonil zbraň. Manny se na něj podíval. Favre povytáhl jedno obočí. „Nekladu to za vinu vám. Brail vás měl líp prohledat. Rozhodně vám neměl nechávat ten zatracený bič. Odvedl mizernou, nedbalou práci.“ Louis zavrtěl hlavou. „Dva poručici během dvou dnů.“

Odvrátil se a mávl zbraní. „Vezměte zajatce za námi.“ Vydal se k obrovskému stromu uprostřed mýtiny. „Už mám dost toho, jak se pořád honím za Carlovým synem. Uvidíme, jestli toho stydlivého chlapíka nedokážeme přemluvit, aby vyšel ven a připojil se k nám.“

11.09

Nate se ukrýval ve stínu chůdovitého kořenu Jaggy. Přes otevřené prostranství se převaloval kouř. Ze směru dubu, v jehož koruně přenocovali, slyšel občasnou palbu a tlumený křik. Co se tam děje?

Jediné, co na mýtině viděl, byly trosky otcova srubu. Po celém těle se mu rozlila nepříjemná předtucha něčeho hrozného, kombinovaná se zoufalstvím. Vzápětí se z dýmu vynořovaly jednotlivé postavy, rozmazané a nejasné jako duchové.

Schoval se hlouběji do stínu kořene a namířil jejich směrem brokovnici. S každým dalším krokem získávaly přízraky skutečnější podobu. V čele poznal Kouweho a Mannyho, kteří mezi sebou chránili Annu. Za nimi kráčeli Kostos s Carrerovou. Šel s nimi dokonce i ten indián Dakii.

Všichni byli potřísněni krví a klopýtali s rukama spoutanýma za zády, odkud je postrkovaly další postavy. Jak se procesí blížilo, rozeznal Nate jejich podobu: jednalo se o muže ve vojenském a pralesním oblečení. Mířili na jeho přátele sbírkou nejrůznějších zbraní.

Nate sklonil hlaveň brokovnice. Za takových okolností, proti takové přesile, mu nebyla k ničemu. Potřeboval vymyslet nějaký jiný plán. Prozatím mu nezbývalo než zůstat schovaný.

Vojáci s trhnutím surově zastavili jeho přátele.

Muž v bílém oděvu si přiložil k ústům malý megafon. „Nathane Rande!“ vykřikl směrem do koruny Jaggy. „Ukaž se! Vyjdi pomalu ven, jinak na to tvoji přátelé doplatí. Dávám ti dvě minuty!“

Členové jeho výpravy byli nuceni pokleknout.

Nate zalezl ještě hlouběji do úkrytu. Bezpochyby šlo o vůdce téhle jednotky námezdných vojáků, podle přízvuku Francouze. Muž s megafonem pohlédl na hodinky a poté do koruny stromu. Netrpělivě poklepával nohou. Zjevně se domníval, že je Nate pořád nahoře – spoléhal se na poslední informaci, kterou mu předal jeho mrtvý špion.

Nate váhal. Má se ukázat, nebo ne? Měl by zkusit štěstí v pralese? Třeba by se mohl nepozorovaně plížit za těmi vojáky? V duchu zavrtěl hlavou. Nebyl žádný partyzánský bojovník.

„Třicet vteřin, Nathane!“ vykřikl ten muž do megafonu.

Seshora se ozval slabý hlas. „Nate tady nahoře není! Odešel!“

Kelly!

Francouz spustil ruku s megafonem. „Lži,“ zahučel tiše.

Kouwe promluvil ze svého místa. „Doktore Favre…, mohl bych s vámi, prosím, mluvit?“

Nate si uvědomil, že se mu prsty na brokovnici mimoděk sevřely těsněji. To jméno znal. Slyšel svého otce vyprávět o ukrutnostech, které byly připisovány Louisi Favrovi. Jednalo se o amazonského ďábla, o zrůdu, o níž se šeptalo mezi kmeny, o netvora, který byl díky Natovu otci vyhnán z oblasti. Teď se ale vrátil.

„O co jde, profesore?“ podrážděně se zeptal Favre.

„To byla Kelly O’Brienová. Je u svého zraněného bratra. Když říká, že Nate není nahoře, pak tam opravdu není.“

Favre se zachmuřil a znovu se podíval na hodinky. „Uvidíme.“ Pozvedl megafon. „Deset vteřin!“ Natáhl ruku a jeden z vojáků mu do ní vložil nebezpečně vyhlížející zbraň: zahnutou mačetu, dlouhou jako šavle. I přes kouřový opar nad mýtinou se oslnivě leskla – byla čerstvě nabroušená.

Favre se naklonil a přiložil ohyb ostří Anně Fongové pod krk. Pak znovu promluvil do megafonu: „Dochází ti čas, Nathane! Byl jsem dostatečně velkorysý, když jsem ti poskytl ty dvě minuty. Od této chvíle bude každá další minuta stát život jednoho z tvých přátel. Vyjdi ven a všichni budou ušetřeni! To ti přísahám jako džentlmen a jako Francouz.“ Favre odpočítával poslední vteřiny. „Pět… čtyři…“

Nathan se pokoušel přijít na nějaký plán…, jakýkoliv. Věděl, že přísaha Louise Favra je bezcenná.

„Tři… dva…“

Zbývaly mu poslední vteřiny, aby vymyslel nějakou alternativu ke kapitulaci.

„Jedna…“

Žádná ho nenapadla.

„Nula!“

Nathan se zvedl ze svého úkrytu. Vykročil ven s brokovnicí nad hlavou. „Vyhráls!“ zvolal.

Favre se narovnal a povytáhl obočí. „Ach, mon petit homme, vylekal jsi mě! Copak jsi tady dole celou dobu dělal?“

Po Annině tváři stékaly slzy.

Nate odhodil brokovnici. „Vyhráls,“ zopakoval. Ze všech stran ho obstoupili vojáci.

Favre se usmál. „Já vyhrávám vždycky.“ Úsměv se rázem změnil v krutý škleb.

Než kdokoliv stačil zareagovat, Favre se otočil v pase a vší silou paže máchl mačetou.

K obloze vystříkl gejzír krve.

Ostří zbraně čistě oddělilo hlavu oběti od těla.

„Manny!“ vykřikl Nate, padl na kolena a poté na ruce.

Tělo jeho přítele se zhroutilo nazad.

Anna vykřikla a v mdlobách se sesula na Kouweho.

Favre čelil zády k Natovi šoku a úleku ostatních zajatců. „Prosím vás, copak jste si někdo opravdu myslel, že dopustím, aby monsieur Azevedo udeřil mou lásku bez náležité odplaty? Mon Dieu! Kde jste nechali svoje kavalírství?“

Nate si všiml, jak se za řadou klečících vězňů nějaká indiánská žena dotýká prstem rány na tváři.

Favre se otočil k Natovi. Bílý oblek nyní zdobila purpurová šerpa z Mannyho krve. Netvor si poklepal na hodinky a zahrozil Natovi prstem. „A kromě toho jsem, Nathane, dopočítal k nule. Opozdil ses. Musíme být spravedliví.“

Nathan svěsil hlavu k zemi. „Manny…“

Někde v dálce proťal ranní ticho kočičí skřek, který se ozvěnou nesl přes celé údolí.

17. kapitola

Lék

17. SRPNA, 16.16 Amazonský prales

Louis dohlížel nad posledními přípravami v údolí. Ušpiněné sako nesl přes ruku a měl vyhrnuté rukávy košile. Odpolední slunce pálilo s palčivým žárem – brzy tu bude ale ještě větší horko. O hodně větší. Ponuře a spokojeně se usmál a rozhlédl se po troskách vesnice.

Kolumbijský voják s přezdívkou Maska se při jeho příchodu postavil do pozoru. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů a byl stejně smrtonosný jako vysoký. Původně pracoval jako bodyguard kapitána jednoho drogového kartelu a při ochraně šéfa ho do obličeje zasáhla kyselina. Jednu tvář měl znetvořenou v rudou masu zajizvených boláků. Jeho nevděčný zaměstnavatel ho poté vyhodil ze svých služeb, protože byl příliš ošklivý a příliš živě mu připomínal, jak těsně unikl smrti. Louis si naopak cenil jeho oddané věrnosti. Představoval vynikající náhradu za Braila.

„Masko,“ kývl mu Louis na pozdrav, „za jak dlouho budou všechny nálože připravené?“

„Za půl hodiny,“ odpověděl jeho poručík stroze.

Louis přikývl a podíval se na hodinky. Čas byl kritickým faktorem, ale všechno postupovalo podle plánu. Kdyby ten Rus nezprovoznil to svoje zatracené GPS a nevyslal signál s jejich polohou, Louis by měl víc času na to, aby si vychutnával vítězství.

Povzdychl si a opět se rozhlédl. Celkem shromáždili osmnáct zajatců, kteří klečeli se svázanýma nohama a s rukama připoutanýma za zády ke kotníkům. Od těchto pout jim vedla oprátka ke krku. Škrtící smyčka. Čím více člověk zápasí se svými pouty, tím více se mu provaz zařezává do masa.

Viděl, že několik vězňů už lapá po dechu. Ostatní se potili a krváceli pod paprsky žhnoucího slunce.

Všiml si, že Maska stojí stále vedle něj. „Prohledali jste vesnici?“ zeptal se. „Žádní další Ban-ali?“

„Nikdo živý, pane.“

Ve vesnici žilo přes sto lidí. Nyní představovali jen další položku na seznamu zaniklých kmenů.

„A co údolí? Bylo řádně prozkoumáno?“

„Ano, pane. Jedinou přístupovou cestou je ta rokle.“

„Velmi dobře,“ řekl Louis. Tohle se dozvěděl už při mučení indiánského průzkumníka minulou noc, ale chtěl si být jistý. „Ještě jednou si obejděte všechny pozice. Chci odtud zmizet nejpozději v pět hodin.“

Maska přikývl a otočil se na podpatku. Rychle vyrazil k ústřednímu obřímu stromu.

Louis ho sledoval pohledem. Z chodby uvnitř kmene zrovna jeho lidé vynášeli dva malé ocelové soudky. Po ovládnutí údolí vojáci zhotovili sekyrami hlubší rýhy do dřeva stromu a získali z něj velký objem cenné mízy. Louis pohlédl na další tým, který se pohyboval kolem základny kmene gigantické Jaggy. Přimhouřil oči.

Všechno fungovalo s přesností dobře seřízeného hodinového stroje. Jinak by to Louis ani nestrpěl.

Uspokojeně přešel k řadě zajatců – k těm, kteří jako jediní přežili z celé výpravy rangerů. Seděli kousek stranou od zbývajících členů kmene Ban-ali a pekli se na slunci.

Louis hleděl na svůj úlovek a pociťoval neurčité zklamání, že pro něj nepředstavovali větší výzvu. Oba rangeři ho propalovali vražednými pohledy. Ta malá asijská antropoložka se zklidnila, měla odevzdaně zavřené oči a pohybovala rty v modlitbě. Kouwe zachovával stoickou vyrovnanost. Louis se zastavil před posledním zajatcem.

Nathan Rand se na něj díval stejně tvrdým pohledem jako rangeři, ale v jeho očích se zračilo ještě něco dalšího. Příměs ledového odhodlání.

Louis měl co dělat, aby nesklopil zrak, ale silou vůle se přemohl. V Nathanově tváři viděl stín jeho otce: pískově plavé vlasy, sklon lícních kostí, tvar nosu. Toto ale nebyl Carl Rand. A k Louisově překvapení ho to zklamalo. Uspokojení, které cítil z toho, že před ním klečí na kolenou Carlův syn, bylo jaksi prázdné.

Vlastně naopak pociťoval k tomu mladému muži jistý respekt. Po celou cestu do tohoto údolí Nathan prokazoval důvtip a statečné srdce – dokonce se zbavil i Louisova špiona. A konečně v závěru celé operace dal najevo loajalitu, když byl ochoten obětovat vlastní život za svůj tým. To vše byly obdivuhodné vlastnosti, i když namířené směrem, který křížil Louisovy plány.

Teď před sebou Louis viděl ty oči, tvrdé jako vybroušený kámen. Nathan zjevně prožil neutěšitelný zármutek a nějak ho přečkal. Louis si vzpomněl na svého postaršího přítele z hotelového baru ve Francouzské Guayaně, který přežil trestanecký systém na Ďáblově ostrově. Představil si, jak ten starý chlapík srká burbonku. Ten měl úplně stejné oči. Nebyly to oči Carla Randa, Nathanova otce. Jednalo se o úplně jiného muže.

„Co s námi uděláte?“ promluvil Nate. V hlase mu nezněl prosebný tón – jen se jednoduše ptal.

Louis vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo. „Přísahal jsem jako džentlmen, že nezabiju vás ani vaše přátele. A svoje slovo dodržím.“

Nate přimhouřil oči.

„Vaši smrt přenechám americké armádě,“ dodal Louis s překvapivě upřímným smutkem.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Nate podezřívavě.

Louis potřásl hlavou a dvěma kroky přistoupil k seržantu Kostosovi. „Na tuto otázku by patrně měl odpovědět tady váš společník.“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ odsekl Kostos odměřeně.

Louis se předklonil a zahleděl se seržantovi do tváře. „Opravdu? Chcete říct, že se kapitán Waxman nesvěřil ani svému seržantovi?“

Kostos odvrátil zrak.

„O čem to mluví?“ zeptal se Nate seržanta. „Teď už tajemství ztratila smysl, Kostosi. Jestli něco víte…“

Seržant konečně promluvil, rozpačitě a zahanbeně. „Jde o ty napalmové minibomby. Měli jsme rozkaz najít zdroj té zázračné látky. Jakmile bychom odebrali vzorek, zdroj měl být zničen. Naprosto a beze zbytku.“

Louis se napřímil a vychutnával si šokované výrazy na tvářích ostatních. Dokonce i ta vojínka vypadala překvapeně. Zdálo se, že armáda svěřuje tajemství jen několika vyvoleným.

Louis pozvedl paži a ukázal na skupinku mužů u obřího stromu. Šlo o jeho vlastní demoliční jednotku. Proti bílé kůře se zbývajících devět minibomb rangerů jevilo jako černé oči, které hledí jejich směrem. „Díky americké vládě tu máme dostatečnou palebnou sílu, abychom sprovodili ze světa i takového obra, jako je tento strom.“

Kostos svěsil hlavu.

„Takže vidíte,“ pokračoval Louis, „že naše mise se zase tak neliší. Rozdíl je jen v tom, kdo z toho bude mít užitek – zda americký vojenský komplex, nebo francouzská farmaceutická společnost. Což ihned vyvolává další otázku – kdo s touto znalostí naloží lépe?“ Pokrčil rameny. „Kdo ví? Ale stejně tak se můžeme ptát i obráceně – kdo napáchá větší škody?“ Pohlédl na seržanta. „A myslím, že odpověď všichni známe.“

Ve skupině se rozhostilo ticho.

Nakonec se ozval Nate. „Co bude s Kelly a Frankem?“

Ach, chybějící členové skupiny… Louise nepřekvapilo, že tuto otázku položil právě Nate. „Nebojte se o jejich zdraví. Vracejí se s mým oddílem,“ vysvětlil Louis. „Spojil jsem se se svými sponzory. Monsieur O’Brien bude dokonalým pokusným morčetem ke studiu procesu regenerace. Vědci v St. Savinu už se nemohou dočkat, až ho dostanou do rukou.“

„A Kelly?“

„Mademoiselle O’Brienová půjde s námi, aby zajistila, že s námi její bratr bude spolupracovat.“

Nathan zbledl.

Louis si během rozmluvy všiml, že Nate neustále obrací zraky ke stromu. Mávl paží k prehistorickému obru. „Časovací zařízení jsou nastavená tak, aby bomby vybuchly za tři hodiny. V osm hodin, abych byl přesný,“ řekl Louis. Věděl, že tu všichni viděli účinky jediné napalmové bomby. Teď si je v duchu vynásobili devíti a Louis viděl, jak se jim po tvářích rozlévá výraz naprosté beznaděje.

Pokračoval: „Po celém údolí jsme zároveň rozmístili další zápalné bomby. Jedna je v přístupové rokli a odpálíme ji, jakmile odtud odejdeme. Nemůžeme riskovat možnost, že jsme přehlédli nějakého schovaného indiána, který by vás mohl osvobodit. A obávám se, že ať už budete svázaní nebo ne, není pro vás úniku. Celé tohle údolí se změní v jedinou obrovskou výheň, která zničí všechny zbytky zázračné mízy a zároveň poslouží k odlákání pozornosti vrtulníků, které se tímto směrem možná v noci vydají. Tím ohněm odvedeme pozornost od našeho útěku.“

V očích se jim zračilo vědomí o vlastní porážce.

Louis se usmál. „Jak vidíte, vše je podrobně naplánováno.“

Přistoupil k němu jeho poručík a zastavil se mu u ramene. Kolumbijec ignoroval zajatce, jako kdyby se jednalo o pouhé ovce.

„Ano, Masko?“

„Vše je připraveno. Na váš pokyn můžeme zahájit evakuaci.“

„Právě jste ho dostal.“ Louis znovu pohlédl na řadu spoutaných mužů a žen. „Obávám se, že mě volají povinnosti. Musím se s vámi všemi rozloučit. Adieu.“

Louis se odvrátil. Cítil alespoň drobné uspokojení z toho, že v konečném důsledku svého hrdého syna přivedl na smrt sám Carl Rand. Vydal se v otcových šlépějích…

Doufal, že se teď jeho otec dívá z pekla.

16.55

Nate klečel s ostatními. Louisova slova ho zdrtila. Tupě přihlížel, jak se vojáci připravují k odchodu.

U ramene mu promluvil Kouwe. „Favre vkládá veškerou naději do mízy Jaggy.“

Nate otočil hlavu, opatrně, aby si neutáhl smyčku kolem krku. „Záleží teď na tom?“

„Očekává, že s její pomocí půjde vyléčit ta nákaza, stejně jako se po ní hojí fyzická zranění, ale o tom nemáme žádný důkaz.“

Nate pokrčil rameny. „Co chcete, abychom udělali?“

„Pověděli mu to,“ řekl Kouwe.

„A tím mu pomohli? Proč?“

„Nesnažím se pomoci jemu, ale všem lidem po celém světě, kteří umírají na tu chorobu. Lék oné nákazy je někde tady. Cítím to. A on ho zničí – zlikviduje jakoukoliv naději, že se nám podaří zastavit kletbu Ban-ali. Musíme se ho pokusit varovat.“

Nate se zamračil. V duchu stále viděl vraždu Mannyho…, to, jak tělo jeho přítele padlo do prachu. Chápal, co Kouwe navrhuje, ale nedokázal přesvědčit svoje srdce, že jde o správný postup.

„Stejně nás nevyslechne,“ řekl Nate ve snaze najít nějaký kompromis mezi hlavou a srdcem, nějaké zdůvodnění, proč by měl zachovat mlčení. „Favre jedná podle přesného harmonogramu. Zbývá šest až osm hodin, než se tu objeví armáda. Má jedinou možnost – vyplenit vše, co může, a utéct.“

„Musíme ho přimět, aby nás vyslechl,“ trval na svém Kouwe.

Od Jaggy k nim dolehly zvýšené hlasy. Oba muži se podívali ke vchodu do chodby v nitru kmene. Právě z něj vycházeli dva vojáci s nosítky. Nate poznal jejich vlastní provizorní lůžko. Na něm ležel Frank, svázaný jako prase připravené na rožeň.

Vzápětí vyšla Kelly s rukama spoutanýma za zády. Klopýtala mezi Favrem a jeho nahou indiánskou milenkou. Jako poslední se objevili další ozbrojenci.

„Vy nevíte, co děláte!“ hádala se Kelly hlasitě. „Nevíme, jestli ta míza dokáže něco vyléčit!“

Nate v jejích slovech slyšel ozvěnu toho, co před okamžikem říkal profesor Kouwe.

Louis pokrčil rameny. „Peníze od St. Savinu budu mít dlouho předtím, než se zjistí, jestli máte pravdu nebo ne. Podívají se na nohy vašeho bratra – nebo na to, co z nich zbylo – a rovnou mi převedou domluvené miliony na účet.“

„Ale co všichni ti umírající? Děti a staří lidé?“

„Co je mi po nich? Moji prarodiče už jsou po smrti a děti nemám.“

Kelly zjevně zuřila. Vtom jí oči padly na skupinu přátel. Nakrabatila zmateně čelo, pohlédla na oddíl zhruba třiceti mužů, kteří právě kráčeli k východu z údolí, a znovu na klečící zajatce.

„Co to má znamenat?“ zeptala se.

„Ach, vaši přátelé… Ti zůstanou tady.“

Kelly se rozhlédla po připravených bombách na kmeni stromu a její oči zakotvily na Natovi. „Přece… přece je tu nemůžete jen tak nechat.“

„Ale můžu,“ ujistil ji Louis. „Bezpochyby můžu.“

Potácivě se zastavila a hlas se jí zlomil. „Nechte mě, ať se aspoň rozloučím.“

Louis si povzdychl s dramaticky přehrávaným podrážděním. „Dobře. Ale urychlete to.“ Vzal Kelly za paži a odvedl ji k řadě zajatců. Jeho milenka a čtyři ozbrojenci je doprovázeli.

Strčil ji přímo před ně.

Nata bolelo u srdce, když ji tak viděl. Bylo by lepší, kdyby kolem nich jen prošla.

Po tváři jí stékaly slzy. Přecházela od jednoho k druhému a každému řekla, jak moc je jí to líto – jako kdyby to byla její chyba. Nate ji sotva slyšel – vpíjel se do ní pohledem a vnímal její krásu, protože věděl, že je to naposledy, co ji vidí. Sklonila se a políbila na tvář profesora Kouweho. Nakonec přistoupila k Natovi.

Hleděla na něj a padla na kolena. „Nate.“

„Pst,“ řekl se smutným úsměvem jako tajné připomenutí jejich společné noci. „Pst.“

Z očí se jí vyřinuly další slzy. „Slyšela jsem o Mannym,“ řekla. „Je mi to moc líto.“

Nate zavřel oči a sklonil hlavu. „Jestli budeš mít příležitost,“ zašeptal, „zabij toho francouzskýho parchanta.“

Opřela se o něj a přitiskla mu rty ke tváři. „Slibuji,“ vydechla mu tiše do ucha, jako když se dva milenci dělí o nějaké tajemství.

Natočil hlavu a jejich rty se střetly. Nedbali na to, kdo je vidí. Naposledy ji políbil. Jejich ústa se propojila.

V následujícím okamžiku ji Favre od něj odtrhl a postavil ji na nohy. Rukou ji držel za paži. „Zdálo by se, že jste poněkud překročili hranice čistě profesionálního vztahu,“ poznamenal s úšklebkem.

Prudce ji otočil a tvrdě ji políbil na ústa. Překvapeně vykřikla. Louis ji pustil a odhodil ji směrem k té indiánce. Ze rtu mu odkapávala krev.

Kelly ho kousla.

Otřel si bradu. „Neboj se, Nathane. Dobře se o tvou ženu postarám.“ Ohlédl se na Kelly a svoji milenku. „Tshui i já zajistíme, aby její pobyt s námi byl co nejzábavnější, že ano, Tshui?“

Indiánka se naklonila blíž k jejich zajatkyni, vzala do prstů pramínek Kellyiných vlasů a přivoněla si k nim.

„Vidíš, Nathane? Tvoje přítelkyně Tshui už teď zaujala.“

Nate se zazmítal a pokoušel se na něj vrhnout. „Ty darebáku,“ zasyčel přidušeně, jak se mu smyčka zařízla hluboko do krku.

„Uklidni se, chlapče.“ Louis o krok ustoupil a položil Kelly paži kolem ramen. „Je v dobrých rukou.“

Natovi po tváři stekly slzy zuřivosti a zoufalství. Provaz ho škrtil, a tak mohl dýchat jen s námahou a přerývaně. Přesto nepřestával zápasit se svými pouty. Stejně zemře. Jaký je rozdíl v tom, jestli se uškvaří nebo udusí?

Louis na něj chvíli smutně shlížel a potom odvlekl Kelly pryč. Cestou si pro sebe hučel: „Taková škoda…, je to milý hoch, ale prožil tolik tragédií.“

Natovi se v koutech černajícího zorného pole zjevily hvězdičky.

Kouwe na něj zasykl. „Přestaň sebou házet, Nate.“

„Proč?“ vyrazil v odpověď.

„Dokud žijeme, je vždycky nějaká naděje.“

Nate poslechl – ani ne tak proto, že by věřil v platnost profesorových slov, jako spíše proto, že uznal svou porážku. Hned se mu dýchalo lehčeji. Hleděl za odcházejícím oddílem žoldáků, ale nespouštěl oči z Kelly. Ještě jednou se ohlédla, než všichni zašli do pralesa. Poté zmizela.

Rozhostilo se ticho až na Anninu odříkávanou modlitbu. Několik indiánských zajatců za nimi počalo zpívat truchlivou melodii, zatímco jiní jen plakali. Beznadějně klečeli a pekli se na slunci, které se pomalu sklánělo k západnímu obzoru. S každým výdechem nebo vzlykem se přibližoval okamžik jejich smrti.

„Proč nás prostě nezastřelil?“ zahučel seržant Kostos.

„To není Favrův způsob,“ odvětil profesor Kouwe. „Chce, abychom si umírání vychutnali. Jde o pomalé mučení. To toho syčáka vzrušuje.“

Nate zemdleně zavřel oči.

Po hodině k nim od jihu dolehly zvuky silné exploze. Nate otevřel oči a viděl, jak k nebi vyráží silný sloup dýmu a úlomků kamení.

„Vyhodili do povětří přístupovou strž,“ poznamenala Carrerová na vzdáleném konci řady.

Nate se odvrátil. Výbuch dozníval ještě několik vteřin. Všichni teď čekali na poslední explozi, která ukončí jejich životy a spálí celé údolí.

Opět na ně padlo ticho, když tu Nate zaslechl od okraje pralesa charakteristické zavrčení. Jaguáří zavrčení.

Vyměnil si pohled s Kouwem.

„Tor-tor?“ zeptal se Nate a pocítil záchvěv naděje.

Na otevřené prostranství vyšel jaguár. Nebyl to ale jejich skvrnitý přítel.

Na mýtině se objevila obrovská černá šelma s pysky poodhrnutými v mlčenlivém, hladovém úšklebku.

17.35

Kelly kráčela vedle Frankových nosítek. Zdálo se, že ani jeden z nosičů neví, co je únava – pochodovali pralesem spodního údolí jako svalnatí roboti. Kelly, ač ji netížilo nic kromě bolesti v srdci, naproti tomu zakopávala o každý kořen či větev.

Favre udal celé skupině svižné tempo. Chtěl se dostat k bažinatému jezeru a zmizet v džungli jižně od něj, než horní údolí zničí ohnivý výbuch.

„Pak se tu začnou rojit vojáci jako mouchy kolem trusu,“ varoval všechny. „To už musíme být pryč.“

Kelly také vyslechla rozhovor dvou vojáků ve směsi portugalštiny a španělštiny. Favre zavolal vysílačkou a zařídil, aby je na řece ve vzdálenosti jednodenního pochodu čekaly motorové čluny. Jakmile jich dosáhnou, jejich únik se ještě zrychlí.

Nejprve se ale museli dostat na místo setkání, aniž by je někdo chytil – a to znamenalo, že se nesmějí loudat. Favre nehodlal trpět žádné opozdilce, a to včetně Kelly. Ten netvor zabavil Mannyho bič a pravidelně s ním práskal podél jejich řad jako otrokář, který pohání karavanu otroků. Kelly už pocítila jeho štiplavý dotyk, když při výbuchu průsmyku za nimi upadla na kolena. Dolehla na ni taková beznaděj, že nebyla schopná pohybu. Vtom jí na rameno dopadla palčivá rána. Bič rozťal látku košile a štípl ji do kůže. Od té chvíle se už neodvažovala zakolísat.

Z nosítek promluvil Frank. „Kelly…“

Naklonila se k němu.

„Dostaneme se z toho,“ protáhl ospale. Přes jeho dřívější protesty mu před transportem z hojivé místnosti Jaggy dala dávku demerolu. Nechtěla, aby trpěl útrapami cesty. „Všechno zvládneme.“

Kelly přikývla a přála si, aby měla volné ruce a mohla držet bratra za ruku. I Frank však měl ruce pod přikrývkou připoutané k okrajům nosítek.

Pokračoval zastřeným hlasem, aby ji utěšil. „Nate… a ostatní… najdou způsob, jak se osvobodit…, jak uniknout…“ Slova se rozplynula v morfinové mlze.

Kelly se ohlédla. Výhled na oblohu z větší části blokovaly koruny stromů, ale i tak zahlédla šmouhu kouře po explozi, která uzavřela horní údolí od dolního. Neřekla bratrovi o zápalných bombách rozmístěných po prehistorické džungli. Nemohli od bývalých členů jejich výpravy očekávat žádnou pomoc.

Zadívala se na Favra, který kráčel kousek před ní.

Její jedinou naději nyní představovala pomsta.

Měla v úmyslu splnit svůj slib Natovi.

Zabije Louise Favra…, nebo alespoň zemře při pokusu ho zabít.

17.58

Nate sledoval, jak na mýtinu vychází obří černý jaguár. Zvíře bylo samo. Nate v něm poznal vůdkyni smečky, tu lstivou samici. Nějak přežila Louisův plán hromadné otravy a instinktivně se vrátila do rodného údolí.

Seržant Kostos tiše zasténal: „Čím dál tím lepší.“

Šelma si prohlížela svázané zajatce jako připravené balíky masa. Bez černého práškového repelentu nebyli v bezpečí ani indiáni. Kočičí bohyně, vytvořená Jaggou k jejich ochraně, se právě změnila v lítou bestii.

Zvíře se k nim připlížilo s břichem přitisknutým k zemi a s mrskajícím ocasem.

Náhle Natovu pozornost přilákal pohyb za samicí. Z pralesa vyskočil Tor-tor, bez jakékoliv známky strachu proběhl kolem větší jaguářice a přispěchal k Natovi a ostatním.

Nata strhly projevy kočičí náklonnosti ke straně. Tor-tor měl zjevně radost, že se k nim po smrti svého pána mohl opět připojit, a hledal u nich útěchu a jistotu.

Nate se dusil v utahující se oprátce. „Ho… hodný kluk, Tor-tore.“

Velká černá šelma se držela v pozadí a sledovala ten podivný výjev.

Tor-tor se k němu nepřestával lísat a vyžadoval pohlazení, které by mu dalo najevo, že je všechno v pořádku. Svázaný Nate mu ho nemohl poskytnout – ale v mysli mu vytanul nápad.

Otočil se a pozvedl svá pouta k jaguárovi. Tor-tor je očichal. „Překousej je,“ naléhal Nate a klepal mu provazy před čenichem. „Pak tě pohladím, ty můj chlupáči.“

Tor-tor olízl Natovu ruku a strčil ho čumákem do ramene.

Nate frustrovaně zasténal a ohlédl se za sebe. Obří šelma se k němu přiblížila a s tichým zavrčením odstrčila Tor-tora stranou.

Nate ztuhl.

Samice očichávala ruku, kterou před chvilkou Tor-tor olízl, a poté zvedla k Natovi své pronikavé černé oči. Nate si byl jistý, že vnímá jeho strach.

Vzpomněl si, jak jediným bleskurychlým výpadem oddělila Frankovi obě končetiny.

Jaguářice sklonila hlavu k Natovým nohám a rukám. Znovu burácivě zavrčela. Nate ucítil silné škubnutí, které ho zvedlo do vzduchu. Smyčka se utáhla ještě víc. Na okamžik přemítal, jestli se udusí předtím, než ho to zvíře začne trhat na kusy. Modlil se, aby ano.

Místo toho dopadl zpátky na zem. Na okamžik znehybněl, ale pak mu došlo, že má volné ruce. Využil příležitosti a prudce sebou hodil ke straně. Posadil se a pohlédl na přetržené provazy, které mu visely ze zápěstí. Ta šelma ho osvobodila.

Nate si uvolnil staženou oprátku.

Obří černé zvíře ho pozorovalo. Tor-tor se otřel samici o bok ve zjevném gestu náklonnosti a přešel k Natovi.

Nate odhodil smyčku. Kotníky měl stále svázané, ale než si je rozvázal, musel poděkovat jednomu příteli.

Tor-tor do něj vrazil a přiložil mu svou chlupatou hlavu ke hrudi.

Nate ho poškrábal na onom zvláštním místě mezi ušima a vysloužil si spokojené zapředení. „Hodný kluk… Vedl sis dobře.“

Jaguár smutně zakňučel.

Nate mu zvedl hlavu a zadíval se do jeho zlatavých očí. „Já jsem měl Mannyho taky rád,“ zašeptal.

Tor-tor se mu přitulil k obličeji.

Nate ho tak chvíli nechal a vydával tiché, konejšivé zvuky. Nakonec Tor-tor o krok ustoupil a Nate si mohl rozvázat provazy kolem kotníků.

Samice zatím seděla opodál a nepřestávala ho sledovat. Tor-tor na ni určitě narazil po Mannyho smrti a přivedl ji sem. Ukázalo se, že se Manny nemýlil. Mezi mladými šelmami se opravdu oné noci vytvořilo jakési pouto, které se možná ještě prohloubilo sdíleným zármutkem: Tor-tor truchlil pro svého pána, samice pro svou smečku.

Nate si stoupl a osvobodil Kouweho. Společně pak rozvázali ostatní. Na Nata vyšlo osvobození Dakiiho, indiánského zvěda, který byl zodpovědný za vyslání piraní a kobylek proti jejich skupině. Nate už se ale nedokázal přimět k tomu, aby cítil onen starý vztek. Dakii jen chránil svůj kmen – a jak se ukázalo, oprávněně. Nate mu pomohl vstát a pohlédl ke kouřícím zbytkům vesnice. Kdo byli skuteční netvoři této džungle?

Dakii Nata pevně objal.

„Ještě mi neděkuj,“ zamručel Nate. Kolem vstávali další osvobození indiáni, ale Nate se soustředil na strom s nastraženými napalmovými bombami, přivázanými k jeho kmeni.

Kolem prošel seržant Kostos a mnul si odřená zápěstí. „Jdu se podívat, jestli se mi podaří vypnout časovací zařízení. Carrerová se podívá po té zbrani, kterou schovala.“

Nate přikývl. Osvobození Ban-ali se shromáždili kolem obou jaguárů, kteří polehávali ve stínu a zdánlivě si diváků nevšímali. Nate si ale všiml, že větší samice sleduje přimhouřenými štěrbinami očí vše, co se kolem ní děje. Zjevně nehodlala polevit v ostražitosti.

Připojil se k němu Kouwe s Annou. „Jsme volní, ale co teď?“ zeptal se profesor.

Nate zavrtěl hlavou.

Anna si založila ruce na prsou.

„Co se děje?“ zeptal se jí Nate, když zpozoroval její zamyšleně zamračené čelo.

„Richard Zane. Jestli se z toho dostaneme, přestanu pracovat pro Tellux.“

Nate se přes jejich neradostnou situaci usmál. „Já dám výpověď hned po vás.“

Po chvilce k nim přišel seržant Kostos, zachmuřený jako obvykle. „Ty bomby jsou zabezpečené proti odpojení. Nemůžu je sundat a nemůžu zabránit, aby vybuchly.“

„Není možné nic dělat?“ zeptal se Kouwe.

Ranger zavrtěl hlavou. „Tým toho francouzského parchanta odvedl skvělou práci, to se musí nechat. Čert je vem.“

„Kolik zbývá času?“ otázala se Anna.

„Necelé dvě hodiny. Digitální časovače jsou nastavené na osmou hodinu.“

Nate se zamračil. „Takže musíme buďto najít jinou cestu z údolí, nebo si vyhledat nějaký úkryt.“

„Na úkryt zapomeňte,“ řekl Kostos. „Až ty mrchy vybuchnou, musíme být co možná nejdál. I bez těch dalších zápalných náloží, které tu rozmístili Favrovi muži, stačí těch devět napalmových bomb k tomu, aby se v tomhle údolí všechno usmažilo.“

Nate nepochyboval o jeho odhadu. „Kde je Dakii? Třeba ví o nějaké jiné cestě ven.“

Kouwe ukázal ke vchodu do Jaggy. „Šel se podívat, jak je na tom místní šaman.“

Nate přikývl a vzpomněl si na toho chudáka, kterého Zane střelil do břicha. „Pojďme zjistit, jestli Dakii neví něco užitečného.“

Kouwe s Annou ho následovali.

Seržant Kostos na ně mávl. „Já se ještě jednou podívám na ty bomby, jestli mě něco nenapadne.“

Jakmile se ocitli uvnitř stromu, Nata znovu zarazila ta pižmově nasládlá vůně. Stoupali kolem modrých otisků dlaní na stěnách chodby.

Kouwe kráčel po jeho boku. „Já vím, že všichni myslíme především na to, jak se odsud dostat, ale co ta nakažlivá nemoc?“

„Jestli najdeme cestu ven,“ odpověděl Nate, „nasbíráme tolik vzorků rostlin, kolik nám čas dovolí. To je vše, co můžeme udělat. Musíme doufat, že přitom narazíme na ten správný druh.“

Kouwe vypadal zamyšleně. Natův plán ho neuspokojil, ale jiná možnost se jim nenabízela. I kdyby objevili lék, nebyl by světu k ničemu, pokud sami nepřežijí.

Pokračovali točitou chodbou vzhůru ke koruně stromu, když tu se k nim donesl zvuk lidských kroků. Nathan pohlédl na Kouweho. Někdo jim spěchal v ústrety.

Zpoza rohu se náhle vynořil udýchaný Dakii s vykulenýma očima. Pohled na ně ho polekal. Rychle něco zadrmolil ve svém jazyce. Ani Kouwe mu nedokázal zcela rozumět.

„Pomaleji,“ požádal ho Nate.

Dakii ho popadl za paži. „Syn wishwa, ty jít.“ Začal Nata tahat vzhůru.

„Je váš šaman v pořádku?“

Dakii přikývl. „On žít. Ale nemocný…, hodně velký nemoc.“

„Zaveď nás k němu,“ řekl Nate.

Dakiimu se zjevně ulevilo. Vyběhli nahoru. Zakrátko už vstupovali do léčebny v koruně.

Nate spatřil šamana na jednom z visutých lůžek. Byl naživu, ale nevypadal dobře. Jeho pleť měla nažloutlou barvu a leskla se horečnatým potem. Hodně velký nemoc, jen co je pravda.

Když se k němu přiblížili, ležící muž se zvedl do sedu, i když ho přitom zjevně trápily silné bolesti. Šaman mávl na Dakiiho a vyslal ho s nějakým úkolem na druhou stranu místnosti. Poté se zahleděl na Nata. Oči měl skelné, ale jasné.

Nate si všiml provazů, které ležely opodál na zemi. Favre ho dal svázat, i když byl šaman tak těžce raněný.

Indián ukázal na Nata. „Ty wishwa… jako otec.“

Nate otevřel ústa, aby to popřel. Rozhodně nebyl žádný šaman. Kouwe ho ale přerušil. „Řekni mu, že ano,“ naléhal profesor.

Nate poslechl Kouweho instinkt a pomalu přikývl.

Z jeho odpovědi se šamanovi na první pohled ulevilo. „Dobře,“ řekl.

Dakii se vrátil s koženým váčkem a dvěma přibližně třiceticentimetrovými trubičkami z rákosu. Podával je svému náčelníkovi, ale šaman byl příliš slabý. Jen gestem naznačil, co má Dakii udělat.

Dakii pozvedl váček.

„Sušený šourek z jaguára,“ poznamenal Kouwe.

„To je teď prý velká móda v Paříži,“ utrousil Nate.

Dakii váček otevřel. Uvnitř se ukrýval karmínový prášek. Šaman z lůžka dával slovní instrukce.

Kouwe překládal, i když Nate také několik slov pochytil. „Mluví o tom prášku jako o ali ne Yagga.“

Tomu Nate rozuměl. „Krev Matky.“

Kouwe po něm střelil pohledem, zatímco Dakii nasypal trochu prášku na špičky obou trubiček. „Víš, co se bude dít, že ano?“

Nate to dokázal přinejmenším odhadnout. „Jde o něco podobného janomamské droze epena.“ Během let studoval různé janomamské kmeny, a dokonce byl i pozván, aby se účastnil obřadů epena. Epena, „sluneční semeno“, byla halucinogenní droga, s jejíž pomocí janomamští šamani vstupovali do světa duchů. Jednalo se o silný přípravek, proslulý tím, že přivolával hekura, malé lesní mužíky, kteří vyučovali šamany léčitelství. Když Nate tu látku vyzkoušel, dočkal se jen silné bolesti hlavy následované barevnými víry. Kromě toho neměl ani příliš radost ze způsobu, jakým se droga podávala do těla. Šňupala se nosem.

Dakii podal jednu trubičku Natovi a druhou šamanovi. Vůdce Ban-ali pokynul Natovi, aby si klekl vedle jeho lůžka.

Nate poslechl.

Kouwe ho upozornil: „Šaman ví, že brzy zemře. Nenabízí ti jen obyčejný rituál. Myslím, že ti předává břemeno odpovědnosti za kmen, za vesnici a za strom.“

„To nemůžu přijmout,“ řekl Nate a ohlédl se na Kouweho.

„Musíš. Jakmile se z tebe stane šaman, otevřou se ti všechna kmenová tajemství. Víš, co to znamená?“

Nate se zhluboka nadechl a přikývl. „Ten lék.“

„Přesně tak.“

Nate přikročil k lůžku a klekl si.

Šaman ukazoval Natovi, co má dělat, ale rituál se příliš nelišil od těch, které Nate viděl u jiných janomamských kmenů. Drobný indián si vložil konec trubičky s halucinogenním práškem do nosu a pokynul Natovi, aby si dal druhý konec do úst. Natovým úkolem bylo fouknout drogu do šamanovy nozdry. Sám si zasunul do nosu konec druhé trubičky s oním karmínovým práškem a šaman si vložil opačný konec do úst. Tak si mohli oba současně vyfouknout drogu do nosní dutiny.

Šaman pozvedl paži. Oba se zhluboka nadechli.

A je to tady…

Indián paži zase spustil.

Nate prudce vydechl do trubičky a zároveň se připravil. Droga ho zasáhla v polovině výdechu.

Padl dozadu. Do lebky se mu vpálil hořící plamen, následovaný oslepující explozí bolesti. Měl pocit, jako kdyby mu někdo vyhodil zadní část hlavy do vzduchu. Lapal po dechu. Místnost se kolem něj začala točit. Přemohla ho závrať. V jeho mysli se otevřela hluboká jáma a on do ní padal. Otáčel se a řítil se do temnoty, která ale byla zároveň nějakým způsobem jasná a světlá.

Slyšel, jak v dálce někdo volá jeho jméno, ale sám nedokázal přimět svá ústa, aby promluvila.

Náhle jeho padající tělo narazilo v tomto snovém světě na něco pevného. Temnota okolo se roztříštila jako rozbité okno. Střepy půlnoci odpadly stranou a zmizely. Zůstal jen stín ve tvaru stylizovaného stromu. Zdálo se, že vyrůstá z nějakého tmavého kopce.

Nate se vznášel před ním. Postupně se objevovaly další podrobnosti. Strom získával trojrozměrnou podobu – drobné listy, patra větvoví, trsy plodů.

Jagga.

Zpoza kopce se vynořily malé postavy a v řadě za sebou se vydaly vzhůru ke stromu.

Hekura, pomyslel si Nate jako ve snách.

Podobně jako strom, i ony postavy však získávaly stále další podrobnosti a Nate si uvědomil, že se mýlí. Nešlo o lidské postavy, ale o zvířata rozmanitých druhů – opice, lenochody, krysy, krokodýly, jaguáry a některá, jež Nate nedokázal určit. Mezi nimi se nacházeli i muži a ženy, ale Nate věděl, že to nejsou hekura. Celý průvod postav vystoupal ke stromu – a vkročil do něj. Stínové postavy splynuly s černým obrysem stromu.

Kam šly? Má se vydat za nimi?

Poté se ony postavy objevily na druhé straně stromu – tentokrát ale byly pozměněné. Už se nejednalo o pouhé stíny, ale všichni zářili jasným světlem. Rozestoupili se kolem kmene. Lidé i zvířata, ochraňující Matku.

Nate se vznášel před nimi a vnímal, jak se urychluje běh času. Přihlížel, jak se muži a ženy příležitostně vracejí ke stromu, když jejich záře pohasla. Vždycky snědli plod stromu a záře se obnovila. Pak zaujali svoje staré místo v kruhu dětí Jaggy. Celý rituál se opakoval stále znovu a znovu.

Obraz počal slábnout jako záznam na obehrané pásce – sekvence se nepřestávala opakovat, ale byla stále matnější a matnější, dokud ji opět nepohltila temnota.

„Nate?“ zavolal na něj jakýsi hlas.

Kdo to je? Nate se rozhlížel po mluvčím, ale viděl jen tmu.

„Nate, slyšíš mě?“

Ano, ale kde jsi?

„Stiskni mi ruku, jestli mě slyšíš.“

Nate mířil za hlasem a hledal jej v temnotě kolem sebe.

„Dobře, Nate. Teď otevři oči.“

Snažil se poslechnout.

„Nebojuj s tím…, jen otevři oči.“

Temnota se opět roztříštila a Nata oslepil náhlý jas. Zalapal po dechu. V hlavě mu tepala bolest. Přes slzy, jež mu tekly z očí, viděl, jak se k němu sklání tvář jeho přítele, který mu podpíral hlavu.

„Nate?“

Zakašlal a přikývl.

„Jak se cítíš?“

„Jak myslíte, že se asi cítím?“ Nate se kymácivě zvedl z podlahy.

„Co jsi prožil?“ ptal se Kouwe. „Něco sis mumlal.“

„A slintal jste,“ dodala Anna, která klečela vedle.

Nate si otřel ústa. „Nadměrná produkce slin…, halucinogenní alkaloid.“

„Co jsi viděl?“ naléhal Kouwe.

Nate potřásl hlavou. To byla chyba. Bolest se prudce zhoršila. „Jak dlouho jsem byl mimo?“

„Asi deset minut,“ odvětil profesor.

„Deset minut?“ Připadalo mi to jako hodiny, ne-li dny.

„Co se stalo?“

„Myslím, že mi právě byl zjeven lék na tu nemoc,“ řekl Nate.

Kouwemu se rozšířily oči. „Cože?“

Nate vyprávěl, co viděl. „Z toho snu jasně plyne, že pro zdraví lidí zdejšího kmene jsou životně důležité plody toho stromu. Zvířata je nepotřebují, ale lidé ano.“

Kouwe přikývl a přimhouřil oči, jak uvažoval nad tím, co slyšel. „Takže jsou to ty ořechy.“ Profesor se ještě na chvíli zamyslel a pak pomalu promluvil. „Z výzkumů tvého otce víme, že míza Jaggy je plná mutagenních proteinů – prionů se schopností vylepšit každý druh, s nímž se setká, a udělat z něj lepšího ochránce stromu. Takové dobrodiní ale není zadarmo. Strom nechce, aby ho jeho děti opustily, a proto do jejich vylepšení zabudoval bezpečnostní pojistky. Zvířatům je pravděpodobně vložen nějaký instinkt, který je pudí k tomu, aby se zdržovala v této oblasti, něco souvisejícího s teritorialitou, něco, s čím lze snadno manipulovat podle potřeby – například pomocí prášků, které lákají či odpuzují ty kobylky nebo piraně. Lidé ale vzhledem ke svému intelektu potřebují pevnější pouta. Musí pravidelně jíst jeho plody, aby udržovali mutagenní priony ve svém těle na uzdě. Mléko v ořechu určitě obsahuje nějaký typ antiprionu, který potlačuje nakažlivou formu nemoci.“

Anna vypadala, že se jí dělá zle. „Takže Ban-ali zde nezůstávali z vděčnosti, ale jako otroci.“

Kouwe si promnul spánky. „Ban-yi. Otrok. Ten termín nebyl přeháněním. Jakmile jste jednou vystaveni účinku prionů, nemůžete odejít, jinak zemřete. Bez ovoce stromu se prion změní ve virulentní formu, zaútočí na imunitní systém a spustí smrtící horečky či nádorová bujení.“

„Jekyll a Hyde,“ zamumlal Nate.

Kouwe s Annou se na něj podívali.

Nate vysvětlil: „Jako když Kelly popisovala povahu prionů. V jedné formě jsou neškodné, ale dokáží se přesmyknout do jiného tvaru a stanou se z nich infekční částice, které vyvolávají smrtelná onemocnění, jako je nemoc šílených krav.“

Kouwe přikývl. „Mléko z ořechů Jaggy patrně udržuje prion v neškodné konformaci. Jakmile ho ale přestanete pít, prion zaútočí, zabije hostitele a každého, s nímž hostitel přijde do styku. To také stromu pomáhá. Zjevně má rád svoje soukromí. Pokud někdo uteče, onemocní, a kromě něj zahynou i všichni, s nimiž se uprchlík setká.“

„A nezůstane nikdo, kdo by mohl vyprávět o stromu,“ řekl Nate.

„Přesně tak.“

Nate už se cítil dost dobře na to, aby vstal. Kouwe mu pomohl na nohy. „Větší záhadou ale je, proč jsem ve snu tak rychle našel odpověď. Pracovalo snad na tom problému moje podvědomí, kterému ta halucinogenní droga dodala příležitost k ničím nespoutanému rozletu? Nebo se mnou komunikoval ten šaman… nějakou formou telepatie vyvolané drogou?“

Kouwe se zachmuřil. „Ne,“ odvětil pevně a ukázal na lůžko. „Šaman to být nemohl.“

Indián ležel na visutém lůžku a hleděl ke stropu nevidomýma očima. Z obou nozder mu stékaly kapky krve. Nedýchal. Vedle něj klečel Dakii se sklopenou hlavou.

„Zemřel okamžitě. Podle toho, jak to vypadá, na masivní mrtvici.“ Kouwe pohlédl na Nata. „Ať už jsi prožil cokoliv, nepocházelo to od šamana.“

Nate zjistil, že se mu obtížně přemýšlí. Měl pocit, jako kdyby měl mozek dvakrát větší, než jaký se mu vejde do lebky. „Tak se muselo jednat o moje podvědomí,“ řekl. „Když jsem poprvé spatřil ty ořechy, pamatuji si, že jsem si pomyslel, že vypadají jako plody druhu Uncaria tomentosa. Známější jako ‚kočičí dráp‘. Indiáni je používají proti virům, bakteriím, a někdy i proti rakovině. Až doteď jsem si to ale nespojil dohromady. Třeba ta droga pomohla mému podvědomí, aby učinilo takový intuitivní skok.“

„To je možné,“ souhlasil Kouwe.

Nate ale v profesorově hlase slyšel váhání. „Čím jiným by to mohlo být?“

Kouwe se zamračil. „Když jsi ztratil vědomí, hovořil jsem s Dakiim. Prášek ali ne Jagga pochází z kořene stromu. Jde o sušenou a rozemletou vlákninu kořenů.“

„No a?“

„Takže za ten sen třeba není odpovědné tvoje podvědomí. Možná jde o předpřipravené poselství samotného stromu. Instrukční manuál, aby se tak řeklo: Jezte plody stromu a zůstanete zdraví. Jednoduchý vzkaz.“

„To nemyslíte vážně.“

„Když uvážíme uspořádání tohoto údolí – zmutované druhy, regenerující končetiny, lidé zotročení coby služebníci rostliny – nepovažoval bych nic za nemožné.“

Nate zavrtěl hlavou.

Anna se zakabonila. „Profesor může mít pravdu. Vůbec si nedokážu představit, jak je tenhle strom schopný produkovat priony, specifické pro tolik různých druhů. Už to samo o sobě je zázrak. Jak se to naučil? Kde ten strom vůbec sehnal genetický materiál, podle kterého by se to mohl naučit?“

Kouwe mávl rukou kolem sebe. „Minulost tohoto stromu sahá do pravěku, do doby, kdy na zemi byly jen rostliny. Jeho předkové museli žít, když se vyvinula první zvířata, a místo aby s nimi soutěžili, zahrnuli tyto nové formy života do vlastního rozmnožovacího cyklu, stejně jako to dnes dělá amazonský mravenčí strom.“

Profesor pokračoval v rozvíjení svých teorií, ale Nate ho přestal poslouchat. Zaujal ho Annin poslední dotaz. Kde ten strom vůbec sehnal genetický materiál, podle kterého by se mohl učit? To byla dobrá otázka a neustále v něm hlodala. Jak se Jagga naučila produkovat tak širokou škálu druhově specifických prionů?

Nate si vzpomněl na svůj sen: na řadu zvířat a lidí, která mizela v útrobách stromu. Kam šli? Jednalo se jen o symbol? Nebo kráčeli na nějaké konkrétní místo? Zadíval se na Dakiiho, který stále klečel vedle šamanova visutého lůžka. Možná to byl další intuitivní skok, nebo zbytkový účinek drogy, ale Nate začal mít podezření, o jaké místo by mohlo jít.

AU ne Jagga. Krev Jaggy. Z kořene stromu.

Nate přimhouřil oči. Vzpomněl si, jak a s jakým potěšením Dakii popsal osud jeho otce. Je potravou pro kořen.

Uvědomil si, že se mimoděk vydal k indiánovi.

Kouwe přerušil svůj rozbor. „Nate…?“

„Ještě nám chybí jeden kousek skládačky,“ kývl Nate na Dakiiho. „A já vím, kdo ho má.“

Přistoupil ke klečícímu stopařovi. Dakii k němu vzhlédl uslzenýma očima. Smrt náčelníka ho tvrdě zasáhla. Zvedl se, když si Nate stoupl před něj.

„Wishwa,“ řekl a sklonil hlavu na znamení, že uznává předání moci.

„Je mi líto vaší ztráty,“ odpověděl Nate, „ale musíme si promluvit.“ Kouwe se k nim připojil, aby pomáhal s překladem, ale Nate se rychle naučil míchat angličtinu s janomamskými slovy tak, aby mu indián rozuměl.

Dakii ukázal na lůžko a otřel si slzy. „Jeho jméno Dakoo.“ Dotkl se hrudi mrtvého muže. „On můj otec.“

Nate se kousl do rtu. To měl uhodnout. Když se o tom nyní Dakii zrnínil, viděl v rysech obou indiánů podobnosti. Položil Dakiimu ruku na rameno. Věděl, jaké to je, když člověk ztratí otce. „Je mi to opravdu moc líto,“ zopakoval, tentokrát procítěněji.

Dakii přikývl. „Děkuji.“

„Tvůj otec byl úžasný muž. Všichni ho budeme oplakávat, ale právě teď jsme ve vážném nebezpečí. Potřebujeme tvoji pomoc.“

Dakii sklonil hlavu. „Ty wishwa. Ty říct…, já udělat.“

„Potřebuji, abys mě zavedl ke kořeni stromu, kde strom přijímá potravu.“

Dakii hlavu zase prudce zvedl a ve tváři se mu zračily obavy a starosti.

„Opatrně,“ varoval Kouwe šeptem Nata. „Zjevně vstupuješ na posvátnou půdu.“

Nate odsunul profesorovu opatrnost stranou a položil si dlaň na hruď. „Teď jsem wishwa. Musím vidět kořen.“

Indián přikývl. „Já ti jít ukázat.“ Ohlédl se na svého mrtvého otce a vyrazil k východu.

Vydali se točitou chodbou zpátky dolů. Anna s Kouwem si za Natem něco šeptali a nechávali ho jeho vlastním myšlenkám. Znovu si vybavil, jak mu symbol Ban-ali připomněl průchod kmenem Jaggy. Skrývalo se v něm snad víc? Představoval také tvar molekuly mutagenního prionu, jak napadlo Kelly? Opravdu probíhala mezi člověkem a rostlinou nějaká komunikace? Sdíleli spolu nějakou paměť? Po tom, co Nate prožil pod účinky oné drogy, si nebyl jistý, zda může tuto poslední alternativu tak snadno vyloučit. Třeba ten symbol ve skutečnosti zobrazuje oboje. Skutečné srdce Jaggy.

Všichni pokračovali dolů.

„Někdo přijít,“ řekl Dakii a zastavil se.

Nate už to slyšel také – běžící kroky.

Zpoza rohu se vynořila známá postava.

„Vojínka Carrerová,“ vydechl Kouwe.

Přikývla, udýchaná z rychlého běhu příkře stoupající chodbou. Nate si všiml, že našla svoji zbraň. „Poslal mě pro vás seržant Kostos, abych zjistila, jestli jste nenašli nějakou jinou cestu z údolí. Ty bomby se mu nepodařilo zneškodnit.“

Nate si uvědomil, že při všech těch znepokojivých odhaleních zapomněli položit tu nejdůležitější otázku. Vede z toho údolí ještě jiný východ?

„Dakii,“ oslovil jejich průvodce, „potřebujeme vědět, jestli existuje nějaká tajná cesta do spodního údolí. Neznáš nějakou?“ Překlad tohoto dotazu vyžadoval značnou gestikulaci a pomoc profesora Kouweho.

Zatímco Kouwe překládal, Carrerová se zadívala na Nata s povytaženým obočím. „Vy jste se ho ještě nezeptali?“ zašeptala. „Co jste dělali?“

„Byli jsme na výletě do říše snů,“ odpověděl Nate nepřítomně a soustředil se na rozhovor s Dakiim.

Konečně se zdálo, že indián porozuměl otázce. „Jít pryč? Proč? Zůstat tady.“ Ukázal si k nohám.

„To nemůžeme,“ namítl Nate vyčerpaně.

U ramene se mu ozvala Anna. „Nerozumí nebezpečí z těch bomb. Neví, že celé údolí bude zničeno. Taková představa je mimo jeho chápání.“

„Budeme mu to muset vysvětlit,“ řekl Nate a otočil se ke Carrerové. „Potřebuji, abyste mezitím se seržantem nasbírali do batohů tolik plodů z tohohle stromu, kolik budete moci.“

„Plodů?“

„Později vám to vysvětlím. Prostě to udělejte…, prosím.“

Přikývla a obrátila se k odchodu. „Ale nezapomeňte…, tik tak.“ Vrhla na ně významný pohled a odběhla.

Nate se otočil čelem k Dakiimu. Jak mu mám říct, že celý jeho domov bude vymazán z povrchu zemského? To nebude jednoduché. Povzdychl si. „Pokračujme ke kořenu.“

Cestou Nate s Kouwem vysvětlovali Dakiimu hrozící nebezpečí. Dakiiho zmatek se postupně měnil ve výraz čiré hrůzy. Dokonce začal klopýtat, jako kdyby vědomí brzkého konce představovalo fyzickou zátěž.

To už dorazili k východu z chodby, vyzdobenému galerií modrých dlaní. Světlo na otevřeném prostranství získalo tmavší medový odstín. Do západu slunce nechybělo mnoho. Docházel jim čas.

„Existuje ještě nějaká cesta z údolí?“ zeptal se znovu Nate.

Dakii ukázal k místu, kde chodba končila mírně vydutou stěnou pokrytou otisky dlaní. „Skrz kořen. My jít skrz kořen.“

„Ano, na kořen se chci taky podívat, ale co ta cesta ven?“

Dakii na něj hleděl. „Skrz kořen,“ zopakoval.

Nate přikývl. Konečně to pochopil. Jejich dva úkoly právě splynuly v jeden. „Ukaž nám kudy.“

Dakii přešel ke konci chodby, rozhlédl se po otiscích a sáhl k tomu, který byl nejblíže u nejvnitrnější stěny. Přiložil k němu vlastní dlaň a zatlačil. Celá stěna se otočila kolem ústřední osy a před nimi se otevřel nový úsek chodby, jež se stáčela hlouběji do podzemí.

Nate vzhlédl a vzpomněl si, že tu mízní kanálky tak úplně nenavazovaly. Tajné dveře. Odpověď měl před sebou po celou tu dobu. Dokonce i ty otisky dlaní na stěnách – vypadaly stejně jako dlaň v symbolu Ban-ali, jež stráží dvojitou šroubovici představující kořen.

Anna vytáhla z vesty baterku. Nate si prohmatal vlastní vestu, ale kapsy měl prázdné. Někde ztratil svítilnu. Anna mu podala svoji a naznačila mu, že by měl jít jako první.

Nate přistoupil ke dveřím. Z chodby se linula vlhká pižmová vůně stromu, zatuchlá jako vzduch z otevřeného hrobu. Nate se připravil na nejhorší a protáhl se otvorem.

18. kapitola

Poslední hodina

19.01 Amazonský prales

Louis se podíval na hodinky. Jeho skupina právě odpočívala. Za hodinu změní výbuch horní údolí v jeden vír ohnivé bouře. Soustředil svou pozornost na jezero před sebou. Zapadající slunce dodávalo hladině odstín zašlého stříbra.

Měli dobrý čas. Jakmile se přeplaví k jižnímu břehu, kde byla nejhustší džungle a kudy protékalo mnoho říčních ramen, snadno se ztratí v pralese a zmizí všem případným pátračům. O tom ani v nejmenším nepochyboval.

Spokojeně si povzdychl, ale zároveň se v něm uhnízdilo i neurčité zklamání. Odsud bude všechno jednoduché. Po podobné misi se vždy cítil takto. Patrně něco jako postkoitální deprese, přemítal. Vrátí se na Francouzskou Guayanu jako mnohem bohatší muž, ale vzrušení několika posledních dnů se nedá nahradit penězi.

„Cest la vie“ řekl. Vždycky tu budou další úkoly.

Jeho pozornost přilákala menší hádka, která se mu ozvala za zády.

Viděl, jak Kelly právě dva muži srážejí na kolena. Třetí se svíjel opodál na zemi, nadával a tiskl si ruce k rozkroku.

Louis se k nim vydal, ale Maska už byl na místě.

Zjizvený poručík zvedl sténajícího vojáka na nohy.

„Co se stalo?“ zeptal se Louis.

Maska ukázal palcem. „Pedro jí sáhl rukou za košili a ona ho kopla kolenem do rozkroku.“

Louis se usmál. Udělala na něj dojem. Položil dlaň na bič, který měl u pasu.

Přiloudal se ke klečící Kelly. Jeden z jejích hlídačů ji držel pevně za vlasy a strhával jí hlavu dozadu, takže bylo vidět její dlouhý krk. Zmítala sebou, zatímco ji oba muži častovali těmi nejoplzlejšími urážkami.

„Zvedněte ji,“ řekl Louis.

Oba muži okamžitě uposlechli a postavili Kelly na nohy.

Louis si sundal klobouk. „Omlouvám se za hrubost. Ujišťuji vás, že se to již víckrát nestane.“

Kolem se shromáždili další muži.

Kelly soptila zlostí. „Příště tomu dobytkovi zarazím varlata až do břicha.“

„Vskutku.“ Louis mávl na své muže, aby se rozestoupili. „Tresty ale náležejí mně.“ Poklepal na bič u svého boku. Předtím tu ženu udeřil, aby jí dal lekci. Nyní nastal čas udělit lekci další.

Otočil se a švihl bičem, jehož ostré prásknutí se rozneslo podvečerním tichem.

Pedro vykřikl a zakryl si levé oko. Mezi prsty mu tekla krev.

Louis se obrátil k ostatním. „Nikdo nebude ubližovat zajatcům. Je to jasné?“

Všichni souhlasně zabručeli a přikývli.

Louis si opět uložil bič za opasek. „Někdo se podívejte na Pedrovo oko.“

Otočil se a spatřil Tshui, která stála vedle Kelly a jednu dlaň měla pozvednutou k její líci.

Všiml si, že si Tshui omotala kolem jednoho prstu pramen Kellyiných ohnivě kaštanových vlasů.

Ach, pomyslel si, rusé vlasy. Jedinečný přírůstek do Tshuiny sbírky.

19.05

V záři baterky Nate viděl, že chodba za dveřmi s otisky dlaní je podobná hlavnímu průchodu kmenem, ale dřevěné stěny tu byly o něco drsnější a hrubší. S každým dalším krokem sílil vlhký pach stromu.

S Dakiim po svém boku odváděl Annu a Kouweho chodbou dolů. Rychle se zužovala a její otočky se zaškrcovaly, takže se jejich skupinka musela pohybovat v těsnějším sevření.

„Musíme být v hlavním kořeni stromu,“ zahučel Nate.

„A míříme do podzemí,“ řekl Kouwe.

Nate přikývl. Po několika dalších metrech tunel opouštěl dřevěný kořen a pod nohama se jim objevily kameny, střídané jílovkou půdou. Chodba pokračovala příkře dolů. Nyní kráčeli souběžně s větvícím se kořenovým systémem.

Dakii ukázal kupředu a nezastavoval.

Nate zaváhal. Po stěnách rostly podivné lišejníky, které vydávaly slabou záři. Pižmový pach je téměř přemáhal, ale nyní v něm ucítili jakýsi pronikavější podtón. Dakii pokračoval dál.

Nate se ohlédl na Kouweho, který pokrčil rameny. To byla dostatečná podpora.

Kořenová větev se jim nad hlavou postupně dělila a vstupovala do dalších chodeb. Ze stropu visely nitky vlášení, které se rytmicky pohupovaly, jako kdyby chodbou vál nějaký mírný vánek. Vzduch tu ale byl nehybný.

Nate zavadil temenem hlavy o strop, který se tu snižoval. Drobné kořenové vlásky se mu zapletly do vlasů a zatahaly ho. S vyjeknutím se osvobodil.

Opatrně si nad sebe posvítil baterkou.

„Co se stalo?“ zeptal se Kouwe.

„Ten kořen se mě pokoušel chytit.“

Kouwe zvedl dlaň. Kořenové nitky se mu vmžiku omotaly kolem prstů. Se znechuceným výrazem se jim vytrhl.

Nate už viděl u některých amazonských rostlin takovou schopnost reagovat na mechanické podněty z okolí: některé druhy svinou po dotyku listy, jiným zase vybuchují plody, další při vyrušení zavírají květy. Zde se ale jednalo o něco zlověstnějšího.

Nate si posvítil dál do chodby. Dakii na ně čekal několik metrů před nimi. Nate pobídl ostatní, a jakmile došli k Dakiimu, začal si bedlivě prohlížet kořeny, které nyní rostly chaoticky, větvily se, překrývaly se a zatáčely všemi směry. Na mnoha místech z nich odstupovaly drobné výklenky, zcela zarostlé spletí kořenů a mávajícího vlášení. Natovi připomínaly hlízky u řady rostlin, které slouží jako zásobníky živin.

Dakii stál před jedním takovým výčnělkem. Nate si do něj posvítil baterkou. Uvnitř masy spletených kořenů bylo něco zamotáno. Nate se naklonil blíž. Několik kořenových vlásků se pátravě natočilo jeho směrem a kývalo se jako drobná tykadla.

Držel se v bezpečné vzdálenosti.

Ve změti kořenů spočíval velký kaloň, chycený jako moucha v pavučině. Nate se znechuceně narovnal.

Kouwe se také podíval a zašklebil se. „Ten strom se živí netopýry?“

Za nimi se ozvala Anna. „To bych neřekla. Pojďte se podívat na tohle.“

Oba se k ní otočili. Klečela u ještě většího výklenku, podobně omotaného kořeny. Ukázala do jeho útrob.

Nate si posvítil. Uvnitř byla velká černá kočka.

„Puma,“ vydechl Kouwe u jeho ramene.

„Dívejte se,“ vyzvala je Anna.

Hleděli na pumu a nevěděli, co mají očekávat. Náhle se velká šelma pohnula. Nadechla se. Její plíce se roztáhly a vzápětí zase splaskly. Ten pohyb ovšem nevypadal přirozeně, spíše mechanicky.

Anna se na ně ohlédla. „Je naživu.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Nate.

Anna natáhla ruku. „Dáte mi tu svítilnu?“

Nate jí podal baterku a antropoložka rychle prozkoumala několik dalších výrůstků v sousedních chodbách. Nacházela se tu působivá sbírka zvířat: ocelot, tukan, kosman, mravenečník, dokonce i hadi a ještěrky, a kupodivu také jeden pralesní pstruh. Všechna dýchala, nebo alespoň vykazovala nějaké známky života, včetně ryby, jejíž drobné skřele se chvěly.

„Každé zvíře je jiné,“ řekla Anna a rozhlížela se po bludišti chodeb. „A všechna jsou naživu. Jako když člověk zastaví animovaný film.“

„Kam tím míříte?“

Anna se k nim obrátila. „Stojíme v biologickém skladišti. V knihovně genetických kódů. Vsadila bych se, že toto je zdroj informací pro produkci specifických prionů.“

Nate se pomalu otočil kolem své osy a zíral do labyrintu chodeb. To bylo něco nepředstavitelného. Strom si tu uskladňoval všechny ty živočišné druhy a učil se z nich, aby mohl vytvářet priony, kterými by je pozměnil a připoutal je k sobě. Šlo o živou a dýchající genetickou laboratoř.

Kouwe stiskl Natovi rameno. „Tvůj otec.“

Nate na něj zmateně pohlédl. „Co je s mým…?“ Pak mu to došlo, jako kdyby ho někdo udeřil kladivem do čela. Zalapal po dechu. Jeho otec se stal potravou pro kořen. Ne jako hnojivo, uvědomil si Nate a ohromeně se otočil, ale jako součást téhle smrtící laboratoře!

„Vzhledem k jeho bílé pleti a podivnému chování byl tvůj otec jedinečný,“ pokračoval Kouwe tichým hlasem. „Ban-ali ani Jagga by si nechtěli nechat ujít jeho genetické dědictví.“

Nate se obrátil na Dakiiho. S hrdlem staženým emocemi dokázal sotva vypravit několik slov. „Můj… můj otec. Víš, kde je?“

Dakii přikývl a pozvedl obě paže. „On s kořen.“

„Ano, ale kde?“ Nate ukázal na nejbližší výklenek, jenž ve svém nitru skrýval černého lenochoda. „Ve kterém výrůstku?“

Dakii se zamračil a rozhlédl se po bludišti chodeb.

Nate zatajil dech. Musely tu být stovky tunelů a bezpočet výčnělků. Neměl čas je všechny prohledat – hodiny neúprosně ubíhaly. Jak by ale mohl odejít s vědomím, že tady někde dole je jeho otec?

Dakii se náhle cílevědomě vydal jednou z chodeb a pokynul jim, aby ho následovali.

Pospíchali za ním a nořili se stále hlouběji a hlouběji do podzemního labyrintu. Natovi se dýchalo stále obtížněji – nikoliv kvůli dusivé vlhkosti a zápachu, ale kvůli vlastní úzkosti. Po celou dobu výpravy nechoval skutečnou naději, že by jeho otec byl stále naživu. Ale nyní… balancoval mezi nadějí a zoufalstvím a chvěl se nervozitou. Co tu asi najde?

Dakii se zarazil u jedné křižovatky a po chvilce vykročil doleva. Po dvou krocích ale zavrtěl hlavou a vrátil se, aby se vydal opačným směrem.

Natovi se z hrudi dral netrpělivý výkřik.

Dakii pokračoval novou chodbou a něco si pro sebe mumlal. Nakonec se zastavil před velkým výklenkem a ukázal na něj. „Otec.“

Nate popadl svítilnu od Anny, klesl na kolena a posvítil si dovnitř zámotku kořenů. Nedbal ani na vlášení, které ho začalo chytat za zápěstí.

V útrobách kořenového systému ležela nejasná nahá postava. Nate přes ni přejel světlem. Spočívala schoulená na boku. Jednalo se o tělo vyzáblého bledého muže s tváří porostlou hustým plnovousem a s vlasy propletenými s kořenovými nitkami. Nate se soustředil na jeho obličej, skrytý pod vousy. Nebyl si zcela jistý, zda jde o jeho otce.

V tu chvíli se muž prudce, mechanicky nadechl a vydechl. Ještě žil! Nate se otočil. „Musím ho odtud dostat.“

„Je to váš otec?“ zeptala se Anna.

„Já… nejsem si jistý.“ Nate ukázal na kostěný nůž, který měl Kouwe zastrčený za opaskem. Profesor mu jej podal.

Nate se postavil a zabořil ostří do hmoty kořenů.

Dakii vykřikl a pokusil se ho zastavit, ale Kouwe ho strhl stranou. „Dakii, ne! Nech Nata být.“

Nate zápasil s vnějšími vrstvami dřevitých kořenů. Jako kdyby se prořezával slupkou nějakého ořechu. Pod touto vrstvou se nacházela jemnější spleť kořínků a tenkého vlášení.

Jakmile pronikl ještě hlouběji, spatřil, že kořeny prorůstají tělem toho muže, jako kdyby se jednalo o půdu. Tak strom udržoval svoje vzorky při životě – krmil je, podporoval jejich orgánové systémy a dodával jim živiny.

Nate zaváhal. Nepoškodí či nezabije toho člověka, když přetne kořeny, jež vedou k jeho tělu? Jestli jsou napojeny na životně důležité systémy, nezpůsobí jejich okamžité a masivní selhání?

Zavrtěl hlavou a přeřízl kořeny. Musí to riskovat. Kdyby tu toho muže nechal, zanedlouho by zde našel ohnivou smrt v plamenech.

Jakmile tělo osvobodil od kořenových vlásků, odhodil nůž, chytil muže za ramena a vytáhl jej do chodby. Poslední kořínky se přetrhly a uvolnily kořist ze svého sevření.

V chodbě si Nate klekl vedle nahé postavy, která se začala dusit a lapat po dechu. Z těla se jí začaly vysunovat jemné kořínky, jež odpadávaly na zem jako pijavky. Z míst, kudy pod kůži pronikaly silnější kořeny, vytékala krev. Náhle se muž křečovitě prohnul v zádech a zvrátil hlavu dozadu.

Nate ho držel v náručí. Nevěděl, co by měl dělat. Křeče pokračovaly po celou minutu. Kouwe mu ho pomáhal držet, aby si muž divokým zmítáním nepřivodil další zranění.

Tělem toho člověka proběhla poslední křeč. Muž se s mohutným vzdychem zhroutil k zemi.

Nate vydechl úlevou, když viděl, jak se mužova hruď i nadále zvedá a klesá. Pak se tomu člověku zachvěla víčka a po chvilce otevřel Natovi tak dobře známé oči. Ty oči byly jako jeho vlastní.

„Nate?“ promluvil muž suchým, chraplavým hlasem.

Nate ho objal. „Tati!“

„Copak… copak sním?“ zeptal se otec chraptivě.

Nate nedokázal odpovědět. Pomohl svému otci, který byl lehký jako pírko, jen kost a kůže, do sedu. Strom ho udržoval při životě, ale jen tak tak.

Kouwe se k nim sklonil také. „Jak se cítíš, Carle?“

Natův otec zamžoural na profesora a po vteřině se mu po tváři rozlilo poznání. „Kouwe? Můj bože, co se tu děje?“

„To je dlouhá historie, příteli.“ Kouwe s Natem pomohli Carlovi vstát. Carl Rand se o ně opíral, příliš vetchý na to, aby se pohyboval vlastními silami. „Teď tě ale musíme dostat pryč z tohohle zatraceného místa.“

Nate zíral na svého otce a po lících mu stékaly slzy. „Tati.“

„Já vím, synu,“ odpověděl otec chraptivě a odkašlal si.

Nebyl čas na řádné přivítání, ale Nate nehodlal dopustit, aby uběhl další okamžik, aniž by vyslovil to, co ke své lítosti neřekl onoho dne, kdy jeho otec vyrážel na osudnou expedici. „Mám tě rád, tati.“

Paže, kterou se ho otec držel kolem ramen, se sevřela pevněji na znamení náklonnosti a lásky. Důvěrně známé gesto. Našel svou rodinu.

„Měli bychom dojít pro ostatní,“ ozvala se Anna. „A vyrazit pryč.“

„Nate, ty bys mohl zůstat tady se svým otcem,“ navrhl Kouwe. „Odpočiňte si. Zastavíme se tu pro vás cestou ven.“

Dakii zavrtěl hlavou. „Ne. My nejít tudy.“ Mávl paží. „Jít jiná cesta.“

Nate se zamračil. „Stejně bychom se měli držet pohromadě.“

„A já to zvládnu,“ dodal Carl chraplavě. Ohlédl se po prázdném výklenku. „Už tak jsem tu odpočíval až příliš dlouho.“

Kouwe přikývl.

Vydali se na zpáteční cestu k povrchu. Kouwe ve stručnosti popsal jejich situaci. Natův otec jen poslouchal a opíral se o ně stále víc a více. Jediná slova, která Carl při Kouweho vyprávění pronesl, zazněla při zmínce jména Louise Favra a toho, co udělal. „Ten mizerný darebák.“

Nate se usmál, když v otcově hlase zaslechl známé rozhorlení.

Jakmile dospěli ke vchodu do Jaggy, zjistili, že oba rangeři nezaháleli. Shromáždili všechny zbývající Ban-ali a oba měli na zádech batoh plný ořechů.

Nate zůstal se svým otcem u ústí chodby, zatímco Kouwe vysvětloval ostatním, co našli v podzemí. „Dakii tvrdí, že těmi chodbami vede úniková cesta ven.“

„Tak to si musíme pospíšit,“ podotkl seržant Kostos. „Nezbývá už ani třicet minut, a až dojde k výbuchu, měli bychom být co možná nejdál.“

Carrerová se k nim připojila se zbraní přes rameno. „Tady je všechno připraveno. Máme pár tuctů trsů těch ořechů a několik polních láhví mízy.“

„Takže pohněme kostrou,“ řekl Kostos.

19.32

Cestou spletitým bludištěm kořenových chodeb Kouwe zůstával s Dakiim a pravidelně se ohlížel na řadu indiánů a Američanů. Sledoval, jak seržant Kostos pomáhá Natovi s jeho otcem, a přál si, aby měl víc času k sestavení nosítek. Rozhodovala však každá minuta.

I když seržant Kostos věřil, že je podzemní tunely ochrání před hlavním náporem napalmové exploze, obával se propojenosti celého systému. „Zdejší půda je proděravělá a oslabená kořeny. Výbuchy můžou způsobit, že se nám zřítí strop na hlavu nebo dojde k závalu, který nás tu uvězní. Musíme být z těchhle chodeb venku, než dojde k detonaci.“

A tak pospíchali. Nejen kvůli sobě, ale kvůli celému světu. V batohách nesli osud tisíců, ne-li milionů lidí – plody Jaggy, které dokázaly potlačovat účinky nakažlivého lidského prionu. Lék na epidemii smrtelné choroby.

Nesměli tu zůstat uvězněni.

Kouwe se znovu ohlédl přes rameno a zkontroloval jejich skupinu. Tmavé tunely, světélkující lišejníky, ty hrozné zámotky kořenů s různými živočišnými druhy… z toho všeho byl Kouwe nervózní. Takto hluboko v systému chodeb ze všech stěn a stropů visely divoce zkroucené kořeny, klikatily se, křížily, dělily se a zase splývaly. Všude z nich odstávaly ony tenounké vlásky, které se zkusmo natahovaly ke všem kolemjdoucím. Dodávaly stěnám chlupaté vzezření, jako kdyby se ocitli v nitru nějaké živoucí bytosti, která se neustále pohybuje a ježí srst.

Zdálo se, že ostatní postupují stejně ostražitě jako Kouwe, dokonce i indiáni. Řada mužů a žen se ztrácela za ohybem chodby. Na jejím konci kráčela vojínka Carrerová. Hlídala jim záda – kde je následoval Tor-tor s tou obří černou samicí. Chvíli trvalo, než se jim podařilo obě šelmy přemluvit, aby vstoupily dovnitř, ale Nate konečně uspěl s Tor-torem. „Nenechám tu zemřít Mannyho kamaráda,“ argumentoval. „Dlužím mu to.“

Jakmile Tor-tor vešel do chodby, následovala ho i velká jaguářice.

Carrerová na ně nepřestávala dávat pozor pro případ, kdyby se divoká šelma rozhodla, že si potřebuje cestou zakousnout nějakou menší svačinku.

Dakii se zastavil u další křižovatky. Seržant Kostos něco zabručel, ale netroufali si nasadit rychlejší tempo. Tady dole se mohli velice snadno ztratit. Záviseli na Dakiiho paměti.

Domorodec vybral jednu z cest a vedl všechny dál. Chodba příkře klesala. Kouwe hleděl na nízký strop. Už jsou určitě alespoň sto metrů pod zemí… a pořád míří dolů. Místo toho, aby se zvyšovala vlhkost vzduchu, zdálo se naopak, že se všem dýchá lépe.

Po několika minutách se chodba vyrovnala a ostře se stočila do obrovské jeskyně. Ústí chodby se nacházelo v polovině výšky jedné stěny, podél níž pokračovala úzká stezka. Dakii po ní vykročil.

Kouwe ho následoval a rozhlížel se po jeskyni. Musela mít průměr nejméně půl kilometru. Jejím středem probíhal odshora dolů masivní kořen, silný jako kmen obří sekvoje – začínal u stropu a zanořoval se do podlahy jako gigantický sloup.

„To je hlavní kořen Jaggy,“ řekl Nate a připojil se k nim. „Opsali jsme kruh a vrátili jsme se k němu zpátky.“

Od kořene odstupovaly tisíce větví jako v koruně stromu a mířily k dalším chodbám.

„Jsou tu desítky kilometrů tunelů,“ poznamenal Kouwe. Prohlížel si hlavní kořen. Obrovský strom na povrchu představoval jen nepatrný zlomek skutečné hmoty tohoto organismu. „Umíš si představit, kolik je tady dole uskladněno živočišných druhů?“

„Ten strom určitě sháněl vzorky do své sbírky po celá staletí,“ zamumlal Natův otec za svým synem.

„Možná ještě déle,“ upozornil je Kouwe. „Možná od okamžiku, kdy se zformovala tato země.“

„Už od pravěku,“ zahučel Nate. „Pokud je tomu tak, co bychom asi v tomhle biologickém skladišti nalezli?“

„A co tu možná pořád ještě žije?“ dodala Anna.

Kouwe se zachvěl. Jednalo se o úžasné, ale zároveň i děsivé pomyšlení. Mávl na Dakiiho, aby pokračoval v cestě. Pohled, který se jim skýtal, byl příliš hrozný a jim i celému světu docházel čas.

Vydali se po úzké stezce a obcházeli velkou jeskyni. Dakii je vedl k dalšímu tunelu a za okamžik vstoupili znovu do labyrintu chodeb. Kouwe však nepřestával myslet na zdejší záhadu. Mimoděk zpomalil a zjistil, že kráčí vedle Nata a Carla. Seržant Kostos byl na druhé straně.

„Když jsem studoval antropologii,“ začal Kouwe, „četl jsem mnoho mýtů o stromech. O mateřském strážci, o pečovateli, který se stará o všechnu moudrost. Na mysl se mi dere Jagga. Nezkřížili lidé cestu tomuto stromu už někdy v minulosti?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Nate.

„Ten strom jistě nebyl jediným svého druhu. V minulosti musely existovat další. Možná v těch legendách doznívá jakási společná vzpomínka na dřívější setkání lidí s tímto druhem.“

Všiml si pochybností v Natových očích a pokračoval. „Vezměte si například strom poznání z rajské zahrady. Strom, jehož plod obsahoval veškeré znalosti o světě, ale jehož konzumace uvaluje kletbu na toho, kdo jej pojedl. Nepřipomíná vám to Jaggu? Už když jsem spatřil Carla mezi těmi kořeny, vzpomněl jsem si na další biblický příběh. Ve třináctém století vyprávěl mnich, který hladověl, aby spatřil vidiny seslané od Boha, příběh Seta, Adamova syna, který se prý vrátil do Edenu. Tam mladík spatřil strom poznání, nyní celý bílý. Svíral Kaina ve svých kořenech, z nichž některé dokonce vstupovaly do bratrova těla.“

Nate se zamračil.

„To mi připadá dost výstižné,“ uzavřel Kouwe.

Nate zůstával několik vteřin zticha a vstřebával profesorova slova. Nakonec promluvil: „Možná jste udeřil hřebíček na hlavičku. Chodba kmenem Jaggy není dílem lidských rukou. Vznikla přirozeně. Ty průchody se vytvářely během růstu stromu. Proč by je ale ten strom vytvářel, kdyby se jeho předkové už v minulosti nesetkali s lidmi?“

„Stejně jako se mravenčí strom adaptoval na svoje šestinohé vojáky,“ dodal Kouwe.

Do debaty se připojil Natův otec. „A co evoluce lidí z kmene Ban-ali, jejich genetická změna?“ zasípal Carl. „Nedošlo k takovým vylepšením už dříve? Co když ten strom hrál zásadní úlohu v lidské evoluci? Proto na něj vzpomínáme ve svých legendách?“

Kouwe nakrabatil obočí. Tak daleko svou myšlenku nesledoval. Ohlédl se přes hlavy ostatních k hlavnímu kořenu. Jestliže Jagga dokázal zvýšit inteligenci jaguárů, nemohl ve vzdálené minulosti učinit totéž s námi? Nevděčí lidé za svůj intelekt předkům tohoto stromu? To bylo mrazivé pomyšlení.

Na všechny padlo ticho.

Kouwe si v duchu procházel historii údolí. Jagga tu jistě rostl a vytvářel sbírku biologických vzorků po celé věky: lákal je k sobě, nabízel jim přístřeší a poté je lapil a uzavřel do kořenových zámotků. Nakonec do tohoto údolí vstoupili lidé – potulný klan Janomamů – a objevili systém chodeb i zázračné schopnosti hojivé mízy stromu. Nechali se chytit jako ostatní druhy a pomalu se změnili v Ban-ali, lidské služebníky Jaggy. Od toho okamžiku Ban-ali přinášeli stromu další živočichy – dávali je jako potravu ke kořenům, a tím ještě více rozšiřovali genetickou databázi stromu.

Kdyby se věcem nechal volný průběh, kam by to všechno vedlo? K novému lidskému druhu, jak se Carl obával, když se Geraldu Clarkovi narodilo mrtvé dítě? Nebo ještě k něčemu horšímu – k nějakému kříženci, jako jsou ty piraně a kobylky?

Kouwe se rozhlédl po točitých chodbách a náhle byl rád, že to všechno shoří.

Zepředu na ně zavolal Dakii. Jejich průvodce ukazoval do postranního tunelu, z něhož vycházela slabá záře. Doléhalo k nim jakési hučení.

„Cesta ven,“ řekl Kouwe.

19.49

Nate se svým otcem pospíchal, jak nejrychleji mohl.

Seržant Kostos neustále potichu odpočítával minuty, které zbývaly do výbuchu bomb.

Stihnou to jen tak tak.

Hnali se k lesku měsíčního světla, které k nim zepředu dopadalo. Hřmot zesiloval a zanedlouho dosahoval intenzity hromobití. Za rohem se objevil konec chodby a ukázal se zdroj toho hluku.

Kolem východu se řítil vodopád, od nějž se odrážel třpyt měsíce a hvězd.

„Chodba určitě ústí na skalní stěně, která ohraničuje spodní údolí,“ řekl Kouwe.

Následovali Dakiiho k vlhkému východu. Všude kolem duněla voda. Dakii ukázal dolů. Schody. V úzké mezeře mezi skálou a padající vodou začínalo příkré, mokré schodiště, vytesané do kamene, jež se klikatilo prudkými zatáčkami do spodního údolí.

„Všichni dolů!“ zavelel seržant. „Postupujte rychle, ale na moje znamení si všichni lehněte a pevně se držte.“

Dakii zůstal po boku seržanta Kostose, aby zorganizoval svoje lidi.

Kouwe pomáhal Natovi s jeho otcem. Pachtili se dolů ze schodů, jak nejlépe dokázali. Snažili se pospíchat, ale zároveň zachovávat opatrnost. Ostatní sestupovali za nimi.

Nate viděl, jak Kostos mávl na Carrerovou, aby se vydala před ním, a sám kráčel jako poslední.

Za ním se v ústí chodby objevili oba jaguáři. Rychle zamířili ke schodišti, zjevně šťastní, že mají za sebou ony úzké tunely. Nate jim záviděl jejich drápy.

„Jedna minuta,“ řekl Kouwe a skláněl se pod Carlovou váhou.

Pospíchali dál. Úpatí schodů bylo pořád ještě několik desítek metrů pod nimi. Ve smrtící hloubce.

Pak k nim přes hluk vodopádu dolehl výkřik. „Teď! K zemi! K zemi!“

Nate pomohl položit otce na schody a rychle si lehl také. Vzhlédl a spatřil celou skupinu přitisknutou k zemi. Sklonil tvář a modlil se.

Výbuch, který vzápětí nastal, zněl, jako kdyby na zemi sestoupilo samo peklo. Zvuk nebyl nijak dramatický – o nic silnější než konec silvestrovského ohňostroje – ale účinků si nemohl nikdo nevšimnout.

Přes horní okraj skály vyšlehla stěna z plamenů dlouhá snad půl kilometru a trojnásobně vysoká. Zacloumaly s nimi stoupající proudy vzduchu, doprovázené plamennými víry. Nebýt izolace, již jim poskytoval vodopád, uškvařili by se. Vodopád ovšem zároveň představoval nebezpečí – jeho tok, zmítaný výbuchem, na ně vrhal spousty vody, které hrozily, že je srazí do hlubiny. Všichni se ale drželi pevně.

Brzy kolem nich začaly padat hořící zbytky. Prudký vodní tok naštěstí strhával větší kusy kmenů dost daleko od jejich stanoviště. I tak to byl hrozivý pohled – kolem nich se řítily celé stromy, polámané a v plamenech.

Když je vlna horka minula, Kostos vykřikl: „Pokračujte v cestě, ale dávejte pozor na padající trosky.“

Nate se pomalu zvedal. Všichni omámeně vstávali na nohy.

Dokázali to!

Když ostatní začali znovu sestupovat, natáhl se Nate po svém otci. „Tak pojď, tati. Rychle odtud pryč.“

V tu chvíli Nate ucítil záchvěv země, jako kdyby mělo dojít k zemětřesení. Instinktivně věděl, že to není nic dobrého. A kruci…

Vrhl se na svého otce, zalehl ho vlastním tělem a zařval: „K zemi! Všichni k zemi!“

Ohlušila je druhá exploze. Nate vykřikl bolestí. Výbuch byl tak silný, že Nate očekával zhroucení celé skalní stěny. Určitě na ně spadne a pohřbí je tu.

Z ústí chodby, kterou přišli, vyrazily ohnivé jazyky a zakously se do vodopádu. Přes celou skupinu se převalila horká pára.

Nate zvedl hlavu a viděl, jak z chodby šlehá druhý a vzápětí i třetí jazyk. Z drobných skalních puklin všude kolem nich vyšlehly menší plamínky. Všechny měly přízračně namodralou barvu.

Po celou dobu se pod nimi chvěla a otřásala země.

Nate stále ležel na svém otci.

Kolem se řítily balvany a kusy hlíny. Po nebi prolétávaly celé stromy včetně kořenů jako plamenné střely a dopadaly do spodního údolí.

Pak odezněl i druhý výbuch.

Nikdo se nehýbal. Všichni čekali, až přestanou padat i menší kameny. Vodopád je i tentokrát ochránil, když odklonil většinu padajících trosek z jejich směru, nebo je alespoň zpomalil natolik, že jejich zásahy nebyly smrtelné.

Po několika minutách Nate zvedl hlavu a rozhlédl se po vzniklé spoušti.

Všiml si Kouweho na schodu těsně nad sebou. Profesor vypadal, jako kdyby se mu dělalo špatně. Hleděl na Nata s tváří pobledlou šokem. „Anna… Když jsi vykřikl…, byl jsem příliš pomalý… Ten výbuch…, nechytil jsem ji včas.“ Oči se mu stočily ke srázu pod nimi. „Spadla dolů.“

Nate zavřel oči. „Ach bože.“

Slyšel další truchlivé výkřiky. Anna se nezřítila sama. Zvedl se opatrně na kolena. Jeho otec zakašlal a překulil se na bok. Ve tváři byl popelavě šedý.

Po chvilce celá skupina začala opět sestupovat – zakrvavělá, potlučená a v šoku.

Shromáždili se u úpatí schodiště, mimo dosah dopadající vodní tříště. Při pádu ze schodiště zahynuli kromě Anny ještě tři indiáni.

„Co způsobilo druhou explozi?“ zeptal se seržant Kostos.

Nate si vzpomněl na ten podivně namodralý plamen. Požádal o jednu láhev s mízou Jaggy. Vylil velkou kapku a půjčil si zapalovač, kterým ji zkusil podpálit. Okamžitě vyšlehl vysoký modrý plamen. „Jako kopálová pryskyřice,“ řekl Nate. „Ta míza je vysoce vznětlivá. Celý strom vzplanul jako věchet slámy. Podle toho, jak se chvěla země, patrně včetně kořenů.“

Rozhostilo se hluboké, truchlivé ticho.

Nakonec promluvila Carrerová: „Co teď?“

Nate odpověděl s nečekanou tvrdostí: „Za to nám ten parchant zaplatí. Za Mannyho, za Olina, za Annu i za všechny Ban-ali, kteří kvůli němu zemřeli.“

„Jsou lépe vyzbrojeni,“ upozornil ho seržant Kostos. „Máme jen jednoho baileyho. Navíc jich je dvakrát víc než nás.“

„Na to kašlu,“ odsekl Nate chladně. „Můžeme vynést trumf, který všechno přebije.“

„Jaký?“ zeptal se Kostos.

„Myslí si, že jsme mrtví.“

19. kapitola

Půlnoční přepadení

23.48 Amazonský prales

Kelly stále ještě pálily oči od slz. S rukama svázanýma za zády si je ani nemohla otřít. Připoutali ji ke kůlu pod stříškou ze spletených palmových listů, které ji chránily před padajícím jemným deštěm. Po příchodu noci se na nebi stáhly mraky, což se únoscům docela hodilo. „Čím větší tma, tím lépe,“ pochvaloval si Favre. Měli dobrý čas a nyní už se skrývali v džungli na jih od bažiny.

Přes temnotu a velkou vzdálenost ale obloha na severu stále zářila ohnivou červení, jako kdyby se tam odtud snažilo vyjít slunce. Výbuchy, jež osvětlily noc, vychrlily vysoko k nebi velkolepou záplavu plamenů, následovanou sprškou různých úlomků kamení a kusů stromů.

Ten pohled ji připravil o poslední zbytky naděje. Ostatní jsou po smrti.

Favre poté nasadil ještě rychlejší tempo. Byl si jistý, že se k místu požáru co nevidět slétnou vládní vrtulníky. Zatím se ale na obloze žádný neobjevil. Nedolehl k nim ani žádný hukot lopatek vrtulí. Favre neustále sledoval nebe. Nic.

Třeba Olinuv signál nikdo nezachytil. Nebo jsou helikoptéry ještě pořád na cestě.

Favre ovšem v každém případě nehodlal nic riskovat. Žádná světla, jen brýle pro noční vidění. Kelly samozřejmě žádné nedostala. Měla holeně sedřené od trnů a otlučené od pádů, když ve tmě chybně došlápla. Její klopýtání vojáky ohromně bavilo. Vzhledem k tomu, že nemohla brzdit pády rukama, pokaždé si tvrdě narazila kolena. Bolely ji nohy. Komáry a moskyty lákala její krvavá poranění a stahovaly se k ní celé roje. Dokonce je nemohla ani odhánět.

Déšť představoval určitou úlevu. Stejně jako krátký odpočinek – plnou hodinu. Kelly hleděla k záři na severní obloze a doufala, že její přátelé alespoň netrpěli.

Jednotka žoldáků slavila svoje vítězství. Mezi vojáky kolovaly láhve s alkoholem. Střídaly se přípitky a všichni se předháněli v chvástání, jakým způsobem utratí peníze – většina plánů zahrnovala prostitutky. Favre procházel mezi svými muži. Dovolil jim tuto malou oslavu, ale ujišťoval se, že se nevymkne z rukou. Pořád byli ještě na míle daleko od místa setkání s motorovými čluny.

Pro tuto chvíli tedy měla Kelly trochu soukromí. Frank ležel pod jiným provizorním přístřeškem uprostřed tábora. Jejím jediným společníkem byl Favrův zohavený poručík, kterému ostatní říkali Maska. Stál opodál s dalším vojákem a dělil se s ním o láhev.

Mrholením se přiblížila další postava. Byla to ta Favrova indiánka Tshui. Zdálo se, že jí déšť vůbec nevadí. Byla pořád nahá, ale aspoň už neměla kolem krku hlavu desátníka DeMartiniho.

Pravděpodobně nechce, aby jí ta prokletá věc zvlhla, pomyslela si Kelly trpce.

Společník Masky se po příchodu té ženy ztratil. Podobný účinek měla na většinu vojáků. Zjevně se jí báli. Dokonce i Maska se o pár kroků vzdálil a našel si úkryt pod sousední palmou.

Indiánka přistoupila ke Kelly a klekla si vedle ní. V jedné ruce nesla vak. Položila jej na zem a začala se jím mlčky prohrabovat. Nakonec vytáhla drobný hliněný kotlík a sundala z něj pokličku.

Nádoba byla plná husté, voskovité hmoty. Šamanka nabrala kapku na špičku prstu a natáhla se ke Kelly.

Kelly ucukla stranou.

Indiánka jí chytila kotník do ocelového sevření. Natřela Kelly odřená kolena. Pálení a štípání okamžitě ustalo. Kelly se přestala zmítat a nechala tu ženu, ať ji ošetří.

„Děkuji,“ řekla, i když si nebyla jistá, jestli se jí ošetření nedostalo jen proto, aby byla schopná dalšího pochodu. V každém případě se jednalo o příjemnou úlevu.

Indiánka znovu sáhla do vaku a vyndala smotaný kus tkané látky. Opatrně ji rozprostřela na vlhkou zem. V jednotlivých kapsičkách byly pečlivě zastrkány nástroje z nerezové oceli a jiné ze zažloutlých kostí. Tshui si vybrala dlouhý, srpovitě zahnutý nůž, jeden ze sady pěti podobných předmětů. Naklonila se s ním ke Kelly.

Kelly sebou opět škubla, ale Tshui ji popadla za vlasy v týle a strhla jí hlavu dozadu. Měla ohromnou sílu.

„Co to děláte?“

Tshui neodpověděla. Přiložila zahnuté ostří ke Kellyině čelu, těsně pod linií vlasů. Pak vrátila nástroj na své místo, vzala další ze zahnutých nožů a opět jej dala Kelly k čelu.

Kelly si s hrůzou uvědomila, o co jde. Ona mě měří! Tshui zjišťovala, kterými nástroji by jí měla nejlépe stáhnout kůži z hlavy. Indiánka pokračovala v měření, brala do rukou různé ostré nástroje a zkoušela je přikládat k bradě, lícím a nosu své oběti.

Vhodné nástroje si skládala do řady vedle sebe. Jejich počet se postupně rozrůstal: dlouhé nože, ostré jehly, šroubovitě zahnuté kusy kostí.

Odkašlání obrátilo pozornost obou žen mimo jejich přístřešek.

Tshui pustila Kellyinu hlavu. Kelly se prudce otočila a vykopla nohama. Snažila se dostat co možná nejdál od té čarodějnice. Její kopnutí rozházelo úhledně vyskládanou řadu krutých nástrojů.

Před přístřeškem stál Favre. „Vidím, že se vám věnuje Tshui, mademoiselle O’Brienová.“

Vstoupil pod palmové listy. „Pokoušel jsem se od vašeho bratra získat nějaké informace o CIA. Informace, které by nám pomohly v úniku a při plánování budoucích misí. Jde o cenný druh zboží a předpokládám, že St. Savinu nebude vadit, když jej získám od jejich pacienta. Nemohu si ale dovolit, aby se Frankovi něco stalo. To by se mým mecenášům nelíbilo. Platí mi velké peníze za to, že jim dodám zdravé pokusné morče.“

Favre si klekl před ní. „Vy, má drahá, jste ale něco jiného. Obávám se, že budu muset vašemu bratrovi předvést ukázku Tshuiny zručnosti. Nemusíte se ostýchat. Jen ať Frank slyší vaše výkřiky – prosím, nezadržujte je v sobě. Až mu poté Tshui přinese ukázat vaše ucho, jsem si jistý, že bude spolupracovat daleko ochotněji.“ Vstal. „Ale teď mě musíte omluvit. Nehodlám přihlížet.“

Naznačil úklonu a vzdálil se do deštivé noci.

Kelly ztuhla hrůzou krev v žilách. Nezbývalo jí moc času. V prstech svírala malý nožík. Před chvílí se ho zmocnila z hromádky rozházených nástrojů a nyní se snažila přeřezat pouta na rukou.

Tshui znovu zalovila ve vaku a vytáhla z něj obvazový materiál, do kterého chtěla zabalit Kellyino amputované ucho. Bezpochyby ji budou mučit tak dlouho, dokud z jejího bratra nevymačkají všechny informace. Poté ji odhodí jako zbytečnou přítěž.

To Kelly nehodlala dopustit. Rychlá smrt bude lepší než smrt mučením. A jestli může věřit Favrovi, Frankovi se nic nestane – přinejmenším do okamžiku, než bude přepraven do laboratoří St. Savinu.

Kelly horečnatě řezala do pout a maskovala svůj úmysl tím, že sebou zmítala a sténala. Přehrávala jen trochu.

Tshui se k ní otočila se zahnutým nožem v ruce.

Provazy stále nepovolovaly.

Indiánka se nad ni naklonila, znovu ji popadla za vlasy a strhla jí hlavu dozadu. Pozvedla nůž.

Kelly zápasila s vlastním ostřím a po tvářích jí stékaly slzy.

Noc proťalo hlasité zakvílení nějaké kočkovité šelmy, plné vzteku.

Tshui znehybněla s nožem u Kellyina ucha. Naklonila hlavu ke straně a pohlédla k temnému pralesu.

Kelly si nemohla nechat ujít příležitost. Napjala ramenní svaly a přetrhla zbytky oslabených provazů, které ji svazovaly.

Když se k ní Tshui opět otočila, Kelly máchla nožem a zabořila jeho střenku do indiánčina ramena. Tshui vykřikla a překvapeně uskočila.

Kelly se vymrštila na nohy a poháněna adrenalinem vyrazila k lesu. Běžela plnou rychlostí, ale vrazila do postavy, která vystoupila zpoza stromu.

Sevřely se kolem ní něčí paže. Vzhlédla k šklebící se zohavené tváři Masky. Ve své panice na něj zapomněla. Svíjela se, ale neměla už žádnou zbraň. Trhnutím ji otočil, zvedl ji ze země a jednou paží jí stiskl hrdlo. Kopala nohama, ale on ji přesto odnášel zpátky k otevřenému prostranství.

Tshui klečela na zemi a ošetřovala si rameno obvazy, které byly původně určeny na Kellyino ucho. Vrhla po Kelly pronikavý a tvrdý pohled.

Kelly přestala kopat.

Pak se přihodila ta nejpodivnější věc – Maska sebou trhl a pustil ji. Kelly dopadla na kolena. Otočila se a svalnatý strážný se zhroutil tváří do hlíny.

V týle se mu leskl nějaký předmět, zaražený hluboko do lebky.

Třpytivý stříbrný disk.

Kelly ho okamžitě poznala. Pohlédla k pralesu, zatímco se kolem ní po celém táboře rozezněly výkřiky. Viděla, jak muži padají k zemi jako podťatí. Z krků a hrudí jim čněly šípy s ptačími pery. Některá z těl sebou ještě křečovitě zmítala. Jed.

Kelly se znovu podívala na mrtvé tělo bývalého Favrova poručíka… a na stříbrný disk.

Po těle se jí rozlila naděje.

Drahý bože, ostatní jsou naživu!

Otočila se a zjistila, že Tshui zmizela – pravděpodobně vyběhla ke středu tábora, k Favrovi a ke Kellyinu bratrovi. To už v celém táboře panoval naprostý chaos. Začínaly se ozývat první výkřiky a hlasité rozkazy, ale zatím se neukázal ani jeden z útočníků.

Vypadalo to, jako kdyby na ně útočili duchové.

Muži i nadále padali k zemi.

Kelly popadla pistoli Masky. Nemohla se spoléhat na to, že se ostatní dostanou k jejímu bratrovi včas. Rychle vyběhla do středu tábora.

Nate viděl, jak Kelly vyráží s pistolí v ruce. Běží ke svému bratrovi, věděl s jistotou. Už nemůžou déle čekat. Dal znamení vojínce Carrerové. Zazněl ostrý hvizd a z tuctu indiánských hrdel po celém táboře vyšlo naříkavé zakvílení. Jednalo se o mrazivý zvuk.

To už byl Nate na nohách.

Všichni se namalovali černou barvou.

Vtrhli do pralesního tábořiště žoldáků, vyzbrojeni pouze šípy, foukačkami a kostěnými noži. Ti z nich, kteří uměli zacházet s moderními zbraněmi, si rychle vzali samopaly a pušky mrtvých.

Kostos zahájil palbu z kalašnikova. Carrerová vyměnila baileyho za automatickou pušku a kosila s ní řady nepřátel. Vyprázdnila zásobník, odhodila ji stranou a ihned místo ní zvedla M-16, patrně jednu ze zabavených týmu rangerů.

Nate vytrhl z prstů mrtvého vojáka pistoli a vyběhl také ke středu tábora. Nepřátelé se stále ještě nevzpamatovali z nenadálého přepadení a teprve nyní se začínali bránit. Nate sprintoval mezi stíny s úmyslem proniknout za jejich linie, než se neprodyšně uzavřou.

Za běhu si ho všiml jeden vystrašený muž, který se skrýval v křoví, zjevně neozbrojený. Při pohledu na Natovu zbraň klesl na kolena s rukama nad hlavou – vzdával se mu.

Nate proběhl kolem něj. V mysli měl jediný cíl: najít Kelly a jejího bratra, než se jim něco stane.

Na opačné straně tábora postupoval Kouwe s Dakiim a ostatními indiány. Zastavil se, aby zvedl od nějakého mrtvého těla mačetu, a hodil ji jednomu z Ban-ali. Vojákovu pušku si ponechal sám.

Pospíchali kupředu. Boje se přesunovaly ke středu tábora.

Náhle Kouwe zpomalil. Ozvaly se v něm varovné instinkty. Otočil se a spatřil indiánku, která se zrovna plížila za nedalekým keřem. Pleť měla pomalovanou černě, stejně jako oni.

Kouwe, který vyrostl mezi amazonskými kmeny, se nenechal tak snadno ošálit. Sice se je pokoušela zmást, ale zkušenému oku nemohly uniknout její shuarské rysy.

Pozvedl hlaveň pušky a namířil na ni. „Stůj, čarodějko!“ Favrova milenka se pokoušela proklouznout a zmizet v lese. To Kouwe nehodlal dopustit. Dobře si pamatoval osud desátníka DeMartiniho.

Indiánka ztuhla a pomalu se otočila jeho směrem. Dakii také zpomalil, ale Kouwe na něj mávl, aby pokračoval dál. Boj ještě nebyl vyhraný.

Dakii se vydal za svými muži.

Kouwe osaměl s Tshui na mýtině poseté mrtvými těly. Opatrně k ní vykročil. Věděl, že by ji měl zastřelit na místě – ta indiánka byla jistě stejně smrtící jako krásná, ale to nechtěl udělat.

„Na kolena,“ přikázal jí místo toho španělsky. „Ruce vzhůru!“

Poslechla a ladně poklekla, pomalu a vláčně jako had. Vzhlédla k němu zpod přivřených víček, svůdná a vábná…

Když zaútočila, Kouwe byl o zlomek vteřiny pomalejší, než měl být. Stiskl spoušť, ale zbraň jen naprázdno cvakla. Nebyla nabitá.

Tshui po něm skočila s noži v obou rukách, bezpochyby otrávenými.

Kelly hleděla na dva miniaturní samopaly ve Favrových rukách. Jedním mířil na Frankovu hlavu, druhým na její hruď. „Odhoďte tu pistoli, mademoiselle. Nebo oba zemřete!“

Frank pohnul rty. „Uteč, Kelly.“

Favre se krčil pod přístřeškem z palmových listů a využíval Frankovo tělo jako štít.

Neměla na vybranou. Nenechá svého bratra s tím šílencem. Spustila ruku s pistolí a odhodila zbraň stranou.

Favre k ní rychle přešel. Pustil jeden samopal a druhý jí zaryl do zad. „Vypadneme odtud,“ zasykl na ni. Zvedl ze země batoh. „Mám tu záložní zásobu mízy z toho stromu, určenou právě pro takové nepředvídané případy.“

Hodil si batoh na rameno a popadl Kelly za zadní část košile.

Náhle se za ním ozvalo vyštěknutí: „Pusť ji!“

Oba se otočili. Favre si stoupl za ni.

Před nimi stál Nate s nahou hrudí, jen ve svých dlouhých trenýrkách, s načerno pomalovanou kůží.

„Zlákala vás domorodá móda, monsieur Rande?“

Nate na ně namířil pistoli. „Nemůžeš utéct. Odhoď zbraň a budeš žít.“

Kelly hleděla na Nata. V očích se mu zračilo pevné odhodlání.

Všude kolem zněl rachot střelných zbraní. Tábořištěm se rozléhaly výkřiky.

„Necháte mě žít?“ posmíval se Favre. „Kde? Ve vězení? Ten návrh se mi nelíbí. Raději mám svobodu.“

Jediný výstřel, který zazněl z bezprostřední blízkosti, ji polekal – spíše jeho prásknutí než náhlá bolest. Viděla, jak Nate padá na záda, zasažen do boku, a jeho zbraň odlétá pryč. Poté cítila, jak sama klesá na kolena k zemi. Bolest stále vnímala spíše jako šok. Zírala na svoje břicho. Po košili se jí kolem kouřící díry šířila červená skvrna.

Favre střelil přes její břicho po Natovi.

Čirá brutalita toho činu ji vyděsila víc než skutečnost, že je raněná, i než všechna ta krev.

Podívala se na Nata. Na krátký okamžik se jejich oči střetly. Ani jeden z nich neměl sílu promluvit. Pak se zhroutila k zemi a okolní svět pohltila vířící temnota.

Kouwe vyrazil indiánce jeden nůž z ruky svou puškou, ale Tshui byla rychlá. Skočila na něj a on klesl pod její váhou na záda.

Dopadl tvrdě na zem a udeřil se do hlavy, ale podařilo se mu chytit šamanku za zápěstí s druhým nožem, kterým mu mířila na tvář. Pokoušel se ji ze sebe shodit, ale držela se ho pevně stehny, kterými mu objala trup jako vášnivá milenka.

Volnou rukou ho drápla po obličeji a snažila se mu vrazit prsty do očí. Otočil tvář ke straně. Nůž klesl k jeho hrdlu a ona na něj naléhala plnou tíhou. Byla mladá a silná.

Kouwe ale znal kmen Shuarů. Věděl o jejich tajném arzenálu zbraní, které nosí jako ozdoby, vplétají si je do vlasů a ukrývají je v bederních rouškách. Také věděl, že bojovnice tohoto kmene nosí jedno pouzdro se zbraní navíc, aby se mohly lépe ubránit proti znásilnění – běžnému útoku mezi shuarskými kmeny v časech války.

Sáhl volnou rukou mezi její nohy a prsty nahmatal vyboulenou rukojeť nože, vlažnou od jejího tělesného tepla. Vytrhl ostří z tajného koženého pouzdra.

Tshui se vydral ze rtů výkřik, když si všimla této intimní krádeže. Vycenila zuby.

Pokusila se odkulit stranou, ale Kouwe svíral její zápěstí pevně. Následoval její otočku a využil setrvačnosti k tomu, aby se postavil na nohy.

Krčili se proti sobě na vzdálenost natažené paže a Kouwe ji nepouštěl ze svého ocelového sevření.

Podívala se mu do očí. Viděl její strach. „Milost,“ zašeptala. „Prosím.“

Kouwe si představil počet obětí, které prosily o milost ji – zbytečně. On však nebyl stejné monstrum jako ona. „Zaručuji ti milost.“

Nepatrně se uvolnila.

Kouwe využil její chvilkové nepozornosti, strhl ji k sobě a zabořil jí nůž až po rukojeť mezi ňadra.

Bolestivě a překvapeně zalapala po dechu.

„Milost rychlé smrti,“ zasyčel na ni.

Jed začal okamžitě působit. Křečovitě ztuhla. Od hlavy k patě jí projelo zachvění jako po elektrickém šoku. Odstrčil ji. Přidušeně vykřikla. Byla mrtvá, ještě než její tělo dopadlo na zem.

Kouwe se od ní odvrátil a odhodil stranou otrávené ostří. „To je víc, než si zasloužíš.“

Táborem zněly už jen sporadické výstřely a Louis potřeboval zmizet se svým pokladem, než se zcela zhroutí poslední zbytky obrany jeho mužů.

Sebral ze země druhý samopal a díval se, jak se Nate se zuřivým výrazem ve tváři pracně zvedá na lokty.

Louis mu zasalutoval, otočil se – a vzápětí znehybněl uprostřed kroku.

Pár metrů od něj se mu naskytl pohled, který nedával žádný smysl. O strom se opírala bledá, vetchá postava. „Louisi…“

Vystrašeně se zapotácel. Duch…

„Tati, schovej se!“ vykřikl Nate hlasem, v němž zaznívala bolest.

Louis se vmžiku vzpamatoval. Jistěže to není duch. Carl Rand! Živý! Jaký to zázrak! A zároveň jaké štěstí!

Namířil na přízrak samopal.

Slabá postava pozvedla paži a ukázala doleva.

Louis pohlédl naznačeným směrem.

Pod keřem se ukrýval skvrnitý jaguár s napjatými svaly. V dalším okamžiku na něj skočil.

Louis strhl zbraň k útočící šelmě a stiskl spoušť. Kulky se zaryly do listoví a větví stromů.

Vtom do něj něco vrazilo z druhé strany, zvedlo ho to ze země a po několika metrech ho to hodilo obličejem do hlíny. Lapal po dechu a dusil se prachem. K zemi ho tiskla obří váha.

Kdo… co…? Namáhavě otočil hlavu.

Do tváře mu dýchala černá kočičí tlama a do zad se mu bolestivě zadíraly drápy.

Ach bože!

Do jeho zorného pole vkročil první jaguár, hrozivě našlapující a přikrčený. Louis se na něj pokoušel namířit samopalem, ale než stačil vypálit, paží mu projela agónie muk. Zakously se do něj zuby a s prasknutím lámané kosti mu odtrhly paži z ramene.

Louis vykřikl.

„Bon appètit,“ zahučel Nate směrem k oběma šelmám.

Zbytek útoku už nesledoval. Kdysi viděl dokumentární film o kosatkách, které si pohrávaly s mladým tuleněm, než ho pozřely: házely si s ním vzduchem, chytaly jej, trhaly jej na kusy a opět vyhazovaly. Divoce a necitelně. Taková je jejich přirozenost. To samé se odehrávalo i tady. Na obou jaguárech bylo vidět čiré potěšení z toho, že zabíjejí Louise Favra. Nechtěli se jen nakrmit, ale také se tomu muži pomstít.

Nate obrátil pozornost k naléhavějším záležitostem. Dovlekl se pomocí rukou a jedné zdravé nohy ke Kelly. Z kyčle mu vystřelovaly šípy bolesti. Před očima se mu dělala mlha. Musel se k ní ale dostat.

Kelly ležela na zemi a pod jejím tělem se šířila kaluž krve.

Konečně dolezl až k ní. „Kelly…“

Při zvuku jeho hlasu se pohnula.

Přisunul se ještě blíž a objal ji.

„Dokázali jsme to…, že ano?“ zašeptala. „Máme lék?“

„Dopravíme ho celému světu… i Jessii.“

Připotácel se k nim jeho otec a klekl si vedle nich. „Blíží se pomoc. Vydržte to… oba.“

Nata překvapilo, když za svým otcem spatřil stát vojínku Carrerovou. „Seržant Kostos našel vysílačku těch žoldáků,“ řekla. „Vrtulníky tu budou během půl hodiny.“

Nate přikývl a tiskl Kelly k sobě. Měla zavřené oči. I on sám se začínal propadat do tmy. Někde z dálky slyšel Frankův hlas: „Kelly! Je Kelly v pořádku?“

20. kapitola

O osm měsíců později

16.45 Langley, Virginie

Nate zaklepal na dveře sídla O’Brienů. Dnes by měli pustit Franka z nemocnice. Nate mu přinášel dárek: novou čepici s logem bostonských Red Sox, podepsanou všemi členy týmu. Čekal na prahu a hleděl na pěstěný trávník.

Na jihu se zvedala hradba temných mračen s příslibem blížící se bouřky.

Nate zaklepal znovu. Minulý týden navštívil Franka na Instar Institute. Jeho nové nohy byly bledé a slabé, ale už dokázal chodit o berlích a pomalu je rozcvičoval. „Trénování stojí za prd,“ stěžoval si. „Navíc sloužím jako zatracený jehelníček všem těm upírům v bílém.“

Nate se nad jeho slovy usmál. Během uplynulých měsíců výzkumníci a lékaři bedlivě sledovali proces regenerace. Podle Frankovy matky Lauren zatím mechanismus účinku prionů zůstával zahalen tajemstvím. Bylo známo, že zatímco priony spouštěly u dětí a starších lidí – tedy jedinců s nevyzrálým nebo oslabeným imunitním systémem – smrtelnou horečku doprovázenou krvácením, u zdravých dospělých docházelo k opačnému efektu. U nich priony zřejmě dokázaly dočasně pozměnit imunitní systém a umožňovaly rychlé buněčné dělení, nezbytné pro regeneraci tkání a hojení ran.

Tento zázračný účinek pozorovali lékaři i u Franka, ale celý proces nebyl bez nebezpečí. Museli mu neustále podávat ředěné mléko z plodů onoho stromu, aby se buněčné dělení v jeho těle nezvrhlo v zhoubné bujení, jež postihlo agenta Clarka. Když nyní regenerace obou nohou dospěla ke konci, podávali Frankovi lékaři koncentrovanější mléko, aby se jeho tělo zbavilo přebytečných prionů a imunitní systém se vrátil do normálu. I přesto, že Frank sloužil jako pokusné morče, ale mnohé ohledně mechanismu účinku prionů zůstávalo záhadou.

„Odpovědi nebudeme znát ještě dlouho,“ pravila Lauren smutně. „A to vůbec nemluvím o tom, že by se nám v dohledné době podařilo napodobit schopnosti toho stromu. Jestli jeho historie sahá do dávného pravěku, má před námi náskok mnoha milionů let. Jednoho dne možná prohlédneme, ale dnes ne. Jakkoliv se rádi chvástáme svými vědeckými dovednostmi, jsme jen děti, které si hrají v rámci jednoho z nejpokročilejších biologických experimentů.“

„Děti, které si jen tak tak nepodpálily vlastní dům,“ dodal k tomu Nate.

Naštěstí se ukázalo, že plody z toho stromu jsou skutečně lékem na šířící se nákazu. „Antiprionová“ látka z plodu – jistý typ alkaloidu – byla dostatečně jednoduchá na to, aby se mohla vyrábět chemickou cestou, a díky mezinárodní spolupráci se rychle rozesílala po Spojených státech i do celého světa. Navíc se zjistilo, že měsíční léčebná kúra zbaví tělo pacienta všech nebezpečných prionů a zažehná tak hrozbu nemoci jednou provždy. Tato prostá skutečnost, o níž Ban-ali neměli ani tušení, je uvrhla do otroctví trvajícího generace. Uměle vyráběný alkaloid však naštěstí představoval lék, který svět potřeboval. Nákaza skončila.

Samotný prion se ovšem současné vědě nepodařilo okopírovat a namnožit. Všechny vzorky mízy, bohaté na priony, byly uzamčeny v několika vybraných laboratořích a označeny jako Biologické nebezpečí čtvrtého stupně. Z původního přírodního zdroje prionů, údolí Ban-ali, zbyly jen ohořelé trosky. Z Jaggy zůstal jen popel a pohřbené kostry.

To mi plně vyhovuje, pomyslel si Nate, zatímco čekal na prahu a hleděl na zapadající slunce a přicházející bouři.

Kouwe a Dakii v Jižní Americe stále ještě pomáhali zbývajícím indiánům z kmene Ban-ali, aby si zvykli na nový život. Stali se nejbohatšími indiány v Amazonii. Natův otec úspěšně zažaloval farmaceutickou společnost St. Savin za zkázu jejich domova a masakr jejich lidí. Ukázalo se, že Louis Favre zanechal ve svých dokumentech jasnou stopu, která vedla přímo k této francouzské firmě. I když se soudní proces potáhne ještě několik let, společnost byla v zásadě v bankrotu. Celé její vedení navíc bude čelit obviněním z kriminálních činů.

Natův otec zůstal v Jižní Americe a hledal pro Ban-ali nový domov. Nate se k němu za pár týdnů připojí, ale nevydá se k jihu sám. Kmen se chystali studovat genetici, aby zjistili, k jakým změnám DNA u indiánů došlo, porozuměli mechanismu jejich vzniku, a snad i objevili způsob, jak zvrátit genetické úpravy vyvolané Jaggou. Nate odhadoval, že na případné odpovědi bude třeba čekat také několik generací.

S jeho otcem spolupracovali i oba čerstvě povýšení a vyznamenaní rangeři, Kostos a Carrerová. Ti také dohlíželi na pátrání po tělech. Jednalo se o obtížný a truchlivý úkol.

Nate si povzdychl. Tolik mrtvých…, ale jejich oběť spasila spousty dalších. I tak však byla zaplacena příliš vysoká cena.

Natovu pozornost přilákal zvuk blížících se kroků. Dveře se otevřely.

Nate se usmál. „Co ti trvalo tak dlouho? Čekám tu snad už pět minut.“

Kelly se na něj zamračila a jednou rukou si podepřela bederní páteř. „Zkus si vláčet tuhle tíhu.“

Nate položil dlaň na vypouklé břicho své snoubenky. Za několik týdnů měla porodit jejich dítě. Na těhotenství se přišlo, když se zotavovala ze střelného poranění. Zdálo se, že se Kelly nakazila priony při ohledávání těla Geralda Clarka v Manausu. Během dvoutýdenní výpravy v Amazonii pak priony – aniž by o tom měla tušení – vyléčily Kellyinu poporodní neplodnost. Lékaři to zjistili právě včas. Kdyby v jejím těle priony působily ještě pár týdnů, vyvolaly by mnohačetnou rakovinu. Podobně jako jejího bratra ji zachránilo mléko z plodů Jaggy a priony zmizely z jejího těla dřív, než jej stačily poškodit.

Následkem tohoto radostného daru Nate s Kelly nevědomky při svém milování vpředvečer Louisova útoku počali dítě a Jessie se zanedlouho dočká malého bratříčka.

Už pro něj vybrali jméno – Manny.

Nate se naklonil ke své snoubence a políbil ji.

Z dálky se ozvalo zadunění hromu.

„Ostatní čekají,“ zamumlala uprostřed polibku.

„Nech je čekat,“ zašeptal v odpověď.

Na zem dopadly první těžké kapky deště a začaly bubnovat po okolních střechách. Znovu zahřmělo a déšť se změnil v liják.

„Neměli bychom…“

Nate si ji přivinul k sobě a znovu přitiskl svoje rty na její. „Pst.“

Epilog

Hluboko v amazonském pralese pokračuje příroda svou cestou, nikým neviděná a nerušená.

Skvrnitý jaguár strká v doupěti čenichem do vrhu mňoukajících a kníkajících mláďat. Jeho černá družka je už dlouho pryč. Jaguár nabírá do nozder vzduch. Cítí pižmový pach. Zneklidněně chodí sem a tam.

Ze stínů džungle se odděluje tmavá silueta a blíží se k němu. Jaguár zdraví svou větší partnerku. Cítí z ní zlověstný pach. Plameny, oheň, křik. Podél páteře mu proběhne varovné mrazení. Zježí se mu chlupy v zátylku. Zavrčí.

Jeho družka přechází na opačnou stranu mýtiny a hrabe v měkké půdě díru. Pouští do ní hrbolaté semínko a opět ji zadníma nohama zahrabává.

Jakmile je hotová, vrací se k mláďatům – některá jsou skvrnitá, jiná černá. Očichává je. Mláďata volají po mléce a převalují se jedno přes druhé.

Samice se otře o svého druha a obrátí se zády k čerstvě zasazenému semínku, na které už zapomněla. Už se jí netýká. Je načase jít dál. Spolu s mláďaty a svým partnerem se vydává hlouběji do panenského, člověkem nedotčeného pralesa.

Čerstvě rozhrabaná hlína osychá na odpoledním slunci.

Neviděná a nerušená.

V zapomenutí.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai