Stín krále lebek

James Rollins

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Dobrodružné, Pro děti a mládež

Když Jake Ransom obdrží záhadnou pozvánku, ocitá se i se svou sestrou ve strhujícím víru událostí. Artefakt, který objevili jeho rodiče na výpravě, z níž se nikdy nevrátili, přenese Jakea a Kady do zvláštního světa obývaného podivnou směsí dávno zaniklých civilizací, do světa, v němž se jim snad podaří objasnit zmizení rodičů. Jakmile však vkročí na toto pozoruhodné místo, z oblohy na ně zaútočí grakylové a Jakeovi noví kamarádi, krásná mayská dívka Marika a Říman Pindor, jim vysvětlují, že tyto kruté tvory stvořil zlý alchymista přezdívaný Král lebek. Jake se pokouší nalézt cestu domů, ale začíná být zřejmé, že se Král lebek nezastaví, dokud nedostane Jakea a Kady do svých spárů, živé či mrtvé.Úspěšný autor bestsellerů Jidášův kmen a Poslední orákulum James Rollins použil při psaní tohoto dech beroucího, napínavého dobrodružství, jež tvoří první knihu série o Jakeu Ransomovi, veškeré ingredience, kterými se tak proslavil. Fanouškové Indiany Jonese i Alexe Ridera bezpochyby přivítají toto dílo s nadšením.

James Rollins

Fantastický svět

Jakea Ransoma

Stín krále lebek

JAMES ROLLINS A JEHO NOVÝ HRDINA JAKE RANSOM MAJÍ MNOHO SPOLEČNÉHO.

ZÁJEM O ARCHEOLOGII PODNÍTIL AUTORA К ZALOŽENÍ VLASTNÍ SBÍRKY KURIOZIT, MEZI NIMIŽ NAJDEME I STO TISÍC LET STARÝ MAMUTÍ KEL Z ČÍNY.

Když Jake Ransom obdrží záhadnou pozvánku, ocitá se i se svou sestrou ve strhujícím víru událostí. Artefakt, který objevili jeho rodiče na výpravě, z níž se nikdy nevrátili, přenese Jakea a Kady do zvláštního světa obývaného podivnou směsí dávno zaniklých civilizací, do světa, v němž se jim snad podaří objasnit zmizení rodičů.

Jakmile však vkročí na toto pozoruhodné místo, z oblohy na ně zaútočí grakylové a Jakeovi noví kamarádi, krásná mayská dívka Marika a Říman Pindor, jim vysvětlují, že tyto kruté tvory stvořil zlý alchymista přezdívaný Král lebek. Jake se pokouší nalézt cestu domů, ale začíná být zřejmé, že se Král lebek nezastaví, dokud nedostane Jakea a Kady do svých spárů, živé či mrtvé.

foto © David Sylvain

JAMES ROLLINS se narodil v Chicagu v Illinois roku 1961 jako jedno ze sedmi dětí. Je autorem čtrnácti napínavých dobrodružných románů, včetně jedenácti, které vyšly v češtině: Podzemní říše, Pohřbeno v hlubinách, Písečná bouře, Mapa z kostí, Ledový ostrov, Černý řád, Amazonie, Jidášův kmen, Fantom hlubin, Poslední orákulum a Klíč soudného dne.

Vystudoval veterinární lékařství a poté si zřídil praxi v kalifornském Sacramentu. Jako amatérský potápěč a nadšený jeskyňář tráví většinu volného času pod zemí nebo pod vodou.

Jestliže chcete o autorovi vědět víc, navštivte jeho webové stránky: www.jamesrollins.com

Stín krále lebek

Fantastický svět Jakea Ransoma

JAMES ROLLINS

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by James Rollins

Map by Gary Tong

Illustrations by Joel Tippie

All rights reserved.

Z anglického originálu Jake Ransom and the Skull King’s Shadow

(Published by HarperCollinsPublishers, New York, 2009)

přeložil © 2010 Zdík Dušek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2010 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-805-0

Pro všechny mé synovce a neteře:

Katherine, Adrienne, R. J., Macka a Nadiu.

Nechť se všechny vaše světy třpytí zázraky a kouzly.

PODĚKOVÁNÍ

Dobrodružství Jakea Ransoma pro mě bylo vzrušující cestou do neznáma a odklonem od běžné trasy – jako obvykle jsem se však nevydal do neprobádané krajiny sám. Od prvního do posledního kroku jsem se opíral o rodinu a přátele. Nejprve musím vyjmenovat celou tvůrčí skupinu, k níž patří Penny Hillová, Chris Crowe, Lee Garrett, Jane O’Rivaová, Michael Gallowglas, Denny Grayson, Leonard Little, Kathy L’Ecluseová, Scott Smith a naše nejnovější a nejmladší členka Sally Barnesová. Také bych rád požádal o zvláštní potlesk pro Steva Preye a Janice Prey-Wolfeovou za pomoc s mapou a jejím výtvarným provedením. Kromě zmíněné skupiny mě na mé cestě doprovázeli Carolyn McCrayová a David Sylvian, kteří odstraňovali všechny překážky, jež se objevily. Konečně děkuji všem pracovníkům nakladatelství HarperCollins, zejména svým editorkám Ruth Katcherové, která se mnou toto dobrodružství začala, a Barbaře Lalickiové, která ho dokončila. Také by ode mne bylo krajně nedbalé, kdybych se nezmínil o dvou dalších lidech, kteří se mnou zůstávali na každém kroku: o svých agentech Russu Galenovi a Dannym Barorovi. Jako obvykle musím zdůraznit, že všechny případné omyly a chyby v této knize padají plně na mou hlavu.

Prolog

Vykradači hrobů

Muž prchal džunglí z příkrého svahu hory. Podrážky bot mu klouzaly v bahně a po mokrých listech rostlin. Šlehaly ho větve a zraňovaly ostré trny křovin i stromů, ale on na ně nedbal a prodíral se přímo kupředu.

Nesmí se zastavit…

V ostré zatáčce klikaté stezky měl co dělat, aby nepřepadl po hlavě z okraje útesu. Zvednutou paží udržoval rovnováhu a zatáčku proklouzal smykem. Druhou rukou si tiskl k hrudi papírový balíček. Přestože se málem zřítil, pokračoval v běhu ještě rychleji. Ohlédl se přes rameno.

Na vrcholu hory dosud zuřily ohně.

Domorodci nazývali toto místo Montaña de Huesos.

Hora kostí.

Bylo to prokleté místo, jemuž se všichni vyhýbali. Vrchol se zvedal z tmavě smaragdového pralesa poloostrova Yucatán, kudy probíhá hranice mezi Mexikem a jeho jižním sousedem Belize. Každému, kdo se sem odváží vstoupit, se staví do cesty bažiny a hluboké strže a všechny tu sužují moskyti a krev sající mouchy. Celou horu porůstala neprostupná spleť stromů a lián, která zakrývala před všetečnými pohledy její skutečnou podobu. Z vrcholu bylo vidět jezero, v němž u hladiny plavali krokodýlové připomínající ulomené kmeny. Z pralesního baldachýnu ho pozorovaly šedé opice s bílými tvářemi, podivně tiché, jako duchové starců. Nejtemnějšími houštinami se plížili jaguáři. Když pršelo, což tu bylo každou chvíli, z hory stékaly kaskády vodopádů jako roztavené stříbro.

Byl to podmanivý pohled.

Ale velice vzácný.

Jen málo lidí horu někdy spatřilo a ještě méně kráčelo po jejích svazích. A pouze jeden člověk znal její tajemství.

Odhalil pravdu.

Hora kostí… nebyla žádná hora.

Tiskl si balíček na prsa a pospíchal po tmavé pralesní stezce pořád dál. Přízračné opice na něj tiše houkaly ze stromů, jako kdyby ho povzbuzovaly k rychlejšímu běhu. Ze stehna mu trčel pahýl zlomeného šípu. Nohou mu s každým krokem probleskovala ohnivá bolest, ale přesto nezastavoval. Pronásledovatelé ho pomalu obkličovali.

Jmenoval se Henry Bethel.

Doktor Henry Bethel.

Profesor archeologie na univerzitě v Oxfordu.

On a jeho nejdražší kolegové, Penelope a Richard Ransomovi, strávili poslední tři měsíce během období dešťů vykopávkami na vrcholu Hory kostí. Objevili obrovské množství starých artefaktů: stříbrnou jaguáří masku, korunu s nefrity a opály, malé vyřezávané ozdoby z onyxu a malachitu, stočeného zlatého hada se dvěma hlavami na opačných koncích těla a řadu dalších předmětů nevyčíslitelné hodnoty, jež pocházely z klasického období mayské civilizace.

Tyto poklady našli v kamenné hrobce přímo na vrcholu. Henry si ještě teď vzpomínal, jak poprvé spustili dolů Penelope Ransomovou. Její svítilna ozářila podzemní kryptu s obřím sarkofágem. Na vytesaném vápencovém víku rakve spočíval nejkrásnější předmět ze všech: šedesát centimetrů vysoká zlatá pyramida, na jejímž vrcholu byl nefrit, vybroušený do podoby stočeného hada s roztaženými křídly – tvor připomínal hlídkujícího draka, známou bytost z mayských bájí.

Kukulkán.

Opeřený dračí bůh Mayů.

Ta hrobka představovala jedinečný objev.

A informace o ní se rychle šířily.

Před dvěma hodinami je při západu slunce napadli banditi, které přilákaly pověsti o zlatém pokladu. Celý archeologický tábor zakrátko podlehl soustředěnému náporu pušek, mačet a štěkaných hrozeb. Při začátku útoku Henry zaběhl do stanu Penelopy a Richarda Ransomových, ale ten byl prázdný. Henry netušil, co se s nimi stalo.

A nevěděl to ani teď.

Věděl jen, že musí dopravit balíček do bezpečí.

Ransomovi mu zanechali konkrétní pokyny.

Riskoval další letmý pohled přes rameno k vrcholu. Už neviděl plameny. Útočníci spálili všechno, včetně nádrže s naftou pro generátor.

Z hory se k němu donesla ozvěna výstřelu z pušky.

Henry sebou polekaně trhl. Podrážka levé boty se mu smekla po vlhké půdě. Podjela mu noha, Henry tvrdě dopadl na záda a začal sjíždět ze zrádného horského svahu.

Zabořil paty do země, aby zabrzdil, ale bahnitá půda byla po celodenním dešti příliš kluzká. Do tváře ho pleskaly mokré listy palem a páteř mu odíraly zpola skryté kameny. Výhonek trnitého keře mu rozsekl obličej.

Navzdory všemu si nepřestával tisknout balíček k hrudi.

Stráň náhle skončila a Henry přepadl přes její okraj. S tlumeným výkřikem vyletěl do vzduchu a o vteřinu později dopadl do kalné tůně. Nohama se zarazil o písčité dno tak prudce, až mu o sebe hlasitě cvakly zuby. Voda mu dosahovala zhruba do pasu. Zvedl balíček nad hlavu, aby se nenamočil.

Ještě kousek…

Jezero a loďka čekaly jen něco přes půl kilometru od něj.

Zhluboka se nadechl a pokusil se vylézt na břeh. Nohy mu však vypověděly poslušnost – uvízly ve dně tůně až po kotníky. Zoufale se pokoušel vyprostit, ale bahno s pískem ho nadále držely v pevném sevření. Dosáhl jen toho, že se zabořil ještě hlouběji. Cítil, jak mu písek a bláto stoupá kolem lýtek ke kolenům.

Ne…

Hladina vody se mu rychle zvedla k hrudi. Chlad mu pronikal až do morku kostí. Dobře věděl, do jaké nebezpečné pasti se dostal.

Tekutý písek.

Zvedl balíček co nejvýš nad hlavu. Co má dělat? Oči se mu zalily slzami strachu a pocitu zmaru. Rozumové uvažování zakalila čirá hrůza.

Vzhlédl k té prokleté hoře.

Montaña de Huesos.

Hora kostí.

Jeho kosti se brzy připojí k ostatním.

Zklamal Ransomovy.

Po jejich zmizení nikdo jiný neznal pravdu. Díval se, jak nad ostře vyrýsovanou siluetou hory stoupá měsíc. Při tom pohledu se mimoděk zachvěl, a i tento nepatrný pohyb urychlil jeho propad do tekutého písku. Bahno už mu dosahovalo po pás a hladina vody ke krku.

Tajemství zemře s ním.

Cítil blížící se konec a zvedl hlavu k hoře.

Hora, která žádnou horou není.

Z tohoto místa mu pravda nyní připadala naprosto zjevná. Ty ostré obrysy, strmé srázy, tupý vrchol. Ačkoliv hora vypadala jako přírodní pahorek, Henry věděl, že běh času zamaskoval její skutečný původ pod staletými nánosy bahna, listů, lián a pokroucených kořenů.

V duchu sloupl veškerou vegetaci a zeminu až k ukrytému srdci hory. Představil si čtyři stěny, devět vysokých stupňů i plochý vrchol čnějící ke slunci.

Mayská pyramida.

Pod vnější slupkou falešné hory byla pohřbena dávná stavba.

To však nepředstavovalo její největší tajemství.

Ani zdaleka.

Henry přejel prstem po provázku na balíčku a zašeptal tichou modlitbu i omluvu Richardovi a Penelope Ransomovým.

Hladina mu vystoupala ke rtům a Henry poprvé ochutnal bahnitou vodu. Vyplivl ji a začal se dávit. Před očima se mu převalovala mlha a tancovala blikající světélka.

Ne, to nejsou světélka…

Přes všepohlcující paniku se mu podařilo znovu zaostřit.

Bažinatým pralesem se k němu blížily mihotavé plameny pochodní. Temné stíny se rozestoupily a odhalily tucet válečníků, oděných jen do bederních roušek. Tváře měli pomalované popelem a černou barvou. Několik postoupilo kupředu s nataženými luky. Šípy s kamennými hroty mířily přímo na něj. Další muži si přiložili k ramenům pažby pušek.

Lovci dostihli svou kořist.

Z jejich středu se vynořila mohutnější postava. Vůdce lupičské bandy. Henry ale věděl, že tihle zloději nejsou obyčejní banditi, stejně jako Hora kostí není obyčejná hora.

Útočníci rovněž skrývali hlubší tajemství.

Z dálky zaslechl známý tepavý zvuk. K hořícímu táboru se blížily vojenské vrtulníky. Henrymu se před útěkem ještě podařilo odvysílat volání o pomoc.

Kéž by bývaly přiletěly dřív…

Vysoký vůdce vykročil kupředu a klekl si na jedno koleno.

Henry se pokoušel zahlédnout jeho tvář, ale zdálo se, že se světlo pochodní tomuto muži záhadně vyhýbá. Měl na sobě dlouhý černý plášť a klobouk s prohnutou krempou. Připomínal spíš stín než skutečného člověka.

Natáhl před sebe dřevěnou tyč s hrozivým ocelovým hákem na konci. Henry věděl, že ho muž nechce vytáhnout z tekutého písku. Šlo mu o ten balíček. Henry se ho pokusil ukrýt pod hladinou, ale zareagoval příliš pomalu. Muž máchl tyčí a vyškubl mu předmět z prstů.

Henry se ho snažil znovu zachytit, ale balíček se vznesl mimo jeho dosah.

Vůdce lupičů se zvedl na nohy. Vyhodil svou kořist do vzduchu a obratně ji zachytil do dlaně. Henry na okamžik zahlédl kostnaté prsty s nehty přiostřenými do špiček.

Jako drápy.

Pak vůdce pustil tyč na zem a obrátil se k odchodu.

„Děkuji, doktore Bethele,“ ozvalo se chraptivé zašeptání se zvláštním přízvukem, který Henry neuměl nikam zařadit. „Prokázal jste mu vynalézavost.“

Henry zakláněl hlavu, jak mohl nejvíc. Pozvedl rty nad hladinu a vyplivl vodu z úst.

„Nikdy to nedostanete!“ vypravil ze sebe přiškrceně a hořce se zasmál.

Vůdce se k němu prudce otočil. Jeho oči pod krempou klobouku připomínaly naleštěné černé drahokamy, blyštivější než okolní temnota, zlověstné a nepřirozené.

Henry klesal pod hladinu tůně a viděl, jak ho ty nelidské oči stále sledují. Voda pod cizincovým upřeným pohledem zdánlivě ještě zchladla.

Když se mu přes hlavu přelily první vlny, v duchu odpověděl na temné podezření vůdce banditů. Přišli jste příliš pozdě.

Slyšel výkřik a představil si, jak černý cizinec trhá papír z balíčku, který Henry tak obětavě střežil. Věděl, co najde: jen vysušené listy palem, složené přes sebe.

Pod hladinu se k němu doneslo vzteklé zaječení. Vůdce lupičů si konečně uvědomil, že zde ve stínu Hory kostí nic není, jak se zdá.

Ani lupiči, ani hora… a dokonce ani balíček omotaný provázkem. Všechno je iluze.

Cílem Henryho útěku bylo svést útočníky ze správné stopy. Henry zvolna klesal do neúprosného, věčného objetí pralesa. Propadal se do neproniknutelné tmy, ale rty mu zvlnil úsměv.

Tajemství je v bezpečí a míří tam, kam patří.

Do úkrytu, kde počká, dokud ho nebude třeba.

Nikdo nevěnoval pozornost malému mayskému chlapci, který vystoupal po dvou schodech k belizské poště. V rukách držel balíček omotaný provázkem. Za zády se mu jasně třpytil oceán. Chlapci a jeho dědečkovi trvalo celý měsíc, než dorazili k pobřeží. Museli postupovat pomalu a velice, převelice opatrně.

Jeho dědeček znal všechny staré stezky a tajné vědomosti jejich národa. Na dlouhé pouti naučil chlapce mnohému: jak zmírnit bolest zubů žvýkáním mléčné šťávy ze stromu manilkary, jak rozdělat oheň pazourkem a troudem nebo jak kráčet pralesem, aniž by dělal sebemenší hluk.

Nejdůležitější lekce však zůstala nevyslovena.

Vždy je třeba dodržovat sliby.

Chlapec zvedl balíček k poštovní schránce. Toužil nahlédnout dovnitř, ale slib je slib. Místo toho se podíval na adresu na hnědém papírovém obalu. Nahlas ji přeslabikoval.

„North Hampshire…, Connecticut.“

Představil si dlouhou cestu, která balíček ještě čeká. Přál si, aby se na ni mohl vydat s ním. Odletět do nějaké exotické země. Přejel prstem po prvním řádku adresy:

Pan Jacob Bartolomew Ransom

Tolik jmen pro jednu osobu. Chlapec zavrtěl hlavou a prostrčil balíček otvorem. Balíček s uspokojivým zaduněním dopadl na dno schránky.

Slib je splněn. Chlapec se otočil. „Pan Jacob Bartolomew Ransom,“ zašeptal a vykročil od pošty.

Tolik jmen jistě musí mít někdo velice důležitý.

Možná jde o nějakého vzdáleného prince nebo šlechtice.

Přesto mu v hlavě vrtala jedna otázka – a tak tomu bude ještě řadu let.

Kdo přesně je ten Pan Jacob Bartolomew Ransom?

První část

O tři roky později

1. kapitola

Školní trampoty

Jake Ransom sledoval ze školní lavice hodiny na stěně a úpěnlivě zaklínal ručičky, ať co nejrychleji odkrojí poslední minuty dějepisu.

Už jen dvacet čtyři minut a bude volný.

Middletonská přípravná škola ho uvidí až za týden!

Konečně se dostane k pořádné práci. Už si pečlivě naplánoval, co bude dělat každý den z týdenních prázdnin: prozkoumá bohatou žílu se zkamenělinami měkkýšů, kterou objevil v kamenolomu za domem, zajde na autogramiádu jednoho ze svých nejoblíbenějších fyziků, který nedávno vydal novou knihu s názvem Podivné kvarky a další kvantové záhady, poslechne si čtvrtou přednášku slavného antropologa o kmenech lidojedů na Borneu (koho by napadlo, že naprudko opečené oči chutnají sladce?) – a měl toho v úmyslu mnohem víc.

Čekal jenom na poslední zvonění, jež ho vysvobodí z vězení osmé třídy.

Únik však neměl být tak snadný.

Učitelka dějepisu, profesorka Agnes Troutová, zatleskala vychrtlými dlaněmi a přilákala k sobě Jakeovu otrávenou pozornost. Stála u tabule a mžourala na třídu přes obroučky brýlí. Byla hubená jako křída a vypadala právě tak vyschle a zaprášeně.

„Máme čas ještě na jeden referát,“ oznámila.

Jake obrátil oči v sloup. No skvělé…

Zbytek třídy nebyl o nic nadšenější. Místností se rozlehlo několik tichých zasténání, která dosáhla jen toho, že učitelka stiskla rty výhružněji k sobě.

„Mohli bychom si taky poslechnout dva referáty a zůstat tu po zvonění,“ varovala třídu.

Všichni rychle zmlkli.

Profesorka Troutová spokojeně přikývla a obrátila se ke katedře. Jedním prstem přejížděla po seznamu jmen, aby si vybrala další oběť k přednesení ústního referátu. Jakea bavilo pozorovat, jak nespokojeně cuká útlými rameny. Věděl, čí jméno je podle abecedy další na řadě, ale učitelku to očividně poněkud překvapilo.

S trpkým výrazem se napřímila. „Zdá se, že příští referát přednese Jacob Ransom.“

Ozvala se další zasténání. Tentokrát se je učitelka ani neobtěžovala okřikovat. Zjevně litovala svého rozhodnutí vměstnat před prázdniny ještě jeden příspěvek. Po roce v její třídě nicméně Jake věděl, že profesorka Agnes Troutová vždy dodržuje stanovená pravidla. Kladla důraz spíš na biflování dat a jmen než na skutečné porozumění běhu dějin, takže jakmile jednou určila další postup, neměla na vybranou. Mávnutím ruky pozvala Jakea k tabuli.

Jake nechal knihy i poznámky v lavici. Dokázal svůj referát odpřednášet zpaměti. S prázdnýma rukama zamířil před spolužáky a cítil na sobě jejich pohledy. Ačkoliv vloni přeskočil jeden ročník, byl druhý nejvyšší chlapec ze třídy. Bohužel není vždy dobré vyčnívat z davu, zejména za situace, kdy člověk přeskočil ročník. Jake se přesto nesl s napřímenými rameny a hrdě vztyčenou hlavou. Ostatních si nevšímal. Nikdy se neřídil podle momentální módy a nosil to, co mu ráno nejdřív padlo do ruky (ať už se jednalo o čisté oblečení či nikoliv). Dnes tak skončil v odřených džínách, rozedraných teniskách, vybledle zeleném tričku s límcem a samozřejmě v povinném školním saku se zlatě vyšívaným znakem na náprsní kapse. Ani sestřih jeho pískově plavých vlasů neodpovídal posledním trendům: vlasy mu zplihle padaly do čela.

Stejně jako jeho otci.

Nebo je tak Jakeův otec alespoň měl na poslední fotografii, kterou Jake opatroval. Otec zmizel před třemi lety ve středoamerickém pralese a Jake stále nosil jeho snímek u sebe. Na fotografii byli oba rodiče, Richard a Penelope Ransomovi, s rozzářenými úsměvy, oblečeni do khaki loveckých obleků, a v rukou drželi jakýsi kámen s mayským znakem. Okraje snímku byly zčernalé a pokroucené požárem, který se prohnal jejich táborem na vrcholu hory.

Pod fotografií, kterou si Jake vlepil do poznámkového bloku, byl útržek papíru z balíčku, na nějž otec nadepsal Jakeovo jméno spolu s adresou rodinného domu zde v North Hampshire v Connecticutu. Balíček přišel šest týdnů po útoku lupičů na archeologický tábor.

To vše se odehrálo před třemi lety.

Poslední zpráva od rodičů.

Jake si přejel prstem po tenkém provázku kolem krku a zastavil se před lavicemi. Pod bavlněným tričkem nahmatal malý předmět, který tam měl zavěšený a který mu spočíval na nahé hrudi. Poslední dárek od rodičů. Jeho chladivý dotyk mu pomáhal v soustředění.

Učitelka si odkašlala. „Takže, třído, Jake Ransom nám bude přednášet… tedy, chci říct, že jeho ústní referát se bude týkat…“

„Můj referát,“ přerušil ji Jake, „pojednává o mayské astronomii ve vztahu k precesi a rovnodennosti.“

„Ano, ano, zajisté. K precesi. Velmi zajímavé.“ Učitelka přikývla, snad až příliš horlivě.

Jake měl podezření, že profesorka Agnes Troutová tak úplně nechápe, o čem hodlá mluvit. Ustoupila ke katedře, jako kdyby se bála, že se jí Jake na něco zeptá. Jako všichni ostatní se jistě i ona doslechla o debaklu pana Rushbeina, učitele geometrie. Poté, co Jake před celou třídou vyvrátil jedno z učitelových tvrzení, se pan Rushbein nervově zhroutil. Všichni učitelé Middletonské přípravné školy od té doby hleděli na Jakea s jistou nervozitou. Kdo z nich přijde na řadu jako další?

Jake zvedl kousek křídy a načmáral na tabuli několik výpočtů. „Dnes vám předvedu, jak Mayové dokázali předpovídat takové události, jako je zatmění Slunce, podobné tomu, jež nastane příští úterý…“

Do tabule vedle jeho ruky narazil zmuchlaný papír a Jakeovi se s hlasitým zaskřípěním zlomila křída pod prsty.

„Dokázali předvídat i tohle?“

Jake ten hlas znal. Patřil Craigu Braskovi, předsunutému obránci ve školním týmu amerického fotbalu. Zatímco Jake jeden ročník vynechal, Craig ho naopak musel opakovat. Od té chvíle se Jake stal oblíbeným terčem posměšků toho svalnatého neandertálce.

„Brasku!“ vyštěkla profesorka Troutová. „Takové chování ti nehodlám trpět. Jake Ransom si taky vyslechl tvůj referát s respektem.“

S respektem? Craigův referát se týkal Custerovy poslední bitvy u Little Big Hornu. Dokonce ani neměl správný konec: Rudoši dostali napráskáno!

Zatímco odeznívalo poslední hihňání, Jake se dvakrát zhluboka nadechl. Při přípravě referátu se ponořil do studia pokročilé mayské astronomie a toho, jak dobře chápali vesmírné pohyby. Připadal si aspoň blíž rodičům. Jednalo se o jejich celoživotní práci.

Když ale nyní stál před tabulí, dobře vnímal znuděnost spolužáků. Zavrtěl hlavou, vzal houbu a smazal výpočty, které už napsal. Třída nechtěla slyšet o astronomii. Otočil se k nim čelem, odkašlal si a směle promluvil.

„Je dobře známo, že Mayové praktikovali rituální lidské oběti. Dokonce vyřezávali svým obětem srdce – a pojídali je.“

Náhlá změna tématu smetla unuděné výrazy spolužáků jako mávnutím kouzelného proutku.

„To je odporné,“ vykvikla Sally Van Hornová z první lavice, ale narovnala se a viditelně ožila.

Jake načrtl na tabuli obrysy lidského těla a pustil se do podrobného výkladu o postupu rituální oběti: od typů používaných nožů po shromažďování krve ve speciálních nádobách pod oltářem. V okamžiku, kdy zazněl zvonek, nikdo ani nedutal. Jeden spolužák dokonce zvedl ruku a zavolal: „Kolik lidí tak zabili?“

Než Jake stačil odpovědět, profesorka Troutová mu pokynula, aby ztichl. „Ano, velmi zajímavé, Jakeu. Myslím ale, že to pro dnešek stačí.“ Ve tváři trochu zezelenala, patrně po Jakeově zevrubném popisu toho, jak Mayové věštili budoucnost podle kostí a vnitřností.

Jake potlačil úsměv, smetl si křídový prach z dlaní a vrátil se do lavice. Pár spolužáků mu zatleskalo, ale většina si ho jako obvykle nevšímala. Sledoval, jak ostatní odcházejí ve skupinkách po dvou či po třech, smějí se a žertují spolu.

Jake se po příchodu do nové třídy s nikým opravdu nespřátelil a vůbec mu to nevadilo. Už tak vedl činorodý život. Byl rozhodnutý, že se vydá ve šlépějích rodičů, a musel se na splnění svého předsevzetí tělesně i duševně připravit.

Zvedl aktovku a všiml si, že nechal na lavici otevřený zápisník. Na vteřinu se zarazil, aby se podíval na fotografii rodičů vlepenou do předsádky, hodil si aktovku na záda a zamířil ke dveřím.

Aspoň bude mít příští týden pokoj od školy.

Teď už se nic nemůže pokazit.

Spěšně seběhl z mramorových schodů do jasného dubnového slunce a vyrazil ke svému horskému kolu.

Jeho pozornost přilákal hlasitý smích. Pod jednou z kvetoucích svíd na školním dvoře stála jeho sestra Kady. Opírala se o kmen stromu a měla na sobě žlutozlatou uniformu roztleskávaček, stejně jako tři další dívky kolem ní. Kady byla jasně jejich vůdkyně. Pozornost jí navíc věnovalo i několik chlapců z vyšších ročníků ve sportovních úborech.

Znovu se rozesmála něčemu, co jeden z nich říkal. Pohodila hlavou dobře nacvičeným pohybem, který dal vyniknout záplavě jejích blonďatých vlasů, jen o trochu světlejších, než jaké měl Jake. Natáhla nohu, jako kdyby se potřebovala protáhnout, ale Jake věděl, že hlavně staví na odiv pěkně tvarované lýtko a nový stříbrný náramek na kotníku. Snažila se upoutat kapitána fotbalového týmu Randyho Whitea, ale ten se podle všeho zajímal spíš o to, aby ramenem přetlačil svého spoluhráče.

Jen na kratičký okamžik Kady střelila očima po přicházejícím Jakeovi. Jake viděl, jak sestra varovně mhouří oči.

Změnil směr, aby obešel shromážděnou smetánku Middletonské přípravné školy širokým obloukem. Kvůli svému soustředění na sestru si nevšiml Craiga Braska, dokud do něj téměř nevrazil.

Brask vymrštil masitou paži a uhodil Jakea dlaní do hrudi. Prsty mu sevřel košili. „Kam si myslíš, že jdeš?“

Craig Brask byl o hlavu vyšší než Jake a vážil dvakrát tolik. Zrzavé vlasy nosil ostříhané na ježka a ve tváři byl tak pihovatý, až to vypadalo, že se stále červená. Rukávy školního saka měl vyhrnuté, takže odhalovaly jeho opičí pracky a předloktí.

„Pusť mě, Brasku,“ varoval ho Jake.

„Nebo co?“

To už se kolem nich srotili ostatní. Davem znělo hihňání.

Když se Craig otočil, aby se zazubil na své obecenstvo, Jake ho popadl za palec a zakroutil s ním. Během uplynulých tří let nestudoval jen starověké civilizace. Kromě mysli trénoval i svoje tělo a třikrát týdně docházel na lekce bojového umění taekwondo.

Craig zalapal po dechu a Jake ho pustil. Mohutný chlapec se odpotácel o pár kroků dozadu.

Jake nechtěl přilévat olej do ohně a vykročil ke svému kolu. Craig se na něj ale vrhl a chytil ho zezadu za límec. Podle všeho ho nehodlal nechat tak snadno uniknout.

Jake cítil, jak povoluje provázek, který měl kolem krku. Předmět, který na něm byl zavěšený, mu sklouzl na břicho a zastavil se v místě, kde měl zastrčenou košili do kalhot.

Vzkypěla v něm slepá zuřivost.

Bez přemýšlení se otočil a prudce kopl Craiga chodidlem do prsou.

Craig odletěl a přistál na zádech. Jakeovi při výkopu podjela na kluzké trávě noha. Dopadl na zadek, až mu hlasitě cvakly zuby.

Někdo vykřikl: „Kady, není to tvůj bratr?“

Jake se ohlédl přes rameno. Celá smetánka Middletonské přípravné školy se otočila jejich směrem, včetně kapitána fotbalového mužstva.

V další chvíli se k nim Randy White zamračeně vydal v čele celého hloučku, v němž nechyběla ani Jakeova sestra.

Jakmile k nim kapitán došel, namířil ukazováček Craigovi do obličeje. „Brasku, nech toho kluka na pokoji.“ Tón jeho hlasu nepřipouštěl žádnou debatu.

Craig si mnul pohmožděnou hruď a mračil se jako deset čertů.

Randy nabídl Jakeovi ruku, aby mu pomohl vstát, ale Jake se zvedl sám. Nestál o žádnou pomoc. Oprášil si zadní stranu kalhot. Randy pokrčil rameny a odvrátil se, ještě však zamumlal: „Divnej kluk.“

Školní smetánka pomalu odcházela, ale Kady se chvíli zdržela. Chytila Jakea za loket a naklonila se k němu. „Přestaň mě ztrapňovat,“ zasykla nakvašeně.

Ztrapňovat?

Jake se jí vysmekl a oplatil jí podrážděný pohled. Byli stejně vysocí, ačkoliv se Katherine Ransomová narodila o dva roky dřív.

Jake zbrunátněl ve tváři ještě víc než během potyčky. Nenapadala ho žádná odpověď a jen mlčky vytáhl přetržený provázek zpod košile. Předmět, který na něm visel, mu sklouzl do nastavené dlaně.

Zlatá mince. Přesněji řečeno polovina mince, která byla rozdělena tak, aby na každé polovině zůstal jeden mayský obrázek. Mince se na slunci zaleskla a přitáhla Kadyinu pozornost. Mimoděk zvedla ruku k vlastnímu krku. Svoji polovinu nosila na jemném zlatém řetízku.

Obě části mince jim před třemi lety doručila pošta v balíčku spolu s otcovým terénním deníkem a matčiným skicářem. Ani jeden ze sourozenců netušil, proč jim rodiče ten balíček poslali ani kdo ho podal na poštu. Od té chvíle měli Jake a Kady každý svoji polovinu mince u sebe.

Jake hleděl na předmět ve své dlani. Slunce se odráželo od vyleštěného zlata a jasně zářícího znaku, takzvaného piktografu.

Piktograf na Jakeově minci znázorňoval mayské slovo be (vyslovováno bej) neboli cestu.

Jake se už potisící zamyslel nad tím, co to znamená. Musí to být důležité. Otočil se k sestře zády, strčil minci do kapsy a prkenně vykročil k zamčenému horskému kolu.

Brzy už se opíral do pedálů a ujížděl pryč. Přál si, aby se do té mizerné školy nemusel nikdy vracet.

Zavrtěl však hlavou.

Ne, v srdci choval především jedno velké přání a nemělo smysl zdržovat se jinými.

Za jízdy spustil ruku ke kapse u kalhot. Přejel dlaní přes džíny v místě, kde pod nimi cítil minci, jako kdyby se jednalo o Aladinovu lampu.

V Jakeově srdci bylo místo pro jediné přání: zjistit, co se přihodilo s jeho rodiči.

Proto se tak snažil.

Pokud měl mít naději, že objeví pravdu o jejich smrti – dozví se, proč byli zabiti –, musí se stát vědcem a badatelem jako oni. Jít v jejich šlépějích.

S čerstvým odhodláním se zvedl ze sedla, opřel se do pedálů a poháněl svoje kolo do táhlého svahu směrem k domovu.

Na ničem jiném nezáleželo.

2. kapitola

Nečekané pozvání

Jen zlehounka poťukat…

Jake ležel na břiše a do zad ho pálily ostré sluneční paprsky. Celou sobotu strávil v kamenolomu za domem. Kamenná deska pod ním byla z větší části plochá, ale všechny mírné nerovnosti povrchu už teď vnímal jako ostré výčnělky.

Rty měl křečovitě stisknuté k sobě – ne bolestí, ale soustředěním.

Nesmím ji poškodit.

Zkamenělina z prvohor připomínala křížence mezi rozmáčknutým krabem a nějakou mimozemskou kosmickou lodí. Jake dokonce rozeznal i dvojici tenkých tykadel.

V dané oblasti se jednalo o vzácný nález: vynikající exemplář druhu Isotelus maximus, jednoho z největších trilobitů. Tento jedinec byl dlouhý skoro osm centimetrů.

• • •

To je úžasný úspěch!

V jedné ruce držel dlátko a v druhé kladívko. Dalším úderem by měl zkamenělinu uvolnit z okolní horniny. Pak ji odnese do svého pokoje k důkladnějšímu očištění za lepších podmínek.

Přiložil dláto, zhluboka se nadechl a pozvedl kladívko. Měl sto chutí zavřít oči, ale pochyboval, že by mu to pomohlo.

A jdeme na to…

Rozmáchl se kladívkem a…

„VOLÁM JAKEA!“

… polekaně se udeřil do kloubu na palci.

„SLYŠÍŠ MĚ?“

Chraplavý hlas vycházel z malé vysílačky položené na kameni kousek od jeho lokte.

Jake zatřásl zasaženou rukou a překulil se na bok. Zvedl si vysílačku k ústům a stiskl tlačítko. „Co se děje, strýčku Edwarde?“ zeptal se podrážděně.

„BUDE SE PODÁVAT VEČEŘE.“

Večeře?

„A NAPADLO MĚ, ŽE BUDEŠ POTŘEBOVAT NĚJAKÝ ČAS NA UMYTÍ.“

Jake se podíval k nebi a konečně si všiml, jak pokleslo slunce a prodloužily se stíny. Vůbec nepostřehl, že je tak pozdě.

Přiložil si vysílačku ke rtům. „Dobře. Hned tam budu.“

Věnoval ještě chvilku vysvobození zkameněliny trilobita z horniny a vložil si úlovek do kapsy. Pak se překulil na záda. Pár centimetrů před obličejem měl slintající tlamu a vlhký černý čenich. Na čele mu přistála kapka slin.

Fuj.

Zvedl ruce a odstrčil basetovu hlavu dál od své. „Nech toho, Watsone. Tvůj dech by skolil i draka.“

Posadil se.

Watson nedbal na pokárání a olízl Jakeovi tvář dlouhým drsným jazykem.

„Jo, to je lepší. Jen se poděl o svoje bacily.“

Přitom se ale zazubil a podrbal starého psa za plandajícím uchem. Pes nadšeně zavrtěl ocasem. Watsonovi táhlo na čtrnáctý rok a patřil k rodině Ransomových déle než Jake. Jakeova matka ho zachránila od britského chovatele a cvičitele psů určených k honům na lišky, který se chystal Watsona ještě jako štěně utopit, protože se narodil s pochroumanou přední nohou. Watson při chůzi trochu kulhal, ale jak Jakeova matka vždycky říkala: Hlavní je, jací jsme uvnitř.

Přes svůj věk i špatnou nohu Watson pořád dokázal vystřelit jako namydlený blesk, pokud někde spatřil veverku. Jake s sebou proto nosil speciální psí píšťalku, aby neztratil Watsona někde v lese, obzvlášť proto, že se psovi s přibývajícím věkem horšil zrak.

„Jdeme, Watsone. Bude bašta.“

Poslední slovo opět rozpohybovalo Watsonův ocas. Pes zvedl hlavu a začenichal. Tenhle smysl mu rozhodně roky neoslabily. Už patrně ví, co teta Matilda vaří k večeři.

Jake se podíval na další dvě zkameněliny, které se chystal vyprostit z kamenného vězení. Budou muset počkat do zítřka. Stmívalo se a on se nechtěl dopustit žádné chyby. Tak ho to naučil otec. Archeolog musí být trpělivý. V duchu slyšel otcův hlas: Na minulost nemusíš spěchat…, nikam ti neuteče.

Zařídil se podle jeho rady, posbíral nářadí a vydal se s Watsonem ze starého kamenolomu k domovu.

Kolem se rozkládaly pozemky Ravensgate zabírající padesát dva akrů zvlněné půdy s cukrodárnými javory a duby.

Jake kráčel po stezce posypané dřevěnou drtí. Sídlo pamatovalo několik generací Ransomů, včetně prvního z nich, který sem přijel krátce po podpisu Deklarace nezávislosti. Byl to slavný egyptolog a každá následná generace pokračovala ve stopách svého zakladatele – všichni Ransomové byli objevitelé a badatelé.

Jake prošel zatáčkou a konečně uviděl dům.

Uprostřed rozlehlé anglické zahrady stál nevelký zámeček s kamennými věžičkami a štítovými zdmi, břidlicovými střechami a měděnými okapy, s okny z barevného skla a s mosaznými veřejemi. Od předních dveří vedla kruhová silnice z rozdrcených kamenů k hlavní bráně, jejíž sloupy zdobila dvojice kamenných havranů, podle kterých se sídlo jmenovalo Ravensgate, tedy Havraní brána.

Po zmizení rodičů dům poněkud zchátral. Popínavý břečťan prořídl a na několika místech zežloutl, ve střeše tu a tam chyběly tašky a několik okenních tabulek nahradilo bednění. Jako kdyby někdo ukradl cosi podstatného – z okolních pozemků, z domu, ale především z Jakeova srdce.

S Watsonem po boku zamířil k zadním dveřím. Vstoupil do úzké chodby s červeným dlážděním, kde si oklepal hlínu z bot a oprášil si oblečení. Tašku se vzorky a nářadím pověsil na háček vedle dveří.

Ze sousední místnosti sem nahlédla teta Matilda. Její vrásčitou tvář rámovaly bílé lokny, které ale měla nyní z větší části zastrčené pod pekařskou čapkou. Nevkročila do chodby úplně. To dělala jen zřídka. Teta Matilda měla podle všeho pořád příliš práce, než aby pobývala celým tělem v jedné místnosti.

„Á, tady jsi, drahoušku. Právě jsem ochutnala polévku, tak si pospěš a umyj se.“ V koutcích úst jí naskákaly starostlivé vrásky. „Kde by asi tak mohla být tvoje sestra?“

Nečekala odpověď, a už vůbec ne od Jakea, protože v poslední době spolu sourozenci trávili stále méně času. Bylo to spíš obecné postesknutí přednesené celému vesmíru.

„Skočím se umýt a hned přijdu.“

„Tak šup šup.“ Zmizela, aby dohlédla na kuchaře a dvě služebné. Ještě se ale vrátila a znovu strčila hlavu do chodby. „Málem bych zapomněla. Edward chce, aby ses před večeří zastavil v knihovně. Něco ti dnes přišlo poštou.“

Jake okamžitě zvědavě přidal do kroku. Watson, kterého tetina novinka zaujala podstatně méně, se odloudal do kuchyně, aby se tam poohlédl po nějakých zbytcích.

Do knihovny se vcházelo z hlavní vstupní haly, takže se Jake vydal po chodbě, která spojovala zadní část domu s přední. Na jedné stěně visely olejové portréty jeho předků sahající až k původnímu Bartolomewovi s mohutným knírem, který na obraze stál vedle velblouda a mhouřil oči proti slunci. Každý předek hleděl přes chodbu na vlastní vitrínu.

Výstava kuriozit: tak je nazýval Jakeův otec.

Vitríny obsahovaly artefakty a památky na dobrodružství daného Ransoma: brouky a motýly přišpendlené ke korkovým deskám, drahokamy a vzorky minerálů, střípky keramiky a vyřezávané sošky, a samozřejmě taky tolik zkamenělin, že by zaplnily celé muzeum, včetně naklubaného tyranosauřího vejce.

Pod další stropní klenbou Jake zatočil do knihovny. U stěn se do výše druhého patra tyčily police s knihami, přístupné z dvojice vysokých žebříků na železných kolejnicích. Naproti byl krb, vysoký dost na to, aby do něj člověk vkročil zcela vzpřímeně. Právě v něm praskal oheň, od něhož se do místnosti linulo příjemné teplo. Ostatní nábytek tvořily polstrované pohovky a křesla, které na pohled lákaly návštěvníky, aby se na nich uvelebili a ponořili se do světa ukrytého mezi deskami některé z přítomných knih.

Strýc Edward stál za stolem.

„Tady jsi, Jakeu,“ pravil strýc a otočil se k němu. Měl záda rovná jako pravítko a jednal se škrobenou obřadností, ale jeho oči byly vždy vlídné, stejně jako nyní, i když v nich svítila mírná starost. Na špičce nosu mu seděly brýle na čtení a v ruce třímal velkou žlutou obálku. „Tohle dnes přišlo z Anglie. Z londýnské čtvrti Blackfriars.“

„Blackfriars?“

Strýc přikývl. „Jedna z nejstarších finančních čtvrtí Londýna. Samé banky a podobně.“

Strýc Edward jistě věděl, o čem mluví. Vyrostl v Londýně. Edward a Matilda Batchelderovi vlastně nebyli Jakeovi pokrevní příbuzní. Byli to přátelé Jakeova dědečka a jejich rodina spravovala sídlo Ravensgate už po tři generace. Šuškalo se, že Edward jednou během druhé světové války zachránil někde v Africe Jakeovu dědečkovi život. Nikdo ale neznal podrobnosti.

Vzhledem k tomu, že Jake a Kady neměli jiné příbuzné, kteří by se o ně postarali, strýc Edward a teta Matilda se stali jejich poručníky. Milovali obě děti jako svoje vlastní a občas na ně byli právě tak přísní. Většinu času se ale zdálo, že celá domácnost zadržuje dech a čeká na návrat skutečných pánů.

Strýc Edward přešel k Jakeovi, aby mu podal zapečetěnou obálku.

Jake si ji vzal a podíval se na první řádek se jménem.

Pan Jacob Bartolomew Ransom.

Na druhém řádku se skvělo celé jméno jeho sestry.

Po zádech mu přejel mráz. Naposledy viděl své plné jméno psané otcovým rukopisem na onom posledním tajemném balíčku.

Tentokrát ale bylo vytištěné.

Strýc Edward si odkašlal. „Nevím, jestli nebudeš chtít počkat do sestřina návratu…“

Jake přelomil pečeť a otevřel obálku. Nedalo se odhadnout, kdy se Kady vrátí.

Za sebou zaslechl tiché vrčení. Otočil se a zjistil, že do místnosti vešel Watson. Pes měl zježené chlupy na hřbetě a nabíral vzduch do nozder. Očividně ho vyhnali z kuchyně a přišel si pro útěchu za Jakem. Jeho citlivý čenich ale zaznamenal pach dopisu a ucítil z něj něco, co dokáže vnímat jen bystrý čich psů. Watson zůstával v uctivé vzdálenosti a pomalu, varovně Jakea obcházel.

„Tiše, Watsone. Nic se neděje.“

Vyklepal z obálky barevný leták. Několik dalších papírů mu proklouzlo mezi prsty a sneslo se na dřevěnou podlahu. Watson o krok uskočil. Jakeovi se podařilo zachytit největší list tuhého lněného papíru, zažloutlý a potištěný tím nejčernějším inkoustem.

Strýc Edward si klekl a posbíral ostatní papíry včetně menší obálky. Začal si je prohlížet, zatímco si Jake dvakrát přečetl pozvánku.

Co nejzdvořileji si dovolujeme

pozvat

pana Jacoba Bartolomewa Ransoma

a

slečnu Katherinu Edwinu

Ransomovou

na slavnostní zahájení unikátní

nové výstavy

v Britském muzeu

Londýn, Anglie

s názvem

Mayské poklady Nového světa

sponzorované společností

Bledsworthovy strojírny, s. r. o.

„Jsou tu dvě letenky,“ oznámil strýc. „Pro tebe a tvoji sestru. První třídou. A rezervace pokojů v Savoyi. To je velice nákladný hotel.“

Jake se zamračil a nahlas přečetl řádek, který ho zaujal nejvíc ze všech: „Mayské poklady Nového světa.“

Strýc Edward rozložil leták s fotografiemi zlatých a nefritových předmětů. Podle všeho šlo o upozornění na připravovanou výstavu. „Britské muzeum,“ zabručel. „To je krajně neobvyklé. Letenky jsou na pozítří, to znamená na pondělí. A podle letáku výstava začíná v úterý.“

„V úterý?“ zeptal se Jake, který si okamžitě uvědomil další shodu okolností. Vzpomněl si na včerejší referát o mayském kalendáři – a o předpovědi Mayů na tento den. „To bude zatmění Slunce. V Londýně dokonce úplné.“

Nedokázal přitom v hlase potlačit vzrušení.

„Mně se to nelíbí,“ zabručel strýc Edward a vrásky na jeho čele se prohloubily. „Je to moc narychlo. A jsou tu jen dvě letenky. Pro tebe a tvoji sestru.“

„Kady a já jsme dost staří na to, abychom cestovali sami. A neříkal jsi mi pořád, že bych se měl někdy podívat do Britského muzea?“

Strýc Edward se kabonil čím dál víc. „Než o tom vůbec začneme uvažovat, musím si vyřídit pár telefonátů. Je třeba zajistit tisíc detailů. Musíme oslovit…“

Jake přestal poslouchat a místo toho se zadíval na jeden ze snímků v rozloženém letáku. Uprostřed stránky byla přetištěná fotografie zlatého hada ozdobeného nefrity a rubíny. Had se stáčel do podoby číslice osm, s hlavami na obou koncích těla. Jedna měla otevřené čelisti a vyceněné zuby, druhé ze zavřené tlamy vyčníval rozeklaný jazyk.

Jake zíral na obrázek. Cítil, jak se s ním zhoupla místnost, a začal přerývaně, rychle oddechovat.

Toho dvouhlavého hada poznal.

Jeho náčrt viděl v matčině skicáři a v otcově zápisníku si přečetl jeho podrobný popis. Zápisník i skicář – tvořící dohromady společný deník jeho rodičů – přišly v balíčku spolu s rozpůlenou zlatou mincí. V balíčku s adresou nadepsanou otcovým rukopisem, ale bez jakékoliv průvodní poznámky či vysvětlení.

Jake zvedl leták a ukázal: „Tohle je jeden z předmětů z posledního naleziště mamky a táty.“ Spěšně si prohlédl zbytek letáku. I další předměty mu připadaly povědomé, ale chtěl je nejprve porovnat s náčrty v matčině skicáři.

Strýc Edward k němu přistoupil. „Já myslel, že všechny artefakty zamkli někam do trezoru v Mexiko City.“

Jake přikývl. Krátce po útoku banditů na archeologický tábor přiletěla mexická armáda a celé místo zabezpečila. Nevědělo se, kolik předmětů lupiči stihli ukrást ani co se stalo s těly Jakeových rodičů. Zmizel i jejich kolega, doktor Henry Bethel.

Armáda v táboře našla jen většinu nalezených mayských artefaktů, které vzhledem ke své hodnotě národního pokladu nikdy neopustily Mexiko.

Až doteď.

Londýnské muzeum si je zapůjčilo na chystanou výstavu.

Mayské poklady Nového světa.

„Není divu, že vás pozvali,“ poznamenal strýc, když si přes Jakeovo rameno přečetl text pozvánky. „Jako děti členů výpravy, která předměty objevila.“

Jake nedokázal od letáku odtrhnout oči. Prstem obtáhl ladnou křivku dvouhlavého hada. Jeho rodiče se ho jistě taky dotýkali, když ho vykopali ze země.

„Musím jet,“ pravil Jake s nezvratným odhodláním.

Strýc Edward mu konejšivě položil dlaň na rameno.

Kdo ví, kdy se naskytne další příležitost, než poklady znovu zamknou někam do trezoru? Jakeovy oči se zalily slzami. Připomene si rodiče.

Před domem se ozvalo křupání kamenů doprovázené kvílením pneumatik a do knihovny se donesl smích a hlasité loučení. Chvíli nato se otevřely dveře a vešla Kady. Ještě se otočila, aby zamávala odjíždějícímu řidiči.

„Tak zítra, Randy!“

Vstoupila do místnosti a všimla si, jak na ni hledí Jake se strýcem Edwardem. Neunikly jí jejich ustarané výrazy a na dokonale hladkém čele jí naskočila svislá vráska.

„Co je?“ zeptala se.

„Já nikam nejedu,“ prohlásila Kady a začala na prstech odpočítávat důvody svého rozhodnutí.

„V neděli je večírek u Jeffreyova bazénu. V pondělí trénujeme sestavu. Pak bude další párty. A to nepočítám dva večírky v úterý.“

Na podtržení svých slov mírně dupla podpatkem. „A rozhodně se toho všeho nevzdám jenom proto, abych držela Jakea za ručičku v nějakém nudném muzeu.“

Jake cítil, jak se mu do tváře hrne barva a jak mu buší srdce. Kady se je skoro ani neobtěžovala vyslechnout. Věděl, že pokud nepoletí Kady, nebude moct letět ani on. Strýc Edward ho samotného nepustí.

„Kady! Je to práce našich rodičů!“

Polkla. Střelila pohledem po letáku a opět odvrátila zrak. Na kreslení a výtvarné umění byla daleko lepší než Jake. Dřív pozorně studovala matčin skicář. Přinejmenším těsně poté, co jim přišel poštou. Během posledních let mu nevěnovala ani jeden pohled.

Jake ale postřehl, že se jeho sestře nepatrně zachvěly ruce. I ona na letáku poznala dvouhlavého hada.

„Já nevím,“ řekla nejistě. „Pořád mám plno práce.“

Jake se s prosebným výrazem obrátil na strýce Edwarda.

Jeho strýc jen pokrčil rameny. I on zjevně pořád pochyboval o tom, jestli by vůbec měli jezdit. Zvlášť pokud se Kady nechce.

„To jsou letenky první třídy?“ zeptala se náhle Kady. „A střešní apartmá v Savoyi?“

Jake postřehl v její obraně trhlinu a okamžitě změnil taktiku. Ve svém vzrušení úplně zapomněl, s kým se tu baví.

„Bude to určitě velká akce,“ řekl opatrně a kývl k letenkám. „Podívej se, kolik stojí. A dokonce to načasovali na sluneční zatmění, i když asi jenom kvůli hloupé publicitě. Ale stejně…“

Postřehl, jak sebou při slově publicita trhla.

„Stoprocentně tam budou kamery,“ kul Jake železo, dokud bylo žhavé. „Zpravodajské štáby, televizní stanice, možná nějaká ta celebrita…“

Rozzářily se jí oči a znovu se podívala na pozvánku.

Jake zasekl návnadu posledním argumentem. „A navíc,“ řekl, „jen pomysli na ty nákupy… Nejnovější evropská móda, která se ještě nedostala do místních obchoďáků. Budeš to tu nosit jako první.“

Kady sklopila oči ke svým botám. „Nooo,“ protáhla, „myslím, že nám krátký výlet neuškodí. Možná to nakonec nebude až taková otrava.“

Jake se podíval na strýce Edwarda.

Strýc jen zavrtěl hlavou. Dobře poznal, kdy mu nezbývá než se vzdát. Snad by se mu podařilo zadržet Jakea, ale nikdy by se nedokázal postavit mezi Kady a kameru.

„Takže se asi budu muset pustit do zařizování,“ řekl.

Kady přikývla a Jake s úlevou vydechl.

Zbývala už jen poslední překážka.

Watson pořád seděl se zježenými chlupy vedle otcova stolu, nespouštěl oči z vyhozené žluté obálky a z jeho hrdla se ozývalo hluboké vrčení.

3. kapitola

Podnik pana Bledswortha

Jake ještě nikdy nejel limuzínou. Ani si nedokázal představit, kolik je uvnitř místa. Měl pocit, jako kdyby seděl v černém tryskovém letadle, letícím nízko nad zemí.

Limuzína se proplétala úzkými uličkami a kruhovými objezdy Londýna. Každou chvíli zatroubil klakson a pár chodců za mohutným vozidlem hrozilo pěstí. Řidič pospíchal, protože měli zpoždění.

Jake přitiskl tvář ke kouřovému sklu a pokoušel se vyhlédnout na oblohu.

„Neboj,“ řekla Kady vedle něj. V uších měla sluchátka iPodu a křičela, aby se sama slyšela. „O zatmění nepřijdeš.“

Obrátila svou pozornost zpátky k drobnému zrcátku, které držela v ruce. Opět si kontrolovala tvář, ačkoliv už celé ráno strávila v koupelně jejich apartmá a náruživě experimentovala s leskem na rty, hydratačními krémy, gely do vlasů, očními stíny, kleštičkami na řasy i vysoušečem vlasů – a dokonce i s něčím, po čem na mramorovém pultu koupelny zůstal třpytivý prášek. Jako každý dobrý výzkumník však Kady nikdy nebyla úplně spokojená s výsledky své práce.

Jake ji neposlouchal a rozhlížel se po modrém nebi. Slunce přes kouřové okénko zářilo jenom jako matně žlutý kotouč. Měsíc už se chystal na svůj neodvratný přechod přes sluneční tvář, při němž změní nakrátko den v noc.

Jake nervózně klepal kolenem – nejen vzrušením, ale i obavami.

Objevila se další síla, právě tak nezastavitelná jako jeho sestra.

U obzoru se kupila hradba černých mračen a v centru blížící se bouře už šlehaly první klikaté blesky. Byl to závod s časem. Jakea by úplně zdrtilo, kdyby výhled na zatmění zakryla bouřková oblaka.

Limuzína s kvílením pneumatik projela obzvlášť ostrou zatáčkou a setrvačnost Jakea odtrhla od okénka. V křišťálové sklenici zacinkaly kostky ledu. Jakea chytila mohutná ruka a narovnala ho.

Bručivý hlas s anglickým přízvukem ho pokáral: „Pokud chcete civět na nebe, mladíku, možná bych vám mohl pomoct, abyste si nezlámal krk.“

Jake málem zapomněl, že s nimi v limuzíně jede i Morgan Drummond, což bylo vzhledem k mužovým rozměrům dosti překvapivé. Jeho tělo vyplňovalo celou přední polovinu oddělení pro pasažéry. Tvořila ho hora svalů doplněná o ostře řezaný obličej. Drummond měl na sobě zakázkový dvouřadý oblek (o rozměrech menšího stanu) s jemnými proužky, ale látku stejně s každým pohybem napínaly k prasknutí mužovy bicepsy. Vypadal spíš jako vojenský seržant, který má na starosti výcvik nováčků, než šéf bezpečnosti v Bledsworthových strojírnách, výhradním sponzorovi mayské výstavy.

Drummond se naklonil k Jakeovi a stiskl silným prstem jedno z řady tlačítek vedle chlapcova lokte. Střešní okénko se odsunulo stranou a objevila se obloha.

Limuzína právě projížděla kolem dvoupatrového autobusu a cestující z horního podlaží hleděli na vozidlo pod nimi. Jake zíral na řadu lidských tváří, které mu za okénkem autobusu připomínaly zlaté rybky v akváriu. Několik lidí si na ně ukázalo. Jake jim zamával, ale nikdo mu jeho gesto neoplatil.

„To je jednostranně průhledné okno,“ vysvětlil Morgan Drummond. „Oni nás nevidí.“

Obr se uvelebil zpátky do stínů svého sedadla. Na takového hromotluka měl zvláštní schopnost splynout s pozadím. Jake si při Drummondově pohybu všiml jemného záblesku sponky na kravatě. Sponka z naleštěné šedé oceli byla vytvarovaná do podoby znaku Bledsworthovy společnosti.

Gryfa.

Toto bájné stvoření s hlavou, křídly a spáry orla a tělem, zadníma nohama a ocasem lva mělo místo oka černý drahokam a vzpínalo se na zadních nohách, jako kdyby se chystalo vrhnout se na nějakou kořist. Zlí jazykové tvrdili, že zvíře dokonale symbolizuje obchodní praktiky celé společnosti: útoky na slabší konkurenty a jejich následné pohlcování.

Jake si přečetl informace o Bledsworthových strojírnách během letu z Connecticutu do Londýna. Nikdo nedokázal přesně říct, kde či kdy společnost zahájila svoji činnost. Šuškalo se, že její kořeny sahají až do středověku, a kolovaly zvěsti, podle nichž rodina Bledsworthů zbohatla prodejem falešných lektvarů, které údajně měly chránit před černým morem. Také prý shromažďovala těla mrtvých obětí, házela je na vozy a prodávala jejich části k lékařskému výzkumu. Ať už to byla pravda nebo ne, Bledsworthovi se vynořili z doby temna bohatší než anglický král. V současnosti se těšili dobré pověsti a vlastnili celý blok domů ve finančním centru Blackfriars.

Jake se narovnal a odkašlal si. Položil otázku, která mu vrtala hlavou od chvíle, kdy přistáli v Londýně. „Pane Drummonde, proč vaše společnost sponzoruje muzejní výstavu?“

Odpovědí mu bylo hluboké zabručení. Znělo to, jako kdyby Drummonda Jakeova otázka příliš nepotěšila. I Kady ale spustila ruku se zrcátkem a vytáhla si z ucha sluchátko iPodu, aby slyšela, co jim Drummond řekne.

Obr si povzdychl. „Tenhle podnik je velice nákladný. Bylo třeba najmout další hlídače, zajistit elektronickou bezpečnost… Naši společnost stálo majlant už přesvědčování mexické vlády, aby nám dovolila na čas vyvézt jejich národní poklady ze země.“

Z mužova tónu bylo zjevné, že utrácení peněz za cosi tak pošetilého neschvaluje.

„Proč to tedy společnost dělá?“ zeptal se Jake.

Drummond se k nim naklonil blíž. „Trval na tom pan Bledsworth. A jemu nikdo neodporuje.“

Jake se zamračil. Přečetl si všechny dostupné informace o poustevnické hlavě společnosti, Sigismundu Oliphantovi Bledsworthovi IX.

Patřil k deváté generaci nesoucí příjmení Bledsworthů. Bylo mu už přes devadesát, ale nikdy se neoženil a neměl děti, takže bude také poslední z rodu. Existovalo jen několik jeho fotografií a Jake dokázal na internetu najít pouze jednu, pořízenou v době, kdy byl Sigismund Oliphant Bledsworth podstatně mladší: na snímku byl vidět štíhlý mladík v britské vojenské uniformě. Podobně jako v případě středověkých předků, i k jeho minulosti se vázaly pověsti o zločinech: údajně během chaosu válečných let kradl umělecké poklady z Francie a Německa. Nějakou dobu za války strávil i v Egyptě.

Po druhé světové válce už ho ale skoro nikdo neviděl. Stal se z něj téměř duch.

Jake nakrabatil čelo. „Jaký má pan Bledsworth zájem na pořádání téhle výstavy?“

„Vy to opravdu nevíte?“ zeptal se Morgan Drummond.

Jake pokrčil rameny, podíval se na svou sestru a znovu se obrátil k Drummondovi. „Ne.“

„Pan Bledsworth to bral jako svou povinnost. Jako dluh, který musel splatit.“

„Dluh?“

„Vůči vašim rodičům.“

V limuzíně náhle ztěžkl vzduch a Jakeovi se hůře dýchalo.

Drummond se opřel a znovu splynul se stíny. „Kdo podle vás financoval mayské vykopávky vašich rodičů? Kdo myslíte, že je tam vůbec poslal?“

Jake se zamračil. Pan Bledsworth? Mohla to být pravda? Zaplatil expedici na mayský vrchol známý jako Hora kostí samotářský majitel Bledsworthových strojíren?

Proč?

Limuzína zpomalila a řidič jim oznámil:

„Jsme u muzea, pane.“

Při vystupování z tmavého nitra vozu Jakea a Kady přivítaly blesky fotoaparátů a světla kamer. Jake ohromeně couvl, ale neměl se kam schovat. Za něj se postavil Morgan Drummond coby lidská obdoba pevné hradby.

„Nezastavujte se,“ zahučel potichu.

Prováděl je davem reportérů, kteří se shlukli na chodníku před muzeem. Zpravodajské štáby a diváky zadržovaly dvě černé sametové pásky, které probíhaly podle červeného koberce. Před nimi se za mramorovými pilíři tyčilo Britské muzeum připomínající mohutný bankovní trezor. Z pilířů visel obrovský transparent hrdě hlásající název výstavy.

Mayské poklady Nového světa

Jake postřehl, kolik lidí má nasazeno speciální brýle, aby přes ně mohli sledovat sluneční zatmění.

Vzhlédl k obloze. To byla samozřejmě chyba. Měsíční kotouč už zahájil přechod přes slunce a oslepující koróna ho rychle přiměla sklopit oči. Takhle by si mohl poškodit zrak. Na jihu se zaklikatila vidlice blesku a zarachotil hrom. Podél Temže se blížila bouře a hrozilo, že zakryje vzácný nebeský úkaz.

„Ti jsou roztomilí!“ zvolala jakási mohutná žena.

„Jako by rodičům z oka vypadli.“

„A podívejte se na to rozkošné oblečení.“

„Jako malí badatelé,“ zahihňal se další.

Jake si uvědomil, co má vlastně na sobě. Bledsworthova společnost jim koupila oblečení v přepychovém obchodě na Savila Row, ulici proslulé svými krejčími a obchody s oděvy. Jake byl oblečený do loveckých kalhot a košile s dlouhými rukávy – oboje v barvě khaki –, spolu s vestou (s všemožnými kapsičkami, některými na zip, jinými na knoflík a dalšími schovanými uvnitř větších kapes). Na nohách měl nepromokavé turistické boty a na zádech batoh. Chtěli po něm, aby si vzal i lovecký klobouk, ale odmítl.

Kady se naopak klobouk zamlouval a spokojeně si ho nasadila na hlavu. Kolem vyšlehly další blesky fotoaparátů. Prohnula se v bocích a zapuzovala s prstem čtverácky zavěšeným v jednom z poutek klobouku.

Jake obrátil oči v sloup a pokračoval k muzeu.

Výkřiky se slily v nesrozumitelné hučení. Chtěl se dostat co nejrychleji dovnitř, co nejdál od všeho toho zmatku. Bledsworthova společnost s muzeem zorganizovaly velkou mediální kampaň včetně plakátů na autobusech a u vstupů do metra. Byli tu zástupci novin i televizních stanic. Vše jako reklama na chystanou výstavu. Příběh zmizení Jakeových rodičů se před lety dostal na přední stránky novin se všemi dráždivými podrobnostmi o zlatě, lupičích a zavražděných archeolozích. Nyní ho noviny opět připomněly a všichni se dočetli o sirotcích Ransomových. Když se nyní děti objevily na zahájení výstavy, přišel se na ně podívat snad celý Londýn.

Morgan Drummond se držel těsně za Jakem a popoháněl Kady dlaní. Jeho hlas duněl nad davem lidí. „Máme zpoždění! Po zahájení bude čas na další fotky!“

Za nimi se nesl zklamaný hukot.

Jake si ale všiml, jak si Drummond vyměnil pohled s jedním člověkem ze zástupu, ošklivým podsaditým mužem s žabími ústy a v zeleném obleku. Oči měl zastíněné huňatým obočím, právě hltal koblihu a tlusté rty mu pokrývala vrstva cukru. I jemu se kolem krku houpal fotoaparát, ale muž nefotografoval. Neobtěžoval se s tím, aby ho při jejich příjezdu vůbec pozvedl.

Nepatrně kývl na Drummonda, který následně přidal do kroku.

Konečně Jake s Kady prošli pod transparentem a ocitli se v muzeu. Kromě hlídačů v modrých uniformách tu naštěstí nebyl nikdo. Kady se s toužebným výrazem ohlédla přes rameno.

„Páska bude slavnostně přestřižena na Dvoře královny Alžběty,“ řekl Morgan Drummond, zatímco je prováděl kolem obchůdku se suvenýry a přes naleštěné mramorové podlahy.

„Budou tam další fotografové?“ zeptala se Kady a se zručností vrhače nožů otevřela kapesní zrcátko.

„Jenom televizní štáb a londýnské Timesy,“ odpověděl Drummond. „Muzeum pořádá exkluzivní akci, na kterou mají přístup jen nejvýznamnější hosté. A i ti museli zaplatit pěknou sumičku, aby se sem dostali.“

„Má vaše společnost ze vstupného nějaký zisk?“

Drummond se zamračil, jako kdyby Jake položil nebývale hloupou otázku. „Jistěže ano. Musíme vybrat opravdu hodně, abychom vůbec pokryli náklady na tuhle výstavu.“ Do hlasu mu pronikla jistá nedůtklivost. „Proč myslíte, že sem pozvali vás dva? Lidi netáhnou zaprášené staré krámy, ale dobré příběhy. Jako vaše… tedy, ta tragédie kolem…“ Obr si zřejmě najednou uvědomil, s kým mluví, a zmlkl. Měl tolik slušnosti, že zrudl a rozpačitě si přejel prsty kolem límce.

I Jakeovi se do tváře nahrnula krev, ale ne zahanbením. Jednu ruku mimoděk sevřel v pěst, když mu to došlo. Nepozvali je proto, aby Jake s Kady měli příležitost zhlédnout a uctít dílo rodičů, ale aby pořadatel využil jejich rodinné tragédie a přetavil ji v peněžní hotovost pro Bledsworthovu společnost. Náhle si připadal jako hlupák a zároveň se ho zmocnil vztek. Přivezli ho i se sestrou do Londýna, aby tu tancovali jako cvičené opičky a pomohli pořadatelům prodat více vstupenek.

Zdálo se, že s Kady toto odhalení ani v nejmenším nepohnulo. Kráčela kupředu a očividně se těšila na další záblesky fotoaparátů a pozornost zástupců médií.

„Tudy,“ řekl Drummond a podržel jim otevřené dveře.

Jakmile jimi Jake prošel, naskytl se mu úžasný pohled na dvouakrové vnitřní atrium vydlážděné mramorem.

„Velké nádvoří,“ pronesl Drummond, sáhl si do kapsy a podal jim brýle s černými skly. „Brýle na zatmění. Radši si je hned nasaďte.“

Jake poslechl a pokračoval v cestě. Rozlehlé nádvoří ze všech stran obklopovala křídla muzea. K vyšším patrům vedla široká schodiště. Jakeovu pozornost ale upoutala především střecha, která se klenula nad celým dvorem. Tvořily ji trojúhelníkové tabule skla, které vypadaly, jako kdyby se beztížně vznášely volně v prostoru.

Jake zaklonil hlavu a podíval se přes skleněnou střechu na nebe.

Díky černým brýlím mohl hledět přímo na zatmění, aniž by se musel bát slepoty. Měsíc už zakryl polovinu slunečního kotouče. Zanedlouho zatmění vyvrcholí.

Zaburácel hrom a Jake se otočil k jihu. Nad budovami se vynořil přední okraj bouře.

Stačí zatmění proběhnout, než ho zacloní mraky?

4. kapitola

Černé slunce

Ve skrytém rohu nádvoří se Jake opřel o obrovskou kamennou hlavu z Velikonočního ostrova, s těžkým obočím a ostrým nosem vytesaným z černého čediče. Rozhlížel se po okolních lidech s výrazem, který si v přísnosti nijak nezadal s kamennou sochou.

Hosté na sobě měli smokingy a večírkové róby a procházeli se po nádvoří se sklenkami šampaňského. Číšník mezi nimi roznášel jednohubky s kaviárem na stříbrném podnose. Jedna žena stavěla ve vyčesaných vlasech na odiv diamantový diadém. Patřila snad ke královské rodině?

Kady se opodál slunila v záři reflektorů televizního štábu. Reportér jí právě strkal pod nos mikrofon.

„Povězte divákům stanice BBC Jedna,“ vyzval Kady, „jak se vám tu líbí.“

„Moc,“ odpověděla Kady a mírně se natočila. Jake věděl, že se jeho sestra pokouší zvýraznit svůj hezčí profil, nebo přinejmenším profil, o kterém dnes ráno usoudila, že je vhodný do televize.

Kady pokračovala v odpovědi a doprovázela svá slova rozmáchlými gesty rukou. Nezapomněla se přitom trochu pohupovat na špičkách, aby se jí natřásaly dokonale načesané kudrlinky ve vlasech.

Jake si založil ruce na hrudi. Stále ho hnětlo odhalení Morgana Drummonda ohledně pravého důvodu jejich přítomnosti. Potřebujou jenom prodat víc vstupenek. Spustil ruce podél těla a zatahal se za loveckou vestu. Byl v pokušení ji ze sebe strhnout a odejít. Jenže co potom? A nesmí zapomenout na sestru. Kady zjevně nikam nepůjde.

Za davem lidí si všiml červené pásky natažené přes široké schodiště, jež vedlo k druhému podlaží. Vedle ní stál muž v cylindru a držel cosi podobného zahradnickým nůžkám.

„Kurátor muzea,“ promluvil těsně za Jakem Morgan Drummond. Jake sebou překvapeně trhl. „Už to nebude trvat dlouho. Než se rozkoukáš, bude po všem.“

Hromotluk sice šeptal, ale jeho slova přesto zněla tak trochu jako hrozba. Možná proto, že je doprovodilo další zadunění hromu.

Jake pokrčil rameny a o kousek popošel. Znovu vzhlédl k nebi. Měsíc už téměř zcela zakrýval slunce. I když měl Jake černé brýle, koróna kolem měsíčního kotouče žhnula tak jasně, až ho z ní bolely oči.

Zamrkal a otočil se. Zazněl zvonek oficiálního zahájení výstavy. Konečně! Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Oči všech se stočily ke kurátorovi, který zvedl paži, aby utišil hlučení lidí.

Světla kamer, dosud namířená na Kady, naráz pohasla. Kady povadla jako květina, kterou přesadili ze slunce do stínu.

„Je to tady,“ řekl Drummond.

Správce muzea pozvedl nůžky. „Mohly by se ke mně, prosím, dostavit děti Ransomových?“ zavolal. „Je jistě vhodné, aby v této slavnostní chvíli byly zde, na památku svých rodičů, doktorů Richarda a Penelopy Ransomových.“

Morgan Drummond vytáhl Jakea z úkrytu na jasné světlo reflektorů. Cestou ke schodům vyzvedli i Kady.

Ozval se potlesk.

Správce pokračoval: „Všichni jistě znají příběh manželů Ransomových, kteří objevili Horu kostí, jedno z nejvzdálenějších a nejméně pohostinných archeologických nalezišť mayských artefaktů. Překonali všechny možné překážky od lidožravých jaguárů po moskyty přenášející malárii a odkryli velkolepou hrobku plnou ostatků nevyčíslitelné historické hodnoty, přinášející zásadní informace o dávných obyvatelích Střední Ameriky. Britské muzeum se štědrou a dobročinnou podporou Bledsworthových strojíren,“ správce kývl na Drummonda, který stoupal do schodů spolu s Jakem a Kady, „hrdě představuje veřejnosti, a to vůbec poprvé, MAYSKÉ POKLADY NOVÉHO SVĚTA!“

Toto oznámení si vysloužilo další vlnu potlesku.

Jake s Kady dospěli k vrcholu schodiště, kurátor ukázal k nebi a zvolal: „Pohleďte!“

Všechna světla na nádvoří zhasla.

Jake zvedl hlavu. Nastal dlouho očekávaný okamžik!

Měsíc se téměř neznatelně pohnul a úplně zakryl slunce. Zatmění vyvrcholilo. Sluneční koróna vysílala kolem temného měsíce oslnivé paprsky, jako kdyby na obloze zářilo černé slunce.

Jake užasle zatajil dech.

Nádvoří se ponořilo do strašidelného šera. Mramorové povrchy se stříbrně leskly, jako kdyby podlaha i stěny žhnuly vnitřním světlem.

Správce muzea promluvil do tmy: „Dnešní zatmění předpověděli díky astronomickým znalostem a výpočtům sami Mayové, a my jsme proto zvolili tento nebeský úkaz jako vhodnou kulisu pro zahájení naší výstavy.“ Otočil se i s velkými nůžkami k pásce. „Pomůžete mi, pane Ransome?“

Rozsvítil se jediný reflektor, namířený na vrchol schodů.

Jake přenesl pohled z nebe k červené stuze. Věděl, že se za ní nachází síň s vystavenými předměty, které našli jeho rodiče. Přikývl. Dychtil po tom, aby se už podíval dovnitř. „Pojďme na to.“

Kurátor se usmál a zvedl ruku na znamení, že má Jake ještě chvíli počkat. Zdola šlehaly blesky fotoaparátů. Kady stála s pažemi zkříženými na prsou stranou. Jake věděl, že později tvrdě zaplatí za to, jak momentálně strhl pozornost na sebe.

Jako kdyby to udělal schválně.

Chytil jedno rameno nůžek a spolu s kurátorem jediným plynulým pohybem přestřihl pásku.

Přesně v okamžiku, kdy cvakly nůžky a obě poloviny stužky se začaly snášet k zemi, vyšlehl blesk bezprostředně následovaný hromem. Skleněný strop nad nádvořím se zachvěl. Publikum polekaně zmlklo, ale chvilku ticha vystřídal nervózní smích.

Správce zamrkal na Jakea. „Líp už jsme to načasovat nemohli, viď?“ Vzal nůžky a narovnal se.

Jake zvedl hlavu k obloze. Bouřková mračna se převalila přes temný sluneční kotouč a zcela ho zakryla. Nádvoří se ponořilo do ještě hlubšího šera.

Správce zvedl ruce. „Všichni zůstaňte na svých místech. Za okamžik rozsvítíme. Zatímco budeme čekat, možná bude nejlepší, když dovolíme dětem Ransomových, aby vstoupily dovnitř jako první, a dopřejeme jim okamžik soukromí mezi poklady, které objevili jejich rodiče.“

Z publika k nim dolehlo několik dojatých vzdychnutí a tlumený potlesk.

Jeden hlas se nicméně vznesl nad ostatní a pohrdavě vykřikl: „Poklady, které objevili jejich rodiče? Pche! Spíš je ukradli!“ Poslední slovo prásklo tichým nádvořím jako výstřel z pušky.

Všichni ohromeně zmlkli.

Muž pokračoval: „A co zvěsti, že Ransomovi pořád žijou někde v Jižní Americe? Že zinscenovali vlastní zmizení, aby mohli prásknout do bot s těmi nejcennějšími poklady?“

Jakeovi vystoupalo srdce až do krku a tváře mu zrudly zlostí.

„Tak moment,“ ozval se správce muzea. „Nehodlám tu trpět takové ohavné pomluvy…“

Jeho slova přerušil další křik: „Říkám vám, že Richard a Penelope Ransomovi jsou jenom prachobyčejný zloději!“

Na nádvoří se opět rozzářila světla.

Jake si sundal tmavé brýle a okamžitě spatřil křiklouna uprostřed davu. Byl to ten žabí reportér, který se před chvílí cpal koblihou.

Jake vykročil, připravený seběhnout ze schodů a přinutit toho chlapa, aby svá slova odvolal, ale zastavila ho mohutná ruka, která ho postrčila ke druhému podlaží.

Morgan Drummond jemně pobídl Kady, ať jde za Jakem. „Nepotřebujete poslouchat takové nechutné výlevy. Jděte se podívat na výstavu.“

Kurátor zatím přivolal ostrahu muzea. Hlídači seběhli kolem Jakea a Kady dolů ze schodů.

Muž zatím nepřestával vykřikovat: „Zloději! Podvodníci! Mají na rukách krev!“

Každé slovo bylo jako nůž do Jakeova srdce.

Drummond ho znovu postrčil. „Tak jděte. Za chvilku se k vám připojím.“

Kady se na něj podívala doširoka vykulenýma očima, ohromenýma a vyděšenýma. „Jakeu…“

Musí ji odtud odvést. „Pojďme.“

Odspěchali do další místnosti. Jakea zpola oslepoval hněv, takže chvíli trvalo, než konečně začal vnímat zázraky, jež ho obklopovaly.

Zastavil se, stejně jako Kady.

„To je mamka a táta,“ hlesla jeho sestra.

Stáli před obřím plakátem se zvětšeninou snímku, který Jake nosil v zápisníku. Jejich rodiče se vesele usmívali do fotoaparátu v zabláceném khaki oblečení a s kamennou deskou pokrytou mayskými rytinami v rukou.

Z nádvoří k nim pořád doléhal ryk.

Další lži o jeho rodině.

Jake hleděl do tváří rodičů, zvětšených na životní velikost. Bylo toho na něj moc. Odvrátil se. Zaslechl jeden obzvlášť hlasitý výkřik.

„Vrazi a zloději!“

V tu chvíli si vzpomněl: na to, jak ten žabí reportér kývl na Morgana Drummonda, když vstupovali do muzea.

Jako kdyby se ti dva znali.

Jako kdyby se jednalo o předem domluvený signál.

Vybavil si i dřívější Drummondova slova. Nemohla tahle scéna sloužit jako další trik k získání větší publicity? Nepřiláká podobný skandál na výstavu víc zájemců?

Nebo snad šlo o něco zlověstnějšího?

Další tři minuty si Jake prohlížel výstavu, ponořený do vlastních myšlenek. I Kady pomalu obcházela místnost. Paže držela založené na prsou, jako kdyby se bála čehokoliv dotknout. Pohybovali se nezávisle na sobě, jako dvě planety, které si nedovolí zkřížit svoje oběžné dráhy.

Jakeovy starosti začaly ustupovat do pozadí. Vztek, který mu doutnal v srdci, postupně nahrazoval ohromený úžas. Všude kolem byly předměty, které viděl nakreslené nebo popsané v poznámkách a náčrtech rodičů, podobně jako toho dvouhlavého hada z letáku. Had byl ve skutečnosti ještě krásnější než na obrázku a oslnivě se třpytil pod halogenovými zářivkami. Místo očí měl rubíny, šupiny dávní umělci do posledního detailu vytepali ze zlata a hadí zuby zase vyrobili z kousků slonoviny nebo kosti.

Jake vytáhl z vesty otcův deník a matčin skicář vázaný v kůži. Při návštěvě muzea chtěl mít oba u sebe. Otevřel otcův notes a přečetl si zápis týkající se dvouhlavého hada.

Vzhledem ke stočení hada do podoby číslice osm artefakt jistě symbolizuje víru Mayů v nekonečnou podstatu vesmíru. Podle jemného provedení předmět pochází z rozvinutého klasického období. Umím si sotva představit…

Jake četl dál a v hlavě slyšel otcův hlas, zatímco procházel kolem dalších exponátů a zastavoval se u nich. Všechny předměty mu připomínaly rodiče. Vyleštila toho stříbrného jaguára jeho matka? Spočítal jeho otec kružnice podobné stromovým letokruhům, jež vytvářely mayský kalendář?

Vzpomněl si na to, co ho rodiče učili jako malého chlapce. A nejen o archeologii. Pamatoval si například, jak ho matka učila zavazovat tkaničky.

Králík se vrhne do díry v kličce a vynoří se na druhé straně…

Uvědomil si, že mimoděk zpomalil. Ačkoliv byl tisíce kilometrů daleko od sídla Ravensgate, vnímal jistou intimní blízkost, jako kdyby objevil dávno zapomenutý pokoj v domě.

„Jak dlouho myslíš, že tu musíme zůstat?“ zeptala se konečně Kady s obvyklou netrpělivostí.

Jake se otočil ke dveřím. Hluk z nádvoří odezněl, ale stále slyšeli hlasy, příliš tlumené, než aby se dala rozeznat jednotlivá slova. Pořád taky dunělo hromobití. Jake odtud na rozdíl od sestry nijak nepospíchal. Nechtěl, aby tu s ním byli další návštěvníci a narušili křehké kouzlo okamžiku. Už tak měl co dělat, aby strpěl sestřinu přítomnost.

Chtěl si ještě prohlédnout hlavní exponát, který stál na podstavci bez ochranného skla: víc než půl metru vysoká pyramida, celkem s devíti stupni, které se zužovaly směrem k plochému vrcholu, na němž spočíval drak s roztaženými křídly. Drak byl vyroben z velkého kusu nefritu a jeho oči tvořily dva ohnivé opály, které vypadaly, jako kdyby se vpíjely přímo do Jakeova srdce.

„Kukulkán,“ zahučel jméno opeřeného dračího boha Mayů.

Poznal i tu pyramidu. Podle deníku našli jeho rodiče tento drahocenný artefakt na víku vápencového sarkofágu. Jake odložil otcův notes a otevřel matčin skicář. Listoval stránkami, dokud nenašel příslušný obrázek.

Kady si z druhé strany místnosti konečně všimla, co Jake drží v rukách, a přistoupila k němu. „Jakeu! Co tu s tím děláš?“

Netušila, že přivezl deníky rodičů do Londýna.

Nikdo o tom nevěděl.

Jake ji neposlouchal a porovnával náčrt s originálem. Prohlížel si rázné tahy tužkou, stopy po užití gumy, opravená místa i drobounké poznámky na okrajích. Ten obrázek kreslila jeho matka. A zde měl před sebou jeho předobraz.

Oči se mu zalily slzami a rozechvěly se mu ruce.

Než stačil knihu upustit, Kady mu ji vytrhla z prstů. „Proč jsi to sem bral?“ pokárala ho. „Mohl jsi ji ztratit nebo ti ji mohl někdo ukrást.“

„Jako kdyby ti na tom záleželo.“ Přiblížil se k pyramidě.

Popadla ho za loket. „Co tím myslíš?“

Vyškubl se jí a propálil ji pohledem. „Vždyť jsi sem ani nechtěla jet!“ Zajíkl se dojetím, a to ho rozzlobilo ještě víc. „Přijelas sem jenom proto, aby ses mohla natřásat před těmi pitomými kamerami!“

Kady zrudla. „Tomu nerozumíš…“

Jake jí vyškubl z ruky matčin skicář. „A proč by ti vlastně vadilo, i kdybych ho nakrásně ztratil? Celé roky ses na něj ani nepodívala.“

Kady po něm hmátla, ale Jake uskočil a přešel na druhou stranu pyramidy. „Copak už ti na mamce a tátovi vůbec nezáleží?“

Kady zůstala stát jako opařená. Roztřásla se jí ramena a znachověla ve tváři. „Jistěže záleží!“ vykřikla a ukázala kolem sebe. „Ty si snad myslíš, že je něco z toho přivede zpátky?“

Syrová bolest v jejím hlase ho umlčela. Takovým tónem ji ještě mluvit neslyšel. Polekalo ho to.

Kady pokračovala: „Matčin skicář, tyhle poklady – dívat se na ně, být v jejich blízkosti –, to všechno jenom působí bolest, nic víc!“ Otočila se k pyramidě zády. „Tak proč bych se na to měla dívat? K čemu je to dobré?“

Jake vykulil oči.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu to vystát! Stejně jako tebe!“

„Mě? Co je se mnou?“ zeptal se Jake raněně.

Prudce se k němu obrátila. „Proč si nestříháš vlasy jako všichni ostatní?“

Jake si zmateně odhrnul vlasy z očí.

„Tolik se podobáš tátovi, že se na tebe skoro nemůžu podívat.“

Vybavil si její dřívější slova. To všechno jenom působí bolest.

Popotáhla a znovu se k němu otočila zády. „Občas… občas si přeju, aby ses nikdy…“

Místnost ozářil zášleh blesku doprovázený zaduněním.

Podlaha se jim zhoupla pod nohama a z nádvoří k nim dolehly poplašené výkřiky. Jake s Kady se ohlédli ke dveřím a přiblížili se k sobě. Světla na stropě zablikala a zhasla.

Místnost pohltila temnota.

„Co se stalo?“ zašeptala o chvilku později Kady.

„Asi blesk,“ usoudil Jake. „Zřejmě zasáhl muzeum.“

Když se jejich oči přizpůsobily náhlé tmě, Jake si všiml jemné záře, která se linula z místa někde za nimi. Otočil se a překvapeně zalapal po dechu.

„Co je?“ vyjekla Kady.

Jake ji vzal za loket a otočil ji. „Podívej!“

Pyramida se koupala v jemné, modré záři. U nohou draka tancovaly plamínky, které stékaly dolů po devíti stupních. Jake na ten úkaz zíral s otevřenými ústy. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, že něco podobného viděl v muzeu přírodních věd.

„Oheň svatého Eliáše,“ vydechl s úžasem. „Takové plamínky se objevovaly na stěžních plachetnic během bouří na moři.“

„A co je způsobuje?“

Jake přistoupil blíž.

„Buď opatrný,“ varovala ho Kady, ale sama ho následovala.

Jake cítil, jak se mu ježí chloupky v zátylku. „Neboj. Vypadá to, že už stejně zhasínají.“

Oheň ustupoval jako moře za odlivu. Jake obešel pyramidu a všiml si něčeho zvláštního.

„Pojď se podívat na tohle,“ ukázal.

Plameny ani tak neuhasínaly, jako spíš odtékaly kruhovým otvorem v boku pyramidy. Jake se zvědavě předklonil. Otvor obkružovala špička dračího ocasu. Nejednalo se však o skutečný otvor, ale o pouhou mělkou prohlubeň ve zlatém povrchu – jako kdyby tu původně byl vsazený nějaký drahokam, který nyní chyběl.

Plameny zmizely přesně v okamžiku, kdy se rozsvítilo červené nouzové osvětlení a zalilo místnost rubínovou září.

Jake se narovnal.

Zvláštní…

Zvědavě otevřel matčin skicář a nalistoval stránku s nákresem pyramidy. V matném světle spatřil stejnou prohlubeň i na náčrtu. Byla stejně prázdná.

„Nic tu není,“ zahučel a poklepal na kresbu.

Kady se mu naklonila přes rameno. „Přinejmenším ne teď.“ Natáhla ruku a dotkla se papíru. „Podívej, jak je to rozmazané, a sáhni si, jaký tu má papír nerovný povrch. Něco tady dřív bylo nakreslené.“

„Myslíš, že to někdo vygumoval?“

Kady přikývla. „Ať to udělal kdokoliv, jednal ve spěchu.“

„Mamka?“

„Nevím.“

Jake spustil ruku s notesem a zadíval se na zlatou pyramidu. Proč by jejich matka něco kreslila jen proto, aby to pak vymazala?

Naklonil hlavu ke straně a prohlížel si prohlubeň.

Byla dokonale kulatá a měla přibližně velikost…

Vtom se pleskl dlaní do čela.

„No jistě…,“ zamumlal.

„Co je?“

Jake neodpověděl. Zaklapl skicář a vrátil ho do kapsy u vesty. Vzpomněl si na další z otcových lekcí.

Nespokojuj se s dohady – to není správná věda. Vždycky všechno zkoušej a prověřuj.

Sáhl si ke krku a vylovil polovinu zlaté mayské mince. Podržel ji před pyramidou. Vypadalo to, že má stejnou velikost jako prohlubeň.

Vždycky všechno zkoušej…

Jake přistoupil blíž a natáhl ruku s mincí.

„Co to děláš?“ vyhrkla Kady ustrašeně.

Jake ji neposlouchal a vložil minci do prohlubně. Podle všeho sem dokonale zapadala, ale musel si být jistý.

… a prověřuj.

Přidržoval svoji polovinu na místě a obrátil se ke Kady. „Zkus tu druhou půlku.“

Věděl, že jeho sestra má minci u sebe. Kady ale zavrtěla hlavou.

„No tak! Mamka s tátou nám tu minci museli poslat z nějakého důvodu. Nechceš zjistit proč? Tohle je třeba první vodítko.“

Zaváhala. Jake v jejích očích viděl strach, a možná i bolest.

Přesto si pomalu sáhla pod vlasy na zátylku, rozepnula jemný zlatý řetízek a přistoupila k Jakeovi. Setřásla svoji polovinu mince z řetízku a zvedla ji.

„Jestli dostanu šlupku…,“ varovala ho Kady, ale v hlase jí znělo vzrušení.

„Jen zkus, jestli tam padne.“

Pozvedla minci, ale když natáhla ruku k pyramidě, mramorovou síní zaburácel řev jako výstřel z velkorážní pušky na slony. Jake se ohlédl a uviděl Drummonda, který běžel přímo k nim.

„NEDOTÝKEJTE SE…“

Jake nedokázal nijak vysvětlit svůj následný čin. Ponoukl ho k němu instinkt, který měl uložený hluboko v srdci. Nedbal na Drummonda a chytil Kady za ruku. Po nečekaném výkřiku ztuhla a znehybněla. Jake přitlačil její polovinu mince k mayské pyramidě. Zapadla krásně na místo.

Dokonale se tam hodila.

Znovu spojená mince najednou jasně zazářila a zvýraznila mayské piktografy uprostřed.

Jake je přečetl: „Sak be.“

„Bílá cesta.“

„NE!“ křičel Drummond a pokračoval ještě něčím dalším. Znělo to jako varování, ale jeho slova zanikla v dunění bouře.

Vzápětí vyšlehla oslepující exploze a zhaslo nouzové osvětlení.

Než Jake stačil zareagovat, podlaha se pod ním propadla. Do hlavy se mu nahrnula krev, jako kdyby se řítil do hluboké studny. Před očima mu vířily hvězdy a v uších mu znělo burácení. Pak zmizely i hvězdy a temnota ještě zčernala.

Přesto nepouštěl Kadyinu ruku. Šlo o jediné spojení s něčím pevným a skutečným. Jeho prsty se sevřely kolem jejích.

Ačkoliv stále nic neviděl, vycítil, že nejsou ve tmě sami. Opět se mu zježily jemné chloupky na zátylku a Jake věděl, že na ně něco hledí z okolní temnoty.

Pak se to vydalo směrem k nim.

Neviděl vůbec nic, ale vnímal tlak, který mu narůstal v hlavě. Kady mu stiskla prsty. I ona to cítila.

Uslyšel několik slov, jejichž zvuk mu připomínal škrábání kostlivých prstů na víku kamenné rakve. „Pojď ke mně…“

Představil si, jak se po nich černotou sápou hnáty zakončené drápy. Než se ho mohly dotknout, něco se postavilo mezi ně, jako kdyby je to chtělo ochránit. Jake cítil jen závan větru připomínající průlet nějakého mohutného tvora s křídly.

Zavrávoral a tma kolem něj se rozpadla na tisíc kousků. V další chvíli ji nahradil kaleidoskop barev a zvuků. Zahlédl záblesk smaragdové zeleně a zaslechl skřehotání podivného ptáka. Pak se svět vrátil do normálu. Stav beztíže odezněl a vnitřnosti se mu zhouply, jako kdyby po dlouhém pádu přistál na zemi, ačkoliv se ve skutečnosti ani nepohnul.

Nebo možná ano.

Krčil se vedle Kady ve vysoké trávě. Dvě poloviny zlaté mince jim s cinknutím dopadly k nohám. Jake je rychle zvedl. Druhou rukou pořád držel svou sestru, poprvé od chvíle, kdy mu bylo šest let.

Svět se skutečně vrátil, jenže ne stejný svět, v jakém pobývali ještě před chvilkou.

Druhá část

5. kapitola

Země ztracených kmenů

Jake se narovnal a zhluboka se nadechl. Okamžitě poznal, že něco zásadně není v pořádku. Zdejší vzduch byl na Londýn příliš hustý a vlhký. A vznášela se v něm vůně bahna a rozkládajících se rostlin.

Uložil obě poloviny zlaté mince do kapsy a rozhlédl se kolem. Všude rostly kapradiny o velikosti plážových slunečníků. Z mohutné spleti kořenů připomínajících sukovitá kolena obrů se tyčily vysoké kmeny a větve stromů se jim nad hlavou spojovaly do hustého smaragdového baldachýnu.

Jake potřásl hlavou, aby se iluze rozplynula.

Nic se nezměnilo.

Copak s Kady ztratili vědomí? Někdo je omráčil, unesl a odtáhl do nějaké džungle?

Kolem nich bzučel nejrůznější hmyz.

„Co jsi udělal?“ zeptala se Kady.

Podíval se na ni. „Já? O čem to mluvíš? Nic jsem…“

Přerušila ho. „Co se stalo? Kde jsme?“

Podle strachu v jejím hlase Jake poznal, že se pokouší pochopit náhlou změnu prostředí stejně jako on.

Zaklonil hlavu. Mezerami ve stromovém zápoji k nim pronikalo sluneční světlo. Jeden širší otvor odhaloval slunce se stinným průvodcem, měsícem. Jake přihlížel, jak se měsíc vzdaluje od slunečního kotouče. Zatmění končilo. Bylo to ale stejné zatmění, které začalo v Londýně? Muselo být. K dalšímu mělo dojít až za sedm let.

Pokud se ale jednalo o totéž zatmění, nemohl uběhnout žádný čas.

Kde tedy jsou?

Zatímco zíral na oblohu, mezerou v korunách stromů proletěl velký tvor s kožnatými křídly, který zmizel dřív, než si ho Jake stačil pořádně prohlédnout.

Přes panující horko cítil, jak mu po zádech přejíždí mráz.

Něco se mu otřelo o tvář. Na složený list kapradiny před ním přistál brouk, velký jako Jakeova dlaň a s hrozivými klíšťkami na přední části těla. Zaklapal s nimi, roztáhl duhově zelené krovky a opět vzlétl.

Jake uhnul a v šoku se odpotácel o několik kroků dozadu. Nohou zapadl do bahna potůčku, který protékal loukou. Podíval se na zem ve chvíli, kdy se něco schovávalo pod hladinu. Tvor byl plochý jako krab, ale oválné tělo měl rozčleněno na jednotlivé hřebenovité destičky.

To není možné…

Klekl si na břeh potůčku, sundal ze zad batoh a otevřel postranní kapsu. Zalovil uvnitř.

„Co to děláš?“ zeptala se Kady ostře.

Jake vytáhl zkamenělinu trilobita, kterou nedávno vyprostil z horniny v kamenolomu za domem. Podržel ji nad živočichem v potůčku. Zkamenělina dokonale odpovídala živému tvorovi, jenž se vzápětí dal opět do pohybu a zalezl pod kámen.

Jake si stoupl. „To je… to je…“ Měl co dělat, aby se mu tu větu podařilo dokončit. „To je živý trilobit!“

Na Kady to neudělalo žádný dojem. Zašermovala si dlaní před obličejem, jako kdyby odháněla nějaký ošklivý zápach. „Co se tu děje?“ zeptala se znovu, tentokrát naléhavěji. Dokonce si dupla. Chtěla odpověď, a to hned.

V další chvíli ji dostala.

Ohlušující zařvání.

Oba sourozenci do sebe v šoku narazili. Druhé zařvání roztřáslo listy a pokropilo Jakea kapkami rosy. Vlevo od nich začaly praskat a povolovat vzrostlé stromy i menší semenáčky. Půda se jim rozechvěla pod nohama. Dusalo k nim něco velkého.

Jake chytil Kady za ruku.

Než se stačili nadechnout, z podrostu vyběhli chlapec s dívkou, přímo k Jakeovi a Kady. Jako první běžela dívka s černými vlasy, které za ní vlály jako havraní křídla, a zpola za sebou vlekla vyššího chlapce neobratně zápolícího s dlouhým oštěpem, jenž se mu opakovaně zachytával v křovinách a větvích.

„Pusť ho!“ zaječela na něj dívka.

„Otcův oštěp? To radši zemřu!“

„Otec by tě spíš zabil, kdyby zjistil, že jsi ho ztratil!“

Z pralesa se ozvalo ještě silnější zařvání a země se znovu zachvěla.

Chlapec s dívkou zrychlili.

Jakea s Kady si všimli teprve v okamžiku, kdy od nich byli pouhé dva metry daleko. Dívka ohromeně uskočila stranou a proletěla kolem nich jako lehkonohá srna. Na sobě měla volnou vyšívanou košili a dlouhou sukni s rozparkem do půlky stehna. Její smaragdově zelené oči barvou odpovídaly nefritovému náhrdelníku, který měla kolem krku.

„Utíkejte!“ zavolala na ně.

Chlapec klusal za ní, ale stihl si ještě přísně změřit Jakea pohledem. Byl štíhlý a na sobě měl bílou tógu umazanou od trávy, kožený opasek a sandály s popruhy ovázanými kolem lýtek. Další kožený řemínek stahoval jeho vlnité hnědé vlasy. Oštěp držel za běhu nad hlavou.

Jake zkoprněle zíral za podivnou dvojicí.

Kady do něj strčila. „Nestůj jako solný sloup! Honem pryč!“

Jake se nehádal a spolu s Kady vyběhl.

Těsně v patách se mu rozlehlo mohutné praskání doprovázené vzteklým řevem. Jake se ohlédl přes rameno. Z obřího stromu se odlomila silná větev a s těžkým žuchnutím dopadla na zem.

Mezi korunami se protáhla obří hlava. Ze šupinaté kůže jí stoupala vodní pára, černé žraločí oči se rozhlížely kolem a tlama se otvírala k dalšímu zařvání. Zuby, ostré jako břitva, se zatínaly do menších větví jako řady zažloutlých dýk.

Jake toho tvora okamžitě poznal.

Šlo o masožravce ze samotného vrcholu potravní pyramidy.

Před miliony let.

Nemožné…

„Tyranosaurus,“ vydechl.

Znovu se ohlédl a tentokrát přitom zakopl a padl na koleno.

Kady ho trhnutím zvedla na nohy.

Netvor za nimi pohodil hlavou a prorazil si cestu mezi dvěma rozložitými stromy. Povolily další větve. Zvíře už se skoro osvobodilo.

„Rychle!“ zavolala na ně cizí dívka.

Jak to, že jí rozumí? Copak se mu to celé zdá?

Na opačném konci paseky se tyčil skalní útes porostlý džunglí, který jim blokoval cestu. Nikdy na něj nemůžou vyšplhat dost rychle, aby unikli tyranosaurovi.

Zdálo se, že mu cizí dívka čte myšlenky. „To nezvládneme! Musíme se schovat! Tudy!“

Vyrazila doleva, přímo k hromadě uvolněných balvanů u úpatí skály. Ostatní ji následovali.

Dohonil je další řev a praskání větví. Jake riskoval letmý pohled přes rameno – což byla možná chyba.

Tyranosaurus se vynořil na otevřeném prostranství a oklepal se. Jediným máchnutím silného ocasu přelomil několik mladých stromků. Jeho šupinaté nozdry se chvěly. Plaz nakláněl hlavu ze strany na stranu jako dravý pták, který pátrá po kořisti.

I přes svou hrůzu si Jake vzpomněl na článek, který četl, o tom, že ptáci jsou současní potomci dinosaurů. Tenhle tyranosaurus však nebyl žádným kvokajícím kuřetem. Na výšku měřil aspoň sedm metrů.

Jeho černé oči se vpily do Jakeových. Tvor ztuhl, s hlavou stále nakloněnou ke straně a s jedním okem upřeným na unikající kořist.

„Přidejte!“ vykřikl Jake.

Tyranosaurus vyrazil. Sedmitunová hora svalů se valila těsně za nimi a stále zrychlovala.

Dívka doběhla k hromadě kamení jako první a horečně se rozhlížela po nějaké skulině, kterou by mohli prolézt do bezpečí. Vzápětí k ní dorazili ostatní tři.

„Tamhle!“ zvolala.

Klekla si na všechny čtyři a vmáčkla se do mezery mezi dvěma balvany. „Tady se to rozšiřuje!“ vykřikla s úlevou.

Jake postrčil Kady ke štěrbině. „Dělej.“

Nechal ji vlézt mezi balvany jako první, ale sám se držel těsně za ní. Cizí chlapec v tóze ho následoval jako poslední. Vklouzl do škvíry nohama napřed a oštěp držel napřažený k otvoru.

Jake brzy zjistil, že dívka mluvila pravdu. Za zřícenými balvany vytvářely desky odlomené horniny jakousi jeskyni. Bylo tu sice těsno, ale vmáčkli se sem všichni čtyři.

Jen co si Jake stačil sednout, jejich úkryt rozechvěl mocný otřes. Tyranosaurus udeřil do hromady balvanů. Ze stropu se na ně sneslo trochu prachu spolu s drobnými oblázky. Jake zvedl hlavu. Představil si hromadu kamenů nad sebou a mimoděk se přikrčil.

Ovanul je mocný výdech páchnoucí jako zkažená vejce. Nestvůra se snažila vyčenichat svou kořist. Jake se naklonil, aby se podíval do přístupové chodby.

„Nelez tam,“ vyjekla Kady.

Jake viděl jenom dvě sloupovité nohy se silnými drápy, které se vztekle zarývaly do země. Zvíře hráblo nohou a vyhodilo do vzduchu spršku bahna a kamenů. V pralesní půdě zůstala hluboká brázda.

Jake ležel těsně vedle cizího chlapce, který nadále svíral oštěp, ale jeho zbraň nebyla dost dlouhá, aby dosáhla k otvoru. Mlčky se na sebe podívali. Zdálo se, že chlapec je přibližně v Jakeově věku.

„Já jsem Jake,“ představil se Jake, aniž by věděl, jestli mu druhý chlapec rozumí. Nenapadalo ho, co jiného by mohl říct. Jak se má člověk správně chovat, když se ukrývá s cizím klukem v hromadě kamenů, zatímco se ho snaží sežrat tyranosaurus?

„Pindor,“ odpověděl chlapec. „Pindor Tiberius, druhý syn staršího Marcela Tiberia.“ Jake postřehl v jeho hlase náznak studu. „A tohle je Mari.“ Pindor ukázal palcem za sebe.

„Marika,“ opravila ho dívka.

„Koho zajímá, kdo jste!“ vyhrkla Kady. „Co se tu sakra děje?“ Podráždění a zlost ji vyprovokovaly k příliš prudkému pohybu, takže se uhodila hlavou o strop. „Jau!“

Než mohl kdokoliv odpovědět, tyranosaurus opět zahrabal nohama. Vydrápal do země další široké brázdy, jako když slepice hledá červy. Jenže tady místo červů byla jejich čtveřice. Zvíře seklo nohou po vchodu do jeskyně.

Jestli nepřestane, může jim shodit celou hromadu balvanů na hlavu. Jake se rozhlédl. Jiný východ neviděl. Byli v pasti.

Znovu vyhlédl ven. Proč na ně tyranosaurus útočí s takovou zarputilostí? Určitě by si mohl najít snadnější kořist.

Vysvětlení přišlo od Mariky.

„Neměl ses jí pokoušet ukrást vejce,“ vyčetla svému kamarádovi.

Pindor se otočil. „Povedlo by se mi to, kdybys nešlápla na tu rozbitou ulitu a nedělalas takový kravál.“

Jake si povzdychl. Takže ten tyranosaurus je samice střežící svoje hnízdo. Není divu…

Tvor náhle znovu zaútočil. Jejich úkryt se zachvěl a na hromadu dopadl další těžký kámen. Všichni zatajili dech, ale úkryt protentokrát odolal.

Jenže jak dlouho ještě vydrží?

Kady zezadu dloubla Pindora do nohy. „Ty máš oštěp. Jdi ven a zažeň ho.“

Chlapci zbělala tvář. Ohlédl se a tiše zahučel: „To by k ničemu nebylo.“

„Má pravdu,“ souhlasila Marika. „Oštěp na takovou obludu nestačí.“

Jake si přesto všiml, jak Pindor křečovitě sevřel oštěp, aby se mu tak nechvěly ruce.

„Musíme doufat, že nakonec odejde sama,“ řekla Marika nepřesvědčivě.

Kady se obrátila k otvoru zády, jako kdyby tím mohl jejich problém zmizet. Takhle se stavěla ke všemu, nad čím neměla kontrolu. Když problém nevidím, žádný není.

Vybavil si jejich vzrušenou hádku v muzeu. O rodičích. Sestře připadalo jednodušší uzavřít veškerou bolest hluboko ve svém nitru, popřít, že nějaká existuje, a otočit se k ní zády.

Jake podobný přístup odmítal.

Co by za takové situace udělali rodiče?

Dlouze se nadechl a dospěl k nezvratnému přesvědčení, že nemá ani páru.

Tyranosaurus znovu vrazil bokem do balvanů. Jeden z nich se uvolnil a odkutálel se po pralesní půdě. Tvor na kámen polekaně zavrčel, ale pak obrátil svou pozornost zpátky k ukryté kořisti.

Zahrabal po nich drápy.

Jake ucukl a vrazil do Kady, která si ho k sobě přitáhla blíž. „Tohle je určitě sen, že?“ zeptala se.

Sám uvažoval o tomtéž. Podle strachu, který se jí zračil v očích, ale bylo zřejmé, že tomu jeho sestra nevěří. Ani on ne. Tohle všechno bylo skutečné.

„Co budeme dělat?“ vydechla.

Jeho oči se konečně přizpůsobily šeru a všiml si, jak se Kady z kapsičky u vesty pohupují sluchátka iPodu. Jake na ně vteřinu zíral jako hypnotizovaný. Jeho panikou probleskl určitý nápad.

Co kdyby…

Nečetl náhodou něco o tom, že vysoké tóny…

„Watson!“ zaječel náhle.

Kady nadskočila a znovu se uhodila do temene o strop jeskyně. „Jau…, ty pitomče…“

Jake se vrhl k batohu stejné khaki barvy jako jeho oblečení, neobratně ho otevřel a zalovil uvnitř. V hotelu si jednoduše přeházel všechny věci ze svého batohu do nového. Měl si je líp srovnat.

Tyranosaurus znovu zařval.

Jake konečně poslepu nahmatal předmět, který hledal. Vytáhl ho ven a přesunul se zpátky ke vchodu vedle Pindora.

„Co chceš dělat?“ zeptal se ho chlapec. „Máš zbraň?“

Jake zvedl psí píšťalku. „Doufám.“

Tyranosaurus blokoval veškerý výhled před jeskyni. Právě zvedl dráp k dalšímu útoku.

Jake se zhluboka nadechl a ze všech sil hvízdl. Neozval se žádný slyšitelný zvuk, ale Jake věděl, jaký efekt má píšťalka na jeho baseta. Watson ji slyšel na míli daleko.

Tyranosaurus okamžitě položil dráp zpátky na zem a o krok ustoupil – vzápětí o další. Potřásl hlavou. Zjevně reagoval na nový podnět.

Jakeovi došel dech, takže musel píšťalku spustit a znovu se nadechnout.

Tyranosaurus otevřel tlamu a zařičel.

Poryv vzduchu ze zvířecí tlamy odhrnul Jakeovi vlasy z čela. Dech tyranosaura páchl hůř než klučicí šatna.

„Co to děláš?“ ozvala se Kady a pokusila se Jakea odtáhnout. „Jen ho rozdráždíš ještě víc.“

Jake ji ze sebe setřásl. „Jen počkej.“

Znovu se obrátil k východu a zapískal. Tyranosaurus zatřásl hlavou a mírně zavrávoral.

„Co mu je?“ zeptala se Kady.

„Lebky tyranosaurů,“ začal vysvětlovat Jake a nadechl se, „nebo přinejmenším jejich zkameněliny naznačují, že měli gigantické bubínkové dutiny…“

Kady se na něj zamračila. „Mluv tak, abych ti rozuměla, einsteine.“

„Mají výborný sluch!“ vyhrkl. „Vysoké zvuky vnímají mnohem líp než my. Psí píšťalka pro ně musí být hotové mučení.“

Přiložil si píšťalku ke rtům a vší silou zadul. Měl pocit, že mu každou chvíli pukne hlava.

Obří tvor se konečně ztěžka otočil a s posledním zařváním oddusal do pralesa.

Ještě chvíli počkali, aby se ujistili, že je opravdu pryč.

Marika konečně promluvila: „Myslím, že se vrátí k hnízdu!“

Jake nepouštěl píšťalku z ruky, čistě pro případ, že by se dívka mýlila.

„Můžeme ven?“ zeptala se Kady Mariky.

Dívka pokrčila rameny a zírala na Jakeovu ruku. „Tichá flétna, která plaší hromové ještěry. Nosíš s sebou mocná kouzla.“

Po přestálém nebezpečí Jakeovu mysl zaplavily tisíce otázek. Co je to za místo? Jak je možné, že tu lidé a dinosauři žijí pohromadě? Jak se sem s Kady dostali?

Než si stačil vybrat otázku, kterou svým novým společníkům položí, Marika řekla: „Měli bychom jít. Ten hluk mohl přilákat další zvířata.“

Pindor trhl oštěpem před sebe. „Půjdu první,“ pravil ponuře. „Kdyby tu bylo ještě něco jiného.“ Jeho výraz ho však prozrazoval. Nedokázal se podívat Jakeovi zpříma do očí. Po posledních událostech si chtěl očividně uchovat od těch cizinců jistý odstup. Ve tváři se mu zračila jasná podezřívavost.

Jeho kamarádka nebyla tak ostražitá. Jakmile vylezli z jeskyně, zahleděla se Jakeovi do obličeje. Sluneční svit se jí odrážel v očích jako smaragdový oheň, v němž svítila zvědavost.

Ukázala k útesu nad nimi. „Tamhle vede stezka. Musíme projít za Rozpadlou bránu. Pak budeme v bezpečí.“

V bezpečí?

Jake se ohlédl k temnému pralesu, ve kterém už zase sborově bzučel hmyz. Měl podezření, že v tomhle cizím světě neexistuje žádné opravdu bezpečné místo. Jako na potvrzení jeho myšlenek se k nim z hloubi džungle donesl řev.

Se zachvěním si vzpomněl na temnotu, která je sem přivedla. I na slova, jež zaslechl v propasti mezi oběma světy.

„Pojď ke mně.“

6. kapitola

Rozpadlá brána

Jake stoupal po úzké stezce vedoucí sérií ostrých zatáček do příkrého srázu. Marika kráčela v čele, zatímco Pindor jim hlídal záda a neustále je napomínal, aby nedělali hluk a nepřilákali k sobě další nestvůry. Kráčeli tempem, které neumožňovalo žádné vyptávání.

Přesto se Jakeovi podařilo zblízka podívat na Maričin nefritový přívěsek s vyrytým symbolem.

Znak se nedal s ničím splést – rozhodně byl mayský. Tenhle piktograf se nazýval balam a označoval jaguára. Dokonce pralesní kočku připomínal. Marika na sobě měla rovněž vyšívanou mayskou košili, podobnou té, kterou Jakeova matka jednou přivezla domů ze Střední Ameriky. I dívčina pleť měla stejný odstín jako matčin černý čaj doplněný o štědré množství smetany.

Mohla by opravdu patřit k Mayům?

A co Pindor? Jake se pokradmu podíval na tvar chlapcových sandálů i bronzové tepání hrotu oštěpu. Všechno vypadalo jako z římského období, zhruba někdy z druhého století před naším letopočtem. I dlouhé vlasy měl Pindor stažené dozadu a na čele zastřižené do ofiny jako římský císař daného období.

Mayové, Římané a tyranosauři.

Co se to tu děje?

Po dalších dvou zatáčkách se vysoko nad nimi objevil vrchol útesu. Mezi dvěma masivními strážními věžemi z tmavých kamenů, které dosahovaly výšky desetipatrových domů, se táhl úzký průsmyk. Kdysi věže nahoře spojoval klenutý oblouk, ale ten se rozdrolil a zřítil, takže po něm zbyly na obou koncích jen pahýly. Zdálo se, že věže jsou už dávno opuštěné.

„Rozpadlá brána,“ řekla Marika.

Jake si všiml povrchu kamenů, z nichž byly věže postavené: byly pokryté drobnými důlky. Jednoznačně sopečného původu.

Marika se zastavila tak náhle, až do ní Jake málem narazil. Bzučení hmyzu prořízl strašidelný skřek přicházející z oblohy a připomínající chrčení škrceného králíka. Marika se otočila a vytřeštila oči – svítila v nich větší hrůza než při úprku před tyranosaurem.

Pindor s Kady se zastavili a Jake se ohlédl. Vysoko na nebi plachtil velký tvor s kožovitými křídly. Na první pohled připomínal pterodaktyla, dalšího plazího dravce. Když ale Jake přimhouřil oči, poznal svůj omyl. Křídla vyrůstala z vychrtlého trupu, který vypadal jako pytel kostí potažený kůží. Jake zaznamenal i paže, nohy a lysou klenutou hlavu s výrazným hřebenem na temeni.

Zachvěl se odporem nad nepřirozeností tohoto tvora, jenž mu však zároveň něco připomněl – něco podobného už viděl.

„Grakyl!“ V Maričině hlase zněla nevěřícná hrůza. Odtrhla pohled od nebe a zadívala se na Jakea. Poprvé si u ní všiml podezřívavosti, jakou dával najevo i Pindor. V další chvíli ji však vystřídaly obavy. „Honem k bráně! To je naše jediná naděje!“

Dala se do běhu ve stejném okamžiku, kdy nebem zazněl další skřek.

Jake ji následoval, ale neustále se přitom ohlížel. Tvor udělal ve vzduchu prudkou otočku a Jake na sobě cítil jeho upřený pohled. Tvor s dalším skřekem přiložil křídla k tělu a vrhl se střemhlav k zemi. Zpozoroval je.

Marika sprintovala po kamenité cestě k bráně mezi kamennými věžemi. Jake utíkal hned za ní a Pindor s Kady nezůstávali pozadu.

Najednou Jake ucítil mravenčení, jako kdyby po něm běhaly tisíce pavouků. S každým krokem tento pocit sílil a měnil se v pálení. Zmateně škobrtl o uvolněný kamínek.

„Mari!“ zvolal Pindor.

Mayská dívka se ohlédla a všimla si, jak Jake ztrácí rovnováhu. Rychle se k němu natáhla a chytila ho za zápěstí. Pálení se pod jejím dotykem zmírnilo, ačkoliv Jake pořád vnímal podivné napětí a tlak.

Nechal se dovléct k Rozpadlé bráně a do stínu obou věží. Marika ho odtáhla ještě pár dalších kroků a tlak náhle zmizel. Jake se otočil a viděl, že Pindor mezitím chytil za loket jeho sestru a právě s ní probíhá bránou.

Okřídlený tvor s vřískotem zamířil pod trosky oblouku. Jake se přikrčil, ale tvor najednou uprostřed letu znehybněl a začal se svíjet jako hmyz přišpendlený ke korkové desce. Po těle mu probíhaly elektrické jiskřičky a drobné blesky. Zdálo se, že mu v průchodu brání nějaké silové pole.

Jake ustoupil, aby si grakyla pozorně prohlédl. Jeho končetiny byly ozbrojeny hrozivými drápy a kolena i lokty mu zdobily špičaté bodce. Nejhorší však byla jeho hlava: ne protože byla se svým prasečím rypákem a tlamou s ostrými špičáky tak nestvůrná, ale protože až příliš připomínala lidský obličej a Jake v jeho očích viděl inteligenci. Tvor se na něj soustředěně zahleděl, jako kdyby ho poznal.

S posledním pronikavým skřekem se grakyl vymanil ze silového pole a se zběsile mávajícími křídly vyrazil překotně pryč. O kus dál zřejmě našel ztracenou rovnováhu a po klikaté dráze se vrátil k pralesu.

Marika vedle Jakea dlouze vydechla. Sledovala podivné stvoření, aby se ujistila, že se už opravdu nevrátí. Konečně se otočila. „Grakyl,“ zamumlala znovu. V hlase jí stále zněl strach, ale nyní se k němu přimísila radost se stopou úžasu. „Ještě nikdy jsem ho neviděla… jenom na obrázcích… a slyšela jsem o něm vyprávět.“

„Ale co to sakra bylo?“ zeptala se Kady a vykročila kupředu.

Marika si zřejmě až teď všimla, že stále drží Jakea za zápěstí, a rozevřela prsty.

Na Kadyinu otázku odpověděl Pindor. Ztišil hlas do šepotu a očima pořád těkal po nebi. „Grakyl. Jsou to prokletí tvorové Krále lebek, Kalvera Rexe. Jeho otroci. Oni…“

Marika ho přerušila. „Měli bychom jít. Už bude zapadat slunce.“

Jake si mnul zápěstí, za které ho Marika držela. Vzpomněl si na mravenčení a pálení v blízkosti Rozpadlé brány. Odhadoval, že kdyby ho Marika nechytila za ruku, dopadl by podobně jako ten létající tvor. Nemohl by projít.

Šlo snad o nějaký druh neviditelné hradby? O obranu proti všem vetřelcům, kteří by se pokoušeli dostat přes skalní hřeben? Jake si prohlížel obě věže. Kameny, z nichž byly postaveny, se zdály být sopečného původu, ale nespojovala je žádná malta. Byly poskládány do složitého vzoru jako kamenná skládačka. Navíc si všiml ohlazených řádků písma u základny levé věže.

Podobné písmo nikdy neviděl.

Než ho ale mohl prozkoumat, Marika vykročila po stezce od brány.

Jake neměl na vybranou – musel jít za ní.

Před ním se rozprostíralo obrovské kruhové údolí, ze všech stran obklopené příkrými útesy. Připomínalo kráter po dopadu meteoritu, ale Jake si po obvodu všiml průduchů, z nichž stoupaly sirné plyny.

Ne, nejednalo se o meteorický kráter, ale o široký sopečný kužel.

A nebyl prázdný.

„Co je to tam dole?“ ozvala se Kady.

Jakeovi se hlavou honila stejná otázka. Hluboko pod nimi byl na podstatné části údolního dna vykácen prales a jeho místo zaujala obdělávaná pole a sady. Okolní pozemky zabíralo město z kamenných budov a dřevěných srubů.

Z dálky to vypadalo, že není postaveno podle žádného jednotného plánu. Na jedné straně se tyčil jakýsi středověký hrad, ale hned za ním byly do skalního útesu vyhloubeny jeskynní domovy, podobné těm, jež Jake jednou navštívil v poušti Nového Mexika. A nestojí náhodou tamhle na hlavním náměstí egyptský obelisk? Připomínal zmenšený Washingtonův památník, ale na jeho vrcholu se skvěl skarabeus, staroegyptský symbol vycházejícího slunce.

Nedávalo to žádný smysl.

„Kalypsos,“ pronesla Marika hrdě. „Náš domov.“

Vydala se po úzké štěrkové cestě z mírného svahu.

„Počkej,“ vykoktal Jake a pokoušel se najít slova, která by vyjadřovala míru jeho zmatku. „Jak…? Kde…?“

Pindor vykročil za Marikou. „Odpovědi dostanete v Kalypsu.“ Jeho tón zněl téměř výhružně.

„Moment,“ nedal se Jake, který si potřeboval ujasnit aspoň něco, jakoukoliv drobnost. „Ty jsi Říman, ne?“

Chlapec si urovnal tógu. „Jistě. Pochybuješ snad o mých předcích?“

„Ne, ne…“ Jake se spěšně obrátil k dívce. „A Mariko, ty jsi z kmene Mayů, že ano?“

Marika přikývla. „Patřím k patnácté generaci po prvních lidech z mého kmene, kteří sem přišli. Pindor je ze šestnácté generace. Jiné Ztracené kmeny tu ale jsou ještě déle. Podstatně déle.“

Znovu vykročila.

Jake za ní civěl s otevřenými ústy.

Ztracené kmeny?

Opět se rozhlédl po Kalypsu. Mohla by ta stavba se střechou ze spletené trávy být společným obydlím Vikingů? A co ten shluk domů na kůlech? Připomínal africkou vesnici, ale Jake si tím nebyl jistý. V každém případě to vypadalo, jako kdyby se v tomhle údolí na jednom místě shromáždily celé dějiny, dávné národy ze všech období a koutů světa.

Ale jak… a proč?

Toužil najít odpovědi na své otázky a pořádně to tu prozkoumat.

Na rozdíl od jeho sestry.

Kady se stále držela vzadu a ustaraně mhouřila oči. „Možná bychom neměli chodit moc daleko.“ Ohlédla se ke kamenným věžím. „Jestli z tohohle hloupého Jurského parku vede jediná cesta, měli bychom se držet blízko místa, kudy jsme se sem dostali.“

Jake ji skoro nevnímal. Jeho pohled přilákala poslední stavba, která se tyčila za podivným městem z pralesa. Většinu budovy clonily stromy, a proto ji Jake nepostřehl hned.

„Musíme najít cestu zpátky domů,“ pokračovala Kady.

Jake ukázal ke zpola zarostlé stavbě. „Co kdybychom začali hledat tam?“

Kady se podívala naznačeným směrem.

Nad koruny stromů se zvedaly jen dva horní stupně pyramidy, ale to stačilo, aby rozeznali obrovskou sochu na jejím vrcholu. Šlo o kamenného draka, osvětleného paprsky zapadajícího slunce. Drak spočíval v přikrčené poloze, měl krk natažený vzhůru a doširoka rozepjatá křídla, jako kdyby se chystal vzlétnout. Vypadal přesně jako socha na vrcholu zlaté pyramidy v muzeu, načrtnuté v matčině skicáři a popsané v otcově zápisníku.

Jake si bezděky sáhl na vestu a nahmatal knihy ve vnitřní kapse. Tu stavbu si nemohl s ničím splést.

Byla to tatáž pyramida, jenže v plné velikosti!

Užasle zůstával stát na místě.

„Tak půjdete nebo ne?“ zavolala na ně Marika znepokojeně.

Jake se podíval na svou sestru. Potřeboval, aby pochopila jeho úmysly. Sevřel prsty na denících rodičů. Pokud je malá pyramida v muzeu nějak přenesla sem, větší pyramida jistě představuje klíč k jejich návratu. Navíc si ale představil, jak otec s matkou pracovali v té mexické hrobce, kde objevili zlatou pyramidu.

Odhalili rodiče pravdu? Zemřeli, aby ochránili její tajemství?

Pyramida nemusela být jen bránou domů, ale také odpovědí na základní záhadu v Jakeově životě – i v životě jeho sestry.

Co se doopravdy přihodilo s jejich rodiči?

Ozval se nový hluk: hlasité skřípění, řinčení a klapání. Pindor se vydal napřed, aby se podíval za zatáčku.

Zvuky zesílily a Jake rozeznal několik tlumených hlasů. Pindor pod nimi v zatáčce pozvedl oštěp na pozdrav a ustoupil ke straně, aby udělal místo.

Objevila se dvě zvířata s postroji, táhnoucí dvoukolový vůz. Jake nevěřícně polkl. Šedozelení tvorové zapražení do vozu byli velcí jako tažní koně – ale o koně se nejednalo. Každé zvíře vážilo přibližně půl tuny a těžkopádně se valilo kupředu.

„Europasaurus,“ vydechl Jake. „Trpasličí dinosauři.“

Ve voze jeli tři muži. Jeden držel otěže a dva další třímali v rukách oštěpy a meče. Nejvyšší z nich seskočil a vydal se k nim. Byl oblečený jako Pindor, ale navíc měl bronzovou zbroj a přilbu.

„Heronidus,“ zašeptala Marika, zkřížila si paže na prsou a mrzutě dodala: „Pindorův starší bratr.“

Nově příchozí je hlasitě oslovil: „Otec zuří, Pine! Co děláš tady nahoře u Rozpadlé brány?“

„Byli jsme… Chtěl jsem ukázat…“

Heronidus namířil prst na chlapcovu zbraň. „U Jupitera, není tohle otcův oštěp?“

Pindor schoval zbraň za zády a vzhlédl k Marice, jako kdyby doufal, že ho kamarádka vytáhne z bryndy.

Heronidus překvapeně ztuhl, když si všiml Jakea a Kady. Ruka mu sjela k opasku s mečem a mávnutím pokynul druhému římskému vojákovi, ať sestoupí z vozu.

„Vetřelci…“

Druhý voják tasil meč.

„Kdo…?“ začal Heronidus, ale musel si odkašlat, aby dosáhl patřičně znělého, nesmlouvavého tónu. „Kdo jste?“

Pindor postoupil kupředu a opřel oštěp o zem. „Myslím…“ Zajíkl se. Podíval se na Jakea a sklopil zrak ke špičkám nohou. Hlas mu ztvrdl stejně jako jeho bratrovi. „Jsou to špehové. Poslal je Kalverum Rex, Král lebek.“

7. kapitola

Kalypsos

Cesta do údolí byla delší, než se od Rozpadlé brány jevila, a vzhledem k protahujícím se chvílím ticha a podezřívavým pohledům starších chlapců na válečném voze se vlekla ještě víc. Dvojice trpasličích dinosaurů neklidně škubala postrojem, jako kdyby vycítila všeobecné napětí. Třetí mladík na voze musel neustále tahat za opratě, aby zvířatům stačili i pěší.

Spěšně procházeli zemědělskými pozemky na dně údolí. Jake kráčel za vozem mezi oběma dívkami a Pindor s Heronidem je následovali, jeden s oštěpem, druhý s mečem.

Nikdo nehodlal riskovat, když mají ve svém středu špehy.

Jake po očku pokukoval po zbraních Římanů a zvažoval možnosti útěku, ale kam by s Kady zamířili? Zpátky do pralesa kolem údolí? Tam by bez pomoci dlouho nepřežili.

Kromě toho…

Znovu obrátil pozornost kupředu.

Marika zřejmě postřehla, jak si Jake prohlíží dračí pyramidu, protože na ni ukázala a řekla: „To je velký Kukulkánův chrám. Chrání údolí a…“

Heronidus ji ostře napomenul: „Mari! Nebav se se špiony.“

„Budu se bavit, s kým chci. A tohle nejsou špioni,“ odsekla podesáté, jako kdyby je opakováním těchtýž slov mohla přesvědčit. „Jsou tady noví.“

Heronidus se zamračil. „Noví? Do těchto krajů nezavítali žádní cizinci už po řadu generací. A i kdyby tu opravdu byli noví, vsadím se, že je sem přivedla černá alchymie Kalvera Rexe, který tak mezi nás chce nasadit svoje špehy.“

Kady si vedle Jakea znechuceně odfrkla a zpražila Heronida opovržlivým pohledem, který letitým tréninkem vypilovala k naprosté dokonalosti a dokázala jím ve škole rozklepat prváka během zlomku vteřiny.

Starší chlapec se ji snažil ignorovat, ale Jakeovi neušlo, jak mu u límce tuniky zrudl krk a jak neklidně posunul prsty na jílci meče.

Jakeovu pozornost přilákal pohyb vlevo od nich. Z louky s vysokou trávou se vynořila hlava na hadovitém krku, která se zvedala stále výš a výš, až do výšky sedmi metrů, a vzápětí se naklonila, aby si prohlédla skupinku poutníků na cestě pod sebou.

Jake zvrátil hlavu a zatajil dech. Živočich měl nafialovělou kůži, velké vlhké oči a odulé pysky. Krátce zatroubil nosem připomínajícím trumpetu a v další chvíli se hlava opět zanořila do trávy, aby pokračovala v pastvě.

Kady chytila Jakea za loket. „Co to bylo?“

Zavrtěl hlavou. Úžasem nemohl ani promluvit. Vypadalo to na nějakého dinosaura s kachním zobákem.

„Říkáme jim trubáci,“ řekla Marika. „Jsou skvělí na tahání pluhů.“

Pindor si pohladil dlaní břicho. „Neměli bychom si udělat přestávku na svačinu?“

Heronidus se na mladšího bratra zakabonil. „Nikdo nebude zastavovat, když vedeme vězně.“ Střelil chladným pohledem po Jakeovi a znovu se otočil k Pindorovi. „Až otec zjistí, že jsi šel k Rozpadlé bráně a ještě sis vzal jeho oštěp, budeš mít štěstí, pokud dostaneš vodu a suchý chleba.“

„O tom oštěpu se otec přece nemusí dozvědět, nebo ano?“ škemral Pindor.

Heronidus pokrčil rameny. „Uvidíme.“

Půl kilometru před nimi se na nevysokém pahorku, který se zvedal z údolního dna, rozkládalo město Kalypsos. Jake ale nedokázal odtrhnout oči od stavby za ním. Hluboko v hustém pralese, který po pravé straně dosahoval k městským hradbám, se nad korunami stromů tyčil drak s doširoka roztaženými křídly a Jakeovi připadalo, že hledí přímo na něj. Z tohoto úhlu bylo vidět pouze obří sochu. Pyramida zůstávala schovaná v džungli.

Jake si vyměnil nadějeplný pohled s Kady. I zblízka drak vypadal přesně jako na tom artefaktu vystaveném v Britském muzeu. Zdejší pyramida jim jistě poskytne nějaké vodítko k návratu domů.

Marice očividně neušlo Jakeovo zaujetí a varovně zavrtěla hlavou. „Tam je zakázáno chodit. Vstoupit a pohlédnout na krystalové srdce Kukulkánova chrámu smějí jen tři magistři alchymie.“

Jake slyšel v dívčině hlase touhu, která ještě víc rozdmýchávala jeho zvědavost.

Krystalové srdce Kukulkánova chrámu? Co to je?

Heronidus nespokojeně zamručel: „To stačí, Mariko. Už jsem ti říkal, abys nemluvila se špiony.“

„To nejsou špioni!“ trvala na svém Marika.

Kady si hlasitě odkašlala. Okamžitě se k ní obrátily pohledy všech. Dokonce i dva trpasličí dinosauři zapražení do válečného vozu otočili své dlouhé krky jejich směrem.

Jake se zamračil. Jak to jeho sestra dělá?

Kady si založila ruku v bok. Její šok postupně přecházel v podráždění. Ovanula si tvář kloboukem a mávla s ním na celou skupinku. „Nechápu to. Jak to, že vy všichni mluvíte anglicky?“

Heronidus naklonil hlavu ke straně a zkoumavě se na ni zadíval. „Ang-licky? To je řeč tvého kraje?“

Přikývla. „Jistě. Vždyť tak mluvíte i vy.“

„Ne. Tady mluvíme celosvětovštinou. Stejně jako ty teď.“

Kady se znepokojeně dotkla prsty rtů.

„Celosvětovštinou?“ zopakoval Jake.

„Je to dar chrámových bohů,“ odpověděl Heronidus a ukázal mečem k pyramidě, aniž by přitom dbal na vlastní zákaz rozhovoru s domnělými špehy.

Marika mladíkovo vysvětlení rozvedla dál. „Stejný štít, který se klene nad Kukulkánovým chrámem a chrání naše údolí, zároveň poskytuje všem Ztraceným kmenům společný jazyk, takže každý rozumí svým sousedům a všichni mohou žít v míru a souladu.“

Jake hleděl na kamenného draka. Znělo to jako nějaký univerzální překladač.

„Nezapomněli jsme ovšem ani na mateřské jazyky svých kmenů,“ dodal Heronidus a poklepal si na hrudní plát zbroje. „Můžeme jimi mluvit, ale musíme se soustředit.“

Na ukázku vyštěkl na Pindora něco latinsky. Podle tónu šlo o urážku.

Pindor se zarděl a Marika se naježila. Zjevně latině rozuměla. „Pindor není žádný zbabělec! Je tisíckrát statečnější než ty!“

Heronidus odpověděl jen přezíravým ušklíbnutím.

Mayská dívka ukázala zpátky směrem, z něhož přicházeli. „Abys věděl, nebyli jsme jenom u Rozpadlé brány. Šli jsme s Pindorem až za ni!“

Pindor ztuhl. „Mari!“

„Šli jsme do pralesa, abychom získali vejce hromového ještěra!“

Heronidus vykulil oči a otočil se k mladšímu bratrovi. „Ty jsi byl za Rozpadlou bránou?“

„Herone…,“ Pindor zčervenal a tápavě hledal správná slova. „Musel jsem to zkusit, protože…“

Heronidus mávl nad dalším vysvětlováním rukou. „Až o tom otec uslyší, nechá tě zamčeného v pokoji do příštího úplňku. A po právu!“

Pindor na Mariku smutně zavrtěl hlavou.

Marika zamrkala a naznačila rty: Promiň.

Ještě přidali do kroku a za chvíli dospěli k městu. Hradby se zvedaly do výše bezmála pěti metrů kolem těžké železné brány.

Heronidus vyběhl napřed a oslovil strážného, který se znuděně opíral o oštěp. Jake neslyšel, co říká, ale viděl, jak Říman ukazuje na něj a na Kady.

Strážný se vyklonil a vytřeštil na cizince oči. Nakonec přikývl a mávl rukou. O vteřinu později se objevila dvě obrovská zvířata.

Jake je ihned poznal.

Othnielia.

Zvířata se pohybovala po zadních nohách a na každém seděl jezdec v lehké zbroji, která se oslnivě třpytila na slunci. Jeden z mužů se sklonil ze sedla a oslovil Heronida. Ten přikývl a rychle se vrátil k ostatním.

„Jdeme!“ rozkázal s tváří zardělou vzrušením.

Celá skupina i s dinosauřím doprovodem prošla bránou do města. Jake netušil, co mohou čekat, ale brzy se ukázalo, že Kalypsos je stejně rušné jako pestré.

Ulice pokrývaly dlažební kostky a domy se lepily jeden na druhý. Z jednoho okna v prvním patře se právě vykláněla žena v zástěře a volala dolů na hubeného muže táhnoucího vozík. „Vezmu si dva krvolouny a vědro kašobulí. Ale ať jsou tentokrát pořádně zralé, Emmule!“

„Zralejší a šťavnatější už být nemůžou!“

Jake očekával, že město bude jako domov mnoha lidí a zvířat páchnout, ale ulicemi se křižovaly kanály, po stranách byly vyhloubeny příkopy a nad okolní terén se zvedaly akvadukty. Jednalo se o pozoruhodnou ukázku technické a stavební zručnosti. Hlavní ulice vytvářela stočenou spirálu, která vedla k vrcholu kopce s kamenným hradem a dvěma věžemi, obehnanými vysokými hradbami.

„Kalakryss,“ řekl Heronidus a ukázal k hradu. „Sídlo Rady starších.“

Právě tam měli zjevně namířeno.

Jake cestou nahlížel do okolních úzkých uliček. Všude viděl prvky rozmanitých kultur ze všech světadílů a časových období: dřevěnou saunu amerických indiánů, sumerský chrám a velkého dřevěného Buddhu. Na jednom náměstí se tyčil štíhlý egyptský obelisk s vyrytými hieroglyfy.

Marika si všimla jeho úžasu. „Je tu mnoho kmenů. Dohromady na dva tucty.“

„Jak jste se sem všichni dostali?“ zeptal se.

Tato otázka ho trápila po celou cestu. Čím víc uvažoval nad vlastním zázračným příchodem, tím víc si uvědomoval tíhu poloviny mince zavěšené kolem krku. Musí tu být nějaký druh brány nebo portálu a ty mince fungují jako klíče. Vzhledem k tomu, kolik tu bylo lidí, se ale nemohlo jednat o jedinou trasu.

Marika zavrtěla hlavou. „Nevíme. Ztracené kmeny byly přivedeny do tohoto divokého světa z vlastních domovin už před staletími. Všichni jsme přišli v rozmezí několika generací a založili jsme si nový domov tady v údolí pod Kukulkánovou ochranou.“

Jake hleděl střídavě na Mariku a Pindora. Jak mohly kmeny z tolika různých období lidských dějin dorazit přibližně ve stejnou dobu? Pokud Marika říkala pravdu, nebyly sem přivedeny jen z vlastních domovin, ale také z vlastních časových os.

„Mezi lidmi se povídá o jiných městech podobných Kalypsu,“ pokračovala Marika. „V dalších údolích daleko v pralese. Žijeme tady, jak nejlíp umíme, ve vzájemné harmonii a spolupráci i v úctě k přírodě. Nebo tomu tak přinejmenším bývalo…“

Jake slyšel v jejích posledních slovech obavy a dokázal odhadnout i jejich příčinu. „Kvůli tomu Králi lebek, o kterém pořád mluvíte? Kdo to…“

„Vy dva byste si neměli povídat!“ napomenul je Pindor a stoupl si mezi ně. „Už tak máme všichni dost potíží.“

Heronidus se k nim zachmuřeně ohlédl. „Pospěšte si!“

Marika si povzdychla, ale poslechla.

Jakeovi cestou městem vířily hlavou tisíce myšlenek. Ztracené kmeny. Podobné příběhy se objevovaly během celých dějin – vyprávění o vesnicích, které náhle zmizely, o římských legiích, které se ztratily beze stopy, o celých civilizacích, které se rozplynuly v běhu dějin.

Skončili snad všichni právě tady?

Tušil, že potřebuje ještě mnoho dalších kousků skládačky.

„Fuj!“ Kady najednou uskočila a znechuceně si čistila podrážku levé boty o jednu z dlažebních kostek.

Jake se ohlédl. Za sebou uviděl otisk sestřiny boty v hromádce tmavé, zemitě vyhlížející hmoty na kraji ulice. Jenže se nejednalo o zeminu. To bylo jasné z výrazného pachu. Dinosauří trus.

Pokoušel se potlačit úsměv, zvlášť poté, co k němu Kady přistoupila s pobledlou, mírně nazelenalou tváří.

„Sem nepatříme,“ řekla mu tiše. „Musíme se vrátit domů.“

„Dostaneme se odtud,“ ujistil ji Jake s mnohem větší jistotou, než sám cítil.

Kady se zhluboka nadechla a přikývla.

„Jen možná nějakou dobu potrvá, než najdeme cestu,“ dodal Jake sám pro sebe.

S rostoucími obavami se rozhlédl po směsici zdejších kultur. Usídlil se v něm nový strach. Pokud tihle lidé ani po tolika staletích nenašli způsob, jak otevřít bránu vedoucí zpátky domů, jak mohl doufat, že něco takového dokáže on? Nechal si ale svoje pochybnosti pro sebe a vzal Kady za ruku.

Pevně mu ji stiskla.

Než se jim to podaří, mají aspoň jeden druhého.

Jejich skupinka přitahovala čím dál větší pozornost. Lidé si na ně ukazovali, běhaly k nim děti, tahaly Jakea za batoh a zvědavě braly mezi prsty Kadyiny šaty. Heronidus a jeden z jezdců je museli pořád odhánět.

Jedna egyptská holčička, přibližně pětiletá, s oholenou hlavou a namalovanýma očima, si Heronida nevšímala a přiběhla ke Kady. Podala jí květ s karmínovými plátky. „Jsi moc hezká.“

Kady přijala dárek i poklonu. „Děkuji.“

Po tomto prostém přivítání Jake postřehl v sestřině hlase úlevu. Kady pustila jeho ruku a držela květ v obou dlaních. Rty jí zvlnil náznak úsměvu. Snad se Kady po dívčině gestu dokáže něčeho zachytit a získá pevnější půdu pod nohama.

Takhle založili společenství Kalypsa?

Prostým přivítáním?

Prošli další zatáčkou. Přímo před nimi se tyčil hrad Kalakryss. Jake si všiml, že na jeho hradbách patrolují stráže, a uvažoval, jakého přivítání se asi dostane jim.

Podíval se na Mariku.

Tvář měla zakaboněnou starostmi.

To nemohlo věstit nic dobrého.

8. kapitola

Cizinci v cizí zemi

Jake vkročil na otevřené nádvoří hradu. Na záda mu přitom mířil hrot oštěpu. Uprostřed nádvoří pod stromem velikosti obří sekvoje odpočívali a smáli se další vojáci. Nalevo u hradeb byly kamenné stáje a dřevěné ohrady.

Jezdecká zvířata vydala několik tichých, mlaskavých zvuků. Patrně vycítila blízkost domova a potravy. Začala pohazovat hlavami, ale vojáci v sedlech jim poklepávali na boky hůlkami a konejšivě na ně mluvili. Podobně si počínají jezdci na slonech v Indii.

Přistoupil k nim hlouček vojáků ze cvičiště mezi dvoupatrovými kasárnami na protější straně nádvoří, kde právě několik dalších mužů trénovalo souboje meči a oštěpy. Skupinu vojáků vedl vysoký muž v přilbě s červeným chocholem.

„To je jízdní hlídka,“ zašeptala Marika Jakeovi. „Heronidus podstupuje výcvik, aby se k nim připojil.“

Heronidus pokročil kupředu a na pozdrav si přiložil pravou pěst k hrudi. „Setníku Gaie, vedeme cizince, kteří se objevili na našich pozemcích, před Radu starších,“ oslovil vojáka v chocholaté přilbě.

Setník se podíval na Jakea a Kady. Zareagoval jen povytažením obočí.

„Domníváme se, že se může jednat o špehy, které k nám vyslal Kalverum Rex,“ dodal Heronidus a vypnul prsa natolik, až se Jake bál, že mu prasknou záda.

Setník si dlouze prohlížel Jakea s Kady a jeho přísný výraz vystřídalo pobavení, při němž se mu prohloubily vějířkovité vrásky v koutcích očí, jež naznačovaly, že se setník často a rád směje. Jakeovi se Gaius zamlouval, ačkoliv dosud nepromluvil ani slovo.

„Jestli to jsou špioni,“ poznamenal setník, „verbuje je Král lebek rozhodně od toho nejútlejšího věku.“

Když Heronidus zaslechl v setníkově hlase pochyby, ošil se a zrudl jako rak. Rychle se ohlédl na Pindora, jako kdyby ze všeho vinil mladšího bratra. Nakonec se otočil zpátky k setníkovi a vyhrkl, aby si zachoval tvář: „Neměla by o takových záležitostech rozhodnout Rada starších a určit…“

Setník Gaius Heronidovi poklepal na rameno a přerušil ho: „Máš pravdu, mladý Heronide. Ti dva by měli předstoupit před radu. Jejich příchod předcházela podivná znamení. Zejména po posledních zprávách od našich průzkumníků, které jsme vyslali do pralesa – nebo alespoň od těch několika, kteří se vrátili…“

Ustaraně zavrtěl hlavou a kývl na oba jezdce. „Odvedu je k radě. Vy dva se vraťte na svá místa u brány.“

Promluvil si s mladým chlapcem v přepásané tóze a obrátil se zpátky k Jakeovi a Kady. Chlapec odběhl k hradu. Patrně šlo o posla, který dostal za úkol oznámit jejich příchod. „Jsem Marcus Gaius, první setník jízdní hlídky.“

„Jake… Jacob Ransom. Tohle je moje sestra Kady.“

„Katherine Ransomová,“ opravila ho sestra a napřímila se, i když se zároveň pod setníkovým pohledem trochu začervenala.

Gaius přikývl. „Vaše jména jsou stejně zvláštní jako váš oděv. Následujte mě, prosím. Požádáme o audienci před radou.“ Přejel pohledem Heronida, Pindora a Mariku. „Všichni půjdete s námi a řeknete radě vše, co víte.“

Pindor tiše zasténal. Očividně ho netěšilo, že bude muset vysvětlovat, kam se s Marikou vydal. Marika naproti tomu krátce přikývla. Byla připravená spolupracovat a prokázat, že měla ohledně těch cizinců pravdu.

Vydali se k hlavnímu vchodu do hradu. Když procházeli pod obrovským stromem, Jake zaslechl z koruny tichý šelest a vzhlédl. Z nízkých větví viseli drobní živočichové se šupinatými křídly a špičatými hlavami.

Malí pterodaktylové.

„Nějaké zprávy od lovců?“ zeptal se Gaius jednoho z odpočívajících vojáků, který okamžitě vyskočil do pozoru.

„Ne, pane. Už čtrnáct dní se z pralesa nevrátil žádný šípokřídlec. Právě se chystáme vyslat dalšího.“ Ukázal na jiného vojáka, který seděl opodál, mezi koleny si přidržoval jednoho z trpasličích pterosaurů a přivazoval mu k zádům malou stříbrnou trubici jako miniaturní sedlo.

„Podle rozkazů vysíláme dva šípokřídlece denně,“ dodal voják, který toporně kráčel vedle Gaia, „ale žádný se nevrátil.“

Sedící voják dokončil svou práci, vstal a vyhodil drobného ptakoještěra do vzduchu. Živočich roztáhl křídla a zachytil do nich vítr jako do plachet. Přeplachtil nad nádvořím, mávnutím křídel se dostal za hradby hradu a zamířil pryč.

Jake sledoval, jak odlétá, a znovu se zadíval na větve obsypané ptakoještěry. Určitě je používají jako posly. Namísto poštovních holubů.

Vtom kolenem vrazil do bedny položené na zemi. Ostré zasyčení ho přimělo rychle ustoupit. Bedna měla místo jedné stěny mříže a v její zadní části se krčilo jakési zvíře. Jake nedokázal pořádně rozeznat, jak vypadá, viděl jen to, že ho nechtěné vyrušení podráždilo. Spatřil pár zlatých očí, od nichž se odrážela záře zapadajícího slunce.

Zvědavě přistoupil blíž, ale tvor se náhle vrhl k mřížím. Jake polekaně uskočil, až upadl na zadek. Tvor v kleci nebyl větší než Watson, ale měl černou srst s oranžovými pruhy. Kolem hlavy s protáhlým čenichem a tesáky dlouhými jako Jakeova dlaň s nataženými prsty vyrůstala krátká hříva ze zježených chlupů. Zvíře syčelo a cenilo na Jakea zuby.

Něco jako šavlozubý tygr, jenže menší, pomyslel si Jake. Možná raný předek kočkovitých šelem. Rhabdofelix.

„Radši se drž dál, chlapče!“ varoval ho strážný.

Nenadálý hluk přilákal i setníkovu pozornost a voják svému nadřízenému vysvětlil: „Chytila ho hlídka v Posvátném lese. Napadlo nás, že se třeba nechá vycvičit. Není starší než rok. Možná devět měsíců.“

Gaius se sklonil k bedně. „Devět měsíců? To bude pořádný macek.“

Voják si povzdychl. „Jenže je moc divoký a nebezpečný. Málem pokousal vrchního lovčího Rula, takže si ho necháváme jako návnadu pro cvičební hon.“

Jake ztuhl. Během rozhovoru vojáků znovu přistoupil ke kleci a nahlédl dovnitř. Mají v úmyslu to zvíře zabít.

Neuměl by vysvětlit, proč udělal následující věc. Pokradmu se ohlédl přes rameno a natáhl ruku k petlici uzavírající mříž. Kady postřehla, co dělá, a zavrtěla varovně hlavou.

Zahleděl se na ni s povytaženým obočím. Kady sice dokázala být sebestředná a domýšlivá, ale vždycky pomáhala zvířatům v nesnázích. Vloni dokonce přiměla svůj oddíl roztleskávaček, aby sponzoroval místní útulek.

Obrátila oči v sloup a otočila se k Jakeovi zády. Ukázala přes nádvoří a ustrašeně vykřikla: „Co je to tam?“

Jako obvykle se všichni otočili a zírali.

Jake využil chvilkového rozptýlení pozornosti, otevřel zástrčku a o pár kroků ustoupil. Rozhlédl se. Nikdo si toho nevšiml. Dokonce ani šelma, která zůstávala skrčená v zadní části klece.

Jake ji tlumeně pobídl: „Běž!“

Rhabdofelix se konečně připlížil k mříži a pootevřel ji čenichem. Vzápětí vyklouzl ven, s ohonem stočeným do podoby otazníku. Z celého jeho postoje sálala podezřívavost a ostražitost. Šelma upírala oči na Jakea a nasávala jeho pach nozdrami. Vztyčené uši se jí pohybovaly ze strany na stranu jako talíře radaru.

„Utíkej,“ řekl jí šeptem a máchl rukou k otevřené bráně.

Šelma se přikrčila a vystartovala. Její útěk zaznamenalo jen hejno šípokřídleců, kteří poplašeně vzlétli z větví.

Skřehotání ptakoještěrů přimělo vojáky nejprve zvednout oči k obloze – a pak i k otevřeným dveřím klece. Vypukl zmatek. Muži křičeli jeden přes druhého a chápali se zbraní, ale bylo příliš pozdě.

Šelma se vyřítila z brány a zmizela v bludišti městských ulic. Vyběhli za ní vojáci, ale Jake odhadoval, že ji nechytí.

Ze všech sil se snažil uchovat si nevinný výraz. Zahlédl nicméně, jak Marice zajiskřilo v očích. Několik dlouhých vteřin se na něj dívala, než se opět odvrátila. I pokud ho z něčeho podezřívala, zůstávala zticha.

Setník Gaius ukázal k hradu a rázně promluvil: „To stačí. Neměli bychom nechat Radu starších čekat.“

Hrad Kalakryss se rozkládal kolem zadní poloviny nádvoří. Jake cestou k hlavnímu vchodu se zakloněnou hlavou studoval zdejší opevnění. Na vrcholu pravé věže si všiml čehosi lesklého. Sluneční paprsky se odrážely od kupole z tepaného bronzu, která připomínala astronomickou observatoř určenou k pozorování hvězd.

Než si ji ale stačil prohlédnout, prošli klenutým obloukem s obrovskými dvoukřídlými vraty. Uvnitř Jake očekával ponuré šero, ale vstupní síň prozařovaly teplé barevné gobelíny na stěnách a koberce. Byl tu příjemně chladnější vzduch než venku na slunci. Místnost také osvětloval mohutný bronzový lustr, ale nikoliv mihotavými plameny svíček. Tahle světla zářila zcela rovnoměrně jako žárovky, ale všechna měla tvar mnohostěnů. Připomínala opracované kousky surových krystalů a každé zářilo s jasem, který bodal do očí.

Jake zamračeně odvrátil zrak. Z čeho ty krystaly berou energii?

Gaius je vedl prostředkem dlouhé a úzké síně, lemované z obou stran dřevěnými lavicemi obrácenými čelem ke vzdálenějšímu konci místnosti. Na každé straně síně viselo dvanáct vlajek s nejrůznějšími symboly připomínajícími rytířské erby.

Marika postřehla, co si Jake prohlíží, a zašeptala mu na vysvětlenou: „Každá představuje jeden ze Ztracených kmenů.“

Zastavili se v přední části síně pod dvěma vysokými, úzkými okny, kde se zvedaly dva vyvýšené stupně se soudcovskými lavicemi a třemi vysokými křesly na každém stupínku.

Z levé chodby vyšli tři lidé se stejně ustaranými výrazy, jinak se však od sebe snad ani nemohli lišit víc. První muž byl oblečený do stejných šatů jako Pindor a Heronidus, jen jeho čelo navíc zdobil vavřínový věneček.

Vedle něj kráčel stařec asijských rysů, s holou hlavou a dlouhým bílým knírem, který mu splýval až pod bradu porostlou krátkými vousy. Po jeho druhé straně si rázně vykračovala žena ve středních letech, s dlouhými štíhlými pažemi a zrzavými vlasy staženými do ohonu. Na sobě měla zelenou tuniku a kalhoty a na hlavě jí seděla přilba se dvěma zahnutými rohy.

„Velká rada Kalypsa,“ zašeptala Marika.

Pindor se i s oštěpem držel vzadu a snažil se schovávat za Gaiem.

Pod upřenými pohledy rady se Kady mimoděk přiblížila k Jakeovi.

Než mohl kdokoliv promluvit, z pravé chodby k nim dolehl pronikavý hlas: „Noví příchozí! To přece není možné. Ale pokud je to pravda… Dovedete si to představit?“

Vzápětí se vynořil malý mužík se šedinami rozcuchanými tak, jako kdyby se právě probudil. Podle čtvercového plátna pati ovázaného kolem ramen a ozdobeného u rukávů pery náležel ke kmeni Mayů.

Vedle něj se kolébal druhý muž, který byl snad stejně široký jako vysoký. Oblečený byl do dlouhého roucha s kápí, již měl nyní staženou dozadu, takže bylo vidět husté hnědé vlasy, na temeni vyholené. Vypadal jako anglický středověký mnich. Ukázal na jejich skupinu a jeho mayský společník se otočil. Vytřeštil oči a pokročil k nim.

„Mari?“ řekl. „Co tu děláš? Proč nejsi ve škole?“

„Tati, to já a Pindor jsme…“

Tati? Jake po ní střelil pohledem.

Přerušil ji hluboký hlas, který zaduněl z horní řady sedadel. „Pindor?“

Muž s vavřínovým věncem se postavil a pátravě se rozhlédl po místnosti před sebou. Pindor neochotně vystoupil ze setníkova stínu.

„O co tady jde? Jakou neplechu jsi se svou kamarádkou zase provedl? Je tohle celé nějaký trik? Jestli mrháte drahocenným časem rady…“

„Ne, otče,“ hlesl Pindor se svěšenou hlavou. „Není to trik.“

Než ale mohl něco vysvětlit, z pravé chodby se za mnichem vynořil třetí muž. Pohyboval se tiše jako stín slunečních hodin. Byl oblečený do černého pláště s cípy dosahujícími až na zem, měl vyholenou hlavu, tmavou pleť a černé oči chladné jako kámen. Přejel jimi shromážděnou skupinku bez jakéhokoliv náznaku emocí. Ještě znepokojivější však byla tetování egyptských hieroglyfů na jeho čele, provedená v krvavě červeném odstínu.

Připojil se ke svým dvěma druhům a společně přešli k nižšímu stupínku, kde usedli na tři křesla. Jake si všiml, že všichni kolem krku nosí přívěsek v podobě malého stříbrného kladiva.

Podíval se tázavě na Mariku. Tiše zašeptala: „To jsou tři magistři… Tři mistři alchymie.“

Pindorův otec zůstával stát. „Jsme tu všichni. Můžeme tedy začít zjišťovat, kdo jsou tito cizinci a jakou hrozbu představují pro Kalypsos.“

Jake cítil tíhu šesti párů očí, které se upřely na něj a jeho sestru.

9. kapitola

Rada starších

„… a tak jsme je provedli Rozpadlou bránou,“ dokonala Marika.

Rozhostilo se ticho. Členové rady už Mariku i Pindora podrobně vyslechli a se svou výpovědí předstoupil i Heronidus. Jakea a Kady si zatím nikdo nevšímal.

Konečně promluvil otec Mariky: „Rád bych viděl ukázku té podivné alchymie, která zahnala hromového ještěra.“

Mnich vedle něj přikývl. „Souhlasím s magistrem Balamem. Také bych se s ní rád seznámil.“

Třetí magistr jen upíral oči na Jakea.

Pindorův otec chlapci pokynul, ať poslechne.

Jake vytáhl z kapsy psí píšťalku. „Nevím, jestli něco uslyšíte.“ Přiložil si ji ke rtům a foukl do ní.

Neslyšel nic než tichý náznak vysokého kvílení. Rada starších podle všeho slyšela ještě méně. Všichni zavrtěli hlavami a pokrčili rameny.

„A tohle zahnalo hromového ještěra?“ zeptal se Pindorův otec. Pochybnosti v jeho hlase se nedaly přeslechnout.

„Ano, starší Tiberie,“ odpověděla Marika. „Ta věc v sobě nese podivnou tichou alchymii.“

Jake pozvedl kovovou píšťalku a oslovil Radu starších. „To není vyrobené na základě alchymie, ale toho, co nazýváme alchymie.“

Zamračil se. Chtěl použít slovo věda, ale z úst mu vyšlo jako alchymie.

Lidé na obou stupíncích se zatvářili zmateně – s výjimkou toho Egypťana, který nadále zachovával bezvýrazný obličej.

Jake se dotkl prsty hrdla a vzpomněl si na Maricino vysvětlení. Nějaká tajemná síla tu pomáhá překládat všechno do celosvětovštiny. Považuje snad ten univerzální překladač alchymii a vědu za jedno a totéž? Svým způsobem se opravdu podobají. Copak se dávní alchymisté nepohybovali na hranici chemie a fyziky? I Isaac Newton sám sebe považoval za alchymistu.

Zkusil to znovu a soustředil se na svá slova. „Píšťalka není produkt alchymie…, ale vědy.“

Tentokrát se mu podařilo říct, co chtěl, ale vyžadovalo to značné úsilí. Jako kdyby musel bojovat s nutkáním vlastního jazyka vyslovit něco jiného. Byl to podobný pocit jako po umrtvovací injekci u zubaře.

„Vědy?“ zopakoval Maričin otec.

Jake přemýšlel, jak jim předvést, co má na mysli. Otočil se ke Kady. „Ukaž jim iPod.“

„Proč?“

„Ať si ho poslechnou.“

Zamračila se, ale poslechla.

Vytáhla z kapsy iPod a Jake zatím vysvětloval: „Tam, odkud pocházíme, používáme jiný druh alchymie, kterému říkáme věda.“

Kady si zasunula jedno sluchátko do ucha a stiskla přehrávání. Vykulila oči. „Jé, to je Milenec ve svěrací kazajce!“ vyhrkla nahlas. Když se na ni všichni zadívali, rozpačitě se zakoktala: „To je… to je jedna z mých nejoblíbenějších…“

Jake jí pokynul, ať postoupí kupředu. „Dej jim to poslechnout.“

Kady se přiblížila k nižšímu stupínku. Starší i magistři si postupně poslechli hudbu ze sluchátek. Všichni se tvářili udiveně, ale nebyli ohromeni tolik, jak Jake očekával. Tři magistři se poté naklonili k sobě a začali se tlumeně dohadovat.

Jake zaslechl několik slov Maričina otce: „… nějaký druh přenosu zvuku na dálku… možná kombinace zelených krystalů…“

Zbytek věty se ztratil v zadunění pěsti Pindorova otce o desku lavice. „To stačí. Chci vědět víc o tom grakylovi, který se na vás pokusil zaútočit u brány. Víte jistě, že to byl jeden ze služebníků Krále lebek?“

„Jsem si tím jistý, otče,“ odpověděl Pindor.

Ozvala se žena, která podle přilby s rohy jistě patřila k potomkům Vikingů: „Kalverum Rex je každým rokem drzejší. Pokud ty děti říkají pravdu, dobývá se přímo do našich bran.“

„Je to vskutku krajně zneklidňující novina, Astrid. Jaké máš poslední zprávy od svých lovkyň?“

Žena zavrtěla hlavou. „Z nejhlubšího pralesa se dosud žádná neozvala. S každým východem měsíce se modlíme k Odinovi za jejich bezpečný návrat.“

„I my se za ně pomodlíme,“ ujistil ji Asiat a otočil se k Jakeovi a Kady. „Než vyslovíme soud nad těmito cizinci, rád bych se dozvěděl, ze které země pocházejí. Jak jste se sem dostali?“

Jake si palčivě uvědomoval tíhu poloviny mince zavěšené kolem krku. Honem si odkašlal, protože se obával, že by o ní Kady mohla začít mluvit. To nehodlal připustit. Mince může představovat jejich jedinou naději na návrat domů. Pokud jim ji seberou, zůstanou tu navždy. Navíc se s ní ale také jednoduše odmítal rozloučit. Byla posledním dárkem od jeho rodičů.

„Nevíme, jak jsme se tu ocitli,“ řekl váhavě a opatrně. „V jedné chvíli jsme byli ve… ve velké síni. Venku zuřila silná bouře.“

Obrátil se na Kady, která přikývla.

„Pak vyšlehl blesk a – bum – svět zčernal. Měli jsme pocit, jako když padáme, a najednou – prásk – stojíme uprostřed džungle.“

Starší po jeho slovech přikývli a Jake slyšel, jak si mezi sebou opakují slovo blesk. Vypadalo to, že v historii příchodu jejich národů sem se musely opakovat podobné zkušenosti.

„Pocházíme z města jménem North Hampshire,“ pokračoval Jake. „V zemi Amerika.“

„Amerika?“ zopakoval Pindorův otec s nakrabatěným obočím. „Takový kmen neznáme.“

Jake mírně zesílil hlas. „Nevíme, jak nebo proč jsme se sem dostali. Nevíme ale nic o Králi lebek a rozhodně nejsme ničí špehové. Přísahám.“ Pozvedl pravou ruku jako skaut, ačkoliv nikdy skaut nebyl.

Starší Tiberius na něj dlouze hleděl. Jake nechal pozvednutou ruku a pohled mu oplácel. Nakonec Říman mávl na setníka. „Odveďte je někam do ústraní, než si promluvíme o tom, co jsme se dozvěděli.“

Gaius se udeřil pěstí do hrudi a pokynul Jakeovi a Kady, ať ho následují.

Tiberius za nimi ještě zavolal: „A ať ten chlapec odloží batoh a ta dívka tu nechá svůj podivný hudební nástroj. Magistři je prozkoumají, jestli nenaleznou nějakou stopu po alchymii Krále lebek.“

Jejich provizorní cela neměla žádná okna a byla sotva větší než komora. Podlahu pokrývala vrstva sušené slámy a u zadní stěny stály police s nádobami ze zeleného skla, zapečetěné silnou vrstvou vosku, pod níž se ukrýval jakýsi kalný obsah. Další stěnu lemovaly dřevěné barely a hliněné sudy dosahující Jakeovi do pasu. V místnosti se vznášel pižmový, štiplavý zápach.

Zřejmě spižírna, pomyslel si Jake a vysloužil si nesouhlasné zakručení žaludku. Jak je to dlouho, co jsem naposled jedl? Měl pocit, že Londýn je milion kilometrů a milion let daleko. A možná to tak i bylo.

Kady přecházela ve stísněném prostoru sem a tam s rukama zkříženýma na hrudi.

Jake přistoupil k jedinému světlu, které tu měli. Do kamene byla vsazena železná svítilna s jedním z těch jasně zářících krystalů. Byla příliš vysoko na stěně, než aby na ni dosáhl, ale hledal aspoň nějaké vedení či dráty, které by ji spojovaly se zdrojem energie. Žádné neviděl, ale chtěl se ještě podívat zblízka.

Možná kdybych sem dovlekl jeden z těch sudů…

Kady nakopla hliněný barel a obrátila se čelem k Jakeovi. „Jak jsme se dostali na tohle šílené místo?“

Povytáhla obočí. Jake pokrčil rameny, ale chápal, že jeho sestra potřebuje nějakou odpověď, a to jakoukoliv. „Možná jsme způsobili vznik nějaké… já nevím, kvantové červí díry.“

„Čeho?“

„Trhliny v času a prostoru. Prostorové anomálie.“

Kady obrátila oči v sloup. „Jinými slovy nemáš ani páru.“

Jake se na ni zamračil, ale vlastně se nemýlila. Vybavil si zářící artefakt v muzeu. „Vím jistě, že to mělo něco společného s tou rozlomenou mincí, kterou nám dali mamka s tátou.“

Kady si sáhla rukou k hrdlu. „Tak proč nám tu pitomost vůbec posílali?“

Jake se posadil na jeden sud. „Myslím, že jenom chtěli, aby mince zůstala schovaná a v bezpečí. Ale těžko říct…“

Zlomil se mu hlas. S jistotou věděl jen to, že s každou vteřinou vzrůstá jeho neklid. Co když je Rada vykáže zpátky do pralesa? Tam nikdy nemohou přežít.

Kady k němu přešla a sedla si na sousední barel. „Možná máš pravdu, Jakeu,“ řekla tiše. „Mamka s tátou nemohli vědět, že budeme strkat minci do té pyramidy.“

Ustaraně si objímala hruď pažemi.

Jake si znovu vybavil zářící předmět v Britském muzeu. Vzpomínal si i na to, jak k nim běžel Morgan Drummond a odháněl je od pyramidy. Věděl snad Drummond něco? Nebo jen nechtěl, aby se dotýkali dávného pokladu? Jake zavrtěl hlavou a snažil se utišit otázky, které mu vířily hlavou.

„Víme jistě, že jsme tu nepřistáli jako jediní,“ promluvil nakonec. „Někdo nebo něco sem přenášelo příslušníky pozemských civilizací z různých míst a časových období a nechávalo je uvězněné v tomhle světě.“

„Štěstí, že se ty kmeny navzájem nepovraždily,“ poznamenala Kady.

„Musely držet pohromadě, aby přežily. Na takhle nebezpečném místě platí, že nepřítel tvého nepřítele je tvůj přítel.“ Jake se dotkl hrdla. „Navíc pomohl ten zvláštní překladač. Je něco úplně jiného, když si navzájem rozumějí. Taková věc přispívá ke zdejšímu míru.“

„Ale kde jsme?“

Jake zavrtěl hlavou. „Na jiném světě? V jiném prostoru? Pokud to zjistíme, možná přijdeme i na to, jak jsme se sem dostali.“

Kady si hlasitě povzdychla, jako kdyby to vyžadovalo přílišné soustředění. „Zapomeň na to, jak jsme se dostali sem. Hlavní je, jak se dostaneme domů.“

Jake v jejím hlase znovu postřehl rostoucí hysterii. Rychle promluvil, než se mohla sestřina hysterie přenést i na něj. Potřeboval zaměstnávat mozek, aby si neměl čas uvědomovat svůj strach. „Tyhle dvě záhady spolu souvisejí. Jak jsme se sem dostali a jak se dostaneme domů. Jednu nevyřešíme bez druhé.“

Kady k němu natáhla ruku a stiskla mu prsty. „Pořád jsi studoval archeologii a dávné dějiny. Jestli někdo dokáže tohle místo pochopit, jsi to ty.“

Jake potřásl hlavou, ale zároveň si představil kamenného draka, který se vzpínal nad okolním pralesem. Pyramida jistě skrývá odpovědi. Musí najít způsob, jak se do ní podívat. Pamatoval si však Maričino varování.

Tam je zakázáno chodit. Vstoupit a pohlédnout na krystalové srdce Kukulkánova chrámu smějí jen tři magistři alchymie.

Díval se na zářící krystal v železné svítilně a v hlavě se mu začaly rodit matné obrysy plánu.

„Nejdřív je potřeba…,“ zahučel. Kady se k němu naklonila a pozorně poslouchala. „Nejdřív je potřeba sehnat informace.“

„Informace?“

„Co nejvíc informací. K tomu je ale nutné, abychom spolupracovali a snažili se splynout s ostatními, zatímco budeme zkoumat okolí.“

Kady se zamračila. „Takže budeme dělat to, z čeho nás obviňují. Budeme tyhle lidi špehovat.“

Jake přikývl. Uvědomoval si hrozící nebezpečí. „Musíme držet při sobě a budeme v pohodě. Mělo by se nám podařit…“

Po hlasitém zaklepání oba nadskočili. Dveře do spíže se s vrzáním otevřely, dovnitř vstoupil setník Gaius a přísně je oslovil: „Pojďte se mnou. Rada starších rozhodla o vašem osudu.“

Jakmile vstoupili do velké síně, všechny pohledy se stočily jejich směrem. Nikdo nemluvil a ticho ještě zvyšovalo jejich tíseň. Tiberius vstal a vykročil jim v ústrety. Nepřívětivě se na ně mračil.

No nazdar.

Římanova první slova jim nenabídla žádnou útěchu. „Přišli jste do Kalypsa v náročných dobách. Tvorové temnoty loví kolem našich hranic a šíří se zvěsti o ještě větších hrozbách hlouběji v pralese, o silách, které se na nás chystají vrhnout jako bouřková mračna. Váš příchod tedy budí jisté podezření.“

Jakeovi se sevřel žaludek.

„Kalypsos však od svého založení bylo oázou klidu a míru a ani tváří v tvář temnotě nezavrhneme svoje principy. Navíc jste svou podivnou alchymií nezachránili jen jedno z našich dětí…,“ Tiberius ukázal na Mariku, „ale také mého syna.“

Pindorova ramena, už tak svěšená, ještě poklesla.

Tiberius pokračoval: „Dcera magistra Balama rovněž vypověděla o hrůze ve vašich tvářích, když jste spatřili grakyla, jednoho z vyslanců Krále lebek. Je přesvědčena, že váš strach nebyl předstíraný.“

Jake si vzpomněl na tvora zachyceného silovým polem mezi věžemi Rozpadlé brány, který se svíjel ve vzduchu a pokoušel se proniknout za nimi. Skutečně strach ani trochu nepředstíral. Střelil pohledem po Marice, aby jí beze slov poděkoval za podporu. Marika ostýchavě sklopila oči k zemi.

Jakeovu pozornost ale přilákala další Tiberiova slova: „Ačkoliv rozhodnutí rady nebylo jednomyslné, většina hlasovala pro to, abyste zatím směli v Kalypsu zůstat.“

Jake úlevou vydechl. Nejednalo se zrovna o nejvřelejší přivítání, ale nemohl si vybírat.

Tiberius ukázal na Maričina otce. „Magistr Balam byl natolik velkorysý, že ti otevřel vlastní domov, Jacobe. Projevil zájem dozvědět se víc o vaší vědě.“

Jake sotva slyšitelně vykoktal: „Dě-děkujeme. Nebudeme dělat potíže, slibuji.“

Tiberius zvedl ruku. „Vyložil sis má slova mylně. Tvá sestra s tebou nebude.“

„Cože?“ vyhrkl Jake. „Moment. Nemyslím…“

Tiberius ho zamračeně umlčel. „Starší Astrid Ulfsdottirová požádala o to, aby se k ní Katherine Ransomová směla připojit v Bornholmské síni.“

Vysoká žena přikývla. „Je to zdravá a silná dívka. Vidím v ní vlohy dobré válečnice.“

Jake se otočil ke své sestře. Kady viditelně pobledla.

Tiberius pokračoval: „Poslední podmínkou vašeho pobytu v Kalypsu je, že vám budou přiděleni moji synové jako doprovod. Nesmíte chodit po ulicích bez jejich společnosti.“

Jake dobře chápal, co to znamená. Určili jim strážce.

„Pindor dohlédne na tebe,“ Tiberius kývl na Jakea, „a Heronidus na tvou sestru. Přinejmenším po určitý čas.“

Dokud nám nezačnou víc důvěřovat, pomyslel si Jake.

„Už se připozdívá,“ zakončil Tiberius. „Nejlíp bude, když půjdete do nových domovů, abyste se mohli zabydlet.“

Vikinská žena přistoupila ke Kady a položila jí dlaň na rameno. Marika přiběhla s omluvným úsměvem k Jakeovi.

Jake se ale díval na svou sestru a ta mu pohled oplácela. Věděl, na co Kady myslí. Vložila v něj důvěru, že Jake dokáže najít cestu domů. V hlavě mu zněla jeho vlastní slova.

Musíme držet pohromadě a budeme v pohodě.

Když je ale rozdělili, Jake si uvědomil, že se jeho plán, starý sotva pár minut, začíná drolit v samotných základech.

Jak se teď mohou dostat domů?

10. kapitola

Bílá cesta

Než je rozdělili, Jake ještě svou sestru objal. Bylo to zvláštní. Ani si nevzpomínal, kdy ji objal naposled. A to, jak se na ně všichni dívali, jeho nervozitu ještě zvýšilo. Přiměl se promluvit anglicky, nikoliv celosvětovštinou, protože nechtěl, aby jim někdo rozuměl, a zašeptal jí do ucha: „Měj oči na stopkách a zjisti, co můžeš.“

„Co bych měla…“

„Spolupracuj. Udělej si přátele.“ V této oblasti měla Kady talent, nad nímž Jakeovi zůstával rozum stát, a pro špehování se podobná dovednost víc než hodila.

Tiberius si za nimi odkašlal: „To je všechno. Blíží se noc a máme ještě hodně práce, než se odebereme na lůžka.“

Jake ustoupil. Zdálo se, že Kady najednou neví, co si má počít s rukama. Nakonec si je založila na prsou. Na první pohled bylo vidět, jak je nervózní.

Přistoupila k ní vikinská žena a dotkla se jejího lokte. „Do Bornholmu to není daleko, ale měly bychom hned vyrazit, jinak na nás zbude jen studená večeře.“

Kady vrhla po Jakeovi poslední nešťastný pohled a vydala se s Astrid Ulfsdottirovou pryč. Jake se za nimi díval.

„Neboj se, ah xi paal,“ řekl mu Maričin otec. Mimoděk přitom vklouzl do rodného mayského jazyka. „Uvidíš sestru každý den… nebo nanejvýš obden. Zatím ti ukážeme, kde budeš bydlet.“

Marika ho chytila za lem lovecké vesty a odtáhla ho doprava k chodbě.

„Žijeme s otcem ve Věži osvícení jako všichni magistři.“ Smaragdové oči se jí blýskaly. „Pojď, ukážu ti…“

„Mari, nech svého kamaráda vydechnout,“ zarazil ji otec. „Ještě budeš mít plno času, abys mu tady všechno ukázala. Umím si představit, že momentálně má větší zájem o to, jak si naplní břicho.“

Jakeovi souhlasně zaškrundal žaludek.

Odvedli ho chodbou k úzkému, spirálovitě stočenému schodišti, kde se Jake zarazil, protože si nebyl jistý, jestli má jít nahoru nebo dolů.

Marika řekla: „Dole ve sklepení bydlí magistr Zahur. V klecích a koších tam chová malá pralesní zvířata, aby na nich zkoumal alchymii života.“

Jake si vybavil tetovaného Egypťana. Postřehl i to, jak se Marika znechuceně ušklíbla. Egypťanovy výzkumy se jí očividně nezamlouvaly.

Ukázala mu po schodech nahoru. „První patro patří magistru Oswinovi.“ Když procházeli kolem obydlí tělnatého magistra, ztišila hlas do šepotu a bylo vidět, že potlačuje úsměv. „Nerad chodí do schodů, pokud opravdu nemusí – nebo pokud nejde na jídlo.“

Minuli několik podlaží, dokud nedospěli k odpočívadlu, z něhož Marika přešla krátkou chodbu k dřevěným dveřím. Vytáhla z kapsy dlouhý mosazný klíč, odemkla jím a otevřela dveře.

„Jsme doma,“ řekla a pokynula Jakeovi, ať vstoupí jako první.

Jake překročil práh do rozlehlé místnosti kruhového půdorysu, z níž vedly dveře do dalších pokojů a schodiště k vyššímu patru. Chyběla tu okna, ale místnost osvětlovaly hranaté kousky zářících jantarových krystalů visících ze železných řetězů připevněných ke stropním trámům.

Na kruhovém stole uprostřed pokoje už stály hrnce, zpod jejichž pokliček se linula pára spolu s vůní koření a dušeného masa. Stranou ležela hromádka plochých chlebových placek a naproti ní stála mísa s ostnitými plody o velikosti pomerančů.

Když Jake přistoupil ke stolu, koutkem oka zahlédl pohyb. Otočil se ještě včas, aby spatřil, jak se nehlučně zavírají úzké dveře, sotva širší než žehlicí prkno.

„Kdo…?“ začal, jakmile se k němu připojila Marika se svým otcem. Upřeně hleděl na dveře. „Žije tu s vámi ještě někdo?“

„Jen my dva… teď už,“ odpověděl magistr Balam se stopou smutku v hlase. „Najezme se, dokud je to teplé.“

Jake se neustále ohlížel po úzkých dveřích. Možná se mu ten pohyb jen zdál. Sedl si ke stolu a pustil se do jídla. Stejně jako Marika si chlebovými plackami nabíral dušené maso z jednoho hliněného hrnce.

Chléb byl krásně měkký a teplý a maso se úplně rozplývalo na jazyku. Jake s chutí hltal a až teď si pořádně uvědomil, jaký měl vlastně hlad. Po několika soustech ho však začala pálit ústa a do obličeje se mu nahrnula krev. Zamával si před ústy rukou, ale pálení se jen zhoršilo.

Marika se usmála. „Ohnivý pepř.“

Pálení ustoupilo natolik, že Jake dokázal promluvit. „Je to… moc dobré.“

Maričin otec ho poklepal po zádech a sám si dal do úst pořádné sousto. Do očí mu vhrkly slzy. „Mohlo by to být ostřejší,“ vydechl.

Marika se usmála ještě víc a pobízela Jakea, ať ochutná všechny naservírované potraviny. Taky mu z malé čajové konvice nalila do hrnku tmavou, vazkou tekutinu. Jake se na hustou břečku zamračil, ale pak si k ní přivoněl a překvapeně vykulil oči nad známou vůní, kterou si nemohl s ničím splést a která mu připomínala domov.

„Čokoláda!“ Nemělo ho to ale udivovat. Čokoládové nápoje vynalezli právě Mayové. Napil se. Tento nápoj byl hořčejší a hustší než horká čokoláda, na niž byl zvyklý. Kdyby si ho tak mohl něčím osladit…

„Říkáme tomu kakao,“ poučila ho Marika.

Jake přikývl a znovu se napil. Cítil na sobě zkoumavý pohled dívčina otce a snažil se tvářit co nejledabyleji. Nechtěl, aby někdo poznal, kolik toho ví o mayských zvycích. Už tak ho podezřívali.

Po večeři byl Jake tak nacpaný, že se musel opřít. Maričin otec po jeho pravici učinil totéž a bohatýrsky si říhl.

Marika po něm nesouhlasně loupla očima.

Otec si z jejího pohledu nic nedělal, zamrkal na Jakea a vstal. „Před spaním si potřebuji ještě něco přečíst ve studovně. Mari, co kdybys zavedla mladého Jacoba do jeho pokoje?“

„Můžu mu ještě před tím ukázat astromikon? Určitě by se na něj rád podíval.“

Jakmile otec přikývl, Marika vyskočila na nohy a skoro zvedla Jakea ze židle.

„Ale ničeho se tam nedotýkejte, Mari.“

„Neboj, tati.“

„A nebuďte tam moc dlouho!“ Magistr přešel místnost a otevřel dveře. Jake mu přes rameno zahlédl stůl plný svitků pergamenu a police přecpané knihami a papíry.

Toužebně se na ně zadíval. Někde v těch knihách by možná našel odpověď na otázku, kde je, jak se sem dostal a jak se může vrátit domů.

Marika ho ale vlekla ke dveřím vedoucím zpátky ke spirálovitému schodišti a za chvíli už za ní Jake stoupal po schodech.

„Kam jdeme?“ zeptal se a potlačil zívnutí. Po vydatné večeři mu nohy ztěžkly ještě víc.

„Uvidíš.“

V hlavě mu pořád vrtala jedna věc. Na rtech dosud cítil chuť čokolády. „Mari, jak tady v Kalypsu děláte kakao? Copak k tomu nepotřebujete kakaovníky z původní domoviny?“

Přikývla. „Naučili jsme se sice využívat i místní rostliny, ale nevzdali jsme se úplně ani našich starých plodin. Někteří naši lidé sem přišli se semínky. Pití kakaa je zvyk, který dodržujeme od založení Kalypsa. Žijeme spolu v míru a harmonii, ale každý kmen zároveň vzpomíná na svůj původ, v naději, že se jednoho dne budeme smět vrátit domů.“

Jake si v duchu představil celé město. Začínal mu rozumět. Jednalo se skutečně o směsici vytvořenou z různých kultur, které zachovávaly vlastní identitu a zvyky.

Dokud se nebudou smět vrátit domů.

I tomuto přání rozuměl až moc dobře.

„Jsme tady,“ řekla Marika.

Dospěli ke konci schodiště. Marika otevřela dveře a tváře jim ovanul čerstvý vzduch. Dusné denní horko večer ustoupilo a vítr osvěžoval Jakeovu mysl, zastřenou nacpaným břichem.

Vykročil k okraji střechy a užasle se rozhlížel. Nebe nad ním připomínalo klenbu posetou hvězdami – větším počtem hvězd, než kolik jich kdy viděl. Pokoušel se zahlédnout nějaká povědomá souhvězdí, ale nic tu nevypadalo správně. Jeho znalosti astronomie nicméně byly značně kusé. Většinu života trávil tím, že se díval dolů: hledal zkameněliny, studoval knihy a neustále sledoval různé stopy v prachu či hlíně.

Jedna součást noční oblohy se však nedala s ničím splést. Po nebi se táhl široký oblouk hvězd a třpytivé záře.

„Mléčná dráha,“ zašeptal si sám pro sebe. Známý pohled vnímal jako dotyk domova.

Marika se postavila vedle něj a se zakloněnou hlavou ukázala na oblohu. „Sak be,“ pronesla maysky.

Jakeovi se náhlým prozřením rozbušilo srdce. Stejná slova byla zapsána do znaků na dvou polovinách zlaté mince od rodičů: sak be, „bílá cesta“.

Zíral na oblohu.

Mléčná dráha – to byla Bílá cesta Mayů.

Marika pokračovala: „Naši lidé věří, že Bílá cesta je bránou do tohoto světa. Tak jsme sem přišli.“

Jake se díval na světlý pás. To, co mu ještě před chvílí jenom připomínalo domov, nyní získalo hlubší význam. Prsty svíral provázek na svém krku. Přinejmenším jeho a Kady sem skutečně dovedla Bílá cesta.

Může je ale nějak dopravit zase zpátky?

„Otec každou noc pozoruje oblohu a hledá odpovědi na otázky o světě a běhu času.“

„A cestu domů?“

Marika přikývla a ztišila hlas. „Tráví tady nahoře hodně času. Zvlášť v posledních letech.“

Jake sklopil pohled od hvězdného nebe ke střeše věže. Obkružovala ji kamenná zeď, která jim dosahovala po ramena, a uprostřed se zvedala obří bronzová kupole. Té si Jake všiml už z nádvoří hradu. Vešla by se pod ni garáž na dva automobily.

Bronz byl vytepán do podoby lesklého zrcadla, od jehož povrchu se odrážela záře hvězd, přerušovaná jen štěrbinami v horní části dómu, které připomínaly značky na ciferníku hodin.

„Astromikon,“ řekla Marika. „Právě tady můj otec pracuje a mapuje pohyby slunce, měsíce a hvězd. Předpověděl velké zatmění, ke kterému došlo včera.“

Zvědavost poháněla Jakea ke dveřím v kupoli. Toužil se podívat dovnitř.

Když ale vykročil blíž, po povrchu kupole se mihl temný stín. Marika si ho všimla taky a polekaně zalapala po dechu.

Jake si vybavil okřídleného grakyla. Pronikl ten tvor nějak do údolí za nimi?

Strhl Mariku ke dveřím na schodiště. Velký stín zakroužil kolem věže. Ve světle měsíce bylo vidět, že určitě nejde o grakyla. Tvor byl příliš velký a měl tmavé peří. V další chvíli přiložil křídla k tělu a střemhlav přistál na vyvýšené parapetové zídce.

Marika se zastavila. „To je jeden z průzkumníků Kalypsa.“

Zvíře sklonilo hlavu a odhalilo muže, který mu seděl v sedle na zádech. Průzkumník ze sebe rychle strhl všechny provazy a zvedl zpoza sebe další postavu. Vzápětí sklouzl ze sedla na střechu věže.

Vrávoravě vykročil k Jakeovi s Marikou, ale vyčerpáním se mu podlomila kolena. Položil druhého člověka na kamennou podlahu.

„Sežeňte pomoc…,“ zasípal.

Marika se obrátila ke schodišti. Z útrob věže k nim doléhaly výkřiky. Někdo si všiml průzkumníkova příletu a pomoc už byla na cestě. Ohlédla se na Jakea. „Počkej tady.“

Vyrazila ze schodů jako vyplašený králík.

Jake poslechl a zůstal na místě pro případ, že by mohl nějak pomoci.

Okřídlený tvor seděl na zídce, doširoka otvíral zobák a přerývaně oddechoval. Očividně byl stejně vysílený jako jezdec. Mohutný pták působil dojmem, že by dokázal z pastviny odnést celou krávu.

Průzkumník se skláněl nad ležící postavou. Jake k ní přiklekl z druhé strany. Byla to žena, oblečená stejně jako ta vikinská členka Rady starších, která si odvedla Kady. Měla zelené kamaše, plášť a boty, jež jí dosahovaly po kolena. Podle jejích plavých vlasů Jake usoudil, že opravdu patří ke kmenu Astrid Ulfsdottirové. Vzpomněl si na zmínku o lovkyních, které se ztratily v pralese.

Zdálo se, že jedna z nich se právě vrátila.

„Pojď sem, chlapče,“ oslovil ho průzkumník pevným hlasem. „Zůstaň u ní.“

Jake se přesunul až k okraji ženina pláště. Průzkumník si stoupl a přešel ke svému zvířeti. Pohladil ho a vydal se k vědru pod ruční pumpou. Hlavu měl ozdobenou pery, stejnými jako jeho jezdecké zvíře. Podle rysů tváře patřil k některému kmenu severoamerických indiánů.

Postavil před obřího ptáka vědro s vodou a znovu ho chlácholivě pohladil.

Jake se podíval na ležící ženu. Měla doširoka otevřené oči, ale Jake se obával, že přesto nevnímá. Zvedala se jí hruď, jinak se však vůbec nehýbala; nemrkala a nezachvěl se jí žádný sval. Nezareagovala, ani když ji Jake vzal za ruku a stiskl ji, aby jí dal najevo, že u ní někdo je.

Z ramene jí trčel opeřený šíp a plášť kolem zranění nasákl tmavou krví. Jake sáhl po šípu a…

„Nedotýkej se ho!“ Naléhavý výkřik od schodiště ho přimrazil na místě.

Jake se otočil právě včas, aby viděl, jak k němu spěchá magistr Zahur, který ve vlajícím černém plášti připomínal havrana. Tetování na Egypťanově čele se ve světle hvězd matně leskla.

Klekl si a mávnutím ruky odehnal Jakea jako obtížného komára. Magistr Balam se připojil ke svému kolegovi u ženina druhého boku. Zahur ji už začal prohlížet. Dotkl se hrdla a rtů zraněné a poté se nad ni sklonil, aby se jí zahleděl do očí.

Přistoupil k nim průzkumník. „Objevil jsem ji se dvěma dalšími sestrami hned za Pahorkem kostí. Vlekly ji na nosítkách, ale samy se sotva držely na nohou. Můj náčelník je vzal do Bornholmu a přikázal mi, abych zraněnou lovkyni dopravil sem a zjistil, jestli má nějakou naději na přežití.“

„To je lovkyně Livia,“ pronesl magistr Balam ponuře.

Marika se ustaraně připojila k Jakeovi. „Pokrevní sestra starší Ulfsdottirové. Kdysi se velice přátelila s mou matkou. Předčítala mi pohádky.“

„Musíme ji odnést ke mně dolů,“ rozhodl Zahur. V jeho slovech bylo slyšet vztek doutnající hluboko v nitru. „Mám tam všechny léky. Nejdřív ze všeho ale musíme odstranit hrot šípu z rány. Hned.“

Balam se otočil k Jakeovi a Marice. „Pomozte nám.“

Magistři překulili ženu na bok, Jake jí podepřel hlavu a Mari si jí obkročmo sedla na hruď.

Zahur uchopil opeřený konec šípu. „Musím prorazit hrotem rameno, abychom ho mohli odlomit.“ Vrhl chladný pohled na Jakea. „Nikdo se ho ani nedotkne!“

Balam přidržel ženě záda a Zahur sevřel prsty pevně kolem šípu. „Teď!“ vydechl a zatlačil.

Ze zad zraněné se vynořila špička šípu. Jake měl na okamžik dojem, že hrot vypadá jako hadí hlava s obnaženými tesáky, připravenými uštknout, ale pak zamrkal a viděl, že jde o obyčejnou špičku, černou jako ten nejtemnější stín či úlomek obsidiánu.

„Rychle!“ řekl Zahur.

Balam vylovil z kapsy krátkou hůlku. Na první pohled se zdálo, že na jejím konci tančí plameny, ale pak si Jake všiml, že je k ní jen připevněný malý kousek zářícího krystalu.

Balam se jím dotkl hrotu šípu. Noc prořízl výkřik, který se vznesl k hvězdné obloze. Ženino tělo se zazmítalo, ale ten výkřik nevydala ona. Jake si tím byl jistý, protože jí držel hlavu. Skřek se ozval z hrotu šípu.

Když se Balam narovnal, hrot už nebyl černý, ale čirý a průhledný. Balam natáhl ruku a přes silnou vrstvu kůže odlomil hrot od zbytku šípu.

Zahur položil ženu zpátky na záda. Znovu znehybněla. Měla zavřené oči, ale dýchala uvolněněji.

„Přežije?“ zeptal se průzkumník.

„To se ještě nedá říct,“ odpověděl Balam. „Zranil ji krvavý kámen a v těle jí možná zůstaly drobné odštěpky, které se odlomily od hrotu.“

Vyrušil je příchod udýchaného anglického magistra, který se sotva protáhl dveřním otvorem. „Slyšel jsem… Co můžu udělat?“

„Uklidni se, Oswine.“ Balam k němu přistoupil a ukázal mu hrot šípu zabalený do kůže. „Vyndali jsme ho.“

Oswin zbledl, ale přesto po hrotu sáhl. „Musíme ho prozkoumat, než jeho alchymie zcela zmizí.“

Zahur se k nim vrhl jako bouřkový mrak. „Zbláznili jste se? Musíme to zničit.“

„Ale mohli bychom zjistit, co krvavý kámen…“

Další rozhovor probíhal naléhavým šepotem, takže ho Jake nedokázal sledovat. Všiml si, že se ženě nepatrně pohybují rty. Naklonil se a přiložil k nim ucho. Slyšel, jak zraněná s každým slabým výdechem opakuje stále znovu a znovu totéž.

„Přichází… přichází… přichází…“

Náhle otevřela oči a zadívala se na Jakea. Sevřela mu zápěstí. „Pomoz mi…“

Než stačil odpovědět, opět se zhroutila, zavřela oči a její rty se přestaly hýbat. Ztratila vědomí.

Zahur se vrátil k ženině boku. Nevšiml si, co se stalo, a pokynul průzkumníkovi: „Pomozte mi ji odnést dolů! Pokusím se ji zachránit. Udělám, co bude v mých silách.“

Jake se zvedl. „Ale ona…“

Zahur ho odstrčil loktem a průzkumník spolu s třemi magistry zvedli ženu za cípy jejího pláště, který tak posloužil místo nosítek.

Maričin otec na ně zavolal: „Mari, odveď Jacoba dolů a ukaž mu jeho postel. Myslím, že jsme všichni měli na jeden večer vzrušení až až.“

Marika přikývla. Jake ustoupil a počkal, až se skupina vydá ze schodů. Přešel k zídce a vyhlédl na město. Rozeznával hlavní ulici, která spirálovitě klesala od hradu k hlavní bráně. Zdála se tak klidná a tichá. Stačilo však, aby se Jake otočil, a iluzi klidu roztříštila krvavá skvrna na kamenech hned za ním.

Přichází… přichází… přichází…

Vybavil si jasnou modř ženiných očí. Na zlomek vteřiny mu připomněly oči jeho matky – stále plné smíchu, veselí a lásky. Oči, které už nikdy neuvidí.

Pomoz mi…

Zachvěl se. Nedokázal zachránit svou matku, ale v duchu přísahal, že učiní vše, co bude v jeho silách, aby pomohl téhle ženě. Jenže jak? Nevěděl o tomhle světě nic. Zoufale se upnul k poslední naději.

Měsíční svit ozařoval kamenného draka, jenž se tyčil nad tmavým pralesem a hleděl k okraji údolí jako pes, který hlídkuje před případnými vetřelci.

Instinkt Jakeovi napovídal, že právě tam jsou ukryté odpovědi.

Dokáže je ale najít včas?

11. kapitola

Alchymistův učeň

Jake se vzbudil zamotaný do pokrývky a v první zmatené chvíli si nedokázal uvědomit, kde vlastně je. Zdálo se mu o rodičích. Posadil se a promnul si oči. Srdce mu bušilo, jako by byl dostihový kůň po náročném závodě. Sen byl velice živý – a taky strašidelný.

Byl v kamenolomu za sídlem Ravensgate, kde pátral po dalších zkamenělinách, když na něj začali dolů volat otec s matkou. Panika v jejich hlasech ho přiměla k tomu, že začal co nejrychleji šplhat vzhůru po stěnách lomu, ale ty narostly do dvojnásobné výšky a nevedla odtud ani žádná stezka. Rodiče na něj pořád volali, ať si pospíší, ale on je nikde neviděl. Vtom na obloze zahlédl nepatrnou skvrnu. Věděl, že právě kvůli ní jsou rodiče tak vystrašení. Skvrna brzy narostla a změnila se v okřídleného tvora, černého jako ta nejhlubší propast, s hadím krkem a špičatou hlavou. Nestvůra se vrhla přímo na Jakea a její křídla se roztahovala do šíře, až zcela zakryla slunce. Její stín pohltil celý kamenolom. Teplota okamžitě poklesla na úroveň zimního chladu.

Pak se ozval nový hlas, jako kdyby okřídlený netvor nesl na zádech nějakého jezdce, na něhož Jake neviděl.

„Pojď ke mně…“

Ta slova – stejná, jaká slyšel, když padal temnotou do téhle podivné země – ho probrala z noční můry.

Ještě chvíli seděl, dokud se trochu neuklidnil. Celé tělo měl zvlhlé potem, jako kdyby přes noc dostal horečku. V hlavě stále slyšel ten skřípavý hlas, který zněl, jako když se někdo škrábe z hrobu. Nakonec odkopl pokrývku a v dlouhých trenýrkách přistoupil k oknu.

Otevřel okenice a místnost okamžitě zaplavilo ranní světlo. Kolem okna proplachtil jeden z ptakoještěrů, kterým zdejší lidé říkali šípokřídlecové. Vyrazil pronikavé zakrákání a zmizel.

Jake se několikrát zhluboka nadechl.

Město hluboko pod ním už kypělo životem. Po ulicích jezdily vozíky, všude se shlukovali lidé a po širších třídách se pomalu valila mohutná tažná zvířata. Jakea to hned začalo lákat ven. Chtěl co nejdřív začít zkoumat nový svět.

Odvrátil se od okna a přešel k místu, kde ze sebe včera večer narychlo shodil oblečení a nechal ho ležet na zemi. Po dlouhém perném dnu, podivném příchodu do Kalypsa a večerním rozruchu na vrcholu věže se sotva dovlekl do postele.

Jeho pokoj byl jen o málo větší než komora, ale cítil se v něm příjemně. Měl tu postel, noční stolek s lampou, židli a dřevěnou skříň s vyrytými mayskými piktografy.

Cestou přes pokoj si okamžitě všiml dvou věcí. Ačkoliv nechal šaty ležet na podlaze, nyní byly úhledně složené na židli. Dokonce to vypadalo, že je někdo právě vypral a vyžehlil. Zvedl loveckou vestu. Byla pořád teplá, jako kdyby ji právě vytáhl ze sušičky.

To ale přece není možné…

Zároveň zaznamenal, že dveře dřevěné skříně jsou maličko pootevřené. Otevřel je víc a zjistil, že mu někdo vrátil batoh. Rozepnul zip a podíval se dovnitř. Zdálo se, že je tu všechno, ale ještě zkontroloval jednotlivé předměty, aby se o tom opravdu ujistil. U dna nahmatal něco podivného.

Co to je?

Prsty přejel po vnitřní kapse. Při překotných událostech minulého dne se kapsička roztrhla a uvnitř Jake objevil stříbrný kovový plíšek o velikosti drobné mince. Otočil ho a nehtem z něj odloupl miniaturní anténu.

„Štěnice…,“ vydechl nahlas v šoku.

Zamračil se. Batoh mu daly Bledsworthovy strojírny spolu s novými šaty. Někdo ho chtěl na každém kroku sledovat.

Vzedmul se v něm vztek. Přešel pokoj a mrštil štěnicí z okna. Kov se zaleskl na slunci, z oblohy se k němu prudce snesl ptakoještěr a chňapl po něm, jako kdyby se jednalo o skutečný hmyz.

Jake potřásl hlavou.

Proč by mu Bledsworthovy strojírny, které financovaly i vykopávky jeho rodičů, dávaly sledovací zařízení?

Zamračeně se oblékl. Nenapadala ho žádná odpověď a další objasňování téhle věci bude muset počkat. Momentálně měl naléhavější starosti.

Rozhlédl se po místnosti. Dveře do ložnice byly zavřené, ale někdo tu očividně byl, zatímco Jake spal.

Náhle sebou ustaraně trhl. Včera večer udělal ještě jedno bezpečnostní opatření. Klekl si u nohou postele, sáhl pod dřevěný rám a s úlevou nahmatal deníky rodičů. Schoval je tu, aby byly v bezpečí.

Vytáhl je, ale najednou měl dojem, že ho sleduje a odposlouchává kdosi neviditelný. Zasunul si deníky do vesty a přejel dlaní po kapse. Už se cítil líp. Batoh si přehodil přes rameno.

Otevřel dveře z pokoje. Spal ve druhém patře domova Balamových a na opačném konci krátké chodby sestupovaly schody do hlavní místnosti. Slyšel mumlání hlasů, příliš tiché, než aby jim rozuměl. Přiblížil se k vrcholu schodiště, když tu jeden z hlasů promluvil o něco hlasitěji. „Jdi ho vzbudit, Mari!“

„Ne, táta říkal, abychom ho nechali spát.“

Jake opatrně shlédl dolů a uviděl Mariku, jak sedí u stolu nad otevřenou knihou, s jedním prstem položeným na stránce. Kolem stolu obcházel Pindor v římské tóze a sandálech. Jake si vzpomněl, že mu ho Tiberius přidělil jako strážce. Pindor už zjevně nastoupil do služby.

Marika vycítila Jakeovu přítomnost a vzhlédla k němu. Jake se narovnal a zahanbeně se zarděl – přistihla ho, jak je tajně poslouchá. Zvedl ruku na pozdrav a sešel po schodech.

Marika vstala. „Máme ovesnou kaši,“ řekla a ukázala na hrnec s poklicí. „Ještě je teplá.“

Pindor obrátil oči v sloup. „Není čas na…“

Marika ho umlčela jediným pohledem. „Sám jsi do sebe naházel tři misky.“

„Měl jsem hlad!“ Pindor si pohladil břicho. „Včera večer mě poslali spát bez večeře.“ Na podtržení svých slov se zamračil na Jakea, jako kdyby to byla jeho vina.

Marika si vzdychla a otočila se k Jakeovi. Měla kruhy pod očima a vypadala unaveně. Zřejmě toho moc nenaspala. „Táta mě požádal, abychom za ním před odchodem zašli.“

Jake se podíval k zavřeným dveřím do studovny.

„Ne,“ zavrtěla Marika hlavou. „Je nahoře v astromikonu s magistrem Oswinem. Oba tam strávili celou noc.“

„Studovali hrot toho šípu?“ zeptal se Jake.

„Asi ano.“

Pindor k nim přistoupil o něco blíž. „Opravdu jsi viděl krvavý kámen?“

Jake se zamračil. „Cože?“

„Hrot, který zasáhl lovkyni Livii a otrávil ji.“

Jake si vybavil smrtící krystal, jehož čerň připomínala zhmotnělý stín. Po zádech mu přejel mráz.

„Oba jsme ho viděli,“ řekla Marika. Zachytila Jakeův pohled. „Otec rychle zničil jeho moc.“

„Kéž bych ho taky viděl,“ zatoužil Pindor.

„Ne,“ vyhrkli Marika s Jakem jednohlasně a tak příkře, až před nimi Pindor ustoupil.

„To neříkej,“ dodala Marika a mávla ke stolu, aby změnila téma. „Jacobe, dal by sis něco k jídlu? Dneska jsou v kaši i vrtulenky. Je moc dobrá.“

Jake zavrtěl hlavou. Vzpomínky na krveprolití z minulého večera ho připravily o chuť k jídlu. „Ne, díky… a můžeš mi říkat Jakeu,“ dodal.

Marika se pousmála, otočila se a vykročila ke schodům. „Tak se rozloučíme s otcem a půjdeme.“

„Kam?“ zeptal se Jake.

„Tátu napadlo, že bys rád navštívil sestru, abys zkontroloval, že je v pořádku a že se dobře zabydlela. Jako ty.“

Jake pomalu přikývl. Nebyl sice zdaleka zabydlený, ale nic neříkal. Taky ho bodla výčitka svědomí. Vůbec nepomyslel na to, jak se asi daří Kady. Jeho sestra se pravděpodobně schovává někde pod postelí.

Sluneční svit se na vrcholu věže oslnivě odrážel od bronzového dómu astromikonu. Jake s přimhouřenýma očima spěchal za Marikou rovnou ke dveřím v kupoli.

Zaklepala a dveře se po chvilce se zaskřípěním pantů pootevřely. Ven vyhlédl magistr Balam. Šedé vlasy měl ještě rozcuchanější než minulý večer a v očích se mu usadily obavy. Když ale uviděl svoji dceru, podařilo se mu vykouzlit úsměv.

„Á, výborně. Chtěl jsem si promluvit s mladým Jacobem, než odejde.“ Ustoupil ke straně a pokynul Jakeovi, ať vstoupí. „Pojď dál. Magistr Oswin šel do postele… a předpokládám, že i k ovesné kaši. Což je dobře, jinak bychom se sem skoro nevešli.“

Jake prošel dovnitř. Marika s Pindorem ho chtěli následovat, ale Jake ztuhl uprostřed kroku a vzhlédl ke klenuté kupoli.

Celý prostor dómu vyplňovala změť měděných trubek a spirálovitých křivulí z jantarově zbarveného skla. Potrubím probublávaly různobarevné tekutiny a z měděných ventilů občas se zasupěním uniklo trochu páry. Ještě víc ale Jakea vyváděla z rovnováhy skutečnost, že se celý mechanismus pomalu otáčel kolem ústřední osy. Drobnější prvky se otáčely rychleji. Jako kdyby hleděl do obnažených útrob obřích hodin. Jenže tenhle přístroj stále tiše syčel a vzdychal, bublal a skřípal jako cosi živého.

Celý vynález navíc zdobily krystaly všech barev duhy. Visely z něj jako vánoční ozdoby z kovového stromku. Sloužily jako vyrovnávací závaží, nebo celému stroji dodávaly energii?

Jake usoudil, že patrně oboje.

V každém případě to ani zdaleka nebyla pouhá observatoř.

Maričin otec ho pobídl, ať jde dál. Jake sklopil zrak ke spodnímu okraji dómu, který byl po vnitřní straně obkroužen bronzovým pracovním stolem s nejrůznějšími podivnými přístroji a nářadím: byla tu klubka hadiček, hromádky kovových plíšků i dřevěné police s kusy krystalů. Všude se povalovaly knihy s koženými vazbami, křehce vyhlížející svitky i stohy stočených pergamenů. Na jednom místě stála opřená kamenná tabule vysoká jako Jake, jejíž povrch beze zbytku pokrývaly řádky titěrného písma jako z toho záhadného nápisu vytesaného do Rozpadlé brány.

Magistr Balam postrčil Jakea k předmětu, který chlapec hned poznal. Jednalo se o pečlivě rozebraný iPod jeho sestry. Kdyby to Kady viděla, jistě by si rvala vlasy.

„My magistři jsme si včera promluvili,“ začal Balam a máchl paží k rozebranému elektronickému zařízení, „a považujeme tu vaši vědu za krajně zajímavou. Uvnitř té krabičky jsme nenašli žádné krystaly ani jiné vysvětlení alchymie, která přenáší zvuk na dálku. Zdá se, že nás můžeš mnohému naučit a podělit se s námi o svoje znalosti, stejně jako my s tebou.“

Otočil se k němu s rukama založenýma na hrudi. „Proto bylo rozhodnuto, že tě vezmu k sobě jako učedníka. Budeš se učit s mou dcerou.“

Marika vedle Jakea vyjekla radostí a vzrušením.

„Učedník?“ zopakoval Jake.

„Začneš studovat alchymii.“

Jake nevěděl, co by na to měl říct, ale vzpomněl si na Maričino varování ohledně pyramidy s drakem – nesmí se k ní přiblížit nikdo kromě magistrů, skutečných mistrů alchymie. Takhle by toho třeba mohl dosáhnout! Jeho naději však rychle zhatila další Balamova slova.

„Pokud začneme hned,“ pokračoval Maričin otec, „kdo ví? Možná z tebe bude magistr už ve třiceti.“

Ve třiceti?

„Nebylo by to skvělé? Byl bys nejmladší magistr v dějinách Kalypsa.“ Balam se široce usmál.

Jake potlačil zasténání. Nemohl však odmítnout. „Jak… čím začneme?“

Balam se narovnal. „Postačí, když se do toho pustíme zítra. Vím, že se chceš podívat, jak se vede tvé sestře. Nejdřív jsem ti ale chtěl dát tohle. Symbol učedníka.“

Magistr sáhl do kapsy a vytáhl z ní plochý stříbrný plíšek zhruba o velikosti Jakeova palce. Pokročil k Jakeovi a připnul mu ho na límec jako odznáček. Jake se na něj podíval. Do stříbra byly zasazeny čtyři kamínky. Uprostřed se leskl bílý krystal, jasný jako diamant, jenže tenhle diamant zářil vlastním světlem. Jake v něm poznal stejný druh kamenů, jež svítily v lampách a svícnech Kalakryssu. Tři zbývající krystaly vytvářely trojúhelník kolem ústředního diamantu: byl tu rubín, smaragd a ledově modrý safír.

„Čtyři základní krystaly alchymie,“ řekl Balam, když si všiml, jak si Jake odznak prohlíží. „Čtyři úhelné kameny, na nichž stojí náš svět.“

Maričin otec se otočil k pracovnímu stolu, zvedl úlomek červeného krystalu o velikosti vejce a promnul ho mezi dlaněmi. Krystal hned začal jemně žhnout. Balam ho podal Jakeovi.

Jake ho zvědavě vzal, ale musel ho přehazovat z ruky do ruky – krystal byl horký a jeho teplota dále stoupala.

Balam si ho s úsměvem vzal zpátky. Poklepal na krystal stříbrným kladívkem podobným tomu, jehož zmenšeninu měl zavěšenou na krku. Krystal zvonivě cinkl a oheň v jeho nitru pohasl.

„Červené krystaly nám dávají teplo, zatímco modré…“ Balam zvedl další krystal, tentokrát odstínu bledého safíru. Našpulil rty a foukl na něj. Ledová záře uvnitř kamenu se rozrostla.

Jake dokázal uhodnout, na co se používá, a přejel po povrchu krystalu rukou. „Je studený.“

Balam přikývl, poklepal na kámen kladívkem a odložil ho stranou. Jako další zvedl smaragdový krystal. „Díky těmto kamenům spolu můžeme rozmlouvat na dálku. Když člověk rozdělí zelený krystal na dvě poloviny, obě vibrují stejným způsobem i daleko od sebe. Jako…“

Přerušil ho hlas vycházející z jiné části stolu. Znělo to, jako kdyby mluvčí hovořil z velké dálky. „Magistře Balame, musím s vámi mluvit. Je to naléhavé.“

„Omluvte mě.“ Balam přešel přes místnost a zvedl předmět, který připomínal dřevěnou pálku na ping-pong, jenže uprostřed dutou. V dutině byl zavěšen kousek zeleného krystalu v jemné síti jako pavouk uprostřed pavučiny.

Jake viděl, že se síť nepatrně chvěje. Zvuk vycházel z jejího centra. „Magistře Balame…“

Balam se kamene dotkl a promluvil do něj jako do vysílačky. „Jsem tu, Zahure. Co se děje?“

Jake v jeho hlase rozeznal napětí. Magistrovu dosavadní klidnou bezstarostnost nahradily obavy.

„Jde o Livii.“ Zahur se na několik vteřin odmlčel. „Její stav se horší. Mé balzámy a masti už by měly účinkovat. Obávám se, že budu potřebovat pomoc při pátrání po odštěpcích hrotu šípu, které zůstaly v ráně.“

Jake si představil zraněnou lovkyni a po zádech mu přejel mráz. Vzpomněl si na slib, který učinil včera v noci – pomůže jí, jak jen bude v jeho silách.

Balam si vzdychl a zavřel oči. V jeho postoji se odrážela beznaděj, jako kdyby prognóza zdravotního stavu té ženy byla víc než pochmurná. Naklonil se ke krystalu. „Hned přijdu za vámi dolů.“

Dalším dotykem hovor ukončil a otočil se k Jakeovi i ostatním. Pokusil se nasadit aspoň trochu veselý výraz, ale nepodařilo se mu to. „Musíme v naší rozmluvě pokračovat později. Zajdi za svou sestrou, Jacobe.“

Unaveně na ně mávl, aby odešli. Jake se ale nehýbal. Možná existoval způsob, jak zraněné lovkyni alespoň trochu pomoci.

„Magistře Balame,“ řekl, „k té včerejší noci… Když jste jí vytáhli šíp z těla, slyšel jsem, jak lovkyně něco mumlá. Nevím, jestli je to důležité, ale kdyby to měla být její poslední slova…“ Zajíkl se, ale věděl, že to nejmenší, co pro ni může udělat, je podělit se o její vzkaz.

Balam povytáhl huňaté obočí. „Slyšel jsi, co říkala?“

„Ano. Vypadalo to, že blouzní… že neví, co se kolem ní děje.“

„Co říkala?“

„Žádala o pomoc, ale taky opakovala pořád dokola jedno slovo. Přichází. Pak zmlkla.“

„Přichází,“ zopakoval Balam a ustaraně zamžikal. „Děkuji, Jacobe. Neříkej o tom nikomu jinému. Teď se jdi podívat za svou sestrou. Zítra si znovu promluvíme.“

Rychle je vystrkal ze dveří.

Jakmile se ocitli na ranním slunci, Marika s Pindorem zůstali na Jakea civět s otevřenými ústy. Pindor kulil oči, zatímco Marika je měla přimhouřené obavami. Jake nepotřeboval žádné magické krystaly k tomu, aby poznal, nač myslí. Věděl přesně, co si v duchu říkají.

Přichází.

Takový strach mohla vyvolávat jediná osoba.

Král lebek.

12. kapitola

Bornholmská síň

„Kdo je u všech všudy ten Král lebek?“ zeptal se Jake, když přecházeli hradní nádvoří. Tu otázku už se chystal položit nějakou dobu, ale odvážil se teprve na jasném denním světle.

Pindor se zašklebil a kousl se do rtu. Podíval se na Mariku.

Ztišila hlas do šepotu a naklonila se k Jakeovi. Pindor ji napodobil z druhé strany. „Jeho celé jméno zní Kalverum Rex. Před padesáti lety byl magistrem v Kalypsu. Můj otec se u něj učil.“ Marika ukázala na Jakeův nový stříbrný odznak. „Tehdy byl Kalverum nejnadanějším alchymistou, který úplně zastínil druhé dva magistry. Podobně jako magistr Zahur si ale zřídil laboratoře ve sklepení, kam zakázal vstup všem ostatním. I on tam dole choval pralesní tvory.“

Marika se zachvěla.

Pindor navázal: „Říká se, že se při pokusech s novým druhem krystalu, krvavým kamenem – černým krystalem, který otravuje a ničí živou tkáň –, nezastavil ani před nejhoršími zvěrstvy.“

„Možná jed z kamene otrávil i jeho,“ pokračovala Marika. „Čím dál víc se stranil ostatních a někdy nevyšel po celé měsíce na sluneční světlo. Pak začaly mizet děti…“

Jake cítil, jak se mu svírá žaludek.

„Otec mi nikdy neřekl, co přesně v tom sklepě objevili. Jeden magistr přišel o život. Věž málem shořela při požáru, ale Kalverum unikl. Utekl do džungle za Rozpadlou bránu. Odešla s ním hrstka dalších lidí. Byly to těžké časy. Zůstal nám jen jeden magistr, který už byl hodně starý a sešlý… a tři tehdejší učedníci.“

„Tvůj otec,“ řekl Jake, „Zahur a Oswin?“

Přikývla. „Přišli jsme o mnoho vědomostí, ale zbavili jsme se netvora.“

„Nebo jsme si to aspoň mysleli,“ dodal Pindor.

Marika pokračovala ve vyprávění: „O dvacet let později k nám z hlubokého pralesa začaly pronikat zvěsti o zrůdných zvířatech – jako ten grakyl, kterého jsi viděl. Jedno lovci chytili a přinesli sem. Magistři ho prozkoumali a našli v něm černou alchymii Krále lebek. Dospěli k závěru, že si Kalverum Rex postavil pevnost mezi skalními útesy Páteřin, pohoří za Vrbkovým močálem. Během let tam zmizelo mnoho lovců a průzkumníků. Jiní, kteří se vrátili z okraje bažiny, vyprávějí o velkých sloupech smrdutého kouře stoupajících ze skal Páteřin.“

„Takže tam pořád je,“ řekl Jake.

„A sílí,“ přikývla Marika. „V posledních letech se jeho nestvůry odvažují stále dál. Až k našim hranicím.“

Jake si vybavil grakyla uvězněného v Rozpadlé bráně neznámým silovým polem chránícím údolí.

„A krvavý kámen?“ zeptal se. „Co to přesně je?“

„To nikdo pořádně neví. Po požáru věže bylo zakázáno zabývat se takovou zlou alchymií. Raději se zeptej otce…“

Přerušil ji hlasitý výkřik: „Hele! Podívejte, to je Heronův mladší bratr!“

Jake se otočil a všiml si hloučku starších chlapců na opačné straně nádvoří. Seděli na dřevěné ohradě, za kterou právě jiní mladíci sedlali několik othnielií.

„Pořád se bojíš ještěrek, Pine?“ zavolal jeden.

Druhý se naklonil ke svému společníkovi. „Těžko uvěřit, že je to Heronův bratr. Je takový strašpytel, že ani nestrčí sandál do třmenu.“

Pindorovi se do tváře nahrnula krev. Marika se jemně dotkla jeho lokte, ale Pindor ucukl. Prkenně vykročil k hradní bráně a Jake s Marikou ho pomalu následovali.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Jake tiše.

„Pindor se chtěl po vzoru svého bratra a otce připojit k Jízdní hlídce, která patroluje po městě.“ Marika smutně zavrtěla hlavou. „Nedopadlo to dobře. Zpanikařil, když se snažil vyšvihnout do sedla. Všichni to viděli. I jeho otec. Teď musí s dalším pokusem počkat do příštího roku.“

„Co se stalo?“

„Pin…, no, v blízkosti velkých zvířat je zkrátka někdy nervózní. Vidíš, jak napadá na levou nohu? Staré jezdecké zvíře jeho otce – byl to mimořádně zlomyslný tvor – mu zlomilo holenní kost, když bylo Pindorovi pět let. Přišel mu do stáje nabídnout hrst cukrovinek.“

Jake hleděl za Pindorem. Chlapec kráčel jako robot, ale vypadalo to, že má sto chutí vyběhnout k bráně tryskem, aby co nejrychleji zmizel z očí mladíků na cvičišti.

„Jeho chvilková slabost se rozkřikla… a s každým vyprávěním se nafoukla,“ řekla Marika. „Kdyby nebyl syn staršího Tiberia, třeba by to nikoho moc nezaujalo. Lidi jsou někdy tak krutí. To byl jeden z důvodů, proč jsme šli za Rozpadlou bránu, když jsme narazili na tebe a tvou sestru.“

„Jak to myslíš?“

„Kdyby se nám podařilo vrátit se s kouskem skořápky z vejce hromového ještěra, nebo dokonce s celým vejcem, prokázalo by to Pinovu statečnost a skoncovalo by to se všemi takovými posměšky. Možná by si vysloužil i druhou šanci na vstup do Jízdní hlídky.“

Dospěli k bráně a vykročili za Pindorem na hlavní ulici. Římský chlapec konečně zpomalil a dovolil jim, aby ho dohonili. Oči měl sklopené k zemi a mrzutě se loudal kolem domů.

Jake s ním srovnal krok. Nevěděl, co by měl říct, ale rozhodně chápal, jak se Pindor cítí.

Říman popotáhl a tiše promluvil. „Včera s tím hromovým ještěrem… Zahnal jsi ho svou flétnou.“

„Vlastně je to píšťalka.“ Jake ji vytáhl z kapsy a podal ji Pindorovi, aby si ji mohl prohlédnout. Pindor vzal s toužebným pohledem píšťalku do ruky.

„Vydává tak vysoký zvuk, že ho neslyšíme,“ vysvětloval Jake, „ale některá zvířata ano. Nechceš si ji zatím nechat?“

Pindor hleděl na píšťalku. „Doopravdy?“

„Jistě.“ Jake pokrčil rameny. Pindor očividně potřeboval něčím rozveselit.

Říman sevřel dárek v prstech. „Dá se to používat k ovládání zvířat na poli?“

„To nevím, ale rozhodně tím přilákáš jejich pozornost, a s trochou tréninku by z toho určitě mohl být dobrý nástroj k výcviku.“

Pindor přikývl a smutek v jeho očích nahradil obdiv. „Díky,“ zahučel a už se tak nevlekl.

Marika přistoupila k Jakeovi a usmála se na něj.

„Co je?“ zeptal se.

Odvrátila se, ale koutkem oka se na Jakea znovu podívala a na rtech jí stále pohrával úsměv.

„Tak co je?“ zopakoval.

„Nic,“ pokrčila rameny. „Vůbec nic.“

Bornholmská síň Vikingů se před nimi tyčila jako válečná loď zakotvená mezi střechami města. Horní polovina budovy kdysi zjevně opravdu tvořila příď dávného plavidla, protože do ulice čněla dřevěná špice lodi vyřezaná do podoby zubatého mořského netvora. Pod netvorem byly dveře z těžkého dřeva, dost možná pocházejícího rovněž z lodi.

Pindor uchopil železné klepadlo ve tvaru vlčí hlavy a rázně zaklepal.

Ve dveřích se otevřelo zamřížované okénko. „Kdo si přeje vstoupit do Bornholmu?“

„Přišel…“ Pindor si odkašlal, protože z něj vyšel hlas podobný ustrašenému vykviknutí. Zkusil začít znovu, tentokrát hlubším tónem. „Přišel jsem podle rozkazů magistra Balama s nově příchozím Jacobem Ransomem, který si přeje navštívit svou sestru.“

O chvilku později se otevřela celá polovina dvojitých dveří a ven vykročila vysoká plavovlasá žena, jež si změřila návštěvníky pohledem. Podle toho, jak se mračila, se jí zřejmě příliš nezamlouvali. „Pojďte dál,“ pozvala je stroze.

Za dveřmi se až k zadní stěně budovy táhla dlouhá síň se stropními trámy. Na opačném konci vedly druhé dvojité dveře na slunečný dvůr. Jakea rozloha místnosti překvapila. Ze železných lustrů ve tvaru jeleních parohů zářily bílé krystaly, které osvětlovaly nástěnnou malbu proti krbu. Zpěněné vlny rozbouřeného moře na ní brázdila loď se čtvercovými plachtami a vesly trčícími z boků.

Průvodkyně postřehla, kam se Jake dívá. „Valkýra,“ pravila, políbila si špičky prstů a cestou kolem se dotkla plavidla.

Zjevně šlo o název lodi, ale Jake rovněž poznal známé jméno ze severského bájesloví. „Valkýra? Nebyly to válečnice? Odinovy rytířky?“

Průvodkyně se otočila k Jakeovi s pěstí opřenou v bok. „Ty znáš naše příběhy?“

Jake se zahleděl do jejích ledově modrých očí. „Některé.“

Spokojeně přikývla. „Jsem Brunhildr, strážkyně bornholmského krbu. Buďte vítáni,“ řekla o něco přátelštěji. „Tvoje sestra je venku. Pojďte za mnou.“

Ze schodů před nimi se ozvaly kroky a vzápětí se objevily dvě černovlásky se stejnými opálenými tvářemi. Dvojčata. Podle všeho o nic starší než Kady.

Brunhildr se před nimi zastavila. „Jak se daří starší Ulfsdottirové?“ zeptala se.

Jedna z dívek zavrtěla hlavou. „Strávila celou noc na Kalakryssu u lůžka své sestry. Ani teď ještě nešla spát. Celé ráno se modlila k Odinovi.“

„A odmítá se najíst,“ dodala druhá dívka. „Viděly jsme, kdo je u brány, a doufaly jsme, že se dozvíme něco nového o Livii.“

Všechny oči se otočily k Jakeovi a jeho společníkům.

„Tohle je Hrist a její sestra Mist,“ představila je Brunhildr. „To ony nesly lovkyni Livii celou cestu od břehů Vrbkového močálu.“

Marika postoupila kupředu a tiše promluvila. „Obávám se, že neneseme příznivé zprávy. Můj otec a magistr Zahur Livii nadále ošetřují, jak nejlíp dokážou, ale bojí se, že v ráně zůstaly úlomky krvavého kamene, které jí otravují tělo.“

Hrist a Mist si vyměnily ustarané pohledy. Mist dokonce vypadala, že nemá daleko k slzám. Hrist ji utěšila: „Udělaly jsme, co jsme mohly.“ Pak se otočila k Jakeovi a ostatním. „Lovkyně Livia překonala celou bažinu na malém voru. Nás nechala na břehu a sama se vydala na výzvědy k doupěti Krále lebek. Byla pryč pět nocí a vrátila se polomrtvá s čerstvým zraněním. Zhroutila se, jakmile vystoupila na břeh. Neřekla nám ani slovo.“

Marika střelila pohledem po Jakeovi a mírně zavrtěla hlavou. Její otec je varoval, aby neopakovali to, co Jake slyšel na vrcholu věže.

Mist zalomila rukama. „Musí žít.“

„Magistři dělají, co je v jejich silách,“ ujistila ji Marika.

Hrist si povzdychla. „Předáme tyto zprávy starší Ulfsdottirové.“ Vzala sestru za loket a obě vyběhly po schodech nahoru.

Brunhildr pokračovala ke slunečnému dvoru. „Žijeme v těžkých časech,“ poznamenala ponuře. „Je mi líto, že tvá sestra přichází do Bornholmu zrovna v takové době.“

Jakeovy starosti vzrostly. Uvažoval, jak si asi Kady mezi těmito zocelenými ženami vede. Když ale vykročil na denní světlo, spatřil svou sestru přímo uprostřed dvora – a s meči v rukách!

„Ne, takhle,“ říkala právě Kady shromážděnému hloučku žen. Měla na sobě zelenou tuniku a boty ke kolenům.

Pružným krokem se vzdálila od žen a zavířila krátkými meči ve smrtícím tanci kolem těla.

Co to dělá?

Jake zalapal po dechu, když Kady vyhodila jeden meč do vzduchu. Meč se otáčel, odrážel sluneční paprsky – a v další chvíli opět spadl. Kady ho chytila za jílec a udělala s ním elegantní výpad s poloviční úklonou.

Jake si najednou uvědomil, kde už něco podobného viděl. V Kadyině skupině roztleskávaček. Totéž trénovaly s hůlkami. Jeho sestra tento cvik častým opakováním ovládla tak dokonale, že by ho patrně byla schopná předvést i ve spánku – a zjevně taky s meči.

Kadyinu ukázku odměnil potlesk.

Lavičku u stěny domu obsadili muži ve vikinských přilbách a pláštích. Smáli se a šeptali si mezi sebou. Na konci lavice si Jake všiml známého staršího chlapce v tunice. Vypadalo to, že Heronidus svou roh hlídače bere velmi zodpovědně. Nespouštěl Kady z očí a sledoval každý její pohyb. Rozhodně na ni dával bedlivý pozor.

„Kady!“ zavolal Jake.

Otočila se k němu a široce se usmála. „Jakeu, tady jsi! Slyšela jsem, že přijdeš!“

Podala meče jiné ženě a přešla k němu. Jake si všiml, že si stáhla vlasy do ohonu, jak bylo zvykem mezi lovkyněmi, ale navíc si spletla cop ze tří pramenů.

Kady neušlo, na co se Jake dívá, a přejela si dlaní po vlasech. „Jak vypadám? Nechtěla jsem obyčejný koňský ohon. Až moc bych připomínala Heidi.“

To ale nebylo všechno. Jake si všiml, že si dvě vikinské dívky udělaly stejný účes jako Kady. Přimhouřil oči. Nemá jedna z nich namalované oči?

No páni.

A to se bál, že jeho sestra bude brečet někde v koutku.

„Jak jsi… co jsi…?“ koktal.

„Jsem v pořádku, jestli se chceš zeptat na tohle. Dobře se o mě starají. Co ty?“

Jake nevěděl, kde by měl začít. K jeho noci patřila bolest, krveprolití a zvěsti o nebezpečné armádě, která se šikuje v džungli. A co zatím dělala Kady? Splétala novým kamarádkám vlasy do copů a dělila se s nimi o kosmetická tajemství. Copak se nikdy nic nezmění?

Kady se zasmála. „Co je? Řekl jsi mi, abych se spřátelila.“

To byla pravda.

Ztišila hlas. „A co ty? Dozvěděl ses něco?“

Jake se ohlédl po ostatních. Všichni na ně zírali. Zašeptal: „Později ti povím víc. Prozatím se pokouším najít způsob, jak se dostat k té pyramidě. Musí tam být nějaký zdroj energie.“ Dotkl se stříbrného odznaku na lovecké vestě. „Má to něco společného s krystaly.“

Kady se k odznaku sklonila. „Je moc hezký.“

Jakeovi se do tváří nahrnula krev. „Není jenom hezký. Je… Je důležitý.“

Narovnala se a pokrčila rameny. „Pokud je ta pyramida tak důležitá, co děláš tady?“ Její tón byl v podstatě stejný, jako kdyby se ho ptala: Proč mě otravuješ?

„Chtěl jsem zjistit, jak se ti vede.“

Kady se nad jeho starostlivostí zamračila. Očividně četla mezi řádky. „Nejsem úplně bezmocná a neschopná.“

„To jsem taky nikdy neříkal.“

No dobře, možná jsem si to myslel…

Rozhovor se v každém případě nevyvíjel tak, jak Jake doufal. Učinil ještě poslední pokus a mávl k přední části Bornholmu. „Napadlo mě, jestli by ses s námi nechtěla projít po městě?“

„S vámi?“ Do hlasu jí proniklo dobře známé opovržení. „Heron mě vezme ke cvičišti.“

Heron? Odkdy se Kady a Heronidus tak spřátelili?

Kady pokračovala: „Za dalších pár dní taky prý bude nějaká velká soutěž. Šampionát mezi Římany a nějakými…“ Nakrčila nos. „Myslím, že se zápasníky sumo nebo s někým podobným.“

Se zápasníky sumo? Jake v duchu prolétl všechny možnosti z různých kultur, které tu zahlédl. „Myslíš Sumery?“

„Asi. To je jedno. Heron se mi snažil vysvětlit pravidla. Je to něco na způsob póla. V každém případě mě vezme na trénink.“ Zamávala svému strážnému, který jí zamávání s připitomělým úsměvem oplatil.

Jake se konečně vzdal a ustoupil. „Jestli jsi tedy v pořádku, půjdu jenom s Marikou a Pindorem.“

Pokrčila rameny, ale upřeně se na něj zadívala a řekla naléhavě. „Hlavně jestli víš, co děláš. Nenechej se rozptylovat.“

Rozuměl, co mu tím naznačuje. Nehraj si a najdi cestu domů. A zatímco na tom bude pracovat, Kady si bude moct užívat roli válečné Barbie.

Zamračeně hleděl za sestrou, která už odcházela k ostatním. Nechávala všechno na něm: to on měl zjistit, co se tu děje a jak se mohou vrátit domů.

Dokáže ale tak těžké zadání splnit?

V hlavě mu ozvěnou znělo Liviino varování, které mu připomínalo, že nemají mnoho času.

Přichází, přichází…

13. kapitola

První kmen

Na ulici se Jake zastavil pod přídí vikinského plavidla a obrátil se k Marice a Pindorovi. „Co dál?“

Čekal, že potrvá celý den, než se mu podaří přemluvit Kady, aby vylezla zpod postele. Jenže se spletl. Jeho sestra se jako obvykle okamžitě ocitla v centru pozornosti. Dráždilo ho to, ale zároveň se mu i ulevilo. Stál na kraji ulice a přemítal, co by měl dělat. Kde bude nejlepší začít s pátráním?

„Můžeme ti ukázat Kalypso,“ navrhla Marika.

„Podle mě bychom měli začít na trhu,“ řekl Pindor, podíval se ke slunci a pohladil se dlaní po břiše. „Umírám hlady.“

„Právě jsi jedl,“ upozornila ho Marika.

„To už bylo strašně dávno.“

Marika obrátila oči v sloup. „Nejdřív si prohlédneme co největší část města.“

S Marikou v čele vyrazili po rušné ulici. Všude zněly lidské hlasy a smích. Před čínskou pagodou cvičily velice malé děti hru na činely a trumpetky.

„Pozítří bude jarní rovnodennost,“ vysvětlila Marika. „Celé město ji oslaví velkým hodokvasem.“

„A taky je to den olympiády!“ dodal Pindor s netypickým nadšením. „Poslední zápas rozhodne, který kmen letos vyhraje Věčnou pochodeň. Podívej!“

Římský chlapec přidal do kroku. Několik rodin pořádalo piknik v nevelkém parku před hradními hradbami. Pindor zamířil ke skalní římse, odkud byl široký rozhled po okolí. Ukázal k severnímu okraji města.

U sopečného hřebene údolí se tyčil veliký kamenný stadion, připomínající zmenšené římské koloseum, jehož jedna stěna byla vytesaná přímo do příkré skály.

„Pořádají se tam i divadelní hry a různá představení,“ dodala Marika. „Nejen sportovní zápasy a utkání.“

Jakeovu pozornost upoutal pohyb napravo od stadionu. Ve stěně vedle kolosea byly vyhloubeny skalní domovy. Z nejvyššího poschodí se vzneslo hejno obřích ptáků a přeletělo nad městem ve formaci tvaru písmene V.

„Větrní lidé,“ pravila Marika, která přihlížela spolu s Jakem. V hlase jí zněl obdiv. „Jsou jediní, kteří umějí zkrotit velkoraze. Vychovávají je od vajec a nechávají je, aby si vytvářeli pouta k jejich nejmenším dětem. Říká se, že si jsou bližší než sourozenci.“

Po přeletu hejna si Jake vybavil průzkumníka, který večer přistál na vrcholu věže. Byl oblečený do koženého oděvu a na hlavě měl čelenku z per. Tito lidé se pochopitelně sami nenazývali indiány ani rudými tvářemi. Taková označení jim vnutili ostatní.

Díval se, jak stoupají do výšky, nadnášeni proudy teplého vzduchu ze sopečných průduchů. Větrní lidé. To jméno jim rozhodně sedělo.

Všichni tři je sledovali, dokud nezmizeli z dohledu. Marika si povzdychla. „Je pozdě. Měli bychom se vrátit domů.“

Jake se ohlédl k útesům, ale zrak mu ještě padl na stíny podél okraje křovin. Přes otevřené prostranství přeběhla tmavá silueta, popadla kost, kterou tu někdo nechal, a sprintem se vrátila zpátky do podrostu. Na okraji lesa náhle ztuhla a podívala se přímo na Jakea.

Ve slunečním světle se zaleskly zlaté kočičí oči.

Rhabdofelix! Ten, kterého Jake osvobodil. Takže opravdu unikl a našel si stanoviště, kde se mohl živit zbytky.

„Hele, podívejte se na…“ Jake se otočil k Marice, aby jí ukázal šelmu, ale kočka mezitím zmizela.

„Na co?“ zeptal se Pindor.

Jake zavrtěl hlavou a mávl rukou. „To je jedno.“

Podél hradeb došli až k hradní bráně, kde se s nimi Pindor rozloučil. Marika s Jakem sami přešli nádvoří a o chvíli později vstoupili do hradu.

Marika zmlkla a ponořila se do vlastních myšlenek. Na věž tak vystoupali mlčky. Marika odemkla dveře a konečně promluvila: „Zajímalo by mě, jak se asi vede lovkyni Livii…“

Jake ji ale nevnímal. Slyšitelně zalapal po dechu. Všiml si, že místnost není prázdná. Na stůl právě pokládal mísu s ovocem chlapec, možná o rok mladší než Jake. Jake na něj civěl s otevřenými ústy. Chlapec mu pohled oplatil a rychle zmizel v úzkých postranních dveřích. Jake ještě zahlédl schody – něco na způsob zadního schodiště pro služebnictvo.

Marika se zamračila, když viděla, jak je Jake ohromený. „To byl jenom Bach’uuk. Pomáhá nám s domácností.“

Jake před sebou pořád viděl chlapcův obličej se širokými lícními kostmi a mohutnými nadočnicovými oblouky, které vystupovaly z nízkého, plochého čela, zpola zakrytého dlouhými černými vlasy. Bach’uuk se díval svýma modrýma očima na Jakea, skoro jako kdyby ho poznal.

Jake ale chlapce poznal doopravdy… Nebo přinejmenším s jistotou věděl, z jakého kmene pochází.

Bach’uuk byl neandertálec.

„Sami si říkají Urové,“ vysvětlila Marika, když odváděla Jakea ke stolu.

Pobídla ho, ať se posadí, a ukázala mu, jak si má oloupat jeden z plodů ovoce, které připomínalo banán ve tvaru vývrtky, takže k oloupání bylo třeba jisté opatrnosti a zručnosti. Nazývala ho banazole, ale jeho chuť neodpovídala ani banánu, ani fazoli, ale spíš přezrálé broskvi.

Pořád se mračila kvůli Jakeovu šoku. Zjevně si ho špatně vyložila. „Neboj se, Urové sice vypadají divně, ale jsou neškodní a mírumilovní.“

Jake přikývl. Hlavou mu vířily tisíce myšlenek. Takže do tohoto světa se nedostaly jen lidské kmeny druhu Homo sapiens. Někdo vytrhl z domovského prostředí i kmeny ranější a uvěznil je tu.

„Jsou docela prostomyslní,“ pokračovala Marika. „Ani s pomocí alchymie, která nám zaručuje společný jazyk, Urové skoro nemluví, a pokud ano, mluví pomalu a těmi nejzákladnějšími slovy. Otec si myslí, že nejsou zrovna velcí myslitelé, ale jsou silní a rozumějí jednoduchým pokynům.“

Jake se pokoušel zachovat neutrální výraz a oloupal si další z plodů. Neodporoval Marice, ale dobře si pamatoval, že archeologové včetně jeho rodičů nyní považují neandertálce za stejně inteligentní jako moderní lidi.

Marika vyprávěla dál: „Skupina sumerských písařů se nicméně vloni v létě vydala do jejich jeskyní ve skalní stěně kolem údolí a po návratu mluvila o docela propracovaných nástěnných malbách.“

„Které nakreslili Urové?“

Marika přikývla. „Někdy bych se tam ráda podívala. Písaři vyprávějí o nakreslených zvířatech, jaká nikdy nikdo neviděl. Urové sem ovšem přišli jako první a určitě viděli plno úžasných věcí.“

Jake se zaměřil na její poslední slova. „Byli tu jako první?“

Zamyšleně si přejížděla prstem po spodním rtu. „Říká se, že tu byli dávno před kterýmkoliv ze Ztracených kmenů. Nejstarší záznamy Kalypsa uvádějí, že lidé ve stínu velkého Kukulkánova chrámu našli Ury a že Urové jako první přivítali nově příchozí do tohoto drsného kraje. Položili základy budoucího Kalypsa. Pořád nám pomáhají, slouží v Kalakryssu a dobývají ze skal surové krystaly potřebné v naší alchymii.“

Jake se díval na úzké dveře a vzpomněl si, jak včera přišli k prostřenému stolu i jak měl ráno čisté a pečlivě složené oblečení. Stali se neandertálci sluhy – nebo snad dokonce otroky? Poslední myšlenka značně podkopala Jakeovu představu o mírumilovných obyvatelích Kalypsa, kteří žijí se všemi v souladu a harmonii.

Marika si povzdychla. „Většinou se ale Urové zdržují ve svých jeskyních. Jsou hodně plaší a ostýchaví. Bydlí ve vnější straně skalních stěn kolem údolí, směrem k temnému pralesu. Bach’uuka se vůbec nemusíš bát. On a jeho otec slouží naší rodině už mnoho let. Když matka onemocněla…, když…“

Její hlas náhle utichl. Zavrtěla hlavou a soustředila se na svoji banazoli. Z rozpaků ji vytrhl šramot ode dveří.

V zámku se otočil klíč a dveře se otevřely. Dovnitř se donesly hlasy, ale mluvčí zůstávali na chodbě.

„Nic víc nemůžeme udělat, Oswine.“ Byl to Maričin otec, v jehož hlase zněla nekonečná únava a smutek.

„Ale víme přece, že v jejím zranění musely zůstat úlomky krvavého kamene, jinak by se už probrala. Pokud jich pár dokážeme vyndat a prostudovat, aspoň líp porozumíme hrozbě, které čelíme.“

„Riziko je příliš velké. Pro Livii i Kalypsos. Krvavé kameny všechno otravují a pokřivují. Nejen věci, ale i zvířata a lidi.“

„Nemůžeme žít pořád v nevědomosti, zvlášť když hrozí, že naše údolí zavalí stíny. Zahur postupuje příliš opatrně. Možná úmyslně.“

Následovala dlouhá odmlka, než Balam pevně odpověděl. „Tomu přece doopravdy nevěříš, Oswine, že ne?“

Ozvalo se dlouhé, hluboké povzdychnutí. Marika s Jakem se na sebe podívali. Neměli poslouchat, ale ani jeden z nich se nepohnul.

„Asi ne. Jen nemůžu zapomenout, že Zahur byl kdysi Kalverův učeň.“

„Jistě, jenže to jsme přinejmenším po nějakou dobu byli všichni.“

„A co Zahurovy pokusy?“ naléhal anglický mnich tlumeně. „Používá Kalverovy sklepy. Pracuje s odchycenými zvířaty a experimentuje na nich podobně jako ta zrůda.“

„Protože se zabývá léčivým uměním. Tak důležitý obor vyžaduje pokusy na zvířatech. Víš přece, kolik léčitelských znalostí se po Kalverově vyhnání ztratilo.“

„Ano, ano, ano, vím, že máš pravdu,“ připustil Oswin. „Asi jsem zbytečně nervózní z toho, že jsem se pořádně nevyspal. Jenom si přeju, aby Zahur postupoval rychleji. Mám pocit, že čas pracuje proti nám. Kvůli tomu, co slyšel ten chlapec. Přichází. Nemůžeme pořád sedět a jenom lomit rukama.“

„Rozumím, Oswine, a vážím si tvých odvážných pokusů, které odhalily mnoho z praktické alchymie, jež vylepšila naše životy. Ale v tomhle souhlasím se Zahurem. I kdyby to znamenalo Liviinu smrt, musíme v případě krvavých kamenů postupovat opatrně, byť jde o pouhé úlomky.“

„Doufám, že máš pravdu, příteli,“ řekl Oswin. „Vidím před námi temné doby.“

„A ve tmě musíme vidět světlo,“ odpověděl Balam slavnostně.

Ozval se unavený smích. „To nebylo fér. Citovat mého vlastního otce.“

„Byl to moudrý muž.“

Z chodby se k nim donesl další povzdych. „Zdá se, že moudřejší než jeho syn.“

Magistři se tiše rozloučili a dveře se otevřely dokořán. Marika se na židli otočila a předstírala, že se soustředí na ovoce v míse.

Balam vstoupil do místnosti a překvapeně povytáhl obočí, když je spatřil. „Á, vy už jste zpátky.“ Podíval se ke dveřím a znovu na ně. Projel si rukou vlasy, ale podařilo se mu je jen ještě víc rozcuchat. „Takže jste to všechno slyšeli?“

„Promiň, tati,“ řekla Marika a zahleděla se mu do očí. „Ale je to pravda? Skutečně lovkyně Livia zemře?“

Balam pohladil dceru něžně po lících a přistoupil ke stolu. Jake viděl, že starý magistr uvažuje, jestli jí má říct pravdu nebo ne. Nakonec se k ní otočil a vážně ji oslovil.

„Ano,“ řekl. „Je to jen otázka času. Víc pro ni udělat nemůžeme.“

Marika zbledla, ale přikývla a vstala, aby svého otce objala. Balam ji sevřel v náručí.

Jake pocítil ostré bodnutí smutku. Jeho rodiče mu náhle chyběli tak, že dokázal sotva dýchat.

Otec s dcerou od sebe poodstoupili, ale Marika se ho dál držela za rukáv. „Tati, vůbec jsi nespal. Musíš se vykoupat a odpočinout si.“

Pohlédl ke dveřím studovny. „Ale mám ještě práci…“

„Práce počká, dokud si aspoň trochu nezdřímneš.“ Objala ho jako matka neposlušné dítě. „Připravím ti koupel a vzbudím tě na večeři.“

Balam se nechal odvést ke schodům.

Jake zůstal sedět u stolu, ale pozornost upřel ke dveřím studovny. Vzpomněl si na stohy listin, svitků a knih, které uvnitř zahlédl. Co se z nich může dozvědět?

Než si uvědomil, co dělá, už stál na nohou. Neměl moc času. Spěšně vyrazil ke dveřím a zkusil je otevřít. Byly odemčené a povolily s tichým zaskřípěním, při němž sebou trhl. V duchu se uklidňoval, že zvuk nebyl tak hlasitý. Vklouzl dovnitř a rozhlédl se.

Místnost se rozšiřovala směrem k dvěma oknům, z nichž se nabízel výhled na město. Pod okny stál stůl a po jeho obou stranách se tyčily knihovny plné zaprášených tlustých knih a stočených svitků. V jedné polici ležely podivné předměty a rekvizity: kostra nějakého zvířete pospojovaná bronzovými drátky, úhledná řada naleštěných kamenů a sbírka dřevěných špalíků s vyrytými mayskými piktografy. Pracovna připomínala nashromážděné kuriozity v rodinném sídle v North Hampshiru.

Jake však neměl čas prohlížet si vystavené exponáty.

Začal prohledávat stůl, aniž by se něčeho dotkl. Stohy knih mu dosahovaly až k ramenům a Jake se bál, aby je nepokácel. Jeho pozornost přilákala otevřená kniha uprostřed stolu, s dřevěnou vazbou a hrubými, silnými stránkami.

Jednalo se o vzácný mayský kodex, jednu z velkých knih minulosti. Španělští dobyvatelé většinu z nich před staletími spálili, takže se do dnešních dnů dochovalo jen několik.

Jake se sklonil k otevřenému kodexu. Na stránce byla nakreslena mapka údolí. Zubatá kružnice vyznačovala kráter sopky a v jeho centru byla schematicky načrtnuta chrámová pyramida. Z vrcholu chrámu se odvíjela stylizovaná spirála, která se ve čtyřech bodech dotýkala okraje údolí.

Sever, jih, východ a západ.

Jake se sklonil ještě blíž.

Přes západní bod se tyčila klenba a Jake v jednoduchém obrázku hned poznal Rozpadlou bránu, nebo spíš její původní podobu, než se zřítila prostřední část oblouku. I náčrt v místě východní brány vypadal povědomě. Zachycoval dvouhlavého hada stočeného do podoby číslice osm.

Jake ztuhl. Ten obrázek poznal, byť byl nakreslený jen několika hrubými tahy. Spěšně vytáhl z kapsy pracovní deník svého otce a nalistoval stránku, kterou si četl v Britském muzeu.

Vzhledem ke stočení hada do podoby číslice osm artefakt jistě symbolizuje víru Mayů v nekonečnou podstatu vesmíru…

Při čtení v duchu slyšel otcův hlas a zároveň si představoval vystavený předmět: zlatého hada s rubínovýma očima, poklad, který objevili jeho rodiče.

Polkl a znovu se zahleděl na mapu. Před sebou měl náčrtek stejného předmětu, označující východní bránu do údolí. Jak je to možné? Hlavou mu vířily tisíce myšlenek. Napadalo ho jediné vysvětlení: Někdo musel tu bránu vidět a pak se vrátit do jejich času.

Cítil, jak v něm vzrůstá naděje. Podíval se na pyramidu uprostřed hrubé mapy. Odhadoval, že spirála představuje silové pole, které chrání celé údolí.

Musí se dozvědět víc.

Náhle za ním cosi zašramotilo a Jake nadskočil. Natolik se soustředil na svůj nález, že zapomněl na čas. Jestli ho Marika přistihne…

Prudce se otočil a ve dveřích skutečně stála drobná postava. Nešlo však o Mariku, ale o toho neandertálského chlapce Bach’uuka. Ve tváři se mu nezračil žádný údiv nad tím, že našel Jakea v pracovně. Jen na něj mlčky hleděl, pak se otočil a vrátil se ke stolu, na který právě prostíral talíře k večeři.

Jake vyšel za ním a zavřel za sebou dveře. „Jenom jsem se díval,“ zamumlal.

Bach’uuk si ho nevšímal.

O několik vteřin později k nim z horního patra dolehla Maričina slova: „Zavolám tě, až bude připravená večeře, tati.“ Dívka už scházela ze schodů. „Pomůžu ti s tím, Bach’uuku.“ Vzala od něj poslední hromadu talířů.

Neandertálský chlapec sklonil hlavu a ustoupil ke dveřím pro služebnictvo. Když se Marika odvrátila, Bach’uuk se zadíval na Jakea a zvedl si prst před ústa ve všeobecně srozumitelném posunku, který znamenal, že zůstane zticha. Pak zmizel a zavřel za sebou dveře.

14. kapitola

Noční vetřelec

Jake netušil, co ho probudilo.

Jednu chvíli hluboce spal a vzápětí byl zcela vzhůru. Obklopovala ho naprostá temnota. Okno jeho malé ložnice zakrývaly okenice a dveře byly zavřené. Nic neslyšel.

Něco ho ale muselo vzbudit.

Ležel zabalený do pokrývky a pokoušel se přijít na to, proč je najednou tak neklidný. Všechny nervy a svaly v těle měl napjaté k prasknutí. Zatajil dech a rozhlédl se po pokoji. V nohách postele rozeznával černou siluetu skříně, ale jinak nic neviděl. Nehýbaly se žádné stíny, nic nešramotilo.

Přesto věděl, že není sám. Netušil, jak si může být tak jistý, ale vůbec o tom nepochyboval. Zježily se mu chloupky na předloktí. Někdo nebo něco tu bylo s ním. Cítil, jak si ho ze tmy prohlížejí čísi oči.

Pak to zaslechl – tiché hučení připomínající vzdálené víření křídel tisíce včel. Ozvalo se jen na chvilku a ztichlo. Jake nedokázal určit, odkud vycházelo, ale ztuhla mu při něm krev v žilách. Byl to hrozivý, výhrůžný zvuk. A zněl v jeho pokoji.

Namáhal zrak, aby něco zahlédl, a srdce mu divoce bušilo. Pak zaslechl tiché, kradmé zaškrábání.

… škráb, škráb, škráb…

Znělo to, jako když někdo drápe nehty do dřeva. Nevěděl, co ten zvuk vyluzuje, ale poznal, že se k němu jeho zdroj blíží. Přitáhl si přikrývku těsně k bradě a odtáhl nohy od kraje postele.

Na stolečku u postele stála lampa. Marika mu večer ukázala, jak se krystal zapíná a vypíná. Bál se ale vysunout ruku zpod přikrývky.

… škráb, škráb, škráb…

Zvuk se rozhodně přiblížil. Pak se znovu ozvalo to podivné bzučení.

Co to bylo?

Napínal oči. U nohou postele se zvedl temný stín. Už nemohl čekat. Hmátl po lampě na nočním stolku a přejel nehtem po krystalu. Ten cinkl a rozzářil se jasným světlem. Jake na zlomek vteřiny zavřel před oslnivou září oči, ale pak se podíval na tvora, který se krčil na pelesti lůžka.

Byl to obrovský černý hmyz o velikosti menšího psa a s krabími klepety na přední straně těla. Z boků mu odstupovala křídla jako u vážky. Když se Jake pohnul, křídla se zachvěla a vydala hluboké bzučení. Tvor se vznesl do vzduchu, jako když startuje vrtulník.

Vtom se mu od zadečku zvedl zahnutý štíří bodec, dlouhý jako Jakeův ukazovák. Ve světle lampy se na něm vlhce leskla kapka jedu. Obří klepeta se naprázdno svírala.

Jake chtěl zaječet, ale hrdlo se mu stáhlo hrůzou.

Obří štír se ve vzduchu naklonil a vrhl se přímo na Jakea. Jake reagoval čistě instinktivně, podle toho, co mu matka vyprávěla o zvyku kanibalů z Papuy-Nové Guineje chytat svoje oběti do pastí.

Pokrčil ruce i nohy a vyhodil deku do vzduchu jako síť. Přikrývka padla na hmyzí nestvůru, omotala ji a srazila ji na podlahu. Jake vyskočil naboso z postele, oblečený pouze do dlouhých trenýrek. Neměl žádnou zbraň.

Tvor dopadl mezi něj a dveře a zmítal se pod pokrývkou. Bude ho muset přeskočit. Vtom se pokrývkou prostříhlo jedno černé klepeto a zlostně zahrozilo ve vzduchu. Hmyz už se skoro osvobodil. Jake o krok ustoupil a vrazil přitom do nočního stolku. Lampa se zakymácela.

Lampa!

Sáhl za sebe a zvedl ji.

Štír prolezl otvorem v přikrývce. Jake k němu přiskočil s napřaženou lampou a vší silou tvora udeřil. Ozvalo se křupnutí a bosou nohu mu postříkala jakási tekutina.

Znechuceně na zlomek vteřiny ztuhl, a to se mu stalo osudným.

Přikrývka se roztrhla víc a ven se vynořil ocasní bodec, který sekl přímo proti Jakeově lýtku. Jake máchl lampou a útok odrazil, takže ho bodec jen škrábl a dopadl na podlahu. Ze špice vystříklo několik kapek jedu.

I tak z místa škrábnutí okamžitě vyšlehla palčivá bolest.

Ocas se znovu pozvedl.

Jake neváhal a zasypal tvora co nejsilnějšími ranami lampou, jako kdyby se pokoušel zatlouct do země stanový kolík. Zpod přikrývky začala prýštit černá tekutina. Jake nepřestával, dokud tvor neznehybněl.

Pak pustil lampu a odpotácel se o pár kroků dozadu.

Pravá noha ho pálila, jako kdyby mu ji ožehl otevřený oheň, ale dokulhal ke dveřím, otevřel je a zachraptěl: „Pomoc!“ To slovo z něj vyšlo jako tiché zasípání, ale hluk zápasu už patrně Mariku i jejího otce stejně vzbudil.

Dveře jejich pokojů se rozletěly. Marika na sobě měla dlouhou noční košili a její otec se vynořil v rouchu po kotníky. Magistr pokynul Marice, ať zůstane na místě, a přispěchal k Jakeovi.

Jake se pokusil vysvětlit, co se stalo, ale byl pořád v šoku, a tak jen mlčky ukázal do ložnice.

Balam nahlédl pod přikrývku. „Žahavec!“ Prudce se otočil k Jakeovi, chytil ho za ramena a prohlížel si ho od hlavy k patě. „Zranil tě?“

„Štípl mě.“ Jake si ukázal na pravé lýtko.

Z rány vytekla jen kapka krve, ale okolní pokožka už zrudla. Točila se mu hlava. Kdyby ho Balam nedržel za ramena, možná by upadl.

Balam zavolal na Mariku: „Vezmi přikrývku a pomoz mi ho odnést dolů.“

Jake mávl rukou. Nemusejí s ním dělat tolik cavyků. Dokáže kráčet po svých. Pak se s ním zhoupl celý svět a on se propadl do temnoty.

„Probouzí se,“ zašeptal hlas. Zněl slabě, jako z velké dálky nebo jako když někdo nemá pořádně vyladěnou rozhlasovou stanici.

Jake zasténal. Temnota zmizela a nahradil ji vířící jas. Dvakrát se zhluboka nadechl a bojoval s nevolností. Pak se mu vrátil zrak.

„Pomozte mi ho posadit,“ řekl hlas u jeho ucha. Patřil Maričině otci, který podpíral Jakeovo rameno.

V další chvíli se Jake zvedl do sedu. Viděl, že ho položili na stůl v hlavní místnosti a zabalili ho do přikrývky. Pár kroků od něj stála Marika s ústy ustaraně zakrytými dlaní. Byli tu i magistři Oswin a Zahur. Tělnatý mnich měl na sobě pruhovanou noční košili, která mu sahala až k prstům u nohou, a špičatou čepici. Vypadal jako nafouknutá verze jednoho ze Sněhurčiných trpaslíků. Zjevně sem přispěchal rovnou z postele.

Zahur měl pod očima tmavé kruhy, skláněl se u kraje stolu a držel Jakea za kotník.

Balam nepřestával chlapce podpírat. „Jak se cítíš?“

Jake měl vyprahlý jazyk a sotva dokázal přikývnout.

Balam mu konejšivě stiskl rameno. „Máš velké štěstí, Jakeu Ransome. Jen málokdo přežije štípnutí žahavce. Kdyby tě škrábl jen o trochu víc…“

Jake věděl, že se ho Balam snaží uklidnit, ale příliš se mu to nedařilo.

Zahur ho pořád držel za kotník. Kolem lýtka měl Jake omotaný silný hnědý obvaz, který vypadal docela vlhce. Patrně nějaký obklad sloužící k vytažení jedu z rány.

Pak se však obvaz pohnul. Jake cítil, jak se mu sevřel kolem lýtka a vzápětí opět povolil.

„Bahenní pijavka začíná být neklidná,“ poznamenal Zahur. „To je jasná známka toho, že v krvi už není žádný jed.“

Sáhl k pijavce a strhl její masité tělo z Jakeova lýtka. U velké přísavky na konci musel zatáhnout silněji a přísavka se uvolnila se slyšitelným mlasknutím. Jake se zachvěl odporem, když viděl, jak se pijavka svíjí. Magistr ji hodil do nádoby s kalnou vodou, ale červ se nepřestával hýbat a mrskat.

Jakeův žaludek dělal totéž.

Jeho noha ale vypadala dobře, s výjimkou velkého zarudlého kola po přísavce těsně vedle škrábance. Lýtku se vrátila normální barva a Jake už necítil ani bolest či pálení.

„Měl by být v pořádku,“ dodal Zahur. „Ať si do rána odpočine.“

Magistr Oswin přešlápl z jedné sloupovité nohy na druhou. „Takže zbývá už jen zjistit, jak se ten žahavec dostal do chlapcova pokoje.“

Balam pomohl Jakeovi ze stolu na židli a Marika mu podala hrnek horké čokolády. Jake ho vděčně sevřel v prstech a vychutnával si jeho teplo. Napil se – ještě nikdy neokusil nic lepšího.

Oswin si založil ruce na hrudi. „Díval jsem se do jeho pokoje. Okenice byly zavřené.“

„Mohl tam vletět během dne,“ řekl Balam. „Třeba si uvnitř hledal chladnější úkryt před denním horkem, a když padla noc, vylezl ze své skrýše, zpod postele nebo zpoza skříně.“

Jake sevřel hrnek silněji. V budoucnu nikdy nezapomene důkladně zkontrolovat všechny kouty.

Balam se k němu obrátil. „Měl jsi přes den otevřené okno?“

Jake se na okamžik zamyslel. Vzpomněl si, jak ho otevřel hned ráno po tom zlém snu o rodičích. „Myslím, že ano.“

Balam přikývl, jako kdyby to tím bylo vyřešené.

Oswin přimhouřil oči. Takové vysvětlení ho zjevně neuspokojilo. „Stejně je zvláštní narazit na žahavce tak daleko od pralesa.“

„Občas se objeví až ve městě,“ řekl Balam.

Do debaty se vmísil Zahur: „Obávám se, že to může být moje vina. Když jsem slyšel, co zaútočilo na toho chlapce, podíval jsem se na svoje klece. Chovám dole šest žahavců, abych mohl studovat jejich jedy. Jedna z klecí byla prázdná a měla otevřená dvířka. Nevím, jak dlouho byl na svobodě. Měl jsem plno práce s ošetřováním lovkyně.“ Egypťan se zachmuřil. „Měl bych se zase vrátit k jejímu lůžku. Slábne každou hodinou.“ Zvedl nádobu s pijavkou a zamířil ke dveřím.

„Díky za pomoc,“ zavolal za ním Balam.

„Ano, děkuji,“ přidal se Jake.

Zahur neodpověděl a zmizel na chodbě.

Oswin si odfrkl. „Je mi jedno, co si myslíš. Něco tady páchne jako tchoří žába. Možná ten žahavec přiletěl sám… a možná ho sem někdo narafičil schválně.“

„Narafičil?“ zamračil se Balam.

„Aby toho chlapce zabil.“

Balam se zachmuřil ještě víc a nepatrně zavrtěl hlavou, jako kdyby chtěl Oswinovi naznačit: Ne před dětmi.

Jake se ale narovnal. „Kdo by mě chtěl zabít?“

Oswin pokrčil rameny. „Třeba zvěd Krále lebek. Možná se bojí tvé vědy. V každém případě jsi neznámý faktor v Kalverově hře, ať už je jakákoliv. Možná tě chce jednoduše odstranit ze scény.“

„To by stačilo, Oswine,“ řekl Balam. „Jenom toho chudáka znervózníš.“

Oswin si vzdychl. „Možná je načase, abychom si všichni dávali větší pozor.“ Potřásl hlavou a odkolébal se ke dveřím. „Nebo jsem jenom příliš unavený. Uprostřed noci se všechno vždycky jeví nejčerněji.“

Balam po jeho odchodu položil Jakeovi dlaň na rameno. „Neposlouchej ho. Byla to jen nešťastná shoda náhod. Nehoda.“

Slova otylého magistra však Jakeovi nešla z hlavy. Jeho otec jednou řekl: Slova jsou jako kulky; jakmile je vypustíš, nejdou vzít zpátky. A tyhle kulky Jakea hluboce zasáhly.

Pokud nešlo o nehodu, kdo mu mohl nasadit štíra do pokoje? Představil si egyptského magistra, který sám připustil, že žahavec pochází z jeho sklepních laboratoří. Jake se ale taky podíval na úzké dveře v zadní stěně místnosti a vzpomněl si, jak ráno našel vyprané a vyžehlené šaty. Bach’uuk už v noci chodil po Jakeově pokoji, aniž by ho vzbudil. A kdo jiný zná líp schodiště pro služebnictvo, které prochází celou věží? Vrahem mohl být kdokoliv.

Postavil hrnek na stůl. Ztratil veškerý zájem o horkou čokoládu a hlavou mu blesklo strašné podezření. Jestli nešlo o nehodu, jestli se ho někdo opravdu snažil zabít…

Balam si všiml chlapcova ustaraného výrazu. „Co se děje?“

„Kady, má sestra…“

Víc nemusel říkat. Balam vykulil oči. Okamžitě pochopil, co dělá Jakeovi takovou starost, a to Jakea vyděsilo ještě víc. Přestože se Maričin otec snažil vysvětlit útok jako pouhou nehodu, i on zřejmě choval jistá nevyřčená podezření.

„Zavolám z astromikonu do Bornholmu, abych se ujistil, že je v pořádku.“ Vydal se ke dveřím. Jake vstal, aby ho následoval, ale zapotácel se. Balam na něj namířil ukazováčkem. „Zůstaň tady. Mari, dohlédni na to, aby odpočíval. Ohřej mu kakao.“

„Ano, tati.“

Po jeho odchodu si přisunula židli blíž k Jakeovi a sedla si vedle něj. Okamžik trapného ticha se protahoval, možná proto, že Jake byl pod přikrývkou zpola nahý. Pak se k němu ale otočila a oslovila ho.

„Viděla jsem, jak ses vypořádal s tím žahavcem,“ řekla. „Bach’uuk mi ho pomohl uklidit, zatímco z tebe pijavka vysávala jed.“

Sáhla si do kapsy a položila něco na stůl. Byl to štíří bodec. „Urové věří, že by se zabitému zvířeti měla prokázat úcta a jeho část by si měl lovec nechat u sebe.“

Jake se ho odmítl dotknout.

„Vyvařila jsem z něj všechen jed,“ dodala Marika, když si všimla jeho výrazu. „Je to bezpečné.“

Opatrně zvedl bodec, který ho málem zabil, a prohlédl si ho. Dokázal si představit, jak ho jednoho dne ukládá do vlastní vitríny s kuriozitami, a tato myšlenka oslabila jeho strach. Dokonce si začal dělat i menší starosti o Kady. Jeho sestra je určitě v pořádku.

„Díky, Mari.“

Odvrátila zrak a začervenala se. „Byl to Bach’uukův nápad. On to navrhl. Zdá se, že jsi ho opravdu zaujal.“

Jake si vzpomněl, jak si ten neandertálský chlapec přiložil prst k ústům, když nachytal Jakea v pracovně.

Marika se najednou zvedla. „Chtěl bys, abych ti ohřála kakao?“ Než stačil odpovědět, popadla jeho hrnek a přešla k polici u jedné stěny, kde na trojnožce spočíval kamenný džbán podepřený čtyřmi žhnoucími rudými krystaly. Ze džbánu stoupal jemný oblak páry. Marika džbán zvedla a doplnila z něj do Jakeova hrnku horké kakao.

Vrátila se ke stolu a ustaraně se podívala ke dveřím na chodbu. Pak si opět sedla vedle Jakea, který si vděčně ohříval dlaně o horký hrnek, a zamyšleně krabatila čelo.

„Co je?“ zeptal se Jake.

Zavrtěla hlavou.

„Pověz mi to.“

Po chvilkovém váhání odpověděla: „Neřekla jsem o tom svému otci a možná se mi to jen zdálo. Nevím. Ale vzpomínám si, že jsem v noci slyšela někoho z chodby, ale když jsem se zaposlouchala pozorněji, všechno ztichlo. Tehdy jsem tomu nepřikládala žádný význam a zase jsem usnula. A možná to opravdu nic neznamenalo.“

Možná ale ano.

Než si o tom mohli pohovořit, dveře se rozletěly a do místnosti se sípavým oddechováním vpadl Maričin otec. Musel celou cestu běžet.

Jake se polekaně postavil. Znovu se v něm vzedmul strach o sestru.

Balam na něj konejšivě mávl rukou. „Je… je v pořádku,“ vydechl. „Vzburcoval jsem celý Bornholm, ale neobjevily se tam žádné potíže.“ Ztěžka se opřel dlaní o stůl. „Tak vidíš, nejspíš to opravdu byla jen náhoda, jak jsem říkal.“

Jakeovi se ulevilo, že se Kady nic nestalo, ale jeho podezření se zcela nerozptýlilo. V hlavě mu nadále zněla dřívější slova magistra Oswina.

A slova jsou jako kulky…

Sevřel štíří bodec v ruce. V Maričiných očích si přečetl stejnou pochybnost. Ať si Balam říkal cokoliv, Jake věděl, že ten útok nebyl žádnou náhodou.

Jenže kdo ho chtěl zabít?

15. kapitola

Krystalové srdce Kukulkánova chrámu

Následujícího rána Jake seděl v astromikonu a chystal se na první alchymistickou lekci. Cítil se o tisíc procent lépe.

Balam mu podal dřevěný podnos, rozdělený do malých přihrádek s úlomky krystalů. Odstíny kamenů pokrývaly celé barevné spektrum. Bylo tu snad sto různých barev.

„Každý krystal má své jedinečné uplatnění,“ vysvětloval Balam, který zůstal stát nad Jakem. „U některých víme, co dělají, jako například u tohoto.“

Vzal z podnosu krystal barvy tmavě rudého vína a zvedl ho do slunečního paprsku, který sem dopadal jedním z dvanácti otvorů v kupoli. Obrátil se k Marice, která seděla na židli vedle Jakea. Tázavě povytáhl obočí. „Jak se jmenuje tenhle krystal?“

Soustředěně se zamračila. „Železomil?“

„Velmi správně,“ pochválil ji s hrdým úsměvem. „Po namočení k sobě přitahuje železo.“

Olízl krystal a přiblížil ho k malému železnému hřebíku. Hřebík nadskočil a přilepil se ke kamenu.

Jake se zaujatě předklonil. Krystal po navlhčení nějak získal magnetické vlastnosti.

Balam se jeho reakci usmál a klepl do krystalu stříbrným kladívkem. Hřebík s cinknutím odpadl zpátky na stůl.

„Jiné krystaly zůstávají záhadou, a právě takové záhady studuji.“ Balam položil ruku Jakeovi na rameno. „Alchymie je z jedné desetiny moudrost a z devíti desetin náhoda. A často je taky nebezpečná.“ Balam se dotkl stříbrného odznaku na Jakeově vestě. „V alchymii existují čtyři základní kameny, a ty se musíš bezchybně naučit.“

Jake se podíval na krystaly vsazené do malého odznaku. Rubín, smaragd a safír vytvářely trojúhelník kolem diamantu. Balam postupně ukázal na každý z nich.

„Z těchto kamenů se odvozují všechny ostatní,“ mávl rukou nad podnosem s přihrádkami. „Z těchto čtyř pramení veškerá síla Kukulkánova chrámu.“

Jake si prohlížel svůj odznak a v hlavě se mu začínala rodit jakási nejasná myšlenka, nějaký poznatek, který získal před dávnou dobou. Co to ale bylo? Nějak to souviselo se třemi barevnými kameny v trojúhelníku: červeným, zeleným a modrým…

Vtom si vzpomněl. Vybavil si, co mu ukázal jeho otec, když tábořili v přírodě. Otočil se a shýbl se ke svému batohu. Propátral jeho obsah a brzy našel, co hledal, skoro na dně.

Jeho hledání vzbudilo Balamovu zvědavost.

Jake vytáhl kus křemene vybroušený do tvaru trojúhelníkového hranolu. „Červená, zelená a modrá,“ vyhrkl. „To jsou tři základní barvy světla!“

Otec mu vysvětlil, že televize i počítačové obrazovky využívají k vytváření milionů barevných odstínů tři základní barvy. Ukázal mu však ještě něco dalšího.

Než stačil kdokoliv odpovědět, Jake zvedl hranol do slunečního paprsku. Světlo se rozložilo do podoby duhy vrhané na protější stěnu místnosti.

„Tohle je pokročilá alchymie,“ poznamenal Balam udiveně. „Jen málo lidí chápe, že ve slunečním světle jsou ukryty barvy celého světa. Veškerá alchymie vlastně začíná právě u slunce.“ Ukázal ke škvírám ve střeše dómu a pak se obrátil zpátky na Jakea. „Jak ses to dozvěděl?“

„Od rodičů,“ odpověděl Jake. „Naučili mě, jak se smísením různě barevných světel dá vytvořit nový odstín.“ Kývl k duze na stěně, kde se červený a zelený pruh světla mísil ve žlutý. „Červené a zelené světlo dohromady vytváří světlo žluté. Červené a modré splývá ve fialové. A čím víc jich mísíte, tím víc odstínů můžete vytvářet.“

Spustil ruku s hranolem a duha zmizela.

Balam civěl na zeď, jako kdyby na ní stále zářila duha. Pomalu zavrtěl hlavou. „Takové vědomosti jsou určené poutníkům třetího stupně,“ řekl. „Ne učedníkům v prvním roce výuky. Na nich stojí výroba nových barevných krystalů.“

Kývl k přihrádkám s jednotlivými vzorky.

„Moment,“ podivil se Jake. „Vy jste ty krystaly vyrobili? Jak?“

Balam se sklonil k Jakeovi. „Ukážu ti to.“ Zvedl z krabičky smaragdově zelený a rubínový krystal. Přešel ke středu místnosti a uložil oba kameny do bronzového košíku zavěšeného na řetězu z hodinového mechanismu, který vyplňoval kupoli nad jejich hlavami.

Jakeovi se košík rychle ztratil z očí, protože se začal otáčet a vířit spletitým strojovým bludištěm. Skleněnými trubicemi protékala nějaká tekutina a od celého zařízení se odrážely sluneční paprsky z dvanácti štěrbin ve střeše.

Jake si vzpomněl na Balamova slova: Veškerá alchymie začíná u slunce.

Pohání ten stroj nějakým způsobem sluneční energie?

Pokoušel se pochopit fungování obrovského mechanismu, ale z jeho víření se mu začínala motat hlava.

Konečně košík dokončil jeden oběh, Balam se po něm natáhl a ukázal Jakeovi, že v košíku zůstal jediný krystal, zářící sytě žlutou barvou jako samotný kousek slunce.

„Červená a zelená dohromady vytvářejí žlutou,“ zamumlal Jake a užasle hleděl na hučící, klapající a bublající stroj. Oba kameny se nějak spojily v jediný.

Jak se to stalo?

Balam pokračoval: „Alchymisti během staletí vytvořili krystaly všech odstínů a barev.“

Jakeovi hlavou nadále vrtala jedna otázka, která ho napadla v tom okamžiku, kdy spatřil lustr s krystaly v hlavní síni hradu.

„Ale co způsobuje, že ty krystaly září?“ zeptal se. „Co jim dodává energii?“

Balam se usmál ještě přátelštěji. „Máš velice zvídavou mysl, Jacobe. Není divu, že jsi tak rychle získal tolik znalostí.“ Obrátil se ke své dceři. „Na tvou otázku ale možná bude umět odpovědět Mari.“

Jake se podíval na dívku.

Marika ostýchavě sklopila oči k zemi. „Veškerá energie pochází z krystalového srdce Kukulkánova chrámu.“

Balam přikývl. „Už jsi někdy hodil do rybníku kámen, Jacobe, a sledoval jsi, jak se do všech směrů šíří vlny?“

Jake kývl. Jistěže ano.

„S krystalovým srdcem velkého chrámu je to podobné. Jeho tlukot je jako kámen hozený na klidnou hladinu. Vysílá údolím vlny, které rozžínají naše světla a zapalují ohně v našich kamenech. Umožňují různým kmenům hovořit společným jazykem a dosahují až ke skalním hřebenům kolem údolí, mezi nimiž nás chrání.“

Jake si představil energii proudící z chrámu, která dodávala sílu krystalům a odvracela od údolí útoky nepřátel.

Marika navázala: „Za hranicemi údolí ale vlny rychle odeznívají. Dál než kilometr od údolí jeden kmen nerozumí druhému a zelené krystaly ztrácejí schopnost přenášet zvuky. Proto potřebujeme k posílání vzkazů do hluboké džungle šípokřídlece a proto lovci i průzkumníci vycházejí se členy vlastního kmene.“

Jake pochopil. Ochranné pole sahalo jen do určité vzdálenosti. Není divu, že Ztracené kmeny setrvaly v tomto údolí.

Balam se ustaraně podíval jednou ze střešních štěrbin ke slunci a vzdychl. „Musím zajít za magistrem Zahurem a zeptat se, jak se vede lovkyni Livii.“

Jake se na židli zavrtěl. Chtěl se něco dozvědět o posledním krystalu, o kterém Maričin otec nic neřekl. „Ten kámen, který otrávil lovkyni Livii, ten krvavý kámen…“

Balam se zachmuřil. „O takových odporných věcech nehovoříme. Tyto kameny je zakázáno vyrábět.“

Jake vzhlédl k rotujícímu stroji.

Balam zřejmě uhodl jeho myšlenky. „Prokletý kámen se nezrodil zde v astromikonu. Nepovstal z čistoty slunečního světla. Vznikl z mnohem temnějšího plamene.“

Po těchto slovech Balam vykročil ke dveřím. Zastavil se ještě s rukou na klice a ohlédl se. „Mari, další učení by se dnes asi mělo omezit na názvy jednotlivých kamenů. Po minulé noci nechci Jacoba přetěžovat.“

Otevřel dveře a vyšel do jasného denního světla.

Marika se zhluboka nadechla a omluvně se usmála. „Otec o krvavém kamenu nerad hovoří.“

„Tomu nerozumím. Je přece základem moci Krále lebek. Neměli byste o něm vědět víc?“

Marika přesunula krabici s krystaly tak, aby ji měli mezi sebou. „Možná bychom se nejdřív měli zabývat těmihle.“

Přes její váhání ale Jake v Maričiných očích viděl záblesk zvědavosti, která se vyrovnala jeho vlastní. Díval se na jasně zářící bílý krystal. Bílé světlo obsahovalo všechny barvy spektra, zatímco černá barva vznikala nepřítomností světla. Jake se zachvěl. Krvavý kámen tehdy v noci opravdu vzbuzoval dojem, že pohlcuje svit měsíce.

V hlavě mu zněla Balamova slova. Černý kámen nepovstal z čistoty slunečního světla. Vznikl z mnohem temnějšího plamene.

Naklonil se k podnosu se vzorky. Co nakonec záleželo na krvavých kamenech? Nebyl to jeho problém. Chtěl jenom najít cestu zpátky domů, a toho mohl dosáhnout jedině tak, že se dozví co nejvíc o zdejší pyramidě – a tedy i o těchhle zvláštních krystalech.

Kývl k dřevěnému podnosu. „Můžeme začít.“

O několik hodin později odpočíval venku; seděl se zkříženýma nohama na dece roztažené na vrcholu věže a hřála ho sluneční záře. Bylo sice horko, ale jas aspoň pomáhal odplavovat napětí, které se v něm nastřádalo.

Pár kroků od něj klátil na zídce nohama Pindor. Možná se bál ještěrů, ale rozhodně si nic nedělal z výšek a z možného pádu do hlubiny. Hladově se zakusoval do něčeho, co připomínalo kuřecí křidélko. Celý obličej měl potřísněný šťávou.

„Bodnutí žahavce nepřežilo moc lidí,“ poznamenal a ukázal křidélkem na Jakea. „Určitě tě chrání sám Apollón.“

„Nemyslím, že by to byl nějaký bůh,“ řekla Marika. Klečela na přikrývce vedle Jakea a probírala se proutěným košíkem, který jim Pindor donesl. Odsunula stranou pečivo i sušené kousky masa, našla si banazoli a sedla si s ní. „Na Jakeově uzdravení se podepsal daleko víc magistr Zahur než kterýkoliv olympský bůh.“

Pindor pokrčil rameny a sklouzl ze zídky. „A ty si myslíš, že ti někdo dal žahavce do pokoje schválně?“

Marika se podívala na Jakea, který přikývl.

„Kdo by to dělal?“ zeptal se Pindor. „Slyšel jsem, jak se můj otec baví s magistrem Oswinem. Všichni říkají, že to byla nehoda. Že jedno z divokých zvířat magistra Zahura uteklo z klece a náhodou vlezlo Jakeovi do pokoje.“

Marika zavrtěla hlavou. „Jsem si docela jistá, že jsem tu noc slyšela někoho na chodbě. Ale nemůžu to dokázat.“

„Proč by ho chtěli zabít?“ zeptal se Pindor.

Marika pomalu loupala ovoce. „Možná se ho někdo bojí. Bojí se toho, co Jake ví. Jeho vědy.“

Pindora to očividně nepřesvědčilo, ale změnil téma. „Co dalšího ta tvoje věda vlastně umí?“ zaklonil se a podíval se na Jakea. „Ukaž nám ještě něco.“

„Pindore, není to cvičená opička, aby tancovala za hrst oříšků.“

Jake ale viděl, že i sama Marika potlačuje zvědavost. Všiml si i toho, že její oči odrážejí sluneční světlo jako dva smaragdy.

„Pár věcí vám můžu ukázat,“ souhlasil.

„To nemusíš,“ řekla Marika, ale přitom se rozzářila.

Když se Jake zvedal na nohy, cítil zvláštně příjemný pocit v hrudi. „Tak pojďte.“

Odvedl je do nitra astromikonu, kde měl pod stolem kousek od své židle položený batoh. Zvedl ho a vytáhl z něj malou baterku. „Tomuhle říkáme kapesní svítilna.“

Zmáčkl tlačítko, namířil baterkou na stěnu a přejel po bronzovém povrchu kupole světélkem. Ohlédl se po Marice s Pindorem.

Pindor stál se zkříženýma rukama. „To máme taky. Je jich tu všude plno, svítí se s nimi v celém Kalypsu.“ Marika ale zaujatě přimhouřila oči. „Můžu se podívat?“

„Jistě.“ Jake jí podal baterku.

Obracela ji v prstech a poklepala na sklíčko. „Je tohle nějaký úlomek krystalu? Proto vydává tak silné světlo?“

„Ne, funguje to na…“ Jake se musel soustředit, aby dokázal pronést anglický termín. „… baterie.“

„Bakterie,“ zopakoval Pindor. „Co to je?“

Jake si vzal baterku zpátky od Mariky a otevřel ji. Vyklepal z ní do dlaně dvě mikrotužkové baterie. „Ty dodávají energii k tomu, aby svítila žárovka. Téhle formě energie se říká elektřina.“ Znovu se musel soustředit, aby vyslovil anglické slovo.

Podal jednu baterii Marice a druhou Pindorovi. Marika si ji prohlížela s pozorností badatelky, která studuje nového exotického brouka. Pindor si ke své přičichl, jako kdyby uvažoval, jak asi chutná. Nakonec s ní namířil na Jakea.

„Udělej s tím ještě něco.“

„Pindore…,“ napomenula ho Marika.

„Jenom chci vidět, co to umí dalšího. Co třeba tyhle bakterie udělají s našimi krystaly?“

Než ho kdokoliv stačil zarazit, otočil se ke krabici se vzorky krystalů a bodl do nich baterií. Jake ztuhl. Marika srazila Pindorovi ruku stranou. Nic se však nestalo.

Jakeovi to přesto vnuklo nápad. Možná Pindor na něco přišel. Nedala by se nějakým způsobem propojit jeho věda s jejich alchymií? Co by dokázaly dohromady?

„Červená a zelená vytváří žlutou,“ zahučel, když si vzpomněl na demonstraci Maričina otce.

Vzal baterii od Pindora a shýbl se ke kousku modrého krystalu, který spadl na podlahu.

Stoupl si na špičky a vložil baterii s modrým krystalem do bronzového košíku.

„Jakeu,“ ozvala se Marika, „toho bychom se neměli dotýkat.“

Jake se na ni ohlédl. Její varovná slova nezněla příliš odhodlaně.

Pindor měl ještě menší zábrany. „Nic se nestane.“

Jake nespouštěl oči z Mariky. Kdyby nesouhlasila, poslechl by. Zdálo se však, že její zvědavost roste. V tomto ohledu byla dcerou svého otce.

„Alchymie je z devíti desetin náhoda,“ ocitoval Jake Balama.

Marika se zhluboka nadechla a přešla ke dveřím. Jake se obával, že jde pryč, ale jen za nimi zavřela dveře. Otočila se k Jakeovi a kývla.

S úsměvem zatáhl za řetěz a košík se vznesl do vzduchu.

O krok ustoupil. Sluneční světlo se odráželo od stovek krystalů zasazených v převodech a ozubených kolech komplikovaného mechanismu. Nejprve se nic nedělo, ale pak stroj o něco zrychlil. Po stěnách tančily odlesky duhy.

„Jakeu…,“ varovala ho Marika.

Zařízení se začalo točit ještě rychleji. Z ventilů unikala pára s takovou prudkostí, až začala pískat. Ozubená kola se otáčela tak rychle, že se jejich zářezy slily v rozmlžené kružnice.

„Musíme to zastavit!“ vykřikla Marika.

„Jak?“ zeptal se Jake.

Přikrčeně sledovali, jak nad nimi divoce víří skleněné a bronzové části stroje. Mechanismus vzdychal, sténal, bručel a hrkal. Nedal se nijak zastavit.

Celá místnost se rozechvěla. Na stole rachotily různé nástroje a krystaly. Hromada knih se nahnula ke straně a spadla. Stroj však ještě zrychloval.

Jake ustoupil ke stolu. Co jsem to provedl?

„Jakeu!“ vykřikla Marika. Zvedla druhou baterii, kterou dosud držela v ruce. Z jednoho konce vyšlehly jiskry, které se zaklikatily vzduchem k rotujícímu stroji.

Jake k ní přispěchal a vytrhl jí baterii z ruky. Uštědřila mu ránu, která pálila jako čert. Hodil ji na stůl, kde se dokutálela k červenému krystalu o velikosti husího vejce. Jiskry z baterie zasáhly krystal a ten se okamžitě rozežhnul jako šarlatové slunce.

Než se Jake stačil pohnout, červený krystal propálil stolní desku. Nebyl jen jasný jako slunce – byl i tak horký!

Propadl stolem na kamennou podlahu. Jake vydechl úlevou, ale pak se žula začala při okrajích krystalu vařit a bublat. Hrozilo, že krystal roztaví i kamennou podlahu!

Jake si představil, jak krystal padá z jednoho patra do druhého. Kde se zastaví? A zastaví se vůbec?

Marika oněměle stála a zírala.

Jake popadl stříbrné kladívko. Jestli dokáže klepnout do krystalu, jako to dělal Maričin otec…

Otočil se k Marice, která přikývla. Okamžitě jí došlo, co Jake zamýšlí.

Společně si klekli ke žhnoucímu krystalu. Jake si před jasem i horkem zaclonil tvář dlaní. Přes přimhouřená víčka viděl sálající kámen, který se zmenšil na velikost holubího vejce a plaval v kaluži roztavené horniny.

Natáhl ruku s kladivem, ale krystal se zmenšoval stále rychleji, jako kdyby ho stravoval jeho vnitřní oheň, jako umírající hvězda, která se hroutí sama do sebe. Jake se zarazil. Po pouhých dvou vteřinách z krystalu zbývala jen oslnivě jasná špendlíková hlavička. Vzápětí zmizela i ta.

„Je pryč…,“ vydechla Marika a odtáhla se. Ve tváři se jí svářela hrůza se zvědavostí.

Roztavená kaluž žuly rychle ztuhla, jako kdyby věděla, že tekuté skupenství je pro ni za daných okolností zcela nepřirozené, a snažila se chybu napravit. Na podlaze brzy nezbývalo nic než zčernalá skvrna. Totéž se nedalo říct o stole.

Jake vzhlédl k pravidelnému kruhovému otvoru v bronzové stolní desce. Kov už sice vychladl, ale poškození se nedalo napravit.

„Podívejte!“ řekl Pindor.

Během rozruchu s krystalem si vůbec nevšimli, že stroj nad jejich hlavami zpomalil. Už neklapal a nehučel, jen se zvolna otáčel. Jake se s obavami díval na jemný mechanismus. Neskřípá víc než předtím? Nesténá o něco hlasitěji? Nerozbil ho?

Z útrob stroje se pomalu snesl bronzový košík. Všichni k němu upírali oči.

Pindor dloubl do Jakea. „Je to tvoje věda. Ty se podívej.“

Měl pravdu.

Jake k sobě naklonil košík a do dlaně mu padla baterie. Zdálo se, že se nijak nezměnila – ale nic dalšího už v košíku nebylo! Podíval se pořádně. Modrý krystal zmizel.

Ohlédl se po zčernalé skvrně na žulové podlaze. Zanikl modrý krystal stejným způsobem? Spálil ho ten stroj ve svém nitru, když potřeboval energii pro svůj vlastní divoký pohyb?

Marika vydechla: „Co se stalo?“

Jake mohl jen potřást hlavou. Neměl tušení.

Dívka nakrabatila čelo. Zvedla ze stolu druhou baterii a podala ji Jakeovi. Z jejího výrazu bylo patrné, že už si s jeho vědou nehodlá zahrávat. Provinile sklopila oči, kousla se do rtu a ohlédla se ke stolu.

Její nervozita jen umocňovala Jakeovy výčitky svědomí. Vzpomněl si, jak jí ocitoval slova jejího otce o tom, že alchymie je z devíti desetin náhoda. Zapomněl si nicméně vzít k srdci, co Balam řekl hned vzápětí. A často je taky nebezpečná.

Díval se na baterie ve své dlani. Mohl spálit celou věž až k základům. Vložil baterie zpátky do kapesní svítilny a zašrouboval ji. Na zkoušku stiskl vypínač a baterka se rozsvítila. Pořád fungovala. Uložil si ji do kapsy kalhot.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Pindor s pohledem na roztavený otvor ve stole. „Magistři nás nechají pověsit za uši.“

„Je mi to líto,“ řekl Jake.

„To by taky mělo!“ vyštěkl Pindor.

Marika se na ně zamračila a založila si ruce v bok. „Sám jsi ho k tomu ponoukal, Pine. Nikdo z nás ho nezastavil. Můžeme za to všichni.“

Pindor se nehádal. Uznával, že má pravdu. Schlíple si povzdychl. „A zítra je rovnodennost. A olympiáda! Všichni tam budou! Až se o tomhle dozví můj otec, budu mít kliku, když uvidím rovnodennost aspoň napřesrok!“

„Ten stůl nespravíme,“ souhlasila Marika sklesle. „Možná bychom ale mohli zařídit, aby na to nikdo nepřišel tak rychle.“

Pindorovi se rozjasnila tvář. „Jak? Tvůj táta je věčně tady nahoře. Hned si toho všimne.“

Marika přešla k hromadě knih, které se před chvílí zřítily na zem. Zvedla první dvě, přistoupila k poškozenému stolu a zakryla jimi otvor. „Podávejte mi zbytek,“ pokynula.

Jake s Pindorem rychle posbírali knihy a naskládali je do podoby dalšího vratkého štosu. Zazubili se na sebe. Otvor ve stole byl schovaný a zčernalá skvrna na podlaze se dala snadno přehlédnout.

Marika zhodnotila jejich dílo kritickým pohledem. „Otec staví takových stohů spousty a pak na ně vždycky zapomene.“

„Takže tu díru třeba objeví až za několik měsíců!“ zavýskl Pindor.

„Ne, zjistí to dřív,“ odtušila Marika přísně.

„Jak?“ zeptal se Pindor.

„Protože mu o ní řeknu. Počkám ale do rána po rovnodennosti.“

„Mari!“

„Ne, Pine. Musí se to dozvědět. Ale není důvod, aby nám to kazilo oslavy. Byl to nejoblíbenější den obou mých rodičů. A když jsme teď zbyli jenom my dva…“ Odmlčela se, ale pořád propalovala Pindora pohledem. „Nenechám si zničit rovnodennost. Hned po oslavách to ale otci musím říct.“

Chlapec si něco zabručel. Zdálo se, že s ní ani zdaleka nesouhlasí, a Jake stál v tomto případě na straně svého římského kamaráda. Obával se, že pokud někdo zjistí, co provedli, jeho dráha alchymistického učně okamžitě skončí.

„Aspoň nepřijdu o zápas,“ povzdychl si Pindor.

Když vyšli z astromikonu, slunce už se sklánělo k obzoru.

Pindor se ještě jednou ohlédl, jak Marika zavírá dveře do dómu. „Není divu, že se tě někdo pokusil zabít,“ poznamenal k Jakeovi. „Ta tvoje věda působí samé problémy.“

„Vůbec jsem to nečekal.“ Jake se podíval na Mariku. „Přál bych si, abychom to mohli zkusit znovu.“

„Můj otec vždycky říká: Před každým krokem se dvakrát rozhlédni, protože z některých cest není návratu.“ Zavřela dveře a otočila v zámku klíčem. Mlčky posbírali zbytky oběda. Každý se pohroužil do vlastních starostí a obav.

Před každým krokem se dvakrát rozhlédni…

Jake si vzpomněl, jak přiložil Kadyinu polovinu zlaté mince do prohlubně na pyramidě v Britském muzeu. I tehdy skočil bez rozmyslu do neznáma a stáhl svou sestru s sebou.

Z některých cest není návratu.

Platí totéž i tady?

Se složenou dekou pod paží se narovnal. Za hradbami si nad korunami stromů všiml kamenného draka, strážce dávného chrámu. Odmítal uvěřit, že neexistuje žádná cesta domů. Přesto cítil, jak se mu rychle krátí čas. Jakmile objeví dnešní nehodu, ztratí naději, že by se mu podařilo prozkoumat pyramidu. Měl nanejvýš jeden den.

Třeba by to ale mohlo stačit.

Vzpomněl si na Pindorovy obavy z toho, že přijde o olympiádu. Určitě tam budou všichni! Jake se přimhouřenýma očima zadíval ke kamennému drakovi. Když bude celé město sledovat zápas, kdo bude hlídat protější stranu města?

Dost možná půjde o jeho jedinou šanci. Musí tam proniknout a zjistit, jaké tajemství se skrývá v krystalovém srdci Kukulkánova chrámu.

Před každým krokem se dvakrát rozhlédni…

Pokud jeho pokus selže, bude v koncích. Jistě ho uvězní nebo pošlou do vyhnanství. A Kady bude pravděpodobně sdílet jeho osud.

„Jsi připravený?“ zeptala se Marika.

Jake přikývl.

Nic jiného mu nezbývalo.

Třetí část

16. kapitola

Den her

Když Jake následujícího rána sestupoval po schodech, zjistil, že Marika se svým otcem už jsou v hlavní místnosti. Pohybovali se jako dobře promazaný stroj: prostírali na stůl mísy a krájeli na kousky růžový meloun. Balam něco zašeptal Marice do ucha a dívka se usmála. Zahihňala se, když si její otec spálil prst o příliš horkou čokoládu a spěšně si ho vložil do úst. Bylo vidět, že sdílejí roky vzájemné společnosti a lásky. Jednalo se o nenucený a šťastný ranní rituál otce s dcerou.

Jake se zastavil v polovině schodů a vzpomněl si na podobná rána v sídle Ravensgate: jeho matka pomáhala tetě Matildě smažit slaninu s vejci, zatímco otec seděl v ponožkách a županu u stolu, zahloubaný do jednoho ze svých nesčetných odborných časopisů. Vybavoval si smích, objetí a přátelské úsměvy.

„Á, tak jsme konečně všichni!“

Jake se vytrhl ze svého zasnění a neochotně zapudil vzpomínky na rodiče. Zvedl ruku na pozdrav a sestoupil až dolů.

Během noci si připravil určitý plán a teď doufal, že dokáže správně sehrát nezbytnou první fázi.

Při posledním kroku se zapotácel, bolestně zamrkal a zalapal po dechu. Cítil nefalšované bodnutí bolesti z toho, že musí klamat Mariku a jejího otce, ale neměl na vybranou. Dokulhal ke stolu.

„Co se děje?“ zeptala se Marika.

Jake se sklonil a promnul si pravou nohu. „Po probuzení mě začaly trápit křeče v noze. A… a…“ Přiložil si dlaň k čelu. „A necítím se zrovna dobře.“

Balam k němu přispěchal, přejel mu rukou po čele a přisunul k němu židli. „Podívám se na tu nohu. Jed žahavce se nesmí brát na lehkou váhu.“

Jake si vyhrnul nohavici a Balam si prohlédl škrábnutí na jeho lýtku. „Není zarudlé ani oteklé,“ konstatoval s ulehčením. „Vypadá, že se hojí. Jed zřejmě zasáhl svaly a ty se začaly stahovat v křeči.“

Jake přikývl. To vysvětlení znělo docela dobře a zapadalo do jeho plánu. Potřeboval zůstat ve městě, až ostatní vyrazí na stadion, kde se odehraje velký zápas. Tak bude mít větší naději, že se nepozorovaně odplíží k lesní pyramidě.

„Možná bys měl strávit ještě jeden den doma,“ řekl Balam. „Je škoda, že přijdeš o olympiádu.“

Jake nasadil zklamaný výraz. „Prostě si lehnu. Večer se třeba už budu cítit dost dobře na to, abych zašel na chystanou hostinu.“

Marika se dotkla otcova lokte. „Tati, já zůstanu s Jakem. Nemůžeme ho nechat samotného. Co kdyby něco potřeboval nebo se mu přitížilo.“

Jake se na židli narovnal. „Ne, budu v pořádku. Opravdu. Hrozně bych si vyčítal, že ti kvůli mně utekla olympiáda.“

Balam se ale nadále ustaraně mračil. Než stihl odpovědět, otevřely se úzké dveře pro služebnictvo a do místnosti vstoupil Bach’uuk s velkou mísou v rukách.

„Á, ovesná kaše…,“ řekl Balam. „Polož ji na stůl, Bach’uuku. Děkuji.“

Nespouštěl přitom oči z Jakea.

Když Bach’uuk položil mísu na stůl, Marice se náhle rozjasnila tvář. „Co kdyby s tebou zůstal Bach’uuk, Jakeu? Stejně nechtěl jít na hry. Takhle se nebudeš muset kvůli nikomu cítit provinile.“

Než Jake mohl něco říct, Marika se obrátila k neandertálskému chlapci: „Bach’uuku, Jake se necítí úplně dobře. Nevadilo by ti, kdybys na něj dohlížel, dokud se nevrátíme z olympiády?“

„Nevadilo,“ odpověděl Bach’uuk a soustředěně se zadíval na Jakea.

Jake si stoupl. Rozhodně nepotřeboval, aby ho někdo hlídal, a už vůbec ne ten nevyzpytatelný kluk s nadočnicovými oblouky. Znovu si připomněl své původní podezření ohledně toho, kdo mu nastražil do pokoje žahavce. Bach’uuk už předtím dokázal, že se k němu umí vplížit zcela nepozorovaně.

Maričin otec dodal: „Pokud se objeví jakýkoliv problém, Bach’uuk může seběhnout dolů k magistru Zahurovi. I ten zůstane tady, aby se staral o lovkyni Livii.“

Jakeovi se sevřel žaludek. Plán se mu bortil pod rukama. Nejenže na něj bude dohlížet neandertálský chlapec, ale poblíž zůstane i člověk, který nechal uniknout žahavce. Co když se ho někdo znovu pokusí zabít?

Horečně se zamyslel. Možná bude mít lepší naději uniknout, když půjde na stadion. Mezi tolika lidmi a za panujícího zmatku ho ostatní lehce ztratí z očí a on se pak sám potají vydá k chrámu. Třeba se svého plánu nemusí vzdávat tak rychle.

Protáhl si pravou nohu a pomalu obešel místnost. „Možná nic z toho nakonec ani není nutné. Když jsem teď tu nohu trochu rozchodil, je to už daleko lepší.“ Ještě jednou se na důkaz svých slov vydal kolem stolu. „Asi by nebylo vhodné, abych se celý den jen tak povaloval. Spíš bych se měl hýbat. A… a taky se mi vůbec nelíbí představa, že bych měl přijít o zápas.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se ho Maričin otec pochybovačně.

„Už se cítím o moc líp. Opravdu. Byly to jenom křeče.“

Balam se rozzářil. „Pak tedy vyrazíme dřív a půjdeme pomalu. Pokud se ale znovu ozvou křeče nebo se unavíš…“

Jake horlivě přikyvoval. „Hned vám to řeknu, slibuju.“

„Tak se najíme, vezmeme si vlajky a vzhůru na hry!“

Marika šťastně rozdala vrchovaté misky s teplou ovesnou kaší s kousky sušeného ovoce, skořicí a medem.

Na Bach’uuka všichni zapomněli, ale tomu zjevně došlo, že už není potřeba, a odešel.

Jake ho koutkem oka sledoval. Všiml si Bach’uukova výrazu. Bylo v něm zklamání… a zlost.

„Pořádně se najezte!“ nabádal je Balam vesele. „Máme před sebou vzrušující den!“

Před branami hradu bylo v ulicích plno zpívajících a tančících lidí. Někteří nesli transparenty.

Když kolem probíhal hlouček dětí s činely a trumpetkami, Marika odtáhla Jakea stranou. Za nimi se sunul čínský drak z hedvábí, kterého nesli rozesmátí dospělí. Jake ty děti poznal: před dvěma dny je viděl cvičit u pagody.

Tlačilo se kolem nich čím dál víc lidí. Jake si stále palčivěji uvědomoval nutnost zajít k pyramidě. Musí nalézt vhodnou příležitost. Dav kolem něj byl ale příliš těsný.

Navíc se objevila ještě jedna komplikace.

Jakmile vyšli z hradu, Marika ho vzala za ruku. Očividně se obávala toho, že se jí ztratí nebo ho znovu přepadnou křeče. Často se po něm ohlížela. Tváře měla zardělé vzrušením a v očích jí tančily odlesky slunce. Druhou rukou mávala karmínovou vlaječkou s mayským piktografem.

Všimla si, jak si Jake ten obrázek prohlíží. „To je vlajka mayského mužstva. Vypadlo sice hned během úvodních kol, ale musíme ukázat, že jsme na něj hrdí.“

Za nimi sípal a funěl magistr Oswin, který je ještě víc zdržoval. „Měl jsem zůstat se Zahurem,“ stěžoval si anglický mnich Balamovi. „Jestli lovkyně zemře, rád bych se pokusil odebrat aspoň jeden vzorek krvavého kamene.“

„Odebrali jsme všechny, které jsme viděli, hned tu první noc,“ odpověděl Balam tiše. Jake zpomalil, aby slyšel, co říkají. „Její stav se ale dál zhoršuje. Ať už v ní zůstávají jakékoliv kousky, jsou příliš malé, než abychom je objevili, a jenom bychom riskovali, že se otrávíme sami, pokud se jich omylem dotkneme nechráněnou kůží.“

Poklepal si na těžký váček, který mu visel od opasku. „Mám Zahurův dálkomluvný krystal. Jestli dojde k nějakým potížím, hned nám zavolá. Zatím si ale nenechme kazit tak nádherný den.“

„To je pravda.“ Oswin si položil dlaň na mohutné břicho. „Už jsem vynechal ovesnou kaši, abych si nechal víc místa na večeři v Tiberiově paláci. Římané rozhodně umějí pořádat ty nejvelkolepější hostiny.“

„Nejdřív musejí vyhrát,“ odpověděl Balam s určitou nadějí v hlase. „Sumerové porazili náš tým a neztratili jediný bod. Jsou to vynikající bojovníci, odhodlaní získat Věčnou pochodeň pro svůj kmen.“

To už dospěli k okraji města a proud lidí ještě zhoustl. Jake pořád držel Mariku za ruku a nechal se vláčet davem ze severní městské brány.

Obrovský stadion odtud silně připomínal římské koloseum s bílou omítkou pomalovanou zlatými barvami, které se oslnivě leskly v dopoledním slunci.

Po jeho obvodu stály masivní oblouky s kamennými obry. Jake vzhlédl k soše boha Dia, který se opíral o blesk. Vypadalo to, jako kdyby na svých ramenou nesl váhu celé horní části stadionu.

Všiml si i další sochy: Odina, vrchního boha Seveřanů. Odhadoval, že tu všechny kmeny mají nějaký náboženský symbol.

Někdo na ně cestou ke stadionu zavolal: „Vida! Tady jste!“

Zamával na ně Pindor a zamířil k nim. Když se k nim připojil, Marika konečně pustila Jakeovu ruku. Jake si přejel dlaní po kapse. Byl rád, že je zase volný, ale zároveň cítil určité zklamání. Maričin pohled naznačoval, že ho možná nedržela jen proto, aby se neztratil v davu.

Ta myšlenka Jakeovi vlévala novou sílu do žil, ale deníky rodičů mu připomínaly, co musí vykonat. Nesmí se nechat rozptýlit. Dnes je třeba navštívit chrám.

„Radši bychom si měli pospíšit,“ poznamenal Pindor. Jeho tvář zářila vzrušením z nadcházející olympiády.

Jake se ohlédl na město a podíval se po davech okolních lidí. Možná by se měl odtrhnout od ostatních, jakmile vstoupí na stadion. Všeobecná tlačenice mu k tomu poskytne dobrou příležitost.

„Tvoje sestra Katherine už je uvnitř,“ řekl mu Pindor.

Jake přikývl. Snad bude nejlepší, když si napřed promluví s Kady. Měla by vědět, o co se hodlá pokusit. Třeba mu i pomůže.

Při té poslední myšlence obrátil oči v sloup – ano, je natolik zoufalý, že nepohrdne sestřinou pomocí.

17. kapitola

První šarvátka

Jake vykročil z krátkého tmavého průchodu na sluncem zalitý stadion, který už se chvěl vzrušeným hlučením narůstajícího davu lidí. Ze tří stupňů sedadel mávaly transparenty a vlajky, jež dohromady vytvářely pestré pásy barev kolem ústředního hřiště. Jednotlivé kmeny se shromažďovaly ve svých sektorech. Velkorazové a Větrní lidé dokonce obsadili i nejvyšší ochozy stadionu.

„Tudy!“ naléhal Pindor a téměř za sebou Jakea táhl. Marika spěchala za nimi.

Pindor je odvedl k předním sedadlům římského sektoru, kde na ně čekalo několik prázdných míst. Jake s Marikou si sedli do první řady a oba magistři se se spokojeným vydechnutím usadili za nimi.

Pindor naproti tomu zůstal stát u zídky na spodním okraji tribuny. Jake s Marikou se k němu nakonec připojili.

Na opačných stranách hřiště stály připraveny dva týmy s othnieliemi, kterým zdejší lidé říkali plochohřbeti. Kolem osedlaných zvířat běhali pomocníci, aby hráčům ještě upravili postroje a zkontrolovali, že je všechno v pořádku. Římské mužstvo na sobě mělo bílé šerpy s rudým klikatým bleskem boha Dia. Na protějším konci hracího pole se připravovali Sumerové v přiléhavých černých šátcích, jež jim zakrývaly spodní poloviny obličejů. Právě nasedali na svá zvířata.

„Už to nebude trvat dlouho,“ poznamenal Pindor.

Marika se podívala ke slunci na obloze a přikývla. „Je skoro poledne.“

Na stupínku vedle nich se náhle objevil setník Gaius a zavolal na Jakea: „Dostal jsem pokyn, abych tě ještě před začátkem olympiády odvedl za tvou sestrou.“

Jake se podíval na shromážděné Vikingy, kteří zaujali místa v sousedním sektoru stadionu. Jejich vlajky měly barvu oceánské modře se stříbrným okem uprostřed.

Následoval mohutného setníka po úzkém schodišti dolů na pískem pokryté hřiště. Na vzdálenějším konci vikinského oddělení si všiml skupiny starších děvčat v přilbách s rohy, zelených tunikách a krátkých kalhotách.

Když se k nim přiblížil setník se širokými rameny, několik děvčat si začalo urovnávat pláště a naklánělo se k sobě. Dívky si šeptaly a ukazovaly si na Gaia. Jake se rozhlížel po Kady, ale nikde ji neviděl.

Pak se před setníkem rozestoupil hlouček děvčat a Jake spatřil Kady u zdi vedle brány. Před ní stál jeden z římských jezdců a opíral se dlaní o stěnu. Skláněl se k ní, jako kdyby se ji chystal políbit.

„Heronide!“ vyštěkl Gaius.

Pindorův bratr se poplašeně otočil a postavil se do pozoru. Gaius ukázal k bráně. „Neměl by ses místo dvoření dívce raději postarat o svého plochohřbeta?“

„Ne… totiž ano, setníku Gaie.“

„V tom případě navrhuji, aby ses mu šel věnovat.“

Heronidus se udeřil pěstí do hrudi a odspěchal. Kady se napřímila. V ruce držela svinutou vlaječku, patrně dárek od Heronida. Měla aspoň tolik slušnosti, aby se cestou k nim mírně zarděla.

Jake zavrtěl hlavou. Všechno při starém. I v téhle zvláštní zemi už Kady chodí s kapitánem místní obdoby fotbalového mužstva.

„Jakeu,“ oslovila ho, jakmile k nim přišla, „slyšela jsem, že tě něco poštípalo. Jsi v po…“

Přerušil ji. „Není čas na vysvětlování. Ale myslím, že se mě někdo pokusil zabít. Dal mi pod postel obřího štíra.“

Vykulila oči. „Cože? Co se stalo?“

Přešel do angličtiny. „Je to dlouhý příběh… se spoustou neznámých. Ale potřebuju tvou pomoc.“

„Jakou? Co mám udělat?“

„Když jsou teď všichni tady na stadionu, nabízí se nám nejlepší – a možná jediná – šance, abych se odplížil k té pyramidě v lese a podíval se do ní. Potřebuju jenom, aby někdo rozptýlil pozornost ostatních. Abys zařídila nějaký rozruch. Cokoliv, abych mohl nepozorovaně vyklouznout.“

„Dobře.“

„Co dobře?“

Přikývla. „Můj tým a já na něco přijdeme.“

„Tvůj tým?“

Jake se ohlédl na hlouček vikinských děvčat. Teprve teď si všiml, že všechny mají vlasy spletené do stejného copu jako Kady. „Co chcete…“

Mávla na něj. „Ještě si nejsem úplně jistá, ale počkej na můj signál a pak vyraž.“

Než se stačil zeptat na cokoliv dalšího, zazněl gong následovaný těžkými údery do čtyř bubnů v jednotlivých rozích stadionu, jejichž dunění Jakeovi rezonovalo hluboko v hrudi.

Přistoupil k nim setník Gaius. „Raději se vrátíme na svá místa. Olympiáda začíná.“

Jake s Marikou a Pindorem sledovali, jak se na opačných koncích hřiště řadí obě mužstva. V každém týmu bylo sedm hráčů. Ještěři funěli a pohazovali hlavami na dlouhých krcích. Jezdci na sebe křičeli poslední pokyny. Dav vyčkávavě zatajil dech.

Pindor se vykláněl přes zídku a Marika se kousala do kloubu prstu.

Pokusili se Jakeovi vysvětlit pravidla nadcházející hry, ale nevěnoval jim příliš pozornosti. Věděl jen, že se první část utkání nazývá šarvátka.

Ozvalo se dlouhé houknutí do lesního rohu a z nejvyššího ochozu stadionu se vznesl jeden z velkorazů. Na hrací pole dopadl červený míč o velikosti dýně.

To, co následovalo, Jakeovi připadalo jako zmatená mela, v níž se zvířata a jezdci prali o míč, ale zřejmě tu hrála určitou roli i strategie.

„Ale ne,“ zabědoval Pindor. „Sumerové se snaží o gambit kulhavé nohy – copak to Heron nevidí?“

Ze sumerské části stadionu zazněl mohutný potlesk a skandování. Transparenty i vlajky se zvedly do vzduchu a mávaly jako divé. Římané naproti tomu zoufale sténali.

Pindor neztrácel nadšení. „Je to jenom šarvátka! Sumerové sice získali míč jako první, ale ještě není konec. Tohle je teprve začátek.“

V dalším kole si však Římané nevedli o nic lépe. „Pozor na levé křídlo!“ ječel Pindor. „Proklouzne vám!“ Opět se prokázalo, že Pindor ví, o čem mluví. Heronidus rozehrál, ale míč zachytil soupeř, prokličkoval mezi dvěma Římany a mohutným rozmachem prohodil míč římskou brankou. Římskou částí stadionu se rozlehly další zklamané steny.

Pindor se sklesle posadil. „Proč mě nikdo neposlouchá?“

„Protože tě ani neslyší,“ odpověděla Marika. Jake si taky sedl.

Pindor si založil paže na hrudi. Možná byl od své nehody v přítomnosti velkých ještěrů nervózní, ale očividně rozuměl strategii hry, možná dokonce líp než jeho bratr. Tím se ale člověk do sedla nedostane.

V následném pochmurném tichu Jake zaslechl tlumený hlas: „Magistře Balame, slyšíte mě?“

Jake se otočil. Maričin otec neobratně zalovil v měšci u opasku a vytáhl malý rámeček s kouskem zeleného krystalu zavěšeného v hedvábné síti.

„Magistře Balame…“ ozvalo se z krystalu o něco naléhavěji.

Balam se naklonil s krystalem k Oswinovi.

Jake se v sedadle narovnal a předstíral, že neposlouchá, ale Marika ho chytila za ruku. Volal magistr Zahur. Oba znehybněli a napínali uši, aby jim neuniklo ani slovo.

„Slyším vás, magistře Zahure. Co se děje?“

„Jde o lovkyni Livii. V posledních minutách začala sténat a hází sebou. Nedokážu ji uklidnit. Mezi steny vyráží nesrozumitelná slova, něco mumlá a drží mě křečovitě za ruku, jako kdyby se mi pokoušela něco říct, ale nemůže se zbavit stínu, který ji svírá.“

Oswin zamumlal: „Říkal jsem vám, že jsme se měli znovu pokusit vyjmout i poslední kousky kamene.“

Zahur ho však neslyšel a pokračoval: „Jako kdyby věděla, že umírá, a s posledním dechem se pokoušela sdělit, co ví.“

Jake cítil, jak se mu při těch slovech svírají útroby. Vybavil si Liviiny modré oči, tak podobné očím jeho matky. Nemohl jinak: vnímal mezi sebou a tou neznámou lovkyní jakési pouto, posvěcené krví i složeným slibem.

Balam se lehce dotkl krystalu. „Zahure, můžete pro ni udělat ještě něco?“

„Ne. Je konec. Brzy zemře.“

Oswin se zvedl a vrazil přitom Jakeovi do zad. „Je rozhodnuto. Vracím se do Kalakryssu.“

Balam přikývl a promluvil do krystalu. „Oswin a já se k vám za chvíli připojíme, Zahure, i když nemůžeme udělat nic jiného, než vám nabídnout svoji podporu a držet stráž u její smrtelné postele. Nepřežije, pokud z její rány nějakým zázrakem nezmizí drobné úlomky krvavého kamene.“

„Rozumím.“

Balam ukončil hovor a zasunul přístroj zpátky do vaku. Předklonil se a položil dlaně na Jakeovo a Maričino rameno. „Musím se vrátit do Kalakryssu,“ oznámil jim.

„Ale tati…“

Maričin otec vstal. „Zůstaňte tu a užívejte si olympiádu. Vynasnažím se, abych se k vám připojil na hostině v Tiberiově paláci.“ Mávl na Gaia. „Setníku, byl byste tak laskavý a dohlédl na mou dceru a mladého Jakea? A po hře je doprovodil?“

„Jistě, magistře, bude mi ctí.“

„Tati…“ Marika se znovu pokusila upoutat jeho pozornost, ale Balam už odcházel za Oswinem ze stadionu.

Setník Gaius si sedl na jedno z uvolněných sedadel za Jakem.

Z hřiště se ozvalo zatroubení a jezdci nasedli na hřbety svých zvířat ke druhé čtvrtině utkání.

Pindor znovu vstal, byl však jediný Říman, který projevoval takové nadšení. Jake se chystal připojit k Pindorovi u zídky, ale Marika ho chytila za rukáv a přitáhla ho k sobě.

Naklonila se k němu. „Slyšel jsi, co říkal můj otec?“

Jake se zamračil a přikývl. „Neznělo to dobře.“

„O to mi nejde. Na konci rozhovoru se otec zmínil o tom, že Livia může doufat jedině v zázrak. Že kdyby ty kamenné úlomky najednou zmizely, mohla by žít.“

Zahleděla se Jakeovi významně do očí, ale Jake stále nechápal. Marika si povzdychla. „Ty tvoje bakterie a elektřtina přece rozpustily v astromikonu červený krystal.“

Jake zamrkal a snažil se srovnat krok s její bystrou myslí. Vzpomněl si na červený krystal o velikosti husího vejce, který se působením baterie zmenšil, až zcela zmizel. Taky si ale dobře pamatoval na vedlejší účinky: na protavený otvor ve stole a zčernalou podlahu.

Marika mu zašeptala do ucha: „Nemohl bys nasměrovat sílu bakterie do jejího zranění a stejným způsobem rozpustit krvavé kameny?“

„Možná.“ Rychle se zamyslel. Co se stane, když do Liviina zranění zkusí pustit elektřinu? Znovu si vybavil otvor v bronzovém stole. „Taky ji to ale může zabít.“

„Bez toho zemře určitě.“

To byla sice možná pravda, ale Jake přesto nechtěl být bezprostřední příčinou její smrti. Co když se něco pokazí?

„Můžeme o tom aspoň říct mému otci,“ dodala Marika. „Necháme rozhodnutí na něm.“

Jake zaváhal. Jakmile se magistr Balam dozví o nevydařeném pokusu v astromikonu, Jake se může rozloučit s veškerými nadějemi na návštěvu pyramidy. Má ale nechat někoho zemřít jen proto, aby si uchoval svoje tajemství? Navíc složil přísahu. Pokud se naskytne sebenepatrnější šance, aby zachránil té lovkyni život…

Marika si v jeho tváři přečetla rostoucí odhodlání. „Takže to řekneme otci.“

Jake přikývl. Oba se společně zvedli, aby se vydali ke kraji řady, ale Jakeovi na rameno dopadla něčí ruka. Ohlédli se. Z výšky si je nepřívětivě měřil setník Gaius. Druhou ruku položil na rameno Marice.

„Nikdo nikam nepůjde,“ zabručel a vtlačil Jakea i Mariku zpátky do sedadel.

Marika se otočila k Jakeovi. V očích se jí zračila jediná otázka.

Co budeme dělat?

18. kapitola

Závod s časem

Jake na sobě cítil setníkův pohled, ale pokoušel se vymyslet nějaký způsob, jak se odsud dostat. Gaius se nenechá snadno oklamat. Ještě horší bylo, že se hra pro Římany vyvíjela krajně nepříznivě.

Náhle se ozvalo sborové volání. „Všichni vstávat, s chutí do hry, není čas na žádné prohry!“

Jake poslechl, ne snad že by tolik fandil římskému mužstvu, ale z čiré hrůzy. Připojil se k Pindorovi u zídky a podíval se dolů k okraji hřiště.

Ach ne…

Stála tam řada vikinských dívek. Přesně jak se Jake obával, spatřil před nimi Kady. Stála na jedné noze, s rukama rozpaženýma do pozice známé jako vysoké V. Dívky za ní ji napodobovaly.

Kady zamávala pažemi a ukázala na davy diváků. „Do toho, Římané, do toho!“ Pokynula vikinským roztleskávačkám, aby pokračovaly ve skandování, sama přistoupila blíž k tribuně a zpěvavě zavolala: „Ukažte, jakého máte ducha!“ V rytmu se skandováním zvedala a spouštěla paže a vybízela publikum, ať se přidá. „Do toho, Římané, do toho!“

Očima vyhledala Jakea a upřeně se na něj zadívala. Pochopil. Někdo musí začít. Odkašlal si a přidal se k roztleskávačkám. „Do toho, Římané, do toho!“

Dloubl loktem do Pindora, který taky začal zajíkavě skandovat. Přistoupila k nim Marika a rytmické volání se pomalu šířilo celým oddělením Římanů, i za jeho hranice.

„Dupejte! Do rytmu!“ volala Kady. „Do toho, Římané, do toho!“ Sama hned se svou skupinou předvedla, jak mají lidé na konci každého pokřiku dupnout.

Tentokrát už Jake nemusel začínat jako první. Za pouhých několik vteřin se všechny stupně stadionu otřásaly dusáním bot. Lidé vstávali a skandovali.

Kady je povzbuzovala tím, že tleskala rukama nad hlavou.

Její úsilí nebylo marné. Římské mužstvo v poli zaznamenalo nadšení fanoušků a začalo bojovat o míč mnohem důrazněji. Heronidus se vymrštil ze sedla a zachytil vysokou přihrávku. Dopadl zpátky na hřbet svého zvířete s míčem pod paží. Mužstvo se sevřelo do těsného útvaru kolem něj a společně prorazili slabé místo sumerské obrany. Heronidus vrhl míč do vzduchu, ten vystoupal vysokým obloukem nad natažené prsty obránce a proletěl mezi tyčemi vyznačujícími branku.

Kolem Jakea propukla vřava. Všichni už stejně byli na nohách a teď se navíc mačkali k přední zídce.

Kady ukázala na Jakea a poté k obloze. Připrav se vyrazit, naznačila mu beze slov.

Druhou rukou mávla na svou skupinu, která se rozestoupila do šíře a seřadila se přes polovinu jejich strany hřiště.

„Na můj pokyn!“ vykřikla Kady. „Všichni vstaneme! No tak, Římané! Ukážeme jim co proto!“

Na její znamení si dívky postupně klekaly na jedno koleno a opět se zvedaly. Stejně to opakovaly několikrát po sobě. Jake pochopil. Dělaly mexické vlny. Vikinské oddělení vedle nich už se přidalo: lidé se zvedali s výkřiky ze sedadel a zase si sedali.

Kady pobízela Jakeův sektor, ať nezůstává pozadu. „No tak, Římané! Dejte se do toho!“ Pantomimicky naznačila, co chce. „Zvedněte se do stoje, nedejte se bez boje!“

Další vlnu už nadšení Římané prodloužili i ve svém oddělení. Skandování pokračovalo a vlna se valila sem a tam spolu s voláním na podporu římského mužstva.

Jake se ohlédl přes rameno. Gaius byl namáčknutý mezi svými druhy a musel se podřizovat pohybům vlny. Jake se otočil k Marice. „Připrav se! Při příští vlně!“

„Co?“

Jake ji popadl za loket a přikrčeně ji odvedl uličkou, zatímco se nad nimi tyčil hřeben mexické vlny. Marika popadla Pindora za tógu a táhla ho za sebou.

Vykvikl na protest.

„Tiše! A poběž!“ řekla mu.

Společně se prodírali ze stadionu mezi lidmi, kteří se naopak snažili dostat co nejblíž hřišti.

Vběhli do chodby. Pindor s nimi držel krok, ale pořád se ohlížel přes rameno. „Kam jdeme?“ vykřikl na ně.

„Vracíme se do Kalakryssu!“ odpověděla Marika.

„Cože? Proč?“

Vyběhli na silnici z dlažebních kostek, která vedla do města. Pindor zpomalil, když uslyšel bouřlivé zavýsknutí Římanů.

„Mariko Balamová! Jacobe Ransome! Pindore Tiberie! Okamžitě se mi ukažte!“ zařval vtom Gaius. Jeho dunivý hlas se odrážel ozvěnou z chodby stadionu.

Jake s Marikou zrychlili, ale Pindor je na svých dlouhých nohou snadno předběhl. Zatočili k zaparkovaným kočárům a válečným vozům.

„Rychle sem!“ zavolal na ně Pindor, který právě skočil na válečný vůz tažený trpasličím dinosaurem. Mávl na Jakea s Marikou, ať nastoupí za něj. „Odvážete lano?“

Marika poslechla a připojila se k oběma chlapcům ve voze.

Pindor pleskl dinosaura po zadnici. „Hyjé! Pohni se, ty špekosaure!“

Práskl ve vzduchu opratí a zvíře vyrazilo s krkem nataženým nízko nad zemí. Postupně zrychlovali a vůz se kymácel čím dál víc. Jake brzy zjistil, že se mu nejlíp udržuje rovnováha, když má mírně pokrčená kolena a rozkročené nohy.

„Hyjé!“

Vůz doslova proletěl městskou bránou. Pindor se možná necítil dobře v bezprostřední blízkosti velkých ještěrů, ale rozhodně uměl řídit válečný vůz.

Pokračovali nebezpečným tempem po hlavní ulici, ale takřka všichni byli na stadioně, a nemuseli tedy zpomalovat.

„Proč vlastně utíkáme před setníkem Gaiem?“ Pindor se ohlédl na Mariku.

„Abychom pomohli lovkyni Livii.“

„Cože?“

Marika mu stručně vysvětlila, co chtějí zkusit, a uzavřela: „To byl skvělý nápad, půjčit si ten vůz, Pine. Možná ještě dohoníme mého otce a magistra Oswina.“

Pindor i přes Maričinu pochvalu zbledl a rozechvěly se mu ruce s otěžemi. Jedním kolem se otřeli o opuštěný stánek s ovocem a do vzduchu vytryskl gejzír melounů s ostnitými slupkami. Pindor mávl rukou ke koloseu. „Já myslel, že jsme se tam dostali do nějakých potíží! Že si útěkem zachraňujeme holé životy! Ale ne! Tohle všechno děláme jenom kvůli přihlouplému nápadu, jak tou slavnou vědou vyléčit lovkyni Livii. U Jupiterovy nohy, to je úplný nesmysl!“

Marika si odfrkla. „O tom necháme rozhodnout mého otce, Pine! Hlavně jeď dál!“ Ukázala ke hradu.

Na všechny padlo téměř hmatatelné napětí. Většina pramenila z toho, že se báli – pokud má Pindor pravdu a celé je to šílenství, zabřednou do obrovských problémů.

Jestli neuspějí, Jake ztratí jakoukoliv šanci navštívit pyramidu. Nemohl ale nechat lovkyni Livii zemřít, aniž by se aspoň pokusil o její záchranu. Věděl, že jeho rodiče by udělali totéž. Na druhou stranu, Kady musela vyvinout značné úsilí, aby mu pomohla utéct. Bude pekelně naštvaná, až zjistí, že Jake nevyrazil rovnou k pyramidě.

Neměl však na vybranou.

„Honem!“ vykřikla Marika, když se vřítili do věže. „Všichni už jsou určitě ve sklepě!“

Vyrazila dolů po schodech, které občas dokonce brala po dvou. Jake chápal, co jí působí takové starosti. Co když přišli pozdě? Marika se tvářila provinile, jako kdyby ji to celé mělo napadnout dřív.

Sklepy byly hlouběji, než Jake očekával. Minuli dvě podlaží a pokračovali pořád níž. Našedlé kameny ve stěnách postupně zčernaly, patrně v důsledku dávných požárů během boje s Králem lebek.

„Ještě kousek,“ vydechla Marika a ukázala před sebe, kde schody končily u pootevřených dveří.

Dorazila k nim jako první, hlasitě zaklepala a zavolala: „Magistře Zahure! Tati!“

Jake s Pindorem se k ní připojili. Jediné světlo vycházelo ze dvou železných svícnů po obou stranách chodby. Maričino klepání dveře otevřelo víc.

Jake nahlédl za ně a spatřil další schody, které se nořily ještě hlouběji pod povrch země. Záře krystalů z chodby dosahovala dost daleko, aby matně osvětlovala hlavní místnost, v níž Jake rozeznal obrysy stolu a židle.

„Magistře Zahure?“ zavolala Marika znovu, tentokrát váhavěji.

Jedinou odpovědí však bylo ticho.

„Možná jsou ještě níž,“ napadlo Pindora. „Slyšel jsem, že pod věží je úplné bludiště.“

Marika nerozhodně přešlápla, ale starost o Livii ji poháněla kupředu.

Jake kráčel hned za ní. „Třeba ji odnesli někam jinam. Možná nahoru do vašeho bytu nebo do astromikonu.“

Nebo už je Livia po smrti.

Když sestoupili do hlavní místnosti, zaslechli tlumené zasténání. Někdo tu přece jen byl.

„Rozsviťte,“ pokynula jim Marika.

Pindor se rozhlédl po jedné stěně vedle schodiště a Jake ho napodobil naproti. „Našel jsem světlo,“ oznámil Pindor.

Ozvalo se zvučné cinknutí, jak římský chlapec ťukl do krystalové žárovky nehtem. Krystal však zůstal temný. Jake nahmatal svícen na své straně místnosti, sáhl po krystalu a taky do něj klepl.

Nic.

… cink, cink, cink…

„Nefungují,“ řekl Pindor.

Jakeovu pozornost přilákalo šourání bot. Dveře nad schody se zabouchly a odřízly světlo z chodby. Zahalila je naprostá temnota.

„Hej!“ zaječel Pindor a vrazil do Jakea. „Jsme tady dole!“

Jake ho chytil za loket. „Buď zticha!“ Marika pár kroků od nich ustrašeně vyjekla.

Pindor se pokoušel vyprostit z Jakeova sevření. „Co to…“

Jake ho stiskl ještě pevněji a Pindor konečně zmlkl.

Vtom to uslyšel znovu. Slabé bzučení připomínající včelí úl. Jake ten zvuk okamžitě poznal. Byl stejný jako tehdy uprostřed noci. Žahavec. Jeden z těch létajících štírů. Pak nad hlavou zaslechl podobně známé škrábání drápků. Druhý! Tenhle lezl po stropě.

„Mariko,“ zašeptal Jake. „Pojď sem.“

Postrčil Pindora ke dveřím. „Zkus otevřít.“

Ze tmy se ozvalo další bzučení. Jake si vzpomněl na to, co Zahur říkal o žahavci, který skončil v Jakeově pokoji – byl jedním ze šesti.

Bzukot zesílil a ze tmy mu odpověděly další zvuky, které dohromady připomínaly sbor smrti.

Jake nadskočil, když do něj vrazila Marika.

„Žahavci,“ zašeptala mu do ucha.

Někdo vypustil všechny štíry.

Pindor oznámil z vrcholu schodiště: „Je zamčeno.“

Jake s Marikou ustupovali před blížícím se škrábáním a bzučením, ale neměli žádnou zbraň – a byli v pasti.

19. kapitola

Smrtící past

Vystoupali na třetí stupínek schodiště k zamčeným dveřím a Pindor se k nim připojil shora. Tudy nemohli uniknout. Jake znehybněl. Nechtěl, aby ho létající štíři přepadli na úzkém schodišti, kde nebude moci pořádně manévrovat. Potřebovali zbraně – a světlo.

Vtom si vzpomněl, že si po nehodě v astromikonu uložil baterku do kapsy. Horečně se pokoušel kapsu rozepnout, ale nešlo mu to, až nakonec zoufale utrhl knoflík, který přeletěl přes místnost.

Vytrhl svítilnu a zapnul ji. Tmu prořízl jasný kužel světla. Pindor překvapeně vydechl a málem padl na záda. Marika chytila Jakea za druhou paži.

Po náhlém vyšlehnutí světla veškeré bzučení a škrábání utichlo.

„Musíme někam zalézt,“ řekl Jake, „aby za námi ti žahavci nemohli.“

„Pindor měl pravdu, když mluvil o podzemním bludišti,“ ukázala Marika. „Za touhle místností jsou další pokoje. Jestli se nám tam podaří dostat…“

To ale znamenalo přejít přes hlavní místnost.

Jake ztěžka polkl. Baterka vrhala jen úzký kužel světla a okolní temnota nyní vypadala ještě zlověstněji. Kdykoliv pohnul světlem, okolní stíny poskočily a zachvěly se. Zdálo se, že rozsvícená baterka jen vytváří ještě víc temných zákoutí.

Zároveň však odhalovala dveře přímo proti nim. Budou k nim muset doběhnout. Jinou naději neměli. Co když jsou ale zamčené? Co když se za nimi skrývají ještě horší hrůzy než žahavci? Kdo ví, co dalšího tady dole Zahur choval?

Ozvalo se tiché zasténání. Jake úplně zapomněl, že už ho předtím slyšeli. Zdálo se, že vychází právě z další místnosti.

„Někdo tu je,“ zašeptala Marika.

Je to ale dobrá, nebo špatná zpráva?

Jake se odhodlal sestoupit na podlahu místnosti a přejel kolem sebe kuželem světla. Podíval se na zem, na stolní desku i na strop s vystouplými trámy, které vrhaly široké stíny. Jeho pozornost přilákal pohyb v lustru u stropu. Jeden z řetězů se zhoupl a odhalil černého tvora, který se ho držel.

Jake namířil baterku přímo na žahavce. Hmyz okamžitě pozvedl jedovatý bodec, rozložil křídla a se vzteklým bzučením se vrhl proti Jakeovi.

Jake uskočil a vrazil při tom do Mariky a Pindora. Štír dopadl na místo, kde Jake ještě před chvilkou stál – a roztříštil se na tisíc kousků jako rozbitá sklenice.

Jedovatý bodec sklouzl po zemi a odrazil se od spodního schodu.

Po chvilce ohromeného ticha se Pindor zeptal: „Jak jsi to udělal?“

Jake se shýbl a šťouchl do štířího ocasu prstem. Připadal mu na dotyk pevný a studený jako kámen. Znovu se ho dotkl. Žahavec byl hluboce zmražený, jako kdyby ho někdo ponořil do tekutého dusíku. Jak se to mohlo stát?

„Tvoje svítilna!“ odpověděla Marika na nevyřčenou otázku. Jake zrovna svítil na křišťálovou vázu s květinami postavenou na stole. Květiny byly dosud zelené, ale teď měly zčernalé okraje a byly pokryté jinovatkou. Váza náhle praskla a po stolní desce se rozsypaly úlomky ledu.

„To dělá tvoje svítilna,“ zopakovala Marika. „Ta bakterie, kterou jsi dal dovnitř! Ta z astromikonu.“

Jake si vzpomněl, že baterii vyslal v bronzovém košíku do nitra složitého mechanismu, spolu s kouskem modrého krystalu, který byl znám svými chladivými schopnostmi. Domníval se, že energii krystalu mechanismus jednoduše spotřeboval ke svému pohybu, ale teď se mu rozbřesklo.

Červené a zelené dává žluté.

„Baterie s tím krystalem splynula!“ Schopnosti krystalu a energie baterie se nějakým způsobem spojily a společně vytvořily mrazící paprsek světla.

Už zvedal ruku, aby sáhl do světla a ověřil si svou domněnku, ale Marika ho chytila za zápěstí. „Ne! To nedělej!“

Jake ruku zase spustil a ve tmě se zahanbeně začervenal. Taková pitomost! Málem by si zmrazil prsty. Mířil světlem opatrně před sebe. Teď už měli zbraň – jenže kdo ví, jak dlouho vydrží baterie?

„Zůstaňte za mnou,“ řekl Marice a Pindorovi. „Musíme se dostat k těm protějším dveřím.“

Opatrně vykročil přes místnost a komíhal světlem zleva doprava. U stolu zaslechl varovné škrábání. Zpod židle se vynořil další štír s výhrůžně pozvednutým bodcem, z něhož odkapával jed.

Jake uskočil a namířil na něj světlo. Žahavci ztuhly nohy, ale setrvačnost stačila k tomu, aby jeho tělo klouzalo dál po podlaze. Kapka jedu na štířím bodci se změnila v rampouch. Jake tvora odrazil bojovým kopem, otočil se a rozhlédl se kolem sebe.

Pokud někdo pustil všech pět Zahurových žahavců, pobíhají nebo poletují tu někde ještě tři.

Další dva útoky přišly současně ze stropního trámu a z vrcholu skříně. Nestvůry se na ně vrhly s rozkmitanými křídly z různých směrů.

Jake nemohl zastavit obě.

Namířil baterku na jednu z nich a nutil se k trpělivosti, aby vydržel tak dlouho, než zvíře zmrzne. Hmyzí křídla znehybněla uprostřed máchnutí a žahavec se zřítil jako těžký kámen na stolní desku. Zlomily se pod ním nohy, ale jeho tělo zůstalo neporušené jako jakási strašlivá ozdoba.

Jake se pokusil obrátit světlo proti druhému útočníkovi, ale Pindor mezitím zasáhl štíra pěstí a srazil ho na zem. Živočich dopadl na záda, bezmocně mával nohama ve vzduchu a klapal klepety. Jakmile Pindor vrávoravě ustoupil, Jake se vrhl kupředu a rozdupl štíra botou.

„Dveře!“ zvolal a mávl na ostatní. Ještě zbýval jeden žahavec.

Marika prudce otevřela. Vedlejší místnost připomínala nemocnici – bylo tu lůžko, police se skleněnými lahvičkami a stůl, na kterém ležely obvazy, nůžky a nádoby s hustými mastmi. Ve vzduchu čpěl pronikavý pach léků. Tady nástěnné krystaly svítily.

Vtom Marika vykřikla.

Jake okamžitě spatřil proč. Pod tenkou přikrývkou na posteli ležela lovkyně Livia, bledá jako duch. Její pleť byla v mdlém světle lampičky na nočním stolku téměř průsvitná.

Na hrudi se jí krčil poslední štír s vysoko pozvednutým bodcem, připraveným zaútočit. Jake se bál na tvora namířit paprsek světla, protože by mohl zasáhnout i Livii.

„Ustupte,“ zašeptal a zhasl baterku. Proklouzl mezi oběma kamarády a přikrčeně se připlížil k lůžku nemocné. Potřeboval se dostat blíž.

Žahavec znehybněl jako socha a ostražitě hodnotil novou hrozbu. Pohyboval jen černýma očima na drobných stopkách, které se natáčely všemi směry.

Jake potřeboval udělat poslední krok – ale bylo příliš pozdě.

Štíří ocas vyrazil kupředu jako hlava útočícího chřestýše a zabodl se Livii do hubeného krku. Jake bleskurychle zvedl paži a rozsvítil. Baterka byla jen dva centimetry od bodce, když se zabořil ženě pod kůži.

Marika zalapala po dechu, ale Jake neucukl. Bodec se takřka okamžitě z rány opět vynořil. Kapala z něj krev a štír překotně ustupoval dozadu, aby unikl ledovému dotyku světla. Jake ale otočil zápěstí a posvítil tvorovi přímo do stopkatých očí. Nohy štíra se křečovitě zaškubaly a drápky protrhly otvory v přikrývce. Pak se hmyz s posledním zachvěním zhroutil jako loutka s přestřiženými provázky.

Jake proměnil jeho mozek v kus ledu.

Shodil žahavce z lovkynina těla a Marika přiběhla k lůžku. Přistoupil k nim i Pindor, ale nejdřív ještě pro jistotu rozdrtil štíra botou.

„Bodl ji!“ zasténala Marika.

Jake zhasl baterku a sklonil se nad Livii. Po krku jí stékala krev, ale jen pár kapek. Bodec nezasáhl nic důležitého. Po obvázání by se rána měla zahojit.

„Jed ji zabije za pár minut,“ řekla Marika.

Jake sledoval, jak se pod přikrývkou zvedá hruď nemocné. „Možná ne, Mari. Udělal jsem jediné, co jsem mohl. Zmrazil jsem špičku bodce. S trochou štěstí jed ztuhl a zůstal uvnitř.“

Marice zasvitla v očích slabá naděje. „To za chvíli zjistíme.“

Mlčky stáli u lovkyně. Jake jemně přitiskl k Liviině zranění na krku látkový hadřík, ale krev už přestala téct sama od sebe. Po třech minutách se Marice trochu rozjasnily oči a podívala se na Jakea.

Livia nadále dýchala, sice slabě, ale nebyla na tom o nic hůř než před chvílí.

„Myslím, že to zvládne,“ řekla Marika.

Pindor jim připomněl nepříjemnou skutečnost. „Sice ji neotrávil žahavec, ale pořád v ní jsou ty kousky krvavého kamene.“

Jako na potvrzení jeho slov lovkyně tiše zasténala. Zvedla ruku a shodila lampičku z nočního stolku. Najednou se začala divoce zmítat. Otevřela oči, ale objevila se jen bělma.

„Musíme jí pomoct! Jenže jak?“ Marika se rozhlížela po místnosti a zdálo se, že si neví rady. „Kde je magistr Zahur? Nebo můj otec a magistr Oswin?“

Jake zavrtěl hlavou. Cestou neviděli ani jednoho z nich. „Třeba sem ještě nedorazili?“

Marice v hlase zaznívala hysterie. „I kdyby šli pěšky, cestou bychom je minuli.“

„Myslím, že byli tady,“ řekl Pindor. Klečel na zemi, aby zvedl lampu, kterou před chvilkou shodila Livia. Vytáhl ruku zpod postele. V prstech držel tenkou dřevěnou hůlku s krystalovou špicí, která jasně odrážela světlo. Jake hůlku okamžitě poznal. Maričin otec se s ní dotkl krvavého kamene v hrotu šípu a zbavil ho zlé moci.

„Otcova hůlka!“ vyhrkla Marika.

Takže její otec sem opravdu dorazil.

Vytrhla Pindorovi hůlku z ruky a rozhlédla se po místnosti, jako kdyby očekávala, že se její otec náhle objeví. Bylo vidět, že se jí zmocňuje panika.

Jake se ji pokusil uklidnit. „To, že je tu jeho hůlka, nevypovídá nic o tom, co se doopravdy stalo. Mohli odejít kamkoliv.“ Na poslední chvíli se zarazil, aby nedodal: „Nenašli jsme tu žádná těla.“

„Kdo ale nastražil tuhle past? Kdo nás tu zamkl?“ zeptala se Marika.

„Možná Zahur,“ řekl Pindor. „Byla to jeho zvířata. A zavolal tvému otci. Možná ho sem chtěl vylákat, když jsou všichni na olympiádě.“

Marika zavrtěla hlavou. Odmítala tomu uvěřit, ale zároveň ani Pindora nepokárala za takové myšlenky. I ona, stejně jako Jake, se nedokázala zbavit podezření. V prstech křečovitě svírala otcovu hůlku.

Z hlavní místnosti se ozvalo zavrzání, které připomínalo skřípání kostí. Všichni ztuhli. Někdo se blížil.

„Zůstaňte tady,“ zasykl Jake.

Přešel ke dveřím a nahlédl do temné místnosti. V chabém světle viděl, jak se pomalu otvírají malé postranní dveře, stejné jako v Balamově jídelně. Otvíraly se velice opatrně, jako kdyby si někdo ověřoval, jestli už jsou mrtví.

Jake vklouzl do hlavní místnosti.

Za úzkými dveřmi se objevila temná postava. Co když je to jeden z magistrů? I tak by Jake nevěděl, co má udělat. Komu může důvěřovat?

Dveře se otevřely víc a vetřelec vstoupil do místnosti. Drobný vzrůst okamžitě prozradil, kdo to je.

„Bach’uuku,“ zašeptal Jake.

Neandertálský chlapec ztuhl. Zdálo se, že se chystá vzít do zaječích. Jake si dokázal představit jeho hrůzu, když znenadání zaslechl ve tmě své jméno. Jake rozsvítil baterku, ale nechával ji skloněnou k podlaze.

Bach’uuk se napřímil, ale pořád Jakea ostražitě sledoval.

Za Jakem se objevila Marika. „Bach’uuku!“

Připojil se k nim Pindor. „Buď pochválen Apollón! Cesta ven z téhle pasti!“

Jake si tím nebyl tak jistý. Jak můžou vědět, že se Bach’uukovi dá věřit?

Marika zjevně nechovala žádné podobné pochybnosti. Přiběhla k Bach’uukovi a objala ho. „Co tady děláš?“

Chlapec sklopil oči k zemi. „Viděl jsem nějakého cizince, jak utíká ze sklepa. Přišel jsem se podívat, jestli magistr Zahur nemá nějaké potíže.“

„To rozhodně má,“ zahučel Pindor.

Marika začala vysvětlovat, co se stalo, ale Jake ji přerušil. „Jak ten cizinec vypadal?“

„Byl celý ze stínů.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Marika.

Bach’uuk se otřásl. „Neměl žádný tvar. Halily ho stíny a vlály za ním jako plášť. Kolem něj zhasínala světla, zavalená jeho tmou.“

Jake se rozhlédl po potemnělé místnosti. Není divu, že krystaly nezářily.

„Viděl jsem jediný odlesk.“ Bach’uuk se dotkl hrdla v místě, kde mohla být spona pláště. „Byl vidět jenom proto, že byl černější než stíny, které ho obklopovaly.“

Jake hned poznal, co chlapec popisuje. „Krvavý kámen.“

„Vběhl do hradu a ztratil se mi.“ Bach’uuk zavrtěl hlavou, aby dal najevo, že netuší, kam cizinec zmizel.

„Viděl jsi mého otce? Nebo magistra Oswina?“ zeptala se Marika ustaraně.

Bach’uuk se zamračil. „Jenom ráno.“

Mariku jeho odpověď zasáhla jako úder pěstí.

„Co budeme dělat?“ ozval se Pindor. „Komu to povíme? Magistři jsou pryč a všichni ostatní se dívají na olympiádu.“

Livii se z hrdla vydralo tlumené zasténání. Znělo, jako kdyby k nim přicházelo z velké dálky, jako kdyby se jim vzdalovala do míst, kam ji nemohou následovat.

„Nemůžeme Livii jen tak nechat,“ řekla Marika. „Musíme se pokusit o její záchranu. Třeba něco viděla.“

Jake věděl, že to není pravděpodobné, ale chápal Maričiny obavy o otce. Obrátil se k lovkyni. Nepřežije už ani hodinu. Možná ještě podstatně míň. Nesmějí otálet.

Přikývl, spíše sám k sobě než k ostatním. „Zkusíme v ní zničit krvavý kámen.“

Očekával námitky, ale Pindor ho překvapil. „Co chceš, abychom udělali?“

Jake se rychle zamyslel. Pindor měl delší nohy a dokázal běhat rychleji než on. „Bach’uuku, odvedeš Pina zadním schodištěm nahoru až k astromikonu, ano? Nechceme, aby vás někdo viděl.“

Bach’uuk přikývl.

„Pine, ty posbíráš všechny součástky Kadyina iPodu.“

„Myslíš to zařízení, které mluví na dálku?“

„Přesně tak. Přineste mi ho sem.“

Pindor se otočil na podpatku a vyrazil s Bach’uukem k zadnímu schodišti.

Jake se obrátil k Marice. Společně si sedli na okraj postele. Bude to dlouhé čekání. Sklopil oči a všiml si, že ho Marika drží za ruku.

„Tvůj otec bude v pořádku,“ řekl tiše.

Hleděla před sebe očima plnýma strachu a smutku. „Nikoho jiného nemám.“

Jake jí stiskl prsty. Až příliš dobře znal její bolest. Ztratit otce nebo matku – takový zármutek jen tak neodezní.

20. kapitola

Vidím tě…

Co jim trvá tak dlouho?

Netrpělivě přecházel sem a tam. Po patnáctiminutovém čekání Marika vstala z postele a zeptala se, jestli si může půjčit lampičku vedle lůžka. Jake byl rád, že se taky může zvednout. Hromadilo se v něm napětí jako voda za hrází přehrady. A tak chodil ve tmě od jedné stěny k druhé a společnost mu dělalo jen přerývané oddechování zraněné lovkyně. Slyšel, jak Marika něčím šramotí v sousední místnosti, a měl dojem, že hovoří sama se sebou.

Po pěti dlouhých minutách se vrátila i s lampou. V druhé ruce nesla jeden ze zdejších přístrojů k dálkové komunikaci. V rámu uprostřed sítě z jemných vláken se pohupoval zelený krystal. Jake si poprvé uvědomil, že přístroj trochu připomíná lapače snů amerických indiánů. Ty tvořila obruč z vrbového proutku, propletená zvířecími šlachami a ozdobená kameny a pery. Podle zvyku se zavěšovaly nad dětské lůžko, aby zachytávaly ošklivé sny.

Marika zvedla rám s krystalem. „Našla jsem dálkomluviče magistra Zahura. Tenhle je spojený s otcovým. Zkoušela jsem ho volat, ale neozvala se žádná odpověď. Zahur měl i další. Vyzkoušela jsem všechny.“ Zavrtěla hlavou. „Všichni jsou na olympiádě.“

Jake pochopil. Většina lidí nechala vysílačky doma. Napadlo ho však něco horšího. „Nebo vůbec nefungují,“ řekl. „Podobně jako lustry. Bach’uuk mluvil o tom, že plášť toho cizince vysál veškerou energii ze světel. Třeba udělal totéž se zelenými krystaly.“

Marika se zadívala na přístroj ve své ruce a sklesle se posadila na postel. Jedním prstem se dotkla smaragdového kamene.

„Nikdo těm krystalům nerozumí,“ zašeptala. „Přinejmenším ne úplně.“

Jake se posadil vedle ní. Věděl, že se Marika potřebuje vypovídat.

Podívala se na něj a smutně se pousmála. V očích jí pořád svítily obavy. „Je kolem nich plno nevyřešených záhad.“

„Jakých třeba?“

Zahleděla se na zelený krystal. „Vzácně se z nich ozývají podivné hlasy, tiché jako hlasy duchů. Jednotlivá slova nebo části vět. Magistři se učí, že jde jenom o ozvěny a odrazy od stěn údolí. Ale můj otec se domnívá, že to můžou být vzkazy z jiných údolí podobných Kalypsu – z měst, která leží daleko, daleko odtud.“

Jako když se překříží telefonní spojení, pomyslel si Jake.

Její slova ho zaujala. „Nebylo by skvělé, kdyby taková místa opravdu existovala?“ dodala Marika, ačkoliv jí v hlase neznělo žádné nadšení. „Moc ráda bych se do nich jednoho dne podívala.“

Jejich rozhovor přerušilo bouchnutí dveří v sousední místnosti.

Dovnitř vpadl Pindor s přikrývkou svázanou do uzlíku přes rameno.

Následoval Bach’uuk, který nesl svítící lampy.

Pindor se zadýchaně omlouval: „Promiňte, že to trvalo tak dlouho. Bach’uuk chtěl ještě varovat svoje lidi před tím vetřelcem, pro případ, že se vrátí. Měli bychom být v bezpečí.“

„Dobrý nápad.“ Jake natáhl ruce ke svázané přikrývce.

„Co mám udělat teď?“ zeptal se Pindor a stále lapal po dechu.

Jake ukázal na Livii. „Pomoz Mari sundat ten obvaz. Sežeňte čistou vodu a navlhčete s ní kůži i ránu.“

Pindor s Marikou se pustili do práce. Jake zatím rozvázal přikrývku a rozprostřel ji na zem. Z Kadyina iPodu byla hromada součástek. Prohrábl se jimi a zvedl pouzdro se znovudobíjecími bateriemi. Doufal, že v nich zbývá dostatek energie. Od konců baterií visely dva drátky, červený a černý. Jake z nich zuby strhl plastovou izolaci. Netušil sice, jak velký výboj z nich dokáže vyždímat, ale jednou zkusmo olízl devítivoltovou baterii a dostal docela silnou ránu.

Ťukl drátky o sebe a z jejich konců vyšlehlo několik jisker. Spokojeně přistoupil k posteli.

Marika si jednou rukou zakrývala ústa a druhou měla položenou na Liviině rameni. Pindor mimoděk ustoupil.

Krvavé zranění sahalo do hloubky a okolní tkáň ošklivě natekla. Kolem rány se šířily pavučinkovité rudé nitky. Stačil jediný pohled, aby člověk hned věděl, co se děje. Otrava krve.

Jake němě polkl. „Ustup, Mari. Bach’uuku, podrž to světlo o trochu blíž.“

Zhluboka se nadechl, sevřel baterii mezi dlaněmi a namířil obnažené konce drátků ke krvavé vodě nahromaděné v ženině ráně.

„Jděte kousek dál,“ varoval ostatní. Netušil, co může čekat. Ponořil dráty do vody a spojil je k sobě. Zapraskala elektrická jiskra.

Jake zatajil dech, ale nic dalšího se nestalo.

Zvedl dráty ze zranění. Konce vodičů stále praskaly a jiskřily, i když je od sebe oddálil.

„Jakeu?“ ozvala se ustaraně Marika.

Dráty se mu najednou divoce zaškubaly v prstech, z jejich konců vyšlehly blesky modrých plamenů a přejely po zanícené tkáni. Jake i s baterií uskočil, ale proudy elektrického ohně se natahovaly za ním a pořád přenášely energii baterií do rány. Ustoupil až ke stěně. Ostatní ustrašeně pozorovali dvojici klikatých blesků propojujících baterie s ležící postavou.

Livia se začala pod přikrývkou zmítat a zaklonila hlavu v bezhlesém výkřiku. Tělo zraněné lovkyně se křečovitě napjalo.

„Ta přikrývka!“ zaječel Jake. „Zakryjte jí ramena! Přerušte spojení!“

Marika s Pindorem přiskočili ke stranám postele, chytili deku za opačné konce a přetáhli ji Livii přes hlavu.

Jake vnímal přerušení elektrického obvodu jako kopanec do břicha, který ho tvrdě narazil ke zdi. Pouzdro baterií s hlasitou ranou puklo a vyvalil se z něj černý kouř. Jake se obával, že dým může být jedovatý, a hodil balíček do sousední místnosti.

Přispěchal k lůžku nemocné. Livia byla celá přikrytá dekou, jako kdyby zemřela. A možná je opravdu mrtvá. Její tělo se pod přikrývkou vůbec nehýbalo.

Jake nadzvedl cíp deky. Livia měla pootevřená ústa i oči.

Marika s Pindorem sebou šokovaně trhli. Liviiny oči byly jednolitě černé, jako naleštěné kousky obsidiánu. Zabili ji?

Zpod přikrývky se náhle vynořila paže a popadla Jakea za zápěstí. Livia mu svírala prsty tak silně, že Jakeovi málem rozdrtila kosti. Vymrštila se do sedu jako pružina, takže se její nos ocitl jen několik centimetrů před Jakeovým. Černé oči sálající zlobou se vpily do jeho.

„Vidím tě…“

Ta slova ale nepronesla lovkyně. Jake poznal hlas, který už slyšel během pádu do tohoto světa. Byl to ten chraplavý a skřípavý hlas, který jako by zazníval z místa, kde se krev slévá s výkřiky v jedinou řeku bolesti a utrpení.

Jake se nestačil ani pohnout, aby se vysvobodil, když ruka náhle ochabla. Livia padla zpátky na lůžko.

Jake o krok ustoupil a promnul si zápěstí. Co se to právě odehrálo? Vzpomněl si, jak se červený krystal propálil bronzovou stolní deskou. Uvolnila snad elektřina naráz veškeré zlo z úlomků krvavých kamenů? Pokud ano, co dál? Zanikly, nebo jen získaly větší moc?

Livii roztřásl dusivý kašel, následovaný neuvěřitelně mohutným nádechem, jako kdyby se lovkyně vynořila na hladinu po dlouhém pobytu na dně toho nejhlubšího moře. Postupně zaostřila pohled. Oči už neměla černé, ale jasně modré.

„K-kde to jsem?“ zachraptěla.

Marika přistoupila k lůžku. „V Kalypsu.“

„Tebe znám…“ Žena se znovu rozkašlala, jako kdyby se potřebovala zbavit čehosi odporného. „Jsi malá Mari. Balamova dcera.“

„Správně!“ přikývla Marika s úlevou.

„Co se stalo?“

„Otrávil vás šíp s hrotem z krvavého kamene.“

Lovkyně vytřeštila oči, jako kdyby si náhle vzpomněla na noční můru. Malátně si strhla přikrývku z ramene. Zranění zůstalo, ale červené nitky zmizely.

„Dokázal jsi to,“ řekl Pindor Jakeovi.

Jakeovi se nesmírně ulevilo a byl na sebe hrdý, ale ty černé oči mu stále nešly z mysli.

Livii se podle všeho nijak neulevilo. Ve tváři se jí naopak zračily čím dál vážnější obavy s tím, jak se jí navracela paměť.

Natáhla ruku k Marice a chytila ji za rukáv. „Jak dlouho jsem byla… Co je za den?“

Marika se ji snažila uklidnit. „Je jarní rovnodennost.“

Livia zareagovala, jako kdyby ji někdo bodl do břicha. „Ne!“ Pokusila se zvednout, ale zjevně byla příliš slabá.

Marika si k ní sedla.

Livia ji znovu chytila, tentokrát ještě naléhavěji. „Přichází.“

Jake sebou při tom známém slově trhl.

„Král lebek,“ pokračovala Livia. „Ve Vrbkovém močálu jsem chytila grakyla. Než jsem mu podřízla hrdlo, řekl mi o chystaném útoku na naše údolí, ke kterému má dojít večer v den rovnodennosti.“

V hlase jí zněla hrozivá jistota.

„Král lebek přijde dnes večer!“

21. kapitola

Zvěsti o válce

O několik minut později stál Jake s Marikou v hlavní místnosti. „Pravděpodobně je to jenom noční můra,“ řekl Jake, „ale měli bychom informovat Radu starších.“

Marika se ohlédla k mrtvému žahavci, který stále ležel na stolní desce jako nějaká děsivá dekorace a mrazivá připomínka nebezpečí, které je tu obklopuje. „Pořád to ale nechápu,“ odpověděla. „Naše údolí chrání Kukulkánův chrám, a to před hrozbou ze země i ze vzduchu. Tak je tomu stovky a stovky let. Vojsko Krále lebek se sem nemůže dostat.“

Jake si vzpomněl na grakyla, který se zmítal v silovém poli štítu. Pokrčil rameny. „Jak jsem říkal, je možné, že se lovkyně plete. Může mít jenom halucinace. Těžko říct, jaké ta otrava způsobila noční můry.“

Marika si povzdychla. Očividně umírala starostmi o svého otce, ale uvědomovala si svoji povinnost vůči Kalypsu. Nezklame otce tím, že by se zhroutila.

Otevřely se úzké postranní dveře a Bach’uuk se vrátil se dvěma většími Ury, mužem a ženou. Na sobě měli hrubě sešité oděvy z kožešin, které však přesto vypadaly úhledně a upraveně.

Bach’uuk na ně ukázal. „Postarají se o lovkyni Livii, až budeme pryč. Dohlédnou, aby byla v bezpečí.“

Z nemocničního pokoje vyšel Pindor. „Jste připravení? Lovkyni Livii se nelíbí, že ji tu necháváme. Pořád se snaží vstát z postele. Ale slíbil jsem jí, že budeme hned informovat mého otce.“

Bach’uuk oslovil Ury svou vlastní řečí, směsí hrdelních zvuků a mlaskání. Oba neandertálci přikývli a vykročili k pokoji s nemocnou.

Pindor řekl: „Olympiáda už teď určitě skončila a všichni starší pojedou do otcova domu na tradiční oslavy večera rovnodennosti.“

„Tak se s nimi setkáme právě tam,“ souhlasila Marika.

Vzali s sebou i Bach’uuka. Potřebovali, aby neandertálský chlapec odvyprávěl svou část příběhu o tom podivném muži ze stínů.

Jakmile vyšli na nádvoří, Jake si ohromeně uvědomil, kolik času mezitím uběhlo. Na nádvoří bylo šero a jen úplnou špičku obřího stromu dosud ozařovaly poslední sluneční paprsky toho dne. Na nejvyšších větvích se slunili schoulení šípokřídlecové.

Na západě už slunce skoro zapadlo za nerovný hřeben hor kolem údolí a na opačné straně visel nízko nad obzorem měsíční úplněk, připravený slavnostně uvést nadcházející noc.

„Budeme tam rychleji pěšky!“ zavolal Pindor a mávl k branám hradu. „Vezmeme to zkratkou přes park u Vysoké ulice.“

Jake si na něj vzpomínal ze své návštěvy Bornholmu před dvěma dny. Park se rozkládal hned za hradbami a nabízel krásnou vyhlídku na město. Dali se do běhu.

Před branami k nim okamžitě dolehly zvuky veselí: výkřiky, smích, zvonění, troubení rohů a řev ještěrů. Ve městě se shromažďoval průvod z kočárů a válečných vozů ozdobených světly. Jake si dokázal představit, že po setmění bude Kalypsos jen zářit.

Nebo v to aspoň doufal.

Zatočili do parku za Pindorem a nechali se vést bludištěm štěrkových cestiček. Pod hustým větvovím stromů už do Kalypsa zavítala noc.

Cestou lesem vyplašili párek mladých milenců v objetí. Oba mladí lidé se od sebe rychle oddělili a předstírali, že je zaujala spleť kořenů u jejich lavičky.

Jake a ostatní pokračovali dál. Přeběhli louku s kvetoucími rostlinami, které jim dosahovaly po kolena, a sprintem minuli vyhlídku, kde se zastavili předevčírem. Koloseum se v dálce nořilo do tmy.

Jake uvažoval, kde je asi Kady. Vrátila se do Bornholmu? Pokud dojde k útoku na Kalypsos, aspoň bude mít kolem sebe jedny z nejlepších městských válečníků. Přesto si přál, aby jeho sestra byla s ním. Kvůli obavám o ni dokonce klopýtl.

Pindor si jeho zakopnutí vyložil jako známku vyčerpání. „Už to není daleko,“ slíbil a neurčitě máchl paží před sebe.

Po dalších dvou zatáčkách se stromy rozestoupily a odhalily udržovaný trávník s křovinami tvarovanými do podoby dokonalých koulí či spirál. Na pahorku stál velký bílý dům se štítem a dvojitým sloupořadím. Jakeovi připomínal mauzoleum.

„Tady bydlím,“ poznamenal Pindor za běhu.

V rámci příprav na oslavy stály v zahradě stany a dlouhé stoly se prohýbaly pod horami jídla a lahvemi s vínem.

Už tu byli první hosté jako předvoj mnohem větší společnosti, která se záhy dostaví. Procházeli se v menších hloučcích či ve dvojicích. Pindor se cestou mezi nimi rozhlížel. Kousek od velké sochy boha Apollóna se k němu někdo vrhl a popadl ho za ramena.

„Pinny! Věřil bys tomu?“

Pindor se vysmekl a o krok ustoupil. O něco starší chlapec si toho ani nevšiml. Tvář měl brunátnou od vína a vzrušení.

Jake v něm poznal jednoho z těch mladíků, kteří se Pindorovi posmívali.

„Čemu bych měl věřit, Regulasi?“ zeptal se Pindor, aniž by se pokoušel maskovat svou rozmrzelost.

„Vyhráli jsme pohár! O jediný bod!“ Poplácal Pindora po rameni. „Měl jsi vidět svého bratra, jak proklouzl kolem Sumerů a hodil jim míč přímo do branky!“ Chlapec pantomimicky naznačil hod.

Pindor se obrátil k Jakeovi a vyhrkl: „My jsme vyhráli!“

„Pindore!“ vyštěkla Marika, aby mu připomněla bezprostřední úkol.

Regulas se však nenechal tak lehce odbýt. „Herona vynesli jeho spoluhráči ze stadionu na ramenech. A sličné lovkyně nás všechny vedly v písni…“

Určitě mluvil o Kadyině zbrusu novém družstvu roztleskávaček. Jake k němu přistoupil blíž. „Nevíš, kam lovkyně šly potom?“

Tentokrát Regulas popadl za ramena jeho. „Á! Ta tvoje sestra. Kdyby Heronovi nedodala sílu…“

Jake ho od sebe odstrčil. „Víš, kde je?“

„Šli do lesa! Na ohňostroj! Když jsem je viděl naposled, vedli se s Heronem za ruce.“ Zamrkal.

Marika odtáhla Jakea stranou. „To je další obyčej. Na vítězný tým čeká v Posvátném lese velký ohňostroj, který symbolizuje Věčný pohár.“ Obrátila oči v sloup. „Většinou se to ale bere prostě jako příležitost k pořádné oslavě.“

Jake se podíval k lesu kolem chrámové pyramidy. Strachem o Kady úplně ztratil řeč.

Pindor se do nastalého ticha zeptal: „Regulasi, neviděl jsi mého otce?“

Římský mladík se zamračil. „Je v atriu. Nebo možná dole ve sklepech. Hostí svoje nejbližší přátele. Dělí se s nimi o nejlepší víno!“ Regulase podle všeho hnětlo, že není pozvaný taky.

Pindor se kolem něj vydal i s ostatními ke schodišti do domu. „Musíme si promluvit s otcem a s dalšími dvěma staršími o samotě.“

Nad schody jim však cestu zablokovala mohutná postava. „Tady jste!“ zvolal setník Gaius. Jeho tvář získala stejně nachový odstín jako chochol na jeho přilbě. „Celé odpoledne jsem vás hledal. Kvůli vám mi ušlo vítězství na olympiádě!“

Pindor něco zahanbeně zakoktal.

Marika postoupila kupředu. „Setníku Gaie, omlouvám se za náš útěk,“ pravila škrobeně, „ale měli jsme k tomu dobrý důvod. Musíme hovořit se starším Tiberiem.“

„Jestli si myslíte, že bude shovívavější…“

„Ne!“ přerušila ho Marika. „O to nejde. Ustupte nám!“

Gaius zrudl ještě víc. Setníka očividně pobouřilo, že mu rozkazuje dívka, jež mu sotva dosahuje k pasu. Procedil mezi pevně sevřenými zuby: „Mariko Balamová…“

„Jde o lovkyni Livii!“ skočila mu znovu do řeči. Teď už skoro křičela. „Probrala se a má důležitou zprávu pro Radu starších, kterou je třeba okamžitě předat!“

Gaius se na ni zkoumavě zahleděl, jako kdyby zvažoval, jestli si nevymýšlí. Za setníkem se ozval další hlas.

„Jaké máte zprávy od mé sestry?“

Setník Gaius ustoupil a za ním se objevila starší Ulfsdottirová. Stála těsně za dveřmi a slyšela Maričina poslední slova.

„Co nového víte o Livii?“ zeptala se ustaraně. „Chtěla jsem se na ni zajít podívat. Zkoušela jsem volat magistra Zahura, ale neodpověděl mi.“

Marika sklonila hlavu. „Lovkyně žije. A sdělila nám, že Kalypsu hrozí velké nebezpečí.“

Žena na okamžik zavřela oči úlevou, ale když je opět otevřela, svítilo v nich ocelové odhodlání. „O jakém nebezpečí hovoří?“

„Možná by si to měli vyslechnout i starší Tiberius a Wu,“ podotkl Gaius, který nespouštěl z Mariky pochybovačný pohled.

„Ano, jistě.“ Vikinská starší je zavedla na vnitřní nádvoří a oslovila tlumeně Mariku: „Bála jsem se, že je osud mé sestry zpečetěn. Domnívala jsem se, že ji otrávily účinky černé alchymie.“

„To je dlouhá historie,“ odpověděla Marika a kývla směrem k Jakeovi. „Zachránila ji věda našeho nového společníka.“

Starší Ulfsdottirová upřela své modré oči na Jakea. Pod jejím přátelským pohledem se mimoděk narovnal. „Jsem tvou velkou dlužnicí, Jacobe Ransome. A přísahám při kýlu Valkýry, že svůj dluh splatím.“

Dospěli do středu nádvoří, kde Pindorův otec právě rozmlouval s Wuem. Holohlavý Asiat si na dnešní slavnost navoskoval svůj tenký bílý knír, takže se ve světle lamp třpytivě leskl.

Úsměv v Tiberiově tváři pohasl, jakmile spatřil svého syna. „Pindore! Kde jsi byl? Víš vůbec, jaké potíže jsi způsobil setníku Gaiovi?“

Gaius pokročil kupředu. „Možná byste si měl toho chlapce vyslechnout.“

Pindor se ohlédl na Mariku, aby mu pomohla. Dívka na něj nepatrně kývla – smysl jejího posunku byl víc než jasný. Pověz otci všechno.

Pindor těžce polkl a toporně se narovnal. Začal mluvit pomalu a zajíkavě, ale postupně jeho hlas získával na pevnosti. Ke konci vyprávění už v něm nebylo po nervozitě ani památky.

Tiberiův výraz se během chlapcova vyprávění změnil: zlost nahradily obavy a starosti. Starší položili několik otázek i ostatním, včetně Bach’uuka, který na většinu z nich odpověděl prostým pokývnutím.

„Určitě po té otravě blouzní,“ řekl Tiberius. „Chrání nás přece štít chrámu.“

„Třeba nás má Král lebek v úmyslu oblehnout a vyhladovět,“ poznamenal starší Wu.

„Máme plno jídla,“ zavrtěla hlavou starší Ulfsdottirová. „A ze skal vyvěrají pitné prameny.“

Zatímco pokračovali v debatě o hrozícím útoku, barva nebe potemněla z tmavě modré v indigovou. Slunce úplně zapadlo a na východě se rozzářily první hvězdy. Jakeovy obavy o sestru, která byla podle Regulasových slov někde v lese, ještě vzrostly. Už nedokázal mlčet.

„Omlouvám se, že vás přerušuji,“ ozval se.

Všichni se na něj podívali, ale Jake se jejich pohledů nezalekl.

„Podle toho, co viděl Bach’uuk, se přímo ve vašem středu objevil přinejmenším jeden z pomocníků Krále lebek. Kdo ví, kolik je tu dalších? Navíc zmizeli všichni tři magistři. Myslím, že nemůžete brát Liviino varování na lehkou váhu. A čím déle budete váhat, tím méně času vám zůstane na přípravu účinné obrany.“

Tiberius přikývl. „Ten chlapec má pravdu. Napadnout nás dnes v noci, kdy většina města bude oslavovat a mnozí se podívají na dna vinných lahví… Musím uznat, že to je jistým zvráceným způsobem dobrý strategický plán.“

„Co tedy uděláme?“ zeptal se Wu.

„Uvědomím Větrný lid. Necháme je vzlétnout, aby celou noc hlídkovali z oblohy. Jízdní hlídky se rozdělí do jednotlivých skupin a budou patrolovat po okolí.“

„A obyvatelé města?“ zeptal se Wu.

Odpověděla starší Ulfsdottirová: „Já zpravím o novém vývoji Bornholm. Začneme stahovat obyvatele do hradu. Proto byl Kalakryss původně postaven, jako poslední obranná linie pro případ, že vše ostatní selže.“

Tiberius se obrátil k Jakeovi a jeho přátelům. „Setníku Gaie, myslím, že bude nejlepší, když je odvedete zpátky na Kalakryss. Jakmile tam dorazíte, informujte svoje muže a rozestavte hlídky po hradbách.“

Gaius si přiložil pěst k hrudi, otočil se na podpatku a zvedl paži ke svým svěřencům, aby je odvedl.

Jake se ale ještě pod jeho paží shýbl. „Starší Tiberie, má sestra šla do lesa. Myslím, že je s vaším synem a římským mužstvem.“

Tiberius se nechápavě zamračil.

„Ohňostroj,“ připomněl mu Pindor. „V Posvátném lese.“

Tiberius pomalu přikývl a zachmuřil se.

Místo něj odpověděla starší Ulfsdottirová: „Pošlu za nimi běžce. Zachránil jsi mou sestru. Nedopustím, aby se něco přihodilo té tvé.“

Jake úlevou vydechl. Ženino ujištění pomohlo zmírnit jeho obavy. Ovšem jen o trochu.

Gaius před sebou postrčil mladou čtveřici a zamířil k východu. Přitom tlumeně zabručel: „Tentokrát nechci vidět žádné pobíhání o samotě!“

Nikdo mu neodporoval.

22. kapitola

První krveprolití

Než dorazili k parku, padla noc. Nebe bylo poseté hvězdami a středem oblohy se táhl bílý pás Mléčné dráhy. Nad Kalypsem visel úplněk a osvětloval probíhající radovánky. Z níže položených oblastí města k nim doléhala hudba spolu s písněmi v různých jazycích.

Jak dlouho ale veselí vydrží?

Kousek nad nimi proletěl velkoraz, který se vznesl z Tiberiova sídla. Jake dokonce na tváři ucítil závan větru od jeho mohutných křídel. Pravděpodobně se jednalo o průzkumníka, který měl spustit poplach mezi Větrnými lidmi.

„Pokračuj,“ napomenul Gaius Jakea, který mimoděk zpomalil, aby se podíval za velkorazem.

Pod nohama jim křupal štěrk, jako kdyby kráčeli po drcených kostech.

S každým krokem, kterým se nořili hlouběji do lesa, v Jakeovi vzrůstal dojem, že je něco sleduje – nebo spíš že něco sleduje přímo jeho. Rozhlížel se po obou stranách cesty. Vzpomněl si na Liviiny černé oči i na slova, jež jí splynula ze rtů.

„Vidím tě…“

Zježily se mu chloupky v zátylku. Byl si jistý, že se v tomhle temném lese skrývá cosi strašného. Po levici se mu pohnul stín a praskla větvička.

Něco tu opravdu je!

Vyjekl a uskočil stranou. Při tom vrazil do Bach’uuka, kterému se podařilo Jakea zachytit a udržet se na nohou. Pokračovali v rychlé chůzi. Jake před sebou konečně spatřil mezeru mezi stromy. Ještě přidal do kroku a přešel do čela skupiny. Cesta ústila na jednu z mnoha luk, z níž se nabízel výhled na město.

Měsíc zaléval otevřené prostranství stříbrným svitem a odhaloval skrčenou postavu na kraji vyhlídky. Tvor byl neproniknutelně černý, jako zhmotněné stíny, které odmítaly ustoupit před měsíční září.

Jakea nejdřív napadlo, že je to ten cizinec, kterého si všiml Bach’uuk, muž v plášti ze stínů. Tento dojem ještě zesílil, když se tvor po jejich příchodu otočil a rozepjal křídla, dosud složená podél těla. Na hvězdném pozadí bylo jasně vidět, že jeho křídla nejsou z látky ani stínu, ale z kůže a kostí.

„Grakyl!“ vykřikl za nimi Gaius.

Jake vyběhl. Ostatní kromě setníka ho následovali. Gaius tasil meč a přikrčil se. Tvor se vznesl do vzduchu a jediným mávnutím křídel se proti němu vrhl.

„Běžte!“ zvolal setník. „Běžte do hradu!“

Poslechli, ale Jake se pořád po očku ohlížel. Grakyl útočil a snažil se Gaia udeřit křídly. Setník ale uskakoval a zasahoval tvora svým mečem. Grakylovi brzy tekla krev z četných poranění. Tvor se však nepokoušel uniknout. Vždycky se oklepal, zavřeštěl a připravil se k dalšímu útoku.

Ještě horší bylo, že jeho křik nezůstal bez odpovědi. Zpoza vyhlídky se vynořil druhý grakyl a obě nestvůry zaútočily naráz.

Jake vběhl mezi stromy a ztratil setníka z očí. Všichni čtyři prchali, příliš vyděšení, než aby mluvili. Jakea znovu přepadl tísnivý pocit, že ho někdo sleduje a možná přímo honí. Opět slyšel zvuky, jako kdyby ho kdosi pronásledoval: šustění listů a praskání větví.

Dospěli k lavičce, kde se předtím líbali mladí milenci. Ti už dávno odešli, ale jejich místo obsadilo něco jiného. Tvor seskočil z lavičky na zem a zastoupil jim cestu. Roztáhl křídla. Všichni ztuhli.

Grakyl obrátil prasečí rypák k nim. Uši natáčel všemi směry, aby mu neunikly ani ty nejtišší zvuky. Otevřel tlamu a odhalil řady ostrých zubů.

Nešlo však o obyčejného grakyla.

Tenhle svíral v jednom pařátu meč a z hlavy mu vyrůstaly dva stočené rohy jako nějaká hrozivá koruna. Zasyčel na ně a zakýval mečem, jako kdyby se rozhodoval, koho má zabít nejdřív. Jake se pokusil vytáhnout kapesní svítilnu, ale měl ji v jiné kapse, opět zapnuté na knoflík, a nemohl ji honem osvobodit.

Praskání větví za ním ho upozornilo na příchod dalšího zvířete. Byli obklíčení. Neměl čas vytahovat baterku. Popadl Mariku a strhl ji stranou.

Druhý tvor se ale mihl kolem nich, nízko při zemi jako rozmazaný stín. Vymrštil se do vzduchu a se zuřivým zavřeštěním se vrhl grakylovi na hrdlo. Jeho váha srazila nestvůru na záda a hluboko do krku se jí zabořily šavlovité tesáky.

Byl to Rhabdofelix! Ten, kterého Jake osvobodil. Během několika vteřin grakylovi rozsápal hrdlo a kostnatá křídla se přestala zmítat.

Jake všechny pobídl: „Rychle tudy!“ Ukázal před sebe.

Když míjeli mrtvého grakyla, kočkovitá šelma na Jakea tiše zavrčela. V očích se jí odráželo matné světlo, které pronikalo hustými korunami stromů. Jistě ho sledovala celou cestu. Díval se jí do očí a vnímal vzájemné pouto, ne jako mezi pánem a jeho zvířetem, ale jako mezi dvěma sobě rovnými bytostmi. Ty pomůžeš mně, já zase tobě.

Vzápětí šelma skočila mezi stromy a zmizela. Jake ale věděl, že je mu pořád nablízku.

Vyběhl za svými kamarády. Stále na sobě cítil cizí pohled, ale teď z něj čerpal útěchu. Aspoň nebyl tak sám.

„Co to u Hadových ohňů bylo za stvůru?“ vydechl Pindor. „Mělo to rohy! A meč!“

„Grakylský pán!“ odpověděla Marika udýchaně. „Četla jsem o nich…, ale nikdo nevěřil, že jsou skuteční.“

„Tenhle mi připadal skutečný až dost!“ řekl Pindor.

Jake zastavil ve stínu větví na kraji lesa. Cestu před nimi osvětlovala měsíční záře. Zatímco všichni lapali po dechu, svět o něco potemněl.

Jake spatřil nízký černý mrak, který zakryl úplněk a zamířil k hradu.

Hudba v ulicích umlkla a na město padlo ticho.

Vysoko na nebi proťal tmu ječivý skřek a na daný signál se k zemi začali snášet grakylové.

Ulicemi se rozlehly výkřiky.

Jake odtáhl všechny do hlubšího stínu.

„Jsou tady!“ zasténala Marika. „Pronikli štítem. Jak je to možné?“

„Nevím, ale nějak to dokázali.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Pindor.

„Najdeme si úkryt. To je první věc.“

„A co Gaius?“ vzpomněla si Marika.

Jake zavrtěl hlavou. Na setníkovu pomoc spoléhat nemohli.

„Řekl nám, ať běžíme k hradu,“ řekl Pindor.

Všichni se otočili ke Kalakryssu. Na jeho hradby útočila hejna grakylů. Několik vojáků jim sice kladlo odpor, ale byli rychle přemoženi. Další grakylové se snášeli na nádvoří. Doléhaly k nim zoufalé výkřiky.

U stadionu zazněl jasný zvuk trubky.

Jake znovu stočil oči k obloze. Do vzduchu vzlétal nový oddíl. Větrní lidé! Velkorazové roztahovali křídla a stoupali v letkách ze skalních obydlí nad zem. Následně se střemhlav vrhali dolů, aby se jako šípy zabodávali do černého spirálovitého hejna. Desítky grakylů se řítily k zemi s potrhanými křídly. Ostré pařáty dravců jim s lehkostí drtily kosti a cupovaly kůži.

Větrní lidé však stáli proti drtivé přesile. Uvědomil si to i Pindor. „Nemůžou vyhrát,“ řekl. „Potřebujeme posily.“

„Jaké posily?“ zeptala se Marika. „Jízdní hlídka je rozptýlena po celém Kalypsu a Větrní lidé jsou jenom jeden kmen.“

Pindor zavrtěl hlavou. „Nevím. Teď ale má Jake pravdu. Musíme najít nějaký úkryt, vzít rozum do hrsti a sehnat pomoc.“

Jake se na něj překvapeně podíval. Zdálo se, že Pindorovy strategické schopnosti se neomezují jen na míčovou hru. Má ale nějaký plán ještě někdo jiný? Zkoumavě se zahleděl na nejmlčenlivějšího člena jejich skupiny.

„Bach’uuku,“ oslovil ho, „vaše jeskyně jsou na vnější straně hřebene.“

Chlapec přikývl. „Naši starší si přejí mít před očima temný prales, abychom nezapomněli.“

Jake se obrátil k Pindorovi a Marice. „Město není bezpečné a hrad taky ne. Největší šance najít úkryt máme tam venku.“

Pindor se zeptal Bach’uuka: „Přijdou vaši lidé bránit Kalypsos?“

Jake věděl, v co Pindor doufá – že by se kmen neandertálců mohl stát onou potřebnou posilou. Bach’uuk se mu ale nedokázal dívat do očí a místo toho sklopil zrak k zemi. Jeho tvář tak zakryly mohutné nadočnicové oblouky.

„Tak náš lid nejedná,“ zamumlal. „Podobné záležitosti ale musejí posoudit naši starší.“

„Pak si s nimi musíme promluvit,“ řekl Pindor. „A přesvědčit je.“

Z očí neandertálského chlapce vyšlehl záblesk zlosti, ale rychle pohasl a nahradil jej obvyklý klid.

Pindor si ničeho nevšiml. „Jak se tam dostaneme?“

„Je tu jedna cesta. Můžu vás tam dovést.“ Bach’uuk ukázal za hrad k Posvátnému lesu. „Tunelem.“

Jake se podíval naznačeným směrem. Boj se prozatím soustředil do města a na hrad. Les zůstával temný. Navíc tam někde byla i Kady.

Marika se zamračila. „Nevzpomínám si, že bych někdy slyšela o nějakém tunelu v lese.“

Bach’uuk znovu ukázal přímo ke kamennému drakovi, který se tyčil nad korunami stromů, zalitý měsíčním svitem.

„Mluvíš o chrámu?“ zeptala se Marika.

Bach’uuk přikývl. „Tunel začíná v něm.“

„Uvnitř chrámu?“ ujistila se.

Odpovědí bylo další přikývnutí, následované netrpělivým zabručením.

„Do Kukulkánova chrámu smějí vstoupit jenom magistři,“ trvala na svém mayská dívka.

Z Bach’uukových očí opět vyšlehl oheň. „Magistři…, a ti, kteří jim slouží.“

Marika na Bach’uuka několik vteřin ohromeně zírala. Pak se podívala na Jakea. „O tom jsem nevěděla.“

„Nikdo si nás nevšímá,“ řekl Bach’uuk s otevřenějším podrážděním. „Nikdo s námi nepočítá. Jsme jenom Urové.“

Jake si vzpomněl, jak přezíravě se k Bach’uukovi choval Balam. Marika sice oceňovala chlapcovu pomoc, ale Jake si taky vybavil její dřívější popis inteligence neandertálců. Otec si myslí, že nejsou zrovna velcí myslitelé, ale jsou silní a rozumějí jednoduchým pokynům.

Jake je tak nepodceňoval. A očividně měl pravdu.

„Odvedeš nás tam?“ zeptal se Jake.

Bach’uuk přikývl a odvrátil se, ale Marika zůstávala stát na místě.

„I kdyby Urové směli vstupovat do chrámu, nás se to netýká,“ řekla. „Je zakázáno, aby do nitra pyramidy vkročil kdokoliv kromě magistrů.“

Jake měl co dělat, aby neobrátil oči v sloup. Obdivoval Mariku, ale občas uměla být stejně tvrdohlavá jako on sám. Musel ji přesvědčit. Chytil ji za ruku.

„Mari, v Kalypsu už nejsou žádní magistři. Aspoň ne teď.“

Viděl, jak ji jeho slova zranila, protože jí připomněla, že je její otec nezvěstný. Musel je ale vyřknout.

Dotkl se odznáčku, který měl dosud přišpendlený k lovecké vestě. „Jako učedníci jsme momentálně jediní magistři, které Kalypsos má.“

Nakrabatila obočí, jak se pokoušela vstřebat jeho argument. Vzhlédla k vzdušné bitvě a konečně přikývla. „Možná máš pravdu.“ O vteřinu později dodala rozhodněji: „Musíme to zkusit.“

Jake jí stiskl ruku a pokynul Bach’uukovi, ať je odvede k chrámu.

Pindor vyrazil hned za nimi a s obvyklým pesimismem si pro sebe tiše mumlal: „Takže vy jste noví magistři? To to má Kalypsos spočítané.“

Čtvrtá část

23. kapitola

Hvízdání ve tmě

Posvátný les začínal jako černé moře za obleženým předměstím Kalypsa. Dosahoval až k hradbám a tvořila ho nespoutaná změť stromových obrů s vývrtkovitými kmeny, podobných tomu, který zdobil hradní nádvoří.

Lesem se klikatila cesta osvětlovaná jednotlivými lampami se zářícími krystaly, které ale stály daleko od sebe a nechávaly mezi sebou dlouhé úseky naprosté tmy.

Chrám stál uprostřed lesa, zhruba kilometr a půl od města. Za běhu slyšeli zvuky boje. Konflikt se šířil a úkryt v lese si hledali další obyvatelé města. Z křovin po obou stranách cesty na ně volaly různé hlasy, ale čtveřice vedená Bach’uukem se nezastavovala.

Jake se rozhlížel mezi stromy. Sem někam se vydala Kady se svými přáteli, aby si po vítězství v olympiádě udělali ohňostroj. Nikde však nic neviděl. Buď ohňostroj zářil ještě hlouběji v lese, nebo ho uhasili, jakmile začaly boje.

Ustaraně svíral rty.

„Do nitra chrámu se nikdy nedostaneme,“ zašeptala Marika, která běžela vedle něj. „Krystalové srdce Kukulkánova chrámu jednak chrání naše údolí – nebo ho aspoň chránilo až do dnešní noci –, ale taky vytváří štít před vchodem do chrámu. Projít mohou pouze magistři.“

Jake si znovu vybavil toho grakyla u Rozpadlé brány, který se marně zmítal ve vzduchu, jak se pokoušel překonat odpor silového pole. „Chceš říct, že před vchodem je nějaká bariéra?“

Její tvář byla schovaná ve stínu, ale Jake přesto poznal, že se Marika mračí. „Proč myslíš, že jsem se v tom parku zdráhala jít sem? Vstoupit smějí pouze magistři… a zřejmě taky Urové.“

Jake se dosud domníval, že chrám hlídají lidé nebo snad jen pověra. „Co když se nedostaneme dovnitř?“

„Jak jsi říkal, Jakeu, možná nakonec opravdu jsme magistři a Kukulkán nás pustí dál. Nebo třeba Bach’uuk zná nějaký tajný vchod, o kterém vědí jenom Urové. Zmínil se přece o tunelu.“

Jake přikývl a přidal do kroku. Nějak tu neviditelnou bariéru překoná, až se k ní dostane.

Pokračovali mlčky v běhu. Takhle hluboko v lese už hlasy okolo cesty utichly. Nikdo z obyvatel města, kteří hledali úkryt v Posvátném lese, se neodvážil tak daleko. A proč by sem taky chodili? Pokud měla Marika pravdu, chrám jim nenabízel žádné útočiště.

Jake vycítil přítomnost pyramidy ještě před tím, než ji spatřil. Vzduch ztěžkl a připadal mu zvláštně nabitý, jako před bouřkou, když na obloze visí nízká oblaka a v dálce už šlehají blesky. Zároveň se mu vyostřily smysly. Vnímal ševelení listů v baldachýnu větvoví nad hlavou i sladkou vůni mechů a lišejníků, jež porůstaly zkroucené kmeny stromů. Na kůži cítil i ten nejjemnější vánek.

Pak dospěli k cíli.

Les končil několik metrů před spodním stupněm pyramidy.

Jake vykročil na otevřené prostranství, ačkoliv nad nimi dosud zuřila vzdušná bitva. Něco tak úžasného ještě neviděl. Nedalo se o tom pochybovat: zdejší pyramida byla přesně stejná jako ten zlatý předmět v muzeu, který objevili při svých vykopávkách Jakeovi rodiče.

Jenže tahle pyramida je obrovská.

Všechny stupně byly vyšší než Jake a stoupaly nad koruny těch nejmohutnějších stromů. Úplně nahoře trůnil kamenný drak, zalitý stříbrným měsíčním svitem, který zvýrazňoval veškeré podrobnosti.

Jake v údivu hleděl na rozepjatá křídla ozdobená pery. Skutečně se jedná o opeřeného plaza! Není divu, že ho Mayové po svém příchodu sem pojmenovali Kukulkán. Možná ale naopak mayské báje o Kukulkánovi pocházejí odsud. Vzpomněl si na svou tajnou návštěvu Balamovy studovny a znovu ho napadlo: nenašli v dávných dobách zdejší obyvatelé cestu domů? Nepřinesli pověsti o stvůrách a opeřených plazech z tohoto světa zpátky do svých původních domovů?

Prohlížel si sochu. Drak upíral oči k obzoru a jeho hlava nevypadala tak úplně jako hlava draka, ba ani nějakého plaza. Dokonce trochu připomínala hlavu lidskou, především kamennýma očima, v nichž se zračila naděje a jež se zdály být plné odvěké moudrosti.

Nakonec si Jake všiml i dračího ocasu, který byl stočený kolem horního stupně pyramidy, jako kdyby chránil hnízdo s vejci. Špička ocasu vytvářela dokonalou kružnici rámující vchod na vrcholu stavby. Jiný vstup tu podle všeho nebyl. Právě na toto místo zlatého artefaktu v Britském muzeu Jake přiložil obě poloviny mayské mince.

„Tudy,“ řekla Marika a ukázala.

Na boku pyramidy se do obřích stupňů zařezávaly úzké schody, které mířily ke vchodu. Marika k nim vykročila.

„Měli bychom si pospíšit!“ dodal Pindor a ohlédl se přes rameno.

Jake zaklonil hlavu a spatřil, že bitva mezi grakyly a Větrnými lidmi zuří už přímo nad nimi. Nezbýval čas. Jake vyrazil za Pindorem a těsně za ním běžel Bach’uuk.

Vydal se vzhůru po schodech. Z kapsy vytáhl baterku, aby ji měl připravenou pro případ, že na ně někdo zaútočí. Palec držel na vypínači, ale nechával ji zhasnutou, aby šetřil baterii. Netušil, jak dlouho ještě vydrží. Taky se bál, že paprsek světla přiláká nežádoucí pozornost.

Nakonec se jeho obavy vyplnily i bez světla.

Ukázalo se, že grakylové mají ostrý zrak. Několik z nich si všimlo postav stoupajících po měsícem osvětlených schodech na boku pyramidy a nocí zaznělo jejich zavřeštění. Jake vzhlédl a uviděl, jak se k nim vrhá nejméně deset netvorů. V čele letěl největší z nich, se stočenými rohy na hlavě, a v pařátu třímal dlouhé černé ostří, od něhož se odrážel měsíční svit.

Další z grakylských pánů.

„Držte se pohromadě!“ vykřikl Jake.

Vyběhli teprve do čtvrtiny pyramidy. Nikdy to nemohou stihnout. Všude kolem nich přistávali grakylové a grakylský pán dosedl jen pár kroků pod Jakem. S roztaženými křídly se přikrčil a namířil meč Jakeovi na srdce.

Jake pozvedl jedinou zbraň, kterou měl po ruce. Namířil baterku stvůře do tváře a rozsvítil. Paprsek světla grakyla polekal a tvor si zakryl oči křídlem. Vyvřískl, když mrazivý dotyk světla změnil jeho oční bulvy v led. Uskočil a skutálel se dolů. Pařáty si přitom bolestí zatínal do vlastní tváře.

Jeho meč se zařinčením dopadl na schod pod Jakem. Jake se po něm vrhl a chytil ho, než se stačil zřítit dolů. Potřebovali každou zbraň, která se jim naskytne. Podal meč Pindorovi, ale ještě si všiml znaku vytepaného do jílce. Ten symbol mu připadal povědomý, ale neměl čas k podrobnějšímu zkoumání.

Skřeky grakylského pána rozběsnily jeho krvežíznivé druhy. Grakylové se stahovali ke skupince ze všech stran. Jake vyřídil baterkou dva další: oslepil je a přichystal jim stejný osud jako jejich vůdci. Pindor se zatím snažil odrážet útoky ostatních mečem. Obkličovalo je však stále více tvorů, kteří na ně vztekle vřískali.

Jake namířil světlo na grakyla těsně nad nimi. Tvor zasyčel a zakryl si tvář křídlem. Zjevně se rychle učili. Jake rychle změnil taktiku a svítil mu střídavě na obě kolena.

„Rychle do pyramidy!“ vykřikl. „Za mnou!“

S válečným pokřikem vyběhl přímo proti netvorovi. Zvíře se mu pokusilo vykročit naproti, ale nedokázalo ohnout zmrzlá kolena. Grakyl ztratil rovnováhu a začal padat přímo na Jakea. Pařátem se mu pokusil rozervat hrdlo. Jake uhnul a vrazil do protivníka ramenem. Tvor se skutálel z pyramidy.

Jake bral schody po dvou a ostatní vyrazili za ním. Další grakylové se jim pokoušeli odříznout cestu tím, že vzlétali na vyšší stupně pyramidy. Nikdy nemohou doběhnout až ke vstupu. Pronásledovatelé se rychle blížili.

„Jakeu!“ zaječela Marika.

Otočil se. Jeden z grakylů ji chytil za kotník. Mával křídly a pokoušel se ji stáhnout ze schodů. Vtom Jake zaslechl hvízdavý zvuk a něco zasáhlo netvora do hlavy. Grakyl se bezvládně zhroutil na zem.

Nestvůry zasypala sprška kamenů a na otevřené prostranství pod pyramidou z lesa vystoupila skupinka mladíků v tógách, kteří se s příkladnou zručností oháněli praky.

Jake mezi nimi spatřil známou tvář.

„Heronide!“ vykřikl Pindor. Už si taky všiml svého bratra.

Grakyly bombardovaly kameny, které jim lámaly kosti a rozbíjely lebky. Stvůry se pokoušely uniknout, ale za kameny následovaly šípy. Zdola k nim doléhalo opakované drnčení tětiv. Za Římany se objevila řada vikinských dívek s krátkými luky.

Jednoho vzlétajícího grakyla doslova proděravěly šípy a srazily ho zpátky k zemi.

Boj o pyramidu nicméně nezůstal nepovšimnut. Z nebe se ozvaly další skřeky a ke krvavé bitvě zamířilo celé černé křídlo hejna grakylů. Víc než tři desítky nestvůr. Některé se vrhly k pyramidě, jiné k okraji lesa.

„Jakeu!“ zavolal někdo dole.

Jake odtrhl pohled od oblohy. Mávala na něj dívka ve vikinském oděvu, která mu posunky naznačovala, ať pokračuje ke vchodu do pyramidy.

„Utíkej, Jakeu!“

Byla to Kady!

Sotva ji poznal. Měla potrhané šaty a zkrvavenou tvář, ale vypadala nějak dospěleji. V ruce držela meč a ukazovala jím k vrcholu pyramidy.

„Utíkej! Honem!“

Zahlédl ještě, jak se Kady s ostatními vrací mezi stromy, a sám sprintem vyběhl do schodů. Kamenný drak nad ním nadále zíral k obzoru a nevzrušeně přihlížel krveprolití.

Tentokrát v čele běžel Pindor a Jake s ostatními ho následovali. Musejí to stihnout. Vchod nebyl daleko. Už jsou skoro nahoře.

Pak před nimi na schodech přistála další skupina grakylů, opět vedená grakylským pánem, a zablokovala jim cestu. Pindor se postavil netvorovi s ukořistěným mečem v ruce.

Jake se protlačil dopředu, aby mu pomohl.

Pindor si uvědomoval, že v tomto zápase nemohou zvítězit. Stáli proti přesile. Sklopil špičku meče, jako kdyby se vzdával. Grakylský pán se zašklebil a odhalil řadu ostrých žralocích zubů.

Pindor ale ještě neskončil. Zvedl si k ústům druhou ruku – a foukl. Jake zaslechl vysoké tlumené zapištění, které se rozplynulo do nicoty. Pindor si přiložil ke rtům psí píšťalku a mocně na ni zapískal.

Grakylové zavřeštěli a přitiskli špičaté uši k hlavám, jako kdyby se jimi pokoušeli zablokovat zvukovody a odříznout ten trýznivý zvuk. Jejich vůdce bolestně zasyčel a vystartoval do vzduchu. Kymácel se přitom, jako kdyby měl potíže s rovnováhou. Ostatní se rozprchli co nejdál od zdroje pronikavého pištění.

Cesta do pyramidy byla opět volná. Jake ukázal ke vchodu. „Rychle!“

Pindor vedle něj udýchaně vyhrkl: „Mají velké uši. Napadlo mě, že…“

„To tě napadlo správně!“ odpověděl Jake. Uvědomoval si, že je Pindor zachránil.

Všichni zdolali poslední schody a proběhli zatočenou špičkou dračího ocasu, která obkružovala vchod. Jake ucítil slabé mravenčení jako v Rozpadlé bráně, ale podstatné bylo, že mohli projít.

O několik schodů výš se zastavil, aby se ohlédl. Grakylové se vrátili, ale zůstávali před vchodem. Jeden se za nimi ohnal pařátem a po kůži mu přeběhlo několik slabých jisker. Víc nic. Silové pole pyramidy, stejně jako štít kolem celého údolí, nefungovalo.

Přesto se nestvůra stáhla. Nechtělo se jí za nimi do nitra pyramidy. Venku se shromáždily další, ale žádná nevstoupila za nimi.

„Asi se bojí jít dál,“ zašeptala Marika.

„Ale proč?“ zeptal se Jake s obavami.

„Ať už se bojí nebo ne, v každém případě zůstávají venku,“ řekl Pindor.

Měl pravdu. Před vstupem do pyramidy přistávalo čím dál víc grakylů. Jake si představil, jak se jimi hemží celá pyramida. Možná se jenom snaží soustředit dostatečnou sílu k úderu. Rozhodně chtěl být někde jinde, až k tomu dojde.

„Kam teď?“ zeptal se.

Bach’uuk mávl paží a vydal se chodbou, která se mírně svažovala směrem ke středu pyramidy. Chodba byla tmavá, ale na jejím konci zářilo světlo.

Neměli jinou možnost než pokračovat kupředu.

24. kapitola

Stín ve stroji

Jake přejel prstem po jedné stěně chodby. Kameny do sebe dokonale zapadaly, ale nebyly jednoduše položeny jeden na druhý – spíš připomínaly obrovskou skládačku. Každý blok měl nepravidelný tvar, ale spoje mezi nimi byly přesto tak hladké, že by se do nich nedalo zasunout snad ani ostří žiletky.

Světlo před nimi se rozjasňovalo a Jake vnímal jakési tepání, jako kdyby mu něco střídavě stlačovalo a uvolňovalo hruď. Tento pocit s každým krokem sílil.

Pindor si přejel dlaní po břiše. Taky to cítil. Marika měla přes hrozící nebezpečí zvědavě povytažené obočí. Jen Bach’uuk se podle všeho nenechal vyvést z klidu. Ten tu však nebyl poprvé.

Chodba dál klesala, ale zdálo se, že kousek před nimi už končí. Tepání i záře ještě zesílily a chodba vyústila do rozměrné místnosti s dómem připomínajícím astromikon.

Jake se ohromeně zastavil.

Uprostřed se vznášela dokonalá krystalická koule, která se pomalu otáčela pod nejvyšším místem kupole. Vycházela z ní jednolitá, neměnná záře, ale Jake přesto s každou otočkou cítil onen podivný pulz.

Krystalové srdce Kukulkánova chrámu!

Jen co jeho oči přivykly jasnému světlu, všiml si další překvapivé věci. Srdce ve skutečnosti tvořily tři koule, naskládané do sebe jako ruské matrjošky. Každá rotovala nezávisle na ostatních: jedna zleva doprava, druhá zprava doleva a třetí shora dolů. Do všech tří koulí byla vyryta podivná písmena, která se při otáčení skládala do nejrůznějších kombinací, jako u nějakého počítače.

Marika s vykulenýma očima opatrně vykročila kupředu. Podlaha se svažovala a uprostřed místnosti vytvářela jakousi miskovitou prohlubeň. Pod rotující koulí byly tři další, o něco menší. Smaragdová, rubínová a safírově modrá.

Opět tři základní barvy světla.

Jake se podíval na svůj učednický odznak, na kterém tři barevné krystaly vytvářely trojúhelník kolem ústředního diamantu. Určitě šlo o symbolické vyjádření zdejšího uspořádání. Diamant představoval krystalové srdce a barevné drahokamy zase tři menší koule.

Užasle se zahleděl do středu místnosti.

I tři barevné koule pod obřím krystalovým srdcem se otáčely, jako malé měsíce zachycené na oběžných drahách kolem větší planety. Lépe řečeno se otáčely pouze dvě z nich.

Smaragdový krystal se jenom trhaně kymácel ze strany na stranu, a zatímco ostatní koule zářily vnitřním světlem, zelený krystal zůstával matný a tmavý. Něco s ním rozhodně nebylo v pořádku.

Příčina vyšla najevo v okamžiku, kdy se z chodby na protější straně místnosti vynořily stíny, které se držely kolem nezřetelné lidské postavy, halily ji a převalovaly se kolem nijako černé plameny.

To musel být ten vetřelec, kterého Bach’uuk viděl utíkat z Kalakryssu.

Jake ustoupil zpátky do chodby a strhl Mariku s sebou. Muž ze stínů – byl-li to vůbec člověk – si klekl u zeleného krystalu a položil na jeho povrch obě dlaně. Z prstů mu prýštila temnota a nořila se do zeleného kamene. Krystal se pohyboval čím dál trhaněji.

Ten muž ho nějak poškozoval, nebo se ho přímo pokoušel zničit. Ale proč? Čeho tím chce dosáhnout? Jake si vzpomněl na Maričina slova o třech darech Kukulkána a na její popis silového pole pyramidy, jež všem zaručuje společný jazyk, chrání údolí před nebezpečími zvenčí a dodává energii svítícím krystalům.

Tři dary… tři barevné koule.

Dva z nich dosud fungovaly: jazyk a energie krystalů. Třetí ne. Jake pochopil, jak hordy Krále lebek pronikly obranou údolí. Díval se na důvod, proč ochranný štít selhal. Vetřelec ho oslabil přímo u zdroje – poškodil smaragdovou kouli.

Musejí ho zastavit, jinak celé údolí postihne zkáza.

Jake po špičkách vykročil z chodby a rozsvítil baterku. Jestli se bude pohybovat dostatečně potichu, snad se mu podaří toho nezvaného hosta překvapit. Vzhledem k dosahu paprsku svítilny se k němu ani nebude muset tolik přibližovat. Nezbývalo mu než to risknout.

Zvedl ruku, aby naznačil ostatním, že mají zůstat na místě. Po několika krocích k němu ale od hejna grakylů zvenku dolehl mohutný vítězoslavný skřek. Mimoděk se přikrčil. Tušil, že to pro obyvatele údolí nevěstí nic dobrého. Vřískot však bezprostředně ohrozil i jeho.

Postava zahalená stíny se ohlédla a její oči za vířící temnotou se zadívaly přímo na Jakea. Jake ztuhl, jako kdyby ho zasáhl paprsek jeho vlastní svítilny. Postava vyskočila a vrhla se na Jakea, nadnášená stíny.

Jake konečně zareagoval a namířil baterku cizinci do obličeje. Mrazivé světlo proťalo tmu, která se před ním rozestupovala jako voda.

Postava uskočila ke straně. Jake skoro zahlédl vetřelcovu tvář, ale paprsek baterky v další chvíli zablikal a zhasl.

Jake v panice zatřepal svítilnou, která ještě na vteřinu zazářila, než s definitivní platností pohasla. Stíny se znovu přelily postavě před tvář a zakryly ji.

Cizinec zvedl obě paže a vyslal Jakeovi k nohám proudy černé, chladné tmy, které vmžiku ztuhly jako asfalt. Jake se nemohl pohnout.

„Jakeu!“ zavolala na něj Marika.

„Držte se zpátky!“ odpověděl. Jinak všichni dopadnou jako on.

Zdálo se, že černé stíny nekladou postavě sebemenší odpor. Jake jí sice neviděl do obličeje, ale představoval si, jak jí na rtech hraje vítězoslavný úšklebek.

Dolehla k němu tlumená slova: „Mého pána potěší, žes unikl z mé pasti. Má s tebou velké plány.“

Jake netušil, o čem vetřelec hovoří. Horečně klepal svítilnou, ale baterie byly úplně vybité.

Zaslechl kroky a ohlédl se. Marika, Pindor i Bach’uuk mu utíkali na pomoc, přímo k černé tůni. Neposlechli ho. V jeho nitru se svářily protikladné emoce. Cítil sobeckou úlevu, ale zároveň hrůzu z toho, co jeho nové přátele čeká.

Pindor dorazil k tůni ze stínů jako první. Podlomily se mu nohy a padl tváří do tmy. Bach’uuk s Marikou použili jeho tělo jako můstek. Bach’uuk na něj vstoupil jako první, a jakmile došlápl Pindorovi na ramena, zastavil se, popadl Mariku za pás a hodil ji kupředu. Dívka přeletěla černou tůň a dopadla dva kroky za Jakem – vzápětí však uvízla po pás ve stínech jako on.

Pokusila se udělat další krok, ale dokázala hýbat jen horní polovinou těla. Zdálo se, že jejich gymnastický výkon stinnou postavu pobavil. Ozval se tlumený smích, ale neznělo v něm skutečné veselí, jen ledový chlad.

„Magistrova dcera a syn staršího Tiberia. A malý Ureček. Opravdu jste si mysleli, že dokážete zhatit plány Krále lebek?“

Postava se znovu zasmála.

„Jakeu…,“ zašeptala Marika.

Ohlédl se. Marika si jedním prstem klepala na krk pod bradu, jako kdyby mu dávala nějaký signál. Nechápal, co tím chce naznačit. V druhé ruce, kterou až dosud držela za zády, měla dlouhou štíhlou hůlku s krystalem na špici. Byla to ta hůlka, s níž její otec uhasil moc krvavého kamene.

Podala ji Jakeovi tak, aby si toho stinná postava nevšimla, a znovu si poklepala na hrdlo.

Vtom si Jake vzpomněl. Bach’uuk se zmínil o jediné konkrétní věci, které si všiml, když černý vetřelec prchal z Kalakryssu. O sponě u krku, ozdobené krvavým kamenem.

Jake se otočil k vetřelci. Marika mu vtiskla hůlku do dlaně, ale Jake ji zatím nechal schovanou za zády. Zvedl hlavu a díval se, jak se k němu cizinec výhružně blíží.

„Tebe sice chce pán živého,“ syčela postava, „ale to neznamená, že tě nemůžu potrestat za potíže, které mi působíš. A jaký bude lepší trest, než když se budeš muset dívat, jak umírá jeden ze tvých přátel?“

Vetřelec namířil paži na Pindora. Jake se ohlédl a viděl, že se římský chlapec pokouší zvednout z černé tůně. Podařilo se mu vynořit hlavu nad hladinu a zalapat po dechu, ale pak se stíny zvedly, zalily Pindorovi ústa i nosní dírky a zastavily se těsně pod jeho očima. Pindor se vyděšeně zazmítal. Otevřel ústa v bezhlesém výkřiku a marně se pokoušel nadechnout.

Jake se prudce otočil k netvorovi ze stínů. „Pusť ho!“

Tím k sobě přilákal cizincovu pozornost. Vrah si hodlal vychutnat Jakeovu bolest. Když k němu ale otočil hlavu, Jake zahlédl pod vrstvou stínů matný záblesk. Kousek černoty temnější než jakýkoliv stín. Spona z krvavého kamene.

Rozmáchl se a bodl Balamovou hůlkou kupředu. Krystal projel stíny a dotkl se černého kamene. Ze špice hůlky vyšlehl záblesk následovaný tichým výkřikem. Krvavý kámen změnil barvu v čistě bílou. Hůlka z něj vysála veškerou moc.

„Ne!“ zasténal vetřelec jakoby ozvěnou k výkřiku, jenž zazněl ze samotného krystalu.

Stíny vybledly a roztály jako sníh na prudkém slunci. Černá tůň se rozplynula a Jake se mohl opět hýbat. Pindor se dusivě rozkašlal, ale hlavně že byl naživu. Bach’uuk mu pomohl vstát, Pindor zvedl meč a omámeně se vrhl kupředu. V další vteřině přitiskl špici meče vetřelci k hrudi.

Netvor se pomalu vynořoval ze stínů, které stékaly k podlaze a postupně odhalovaly bledou tvář a nadměrně velké břicho.

„Magistr Oswin!“ vydechla Marika.

Oswinovi se ve tváři nezračila žádná lítost, jen opovržení a znechucení.

„Proč?“ zašeptala Marika.

„Proč ne?“ odsekl a ušklíbl se.

„Vždycky jste přece sloužil Kalypsu.“

Z hrdla se mu vydral rezavý smích. „Ne. Vždycky jsem byl služebník Kalvera Rexe, svého skutečného pána. Sloužil jsem mu od učednických let a rozpoznal jsem jeho genialitu. Nebál se zabývat alchymií, které se ostatní vyhýbali. Nalezl cestu mezi bohy a já jsem ho směl následovat.“

„Proč jste s ním tedy neodešel do vyhnanství?“ zeptala se Marika s pobledlou tváří.

Oswinovi zkřivil rty další ošklivý úsměšek. „Ostatní s ním směli odejít, ale mě přiměl zůstat, abych sloužil jako jeho oči a uši. Abych čekal na příležitost, až se bude moci znovu vrátit!“

„Takže jste byl jeho špeh!“ vykřikl Pindor a dloubl ho mečem, až sebou Oswin trhl.

„A sabotér,“ dodal Jake a kývl k potemnělé smaragdové kouli.

„Po všechny ty roky…,“ řekla Marika.

„Jste tak důvěřiví a naivní.“ Oswin si odplivl. „Nevíte o zdejší zemi nic! Ani o silách, které se kolem vás právě teď stahují. Jediným slovem…“ Náhle se zachvěl a zalapal po dechu. Sklopil oči ke svým nohám.

Na podlaze se převalovaly stíny jako odhozený černý plášť. Neležely však ochable, ale naopak se začínaly zvedat a bublat jako voda ve vířivé vaně.

„Ne, pane!“ zasténal.

Začal se propadat do inkoustové tůně. V panice vytřeštil oči a jeho tvář se stáhla bolestí. Z hrdla se mu vydralo zaječení, tentokrát už ne prosebné – jednalo se o řev vrcholné agónie. Pokusil se osvobodit, ale byl uvězněn stejnou silou jako předtím Jake. Padl na podlahu.

Všichni ustoupili.

Černé stíny vtahovaly Oswinovo tělo stále hlouběji do svého nitra. Snažil se zachytit prsty, ale na hladké kamenné podlaze nedokázal najít žádnou oporu. Jeho tvář se změnila v masku čiré hrůzy a bolesti.

„Ne! Takhle ne!“

Marika k němu vykročila, ale Jake ji zadržel. Ještě by ji ten zloduch mohl stáhnout s sebou.

„Co je s mým otcem?“ oslovila Marika prosebně Oswina. „Co se s ním stalo?“

Zdálo se, že Oswin nevnímá, nebo ji jednoduše neposlouchal. Jeho prsty po sobě na zemi zanechávaly krvavé šmouhy a v dalším okamžiku s posledním příšerným zavřeštěním zmizel v černé rozčeřené tlamě.

Marika se odvrátila a zabořila tvář do Jakeova ramene. Objal ji paží. Stíny se ještě nějakou chvíli čeřily, ale rychle zmizely, jako kdyby odtekly otvorem v podlaze. Nezůstalo po nich nic.

Všichni se na několik vteřin zastavili, aby se trochu vzpamatovali. Pindor dloubl mečem do podlahy, jako kdyby zkoušel její pevnost. Jake stále objímal Mariku. Nakonec roztřeseně prošli pod krystalovým srdcem chrámu a Jake si klekl u smaragdové koule. Teď už se ani nepohnula. Její nitro na rozdíl od ostatních koulí bylo temné – ne, nikoliv pouze temné, ale dokonale černé.

V srdci kamene zůstával zhmotněný kousek stínu.

Jake opatrně přiložil dlaň k povrchu krystalu. Byl studený. Položil na něj i druhou dlaň. Nenapadal ho žádný způsob, jak vyčistit otrávenou temnotu uvnitř. Přes pevný povrch se rozhodně nemohli stínu dotknout Balamovou hůlkou, a Jakeova baterka už nesvítila. Nemohli se pokusit ani o elektrický výboj.

Jake se ohlédl na Mariku. Zavrtěla hlavou. Potřebovali opravdového magistra, ne dva učedníky.

Pindor se pořád díval na podlahu v místě, kde Oswina pohltila černá propast. „Všechny nás zradil. Ale ze strategického hlediska to dává smysl.“

Marika na něj vyštěkla: „Smysl? Jak může něco takového dávat smysl?“

Pindor opsal rukou oblouk kolem místnosti. „Král lebek potřeboval magistra. Jedině magistr mohl procházet přes bariéru do chrámu a poškodit štít, který chránil naše údolí. Není divu, že se Král lebek tak snadno smířil s vyhnanstvím. Věděl, že se bude moct vrátit, jakmile na to bude připravený.“

Jake se narovnal. „To ale neznamená, že se musíme vzdát.“ Kývl na Bach’uuka. „Přišli jsme sem s určitým plánem – tvým plánem, Pine –, abychom našli útočiště, kde budeme moct zmobilizovat síly a vyhledat další spojence.“

Připojila se k němu Marika. „Nesmíme ho nechat vyhrát.“

„Nenecháme,“ přikývl Jake. Doufal, že ten slib bude moci splnit.

Venku se ozvalo další mohutné zavřeštění, tentokrát tak hlasité, že Jakea rozbolely uši i v nitru pyramidy. Přísahal by, že se pod nimi zachvěla podlaha.

Vzpomněl si na vítězoslavné skřeky, které před chvílí zazněly z hejna grakylů.

„Je tady?“ zeptala se Marika, čímž vyslovila nahlas Jakeovy obavy. Všichni věděli, koho má na mysli.

„Pojďme,“ řekl Jake.

25. kapitola

Celý svět a čas

Bach’uuk je odvedl tunelem na opačné straně místnosti s krystalovým srdcem, který ústil na točité úzké schodiště sestupující k nižším patrům pyramidy. Kráčeli v řadě za sebou. Jake si uvědomil, že už musejí být pod vlastní stavbou. Nebo je pyramida ve skutečnosti větší, než se zvenku zdála být. Nad zem možná vyčnívá jen její špička.

Schodiště končilo v další místnosti kruhového půdorysu, ale s plochým, vysokým stropem, z něhož visely obří krápníky krystalů jako tesáky nějakého gigantického zkamenělého zvířete. Krystaly zářily a osvětlovaly celou místnost.

Jake kráčel za Bach’uukem k další chodbě na opačném konci. Zdálo se, že v ní pokračují schody – a znovu míří dolů do podzemí.

Uvažoval, do jaké hloubky asi sestoupí, ale zároveň se rozhlížel kolem sebe. Mimoděk zpomalil. Marika s Pindorem se drželi těsně vedle něj.

Na podlaze spočívalo obrovské kolo z ryzího zlata, které leželo na zemi a jehož průměr činil víc než tři metry. Do vnitřní, zubaté hrany zapadalo druhé, menší kolo.

Jake přihlížel, jak se větší kolo s hlasitým cvaknutím pootočilo o pár stupňů a pohnulo svým vnitřním souputníkem. Pak se opět zastavilo, jako kdyby odbíjelo čas. A možná tomu tak opravdu bylo. Jake ho obešel. Nebyly na něm sice žádné značky, ale poznal, o co se jedná.

Marice se rozbřesklo ve stejný okamžik jako jemu. „To je kalendářové kolo našeho kmene.“

Jake přikývl. Mayové vyvinuli podrobný kalendář s mnoha do sebe zapadajícími koly. Znovu zauvažoval, co bylo původnější: postavili zdejší stroj Mayové, nebo nějaký dávný mayský předek spatřil to, co teď oni, a vrátil se s tímto obrazem v mysli domů? Podle Mariky pyramida stála dávno před tím, než sem přišel první kmen, dokonce i před tím, než se v údolí usadili neandertálci. Jake začínal mít dojem, že se právě dívá na možný pramen veškeré starověké vědy, který zde někdo nalezl a přenesl zpátky domů.

Bach’uuk, který zdejší místnost viděl mnohokrát, na ně čekal u vchodu do dalšího tunelu.

Jake už k němu zamířil, když si konečně všiml zakřivených stěn místnosti, od podlahy ke stropu pokrytých dávným písmem. Znaky měly tak ostré okraje, jako kdyby je do kamene vyhloubil laserový paprsek. Přejel po písmu očima.

Co je to za jazyk? Kdo jím psal? Pohladil písmena prsty. Jistě je tu nechali stavitelé pyramidy. Možná ti, kteří přivedli do téhle divočiny Ztracené kmeny.

Procházel podle stěny směrem k netrpělivému a zachmuřenému Bach’uukovi. Musejí pokračovat v cestě. Vtom však objevil obrázek, nakreslený na nepopsaném úseku stěny. Znázorňoval tři kruhy s nepravidelnými obrazci, doplněné o záhadný nápis.

Jake od kresby poodstoupil, aby si ji prohlédl z větší dálky. Zíral na první kruh a chvíli nebyl schopen promluvit. Kresba sice nezacházela do žádných podrobností, ale nepravidelné útvary připomínaly mapu Země. Přejel po nich prstem a šeptal přitom názvy jednotlivých světadílů.

„Afrika, Jižní Amerika, Austrálie…“

Následující obrázek zachycoval kontinenty blíž u sebe. Zapadaly do sebe jako kousky skládačky: výběžek Jižní Ameriky odpovídal zálivu u Afriky a tak dále.

Poslední obrázek znázorňoval všechny světadíly spojené v jednom.

Jake zalapal po dechu. Začínal chápat, na co se dívá. V časech dinosaurů tvořily kontinenty jedinou obří souš. Pohyby tektonických desek a tlak proudícího magmatu ji však rozlámaly na kusy a daly vznik dnešním sedmi menším světadílům.

Nasucho polkl a zamumlal jméno obřího kontinentu v posledním kruhu. „Pangaea.“

Pindor, který mu stál těsně u ramene, se na něj překvapeně podíval. „Já nevěděl, že umíš řecky.“

Jake se na něj zamračil. „Cože?“

„Pangaea je řecké slovo. Učil jsem se řečtinu ve škole.“

Jakeovi se postupně rozjasnilo. Pindor měl pravdu. Termín Pangaea se ve skutečnosti skládal ze dvou řeckých slov. V duchu si je představil.

Pan – celý.

Gaea (Gaia) – svět.

Pangaea se tedy dala přeložit jako „Celý svět“.

Zamračil se. Stejně se nazýval i společný jazyk, který tu všichni používali. To přece nemohla být jen shoda náhod. Přenesl pohled z Pindora na mapu. Pomalu se otočil kolem své osy a s mrazivou jasností mu došla další věc. Jeho přátelé nehovoří celosvětovštinou, ale pangaejštinou.

Zachvěl se a znovu se zahleděl na mapu. Pangaea byla pravěkým světem plným dinosaurů a primitivních rostlin. Jako tady. Položil na obří kontinent dlaň.

Dostali jsme se s Kady nějakým způsobem sem?

Pokud se nemýlil, hledí na hrubou mapu zdejšího světa. Po celou dobu si kladl špatnou otázku. Nešlo o to, kde jsou, ale v jakém čase. Jake s Kady byli stále na Zemi – ale v době před dvěma sty miliony let.

„Tohle je Pangaea,“ pravil nahlas.

Zdálo se, že Mariku Jakeova zvláštní reakce na nástěnný obraz mate. „Jakeu, co se děje?“

Zavrtěl hlavou. Neměl čas na vysvětlování a nebyl si ani jistý, jestli by mu vůbec věřili. Přinejmenším ne hned.

Pindor ukázal mečem na Bach’uuka. „Měli bychom jít.“

Jake se nechal odvést, ale nohy měl ztuhlé šokem. Další hlasité cvaknutí přitáhlo jeho pozornost zpátky k obřímu hodinovému stroji, který se opět o kousek pootočil. Jake střelil pohledem ke stěně, na mapu Pangaey.

Už věděl, že klíčem k téhle záhadě je čas. Když se ale odvracel, zahlédl na podlaze nějaký předmět, který zřejmě ležel pod velkým mechanismem, a ten ho při posledním pootočení vysunul do středu menšího kola. Vypadal jako silná zlatá mince. Vykutálel se zpod kola a zastavil se.

Jake znehybněl. Není to…?

„Musíme jít,“ naléhal Pindor a neklidně svíral prsty na jílci meče. Očividně si dělal starosti o svoji rodinu a o celé město.

Jake se ale naklonil nad hodinové kolo a podíval se na zlatý předmět. Nešlo o minci. Jake ten tvar ihned poznal. Opatrně překročil vnější kolo, shýbl se a zvedl předmět ze země.

Nemýlil se. Byly to staré, zprohýbané kapesní hodinky. Prohlédl si je a převrátil je mezi prsty. Jeho otec měl právě…

Na zadní straně si všiml nápisu. Když si přečetl vyrytá slova, zatmělo se mu před očima.

Mému milovanému Richardovi,

kousek zlata jako symbol našeho desátého

společného oběhu kolem Slunce.

S veškerou láskou pod hvězdami,

Penelope

Jake měl pocit, jako by se s ním zhoupla místnost. Zaplavily ho vzpomínky na dávno mrtvou minulost. Zavrávoral, zakopl o kolo a upadl na tvrdou zem, ale necítil žádnou bolest. Vnímal jenom kapesní hodinky a slova, která na nich byla vyrytá.

„Jakeu?“ Marika k němu přispěchala a podala mu ruku, aby mu pomohla vstát.

Nevšímal si jí a soustředil se jen na hodinky, které mu spočívaly v dlani. Sevřel je v prstech. Tohle není sen – hodinky jsou skutečné. Zformuloval ten zázrak do slov a zašeptal, jako kdyby se bál, že předmět zmizí.

„To jsou tátovy hodinky.“

Vůbec si nepamatoval, jak se ocitl v dlouhé úzké chodbě vyhloubené do sopečné horniny. Vzpomínal si, že ho postavili na nohy a někam ho odváděli. Matně si vybavoval další schody a kamennou desku, kterou museli Pindor s Bach’uukem odvalit rameny. Za ní chodba pokračovala. Bach’uuk kráčel v čele čtveřice s pozvednutým kouskem bílého zářícího krystalu.

Nikdo nemluvil. Jeho přátelé vycítili, že Jake prožil vážný otřes, a přistupovali k němu opatrně. Marika se držela v jeho blízkosti a čekala, až sám od sebe promluví.

Jake nesl hodinky v obou rukách. Nebyl si jistý, že jejich tíhu udrží jen v jedné dlani.

„Co to znamená?“ zahučel nakonec, víc k sobě než k Marice.

Otázka zafungovala jako zrnko písku, které strhlo celou lavinu otázek. Proč jsou ty hodinky tady? Jak se sem dostaly? A kdy? Navštívili jeho rodiče tenhle svět? Nebo se tu hodinky ocitly pouhou náhodou, stejně jako Jake a Kady? Pokud tu byli jeho rodiče, proč se mu o tom nikdo nezmínil?

Znovu se zachvěl a konečně si položil poslední otázku, které se dosud vyhýbal, protože s sebou přinášela příliš silnou bolest.

Nemohou být rodiče stále naživu?

To bylo nebezpečné téma. Pokud tomu Jake uvěří a později se ukáže, že se mýlil, bude to, jako kdyby je ztratil podruhé. Nevěděl, jestli něco takového přežije.

Přesto…

Civěl na kapesní hodinky a přejížděl palcem po proláklině na jejich povrchu. Není to nějaké dětské fantazírování a ničím nepodložená naděje. Drží v ruce otcovy hodinky…

Sevřel je pevněji a dospěl k rozhodnutí. Prozatím to musí nechat být. Nijak se nemůže dozvědět víc. Jeho otec ho často varoval, aby příliš nepopouštěl uzdu fantazii. Opravdový vědec se řídí v první řadě fakty.

Zhluboka se nadechl. Právě to udělá.

Našel otcovy hodinky.

Opravdové.

Význam tohoto objevu však zůstával tajemstvím.

Prozatím.

Trochu se uklidnil a pročítal si známá slova ze zadní strany hodinek. Viděl za nimi matčin úsměv. Kousek zlata jako symbol našeho desátého společného oběhu kolem Slunce.

Pomalu si začínal všímat svého okolí. Zaznamenal, jak po stěnách stékají kapky vody. Ve vzduchu cítil pach vzdáleně připomínající zkažená vejce. Síra ze sopečných průduchů. Teplota v tunelu stoupala jako v sauně.

Slyšel, jak Pindor říká Bach’uukovi: „Teď už musíme být určitě pod pralesem.“

Bach’uuk zavrtěl hlavou. „Ještě kousek.“

„To říkáš pořád!“ odsekl Pindor.

Jake polkl a zadíval se na kapesní hodinky. Opatrně je otevřel. Měly prohnutý plášť a na protest zaskřípaly, ale Jake nepovoloval. Ciferník nebyl v lepším stavu než zlatý plášť; po jeho povrchu se klikatila dlouhá puklina. Stav hodinek vyvolával v Jakeovi nové obavy. Co je takhle poškodilo?

Tento strach však brzy ustoupil do pozadí, když si Jake všiml vteřinové ručičky, která obíhala kolem ciferníku. Neměla by se přece pohybovat. Hodinky se musely pravidelně natahovat. Jakea ale nejvíc ze všeho ohromilo něco jiného. Rázem se vrátil do reality.

Ručička se pohybovala pomalu a rovnoměrně.

Jenže opačným směrem.

Hodinky šly pozpátku!

Než se mohl zamyslet nad významem tohoto objevu, Pindor vpředu zavolal: „Východ!“

Jake si uvědomil, že slyší jakési burácení. Bach’uuk pozvedl krystal, kterým ozářil proud vody, jenž se valil přes ústí chodby. Není divu, že tato cesta zůstala tajemstvím. Končila za stěnou vodopádu.

Spěšně vykročili.

Marika se ohlédla na Jakea.

Zaklapl plášť hodinek, uložil je do kapsy a zapnul si kapsu na knoflík. Položil však na kapsu dlaň, jako kdyby se nedokázal od svého nálezu zcela odpoutat. Podíval se Marice do očí a přikývl. Chápal, co je v sázce. V údolí zuří válka, takže záhada hodinek musí počkat.

Přesto mu nešla z mysli vteřinová ručička, která obíhala pozpátku číselník, a v duchu slyšel cvakání zlatého kalendářního kola pod pyramidou. Představil si i nástěnný reliéf znázorňující rozpad Pangaey.

Klíč ke všem těmto záhadám se skrýval v jediném slově.

Čas.

A Jake si byl jistý jedinou věcí.

Právě ten jim všem rychle dochází.

26. kapitola

Dlouhý běh

Vodní tříšť promáčela Jakea na kůži.

Bach’uuk je vedl po úzké skalní římse za vodopádem. Držel přitom Jakea za zápěstí, Jake chytil Mariku a ta zase popadla Pindora. Stačil jediný chybný krok a zřítili by se na ostré skalní útesy pod sebou.

Ty však nepředstavovaly jediné nebezpečí.

Slyšeli sice především burácení vodopádu, ale za vodní stěnou vrzala, řvala, syčela, bzučela a vřeštěla divoká džungle.

Konečně dospěli ke konci vodopádu a římsa se jim rozšířila pod nohama. Pindor se oklepal jako mokrý pes. Všichni si na okamžik vydechli.

Blížila se půlnoc a vysoko na obloze zářil úplněk. Vůně nočních květů a vlhké půdy se mísila s nasládlým pachem tlející rostlinné hmoty. Zde se rozkládal prehistorický svět, v němž příroda poprvé experimentovala se semeny a listy, se zuby a drápy i s kořeny a liánami. Všude se ke světlu dral nový život.

Jake se rozhlížel, ale myšlenkami zůstával v nitru pyramidového chrámu. Už dokázal tento svět pojmenovat.

Pangaea.

Taky pochopil, proč si kmen neandertálců zvolil ke svému životu vnější stranu hřebene kolem údolí. Byl tu nádherný výhled, nebezpečný, ale přesto překrásný.

Bach’uuk opět vyrazil v čele skupiny, tentokrát ke skalnímu výklenku s příkrými stěnami, jež lemovaly otvory jeskyní připomínající okna nějakého mrakodrapu. Některé byly tmavé, zatímco v jiných zářila světla ohňů – opravdových ohňů s mihotavými plameny, nikoliv krystalů.

Jake v duchu počítal. Bylo tu nejméně sto jeskyní, možná až dvakrát tolik. Nešlo o žádnou malou urskou vesnici, ale spíše o kvetoucí hlavní město.

„Nikdy bych nevěřila…,“ vydechla Marika.

„Je tak veliké!“ vykřikl Pindor.

Jake v jeho hlase slyšel naději. Pokud by se podařilo kmen neandertálců přesvědčit, aby pomohl při obraně Kalypsa, snad by zahnali síly Krále lebek na ústup.

Bach’uuk předstíral, že užaslá slova svých přátel neslyší, ale mimoděk vypjal hruď a narovnal se do plné výšky.

Jednotlivá podlaží jeskyní spojovaly hrubé žebříky a z otvorů visely liánové provazy, na nichž byly připevněny koše, háky a džbery. Vypadalo to jako město, pootočené o devadesát stupňů na bok, v němž hlavní dopravní tepna neprobíhá z východu na západ, ale shora dolů. Přesto bylo zjevné, že si neandertálci uvědomují nebezpečí hrozící z pralesa. I nejnižší jeskyně byly dost vysoko nad zemí a trčely z nich naostřené kůly jako trny.

Z prvního otvoru se vynořila vysoká zarostlá postava v kožešinovém oděvu a oslovila Bach’uuka urským jazykem, nikterak přívětivým tónem. Bach’uuk ukázal na jejich skupinku a odpověděl. Následovalo krátké dohadování, ale mohutný neandertálec se nakonec zašklebil a vrátil se do jeskyně.

Bach’uuk se otočil k ostatním. „Kopat shromáždí naše starší. Už vědí o útoku na údolí, ale Urové nedělají kvapná rozhodnutí.“

„Co je tu k rozhodování?“ zeptal se Pindor. „Král lebek zaútočí i na vaše jeskyně, jakmile dobyde Kalypsos.“

Bach’uuk pokrčil rameny.

Nemohli dělat nic jiného než čekat a Jake obrátil svou mysl k bezprostřednější obavě. Kady. Netušil, kde jeho sestra je nebo jak si vede. Před očima se mu míhaly hrozivé výjevy a cítil, jak mu buší srdce. Bál se o její život.

Než ale mohl začít panikařit, vysoký muž se objevil znovu. Tentokrát je oslovil celosvětovštinou. „Pojďte. Starší vás vyslechnou.“ Netvářil se o nic přátelštěji, ale ustoupil a nechal je projít dovnitř.

Bach’uuk zarazil Pindora, než římský chlapec stačil překročit práh jeskyně. „Jako cizinec nesmíš být v přítomnosti starších ozbrojen.“ Natáhl ruku ke grakylskému meči.

Pindor svěsil ramena, ale předal Bach’uukovi svoji zbraň.

Bach’uuk je pak odvedl do bludiště chodeb, v němž se Jake brzy ztratil. Cestou si všiml dalších Urů. Většina před nimi ostýchavě ustupovali, ale zároveň je zvědavě sledovali pohledy.

Chodba se náhle rozšířila do přírodní jeskyně s malou vodní tůňkou uprostřed, od jejíž hladiny se odrážely plameny ohně. Odlesky plamenů tančily i po stěnách, na kterých byla nakreslena rozlehlá krajina s divokým pralesem, po němž se pohybovali obří ještěři a běhala, létala, plazila se a lezla další zvířata. V mihotavém světle budil obraz dojem, že se zvířata pohybují.

Marika si umělecké dílo prohlížela s ohromeně zatajeným dechem.

Z chodby za ohništěm se vynořily tři postavy a kulhavě vykročily do světla. Záda měly ohnutá artritidou a vlasy jim věkem zbělaly. Opíraly se o hůlky ozdobené zářícími krystaly a naleštěnými bronzovými kroužky, od nichž se odráželo světlo plamenů a v jejichž odlescích namalovaná zvířata tančila ještě víc.

Zdálo se, že tito neandertálci jsou téměř slepí a dokážou rozeznávat jen světlo od tmy. Ztěžka se posadili na kamennou zem u ohně. To nebyli jen starší, ale přímo prastarší.

Prostřední z nich oslovil urským jazykem Bach’uuka, který sklonil hlavu a odpověděl. Tři páry očí se pak obrátily k Jakeovi a zkoumavě ho hodnotily. Ještě nikdy si ho nikdo tak upřeně neprohlížel – jako by se mu pokoušeli nahlédnout přímo do hlavy.

„Proč jste k nám přišli?“ zeptal se prostřední stařec.

Jake polkl. „Přišli jsme vás požádat, abyste se k nám připojili v boji proti Králi lebek.“

Starci jen hleděli.

„Kalypsos bez pomoci padne,“ naléhal Jake.

„Všechny věci musejí někdy skončit,“ zašeptal chraptivě starší po levé straně.

„Veškerý život trvá jen krátkou dobu,“ dodal starší na pravici, „ohraničenou tlukotem srdce.“

Prostřední starší dokončil to, co zřejmě bylo pradávným rčením. „Jen jedno srdce ohraničuje čas v dlouhém běhu.“ Zvedl vrásčitou ruku a vytvořil kostnatými prsty trojúhelník.

Určitě měl na mysli pyramidu a krystalové srdce, které tepe v jejím středu.

Stařec spustil ruku do klína. „Pouze chrám tu zůstane, až se všichni odebereme za svými předky. Tak se praví od chvíle, kdy do této země vkročil první Ur a usadil se ve stínu velké pyramidy. Na ničem jiném nezáleží.“

Jake si vzpomněl, jak mu Marika vyprávěla o tom, že první ze Ztracených kmenů tu už narazil na Ury. I neandertálce jistě někdo vytrhl z jejich domoviny a času a přivedl je sem. Jak dlouho už tu ale sídlili, než dorazily další kmeny?

„Takže nám nepomůžete?“ vyštěkl Pindor zlostně.

Starci nezaváhali ani vteřinu: „Ne.“ V jejich hlasech nezněla omluva ani lítost.

„Musíte,“ žadonila Marika.

„To není zvykem našeho lidu,“ odpověděl prostřední starší. „Nejsme Kalypsos. Taková krátkodobá šarvátka pro nás nemá žádný význam. Urové slouží jen chrámu, který ohraničuje dlouhý běh.“

Jake je chápal. Chrám ochránil Ury hned po jejich příchodu sem a vysloužil si jejich nehynoucí úctu.

„Stane se, co má se stát,“ dodal starý neandertálec s konečnou platností. „Jen chrám tu bude navždy.“

Kalypsos zjevně nemohl od neandertálské vesnice čekat žádnou pomoc. Urové nehodlali měnit zažité obyčeje.

Možná to ale neplatilo pro všechny Ury.

Bach’uuk se napřímil. „To je špatné rozhodnutí.“

Starší se k němu pomalu obrátili. Chlapcova slova je očividně překvapila.

Bach’uuk pokračoval: „Za uplynulý den jsem viděl mnoho věcí. Živé tkáně proměněné v led. Muže, kteří kráčejí v plášti ze stínů. Netvory s meči v pařátech.“ Bach’uuk pozvedl zbraň, získanou od grakylského pána. „A viděl jsem i srdce chrámu otrávené jedem.“

Po této poslední větě mu prostřední starší pokynul, aby jim Bach’uuk ukázal meč zblízka.

Na druhé dva starce jeho slova učinila menší dojem. „Pyramida tu bude navždy,“ zopakoval jeden monotónně a druhý přikývl.

Prostřední stařec prozkoumal meč, který mu Bach’uuk ukazoval. Podle jeho reakce Jake odhadoval, že Bach’uuk zahrál na správnou strunu, když varoval před nebezpečím hrozícím samotnému chrámu.

Jake se taky podíval na meč. Když jím Bach’uuk otočil ve světle plamenů, na jílci se zaleskl vyrytý symbol. Jake ho zahlédl už ve chvíli, kdy předával zbraň Pindorovi, ale v následujícím vzrušení na to zapomněl. Teď ho však s ohromením poznal. Právě takový byl vyražen na pozvánce k zahájení výstavy v Britském muzeu. Všiml si ho i na sponě do kravaty Morgana Drummonda, jejich londýnského průvodce.

Pokoušel se pochopit, co vidí.

Zjevně šlo o gryfa, bájné zvíře s hlavou, křídly a pařáty orla, ale tělem, zadníma nohama a ocasem lva. Zároveň se však jednalo o symbol Bledsworthovy společnosti.

Kde se vzal tady?

Přistoupil k ohni, aby si meč prohlédl zblízka. Bach’uukovi jeho zájem neušel a Jake ukázal na jílec zbraně.

Starší přimhouřil oči. „Znak zkaženosti. Zrůda složená z více zvířat.“

„Taky je to symbol Krále lebek,“ dodal Bach’uuk.

Jake si vybavil Maričina slova o tom, jak Kalverum Rex využívá krvavé kameny k proměně zvířat. Stačilo se ostatně podívat na grakyla, aby člověk spatřil výsledky jeho zlé alchymie.

Zatímco Bach’uuk dál tiše hovořil ke starším, Jake usilovně přemýšlel. Jaká tu existuje spojitost? S každým novým odhalením se záhada zvětšovala. Přejel dlaní po kapse s otcovými hodinkami. Nitky mezi moderním světem a Pangaeou byly propleteny těsněji, než si dosud dokázal představit.

Co to ale všechno znamená?

Zíral na gryfa. Nemohl to sice dokázat, ale cítil, že zdejší události nějak souvisejí s Bledsworthovými strojírnami.

Bach’uuk posunkoval stále vzrušeněji a přesvědčoval starce v rodném jazyce Urů. Jake mu nerozuměl, ale zaslechl slovo věda. Bach’uuk pantomimicky znázornil použití baterky a vyprávěl příběh o mrazivém paprsku.

Všichni tři starší svraštili klenutá obočí.

Bach’uuk náhle přešel do celosvětovštiny: „My Urové jsme se podělili o svoje údolí a nabídli jsme jeho ochrannou moc ostatním kmenům, jako matka dítěti. Teď ale zůstaneme sedět ve svých domovech a necháme je zemřít? To není správné. Matka svoje dítě neopouští.“

Prostřední stařec zavrtěl hlavou a v jeho hlase se poprvé ozvala nefalšovaná lítost. „Životy jsou krátké. Nestrachujte se. Strach existuje jen po krátký čas.“

Jake pokročil kupředu. Vycítil, že Bach’uuk potřebuje pomoc. Pokoušel se přijít na způsob, jak podepřít Bach’uukův argument. Nakonec jim ukázal kapesní svítilnu a pevným hlasem řekl:

„Tento předmět přesahuje jakýkoliv krátký čas,“ řekl. „Pochází z dlouhého běhu.“ Velice, převelice dlouhého, dodal v duchu. Přesněji řečeno z doby vzdálené dvě stě milionů let v budoucnosti. „A myslím si, že nové nebezpečí pro chrám může pocházet právě z něj.“

Starší hleděli na svítilnu ani ne tak se strachem, jako spíš zvědavě. Jake je potřeboval přesvědčit o reálnosti hrozícího nebezpečí. Odšrouboval vršek baterky a vysypal si do dlaně baterie. „V těchto předmětech se spojila alchymie vaší doby s vědou z mého období. A taková kombinace ve špatných rukách ohrožuje všechno. Dokonce i velký chrám.“

Hodil baterie do ohně. Potřeboval, aby starci pochopili plný rozsah hrozby. Pokud se nemýlí a opravdu existuje souvislost mezi jeho světem a Pangaeou, něco je třeba podniknout, než bude pozdě.

Baterie se pomalu zahřívaly v plamenech a Jake všem pokynul, aby ustoupili. Články už sice byly vybité, ale na otevřeném ohni pořád mohly…

Obě baterie naráz vybuchly, byť s menší silou, než Jake doufal. Druhotný následek exploze však naopak jeho očekávání zdaleka překonal. V bateriích zřejmě dosud zůstávalo uchováno něco z mrazící schopnosti modrého krystalu. Plameny uhasly. Řeřavé uhlíky naráz zčernaly a vychladly. Ještě dramatičtěji se však účinky výbuchu projevily na vodní tůni, jejíž hladina vmžiku zamrzla.

Nikdo se nepohnul. Všichni se zvolna vzpamatovávali z ohromení.

Než stačil kdokoliv promluvit, u vchodu do jeskyně vypukl rozruch. Jeden Ur přivedl mladou ženu ve zkrvaveném stejnokroji římské hlídky a další dva Urové přinesli staršího vojáka ve zbroji setníka. Muž měl zlomenou nohu a hlava mu padala na prsa – sotva se držel při vědomí.

Průzkumnice si všimla Jakea i ostatních. Překvapeně zamžikala, ale rychle se opanovala a oslovila starší.

„Údolí podlehlo útoku. Kalakryss ovládli grakylové. Větrní lidé byli vypuzeni za hranice údolí a zbývajícím členům jezdecké hlídky se na poslední chvíli podařilo uniknout Hadím průsmykem. Kalypsos je v rukou Krále lebek.“

Po několikaminutovém horečném vyptávání a zmatku se Pindor konečně zeptal: „Co se stalo s mým otcem?“

„Nevím,“ odpověděla žena. „Město je odříznuté od okolí. Většina lidí se skrývá ve svých domovech, takže nevíme skoro nic. Doslechli jsme se ale o požadavku Krále lebek.“

„O jakém požadavku?“ ozvala se Marika.

Žena střelila pohledem po Jakeovi, ale rychle odvrátila zrak. „Abychom mu vydali nově příchozí. Lhůta vyprší za svítání. Už teď si připravují pochodně k podpálení Posvátného lesa, aby vykouřili tu dívku. Pokud ale při rozbřesku nepřivedeme oba, začnou zabíjet obyvatele města.“

Oči všech se stočily k Jakeovi. Ve všech četl stejnou otázku: K čemu chce Kalverum Rex Jakea a jeho sestru?

Nebyl z toho o nic moudřejší a zmateně zavrtěl hlavou.

Průzkumnice pokračovala: „Starší Tiberius nás vyslal, abychom si promluvili s Ury a požádali je o pomoc.“

Pindor řekl: „Proto jsme sem přišli i my.“

„Jenže Urové nám nepomohou,“ dodala Marika. „Je to proti jejich zvykům.“

Průzkumnice si stroze prohlížela Jakea. „Pak má cesta možná přece jen nebyla zbytečná. Pokud nám Urové nepomohou, jediná naděje pro Kalypsos spočívá ve splnění požadavků Krále lebek. Přinejmenším prozatím.“

Marika zalapala po dechu. „Cože? Přece nemůžete mít v úmyslu vydat Jakea a jeho sestru…“

Jake se dotkl její paže a umlčel ji. Pokud se tím vyhnou masakru v Kalypsu, musí se vzdát do rukou Krále lebek.

Přerušil je však chraplavý hlas, který promluvil s nečekanou prudkostí. „Ne.“ Jake se otočil a zjistil, že na něj ukazuje prostřední stařec. Starcův hlas hrozivě klesl. „Schyluje se k velké bouři napříč časem. Rodí se v minulosti i v letech, která teprve přijdou, a stahuje se kolem toho chlapce. Tušili jsme něco takového už ze znamení, která jsme si přečetli z hvězd. Proto jsme poslali Bach’uuka, aby na něj dohlížel.“

Jake překvapeně ztuhl.

„Nově příchozí nesmí být vhozen do temnoty,“ uzavřel starší.

„Ale Kalypsos…,“ začal Jake.

Stařec ukázal holí na zamrzlou tůň. „Tímto jsi prokázal, kdo jsi. Skutečně patříš k dlouhému běhu. Stejně jako chrám.“ Udeřil holí do kamenné země. „Urové povstanou, aby oboje zachránili před stínem, který padl na údolí.“

„Takže budete bojovat?“ ujistil se Pindor.

Marice zasvítila v očích nová naděje.

„Podle našich obyčejů nemáme jinou možnost.“ Jake si pod pronikavým pohledem starého neandertálce připadal jako nahý. „Velká bouře se vrhá na nás všechny.“

27. kapitola

Hadí průsmyk

Silueta východní brány se rýsovala ve svitu měsíce. Na rozdíl od Rozpadlé brány na západě tato zůstávala neporušená. Přes průsmyk se klenula černá a hrozivá kamenná socha stočeného hada se dvěma hlavami, jednou obrácenou k severu, druhou k jihu. Tentýž symbol už Jake viděl na mapě v knihovně magistra Balama i v podobě zlatého artefaktu v Britském muzeu.

Pospíchal po stezce za římskou průzkumnicí a mohutným urským válečníkem jménem Kopat. Za Jakem kráčeli Marika, Pindor a Bach’uuk následovaní dlouhou řadou Urů. Všichni neandertálci si nesli zbraně: oštěpy, kamenné sekery i primitivní boly z kamenů svázaných koženými řemínky.

Obešli skalní výstupek, který jim zahrazoval cestu. V roklině před nimi postávalo dvanáct osedlaných a na první pohled neklidných plochohřbetů. Oddíl jízdní hlídky tvořili samí mladíci a mladé dívky, jen o málo starší než Jake. Vzhledem ke svému strachu vypadali ještě zranitelněji.

Kopat se zastavil a začal organizovat urské bojovníky. Římská průzkumnice odvedla Jakea i ostatní ke skupině plochohřbetů.

„Kde je setník Portius?“ zeptal se jeden z jezdců.

Průzkumnice věcně odpověděla: „Má zlomenou nohu. Nemohl by jet. Urové se o něj postarají.“

„Kdo nás tedy povede?“ zeptal se další. Zdálo se, že z Kopatových válečníků a jejich primitivních zbraní nečerpá příliš velkou naději. Jako většina obyvatel Kalypsa zřejmě nepřisuzoval Urům nijak velké schopnosti.

Římanka se otočila k Pindorovi. „Máme jedno místo v sedle po zraněném setníku Portiovi.“

Mezi jezdci se rozšířilo mumlání.

„To je Tiberiův syn…“

„Ne, ne Heron – ten druhý…“

„Tak to jsme opravdu v koncích…“

Pindor dělal, že je neslyší.

Žena přistoupila k hrozivě vyhlížejícímu plochohřbetovi s klikatou jizvou přes jedno oko. Stál stranou od ostatních a hrabal nohama, až od nich odletovaly kameny a bahno.

Jake mimoděk ustoupil. Jestli setník jezdil na téhle bestii, není divu, že si zlomil nohu. I ve tmě bylo vidět, že je Pindorovi zle od žaludku.

Než se stihl pohnout – ať už ke zvířeti nebo pryč od něj –, zaznělo za jejich zády houkání rohu. Z hlubokého, kvílivého zvuku Jakeovi až zatrnuly zuby.

Otočil se a uviděl, že se všichni Urové shromáždili na cestě pod nimi. Bylo tu víc než padesát mužů. Jednalo se o značný počet, ale představoval jen zlomek urské vesnice.

Kde jsou ostatní?

Kopat rozkročeně stál na velkém balvanu a ke rtům měl přiloženou velkou stočenou ulitu. Znovu do ní foukl a k měsíci se zvedl další dlouhý tklivý tón.

Nezůstal bez odpovědi.

V pralese se ozvalo podobné zahoukání. Z tmavého baldachýnu džungle se zvedla obrovská hlava na ohebném krku. V měsíčním svitu bylo vidět, že dosahuje výšky nejméně desetiposchoďového domu. Jake ten dlouhý krk a hlavu hned poznal. Byl to brontosaurus, jeden z největších obyvatel země obrů. Zvíře se loudavě vydalo směrem k nim.

Za ním se v lese zvedla další hlava… další… a ještě jedna. Vynořilo se celé stádo brontosaurů, jako když na trávníku rostou a rozkvétají pampelišky. Celkem sedm zvířat. A všechna se pohnula kupředu. První brontosaurus vyšel z pralesa a začal rozvážně stoupat po cestě k průsmyku.

Na jeho masivním těle seděli urští válečníci a další mu viseli z boků na provazových sítích. Jako blechy na psovi. Jeden statečný bojovník seděl vysoko v sedle za brontosaurovou hlavou a kymácel se ze strany na stranu.

Římská průzkumnice zavolala na jízdní hlídku: „Do sedel!“

Pár jich zareagovalo na její hlasitý pokyn, ale jiní pořád váhali – báli se vracet do údolí.

Marika odtáhla Pindora a Jakea stranou.

„To snad není možné!“ vydechl Pindor s pohledem upřeným na valící se brontosaury.

Marika je odvedla ještě o krok dál. „Překvapivý útok určitě grakyly otřese, ale na jak dlouho? Král lebek má na povel i strašnější démony než grakyly. O hodně strašnější.“

„Co jiného můžeme dělat?“ zeptal se Pindor.

Marika se podívala na Jakea. „Jediná opravdová naděje na vítězství spočívá v obnovení chrámového štítu. Bez něj jsme ztraceni.“

Jake si představil potemnělý smaragdový kámen s černým stínem uvnitř. „Jenže jak?“

„Nemůže nám při vyléčení toho kamene pomoct tvá věda? Nedokážeš povolat moc své elektřtiny, aby vyhnala stín z jeho srdce?“

Jake zavrtěl hlavou. „Už nemám baterie a bez nich elektřinu nevyrobím. A i kdybych to uměl, nejsem si jistý, že by to krystalu pomohlo.“

Přesto se odmítal vzdát. V duchu probral různé možnosti, jak vytvořit elektřinu: vítr, vodní páru, uhlí, zemské teplo, slunce. Využití všech zdrojů přesahovalo jeho schopnosti a rozhodně i zdejší technologickou úroveň.

Musí ale existovat nějaká odpověď. Přejel si rukou po kapse a dotkl se otcových hodinek. Kdyby tu byl jeho otec, věděl by, co si počít. Jenže tu není.

Sevřel prsty kolem zlatého pláště hodinek. Mohou být jeho rodiče stále naživu? To netušil, ale věděl, že má-li najít odpověď, musí nejprve přežít.

„Určitě je možné nějak vyhnat stín z kamene,“ zopakovala Marika.

Jake ji sotva vnímal, jakýsi koutek jeho mysli však její slova – vyhnat stín – přece jen zaznamenal, zatímco souběžně probíral různé způsoby výroby elektřiny.

Uhlí, vítr, pára, jádro…

Náhle mu to došlo. Ztuhl – dost na to, aby si toho všimla Marika. „Co se děje, Jakeu?“

Bál se promluvit, aby nezaplašil rodící se myšlenku. Prošel si ji podruhé. Představil si bronzové kroužky na holích urských starších i mihotavé odlesky na jeskynních malbách. Zavřel oči, aby se soustředil.

„Jakeu?“ naléhala Marika.

Uvažoval nad sklonem, úhly i vzdáleností.

„Budou potřeba tři lidi,“ odhadl nahlas.

„Na co?“ zeptal se Pindor.

Jake se otočil ke svým přátelům. „Musíme se vrátit do pyramidy.“

To už se k nim připojil i Bach’uuk, který hrdě sledoval příchod svých lidí.

„Bach’uuku, dokážeš nás odvést zpátky do chrámu?“

Neandertálský chlapec přikývl. „Jak si přejete.“

„Budeme potřebovat i nějakou zbroj,“ dodal Jake.

Marika ho chytila za paži. „Co máš v úmyslu? Našel jsi způsob, jak uzdravit smaragdový krystal?“

„Možná.“

Nebyl to nijak neprůstřelný plán, ale pokud se Jake ve svém odhadu nemýlil, vysvětlovala se tím i skutečnost, že Kalverum Rex čekal s útokem na noc. Král lebek nehodlal nic riskovat.

„Jak ho uzdravíš?“ zeptal se Pindor. „Čím?“

„Nejstarší a největší baterií na světě,“ odpověděl Jake.

Když je seznámil se svým nápadem, žár v Pindorových očích poněkud pohasl.

„Myslíš, že to zabere?“ zeptala se Marika.

Jake neviděl žádný důvod, proč by měl lhát. „Nevím.“

„Co když to selže? Co když se pleteš?“

„Pak jsme ztraceni.“ Jake pokrčil rameny. „Ale jak jsi říkala, Mari, to jsme tak jako tak.“

„Nemohli byste přestat pořád říkat slovo ztraceni?“ naježil se Pindor. Vypadalo to, že mu není dobře.

Jake se na ně podíval: „Má někdo z vás lepší nápad?“

Nikdo nepromluvil.

Jake začal vysvětlovat podrobnosti, ale Pindor ho přerušil: „Ten tvůj plán bude vyžadovat dokonalé načasování.“

Jake přikývl.

„… a pomohlo by menší rozptýlení pozornosti,“ dodal Pindor. Než Jake stačil souhlasit, jeho kamarád se ohlédl na shromážděné římské jezdce, kteří neochotně nasedali na plochohřbety. V jejich výrazech se zračila celá škála emocí od naděje při pohledu na blížící se Ury po beznaděj při pomyšlení na to, co je čeká v Kalypsu.

Pindor pokračoval, aniž by se otočil k Jakeovi. „Říkal jsi, že potřebujete být tři. Může moje místo zaujmout Bach’uuk?“

Marika se dotkla jeho ramene. „Pine, potřebujeme tě.“

Pindor ustoupil. „Potřebujete být tři. Nemusím s vámi jít zrovna já, nemám pravdu, Jakeu?“

Jake slyšel v kamarádově hlase napětí. Věděl, že nepramení ze strachu, ale z nezvratného odhodlání. Pindor se nesnažil vyhnout nebezpečnému úkolu. Měl v úmyslu vrhnout se do boje.

„Tři by měli stačit,“ odpověděl Jake.

Pindor přikývl. Sevřel v prstech píšťalku, kterou mu Jake dal, jako talisman pro štěstí a vydal se k ostatním jezdcům.

„Pine!“ zavolala za ním Marika.

Jake ji vzal za loket. „Ví, co dělá.“

Vzpomněl si na Pindorovu strategickou zdatnost. Hned si všiml slabiny v Jakeově plánu a pokoušel se ji opravit. Úspěch plánu bude záviset na přesném načasování a rozptýlení pozornosti nepřátel ve správnou chvíli mohlo zásadně přispět k úspěchu.

„Poslouchejte rohy!“ zavolal na ně Pindor.

Římanka se pořád snažila zkrotit obřího zjizveného plochohřbeta, zatímco ostatní už nasedli. Když Pindor přistoupil k tvrdohlavému zvířeti, ozvalo se několik pohrdavých odfrknutí.

Plochohřbet dupl nohou a málem připravil Pindora o prsty na nohou. Pindor ale neucukl. Zvedl dlaň a položil ji plochohřbetovi na krk. Druhou rukou uklidil píšťalku do kapsy.

„Dupni si takhle ještě jednou,“ pravil tiše, „a další pár sandálů si udělám z tvojí kůže.“

Plochohřbet otočil svou hranatou hlavu a zahleděl se jediným zdravým okem na Pindora. Chvíli si upřeně zírali do očí, dokud ještěr nezamrkal.

Pindor vsunul nohu do třmenu a vyšvihl se do vysokého sedla, jako kdyby to dělal už tisíckrát – a Jake si dokázal představit, že to jeho kamarád opravdu už tisíckrát dělal, jen ve své hlavě.

Pindor se v sedle otočil a zavolal na ostatní Římany: „Na co všichni čekáte? Musíme zachránit Kalypsos!“

Římská průzkumnice na něj vteřinu nehybně civěla, ale pak odspěchala k vlastnímu zvířeti a skočila do sedla.

Po Pindorově povzbudivém výkřiku se jízdní hlídka dala do pohybu. Urští válečníci ji následovali průsmykem na svých brontosaurech. Průvod pomalu stoupal k obří bráně vytvarované do podoby stočeného dvouhlavého hada.

Jake se obrátil k Marice a Bach’uukovi. Teď to bylo jen na nich. Pochyboval o svém plánu čím dál víc. Jak mohou doufat, že sami porazí mocného Krále lebek?

Maričiny oči však byly plné naděje a Bach’uuk mu oplácel pohled s klidnou rozhodností. Jake z nich načerpal sílu, aby zvedl paži a ukázal ke stezce.

„Měli bychom si pospíšit.“

28. kapitola

Poslední bitva

Oblékli si bronzové zbroje, které si Bach’uuk půjčil u kováře v urské vesnici, a vydali se k pyramidě. Zdálo se, že jim zpáteční cesta trvá třikrát déle. Čas na ně tlačil s takovou naléhavostí, až by Jake téměř přísahal, že vnímá, jak Slunce putuje po obloze odvrácené strany Země a stoupá k obzoru, aby ohlásilo nový den.

Tíhu odpovědnosti Jakeovi připomínal i těžký hrudní plát.

Co když selžu?

Co když se mýlím?

Konečně je Bach’uuk dovedl do spodních pater pyramidy a začali rychle stoupat ke krystalovému srdci. Cestou přes místnost se zlatým mayským kalendářem přejel Jake očima po podivných nápisech na stěnách, mapě Pangaey i obou velkých kolech na zemi. Měl sto chutí se zastavit a dokonce mimoděk zpomalil, ale tahle záhada bude muset počkat. Přiměl se spěšně vykročit do schodů vedoucích k hlavní místnosti.

Ta se od jejich odchodu nijak nezměnila. S každou otočkou trojitého krystalového srdce cítili zvláštní tlak a podivné znaky ve třech rotujících koulích se skládaly v tisíce různých kombinací. Pod srdcem zářily dvě menší koule – sytě červená a stříbřitě modrá. Smaragdová potemněla natolik, že se její odstín nedal odlišit od černé.

Jake si před ni klekl, aby se podíval zblízka, a Marika se postavila hned za něj.

„Nejdeme moc pozdě?“ zeptala se.

Jake si prohlížel kámen. „Nevím.“

V jádru smaragdové koule se převalovaly tmavé stíny jako inkoustově černá tůň, plná smrtícího jedu. Nezbývalo mnoho času.

Jake se narovnal a vzhlédl. V chodbě k hlavnímu vstupu do pyramidy panovala naprostá tma. Podvědomě očekával, že se z ní každým okamžikem vyhrnou ďábelští grakylové.

„Pojďte,“ řekl a odvedl je k ústí tunelu, kde se otočil k Marice. „Ty zůstaň tady. Já s Bach’uukem půjdeme o kousek výš. Víš, co máš dělat?“

Marice z očí svítil strach – bála se o Kalypsos, ale taky o Jakea. „Buď opatrný.“

Jake přikývl, ale uvědomoval si, že jeho plán je krajně riskantní. Už se odvracel, když se k němu Marika ještě vrhla a pevně ho objala. Pak ho teprve pustila.

Začervenal se. Otevřel ústa, ale nedokázal vydat ani hlásku.

„Tak jdi!“ pobídla ho. „Na co čekáš?“

Jake zamrkal. Pořád ho nenapadala žádná slova, a tak se jen otočil a vykročil stoupající chodbou. V hrudi mu bušilo srdce jako o závod, ale tentokrát příjemně.

V polovině cesty, když už téměř ztratili Mariku z očí, se Jake znovu zastavil a řekl Bach’uukovi: „Tady tě nechám. Buď připravený. Nahoru musím jít sám.“

Bach’uuk k němu natáhl ruku a sevřel Jakeovi předloktí v typickém pozdravu Urů. Jake mu stisk oplatil. Všichni na sebe brali obrovské riziko, které je může stát i život.

Pokračoval zbývajícím úsekem chodby. Temný tunel se projasnil a východ z pyramidy vyplňoval výhled na oblohu s hvězdami.

Jake zpomalil – a z dobrého důvodu.

Hvězdy byly částečně zastíněny temnými obrysy. Jake slyšel syčení a skřeky spolu s pleskáním kožnatých křídel a škrábáním drápů o kameny. Grakylové číhali těsně za východem.

Opatrně se plížil kupředu, dokud na celém těle neucítil mravenčení, z něhož se mu zježily chloupky na pažích. Totéž se stalo, když vbíhali dovnitř nebo když procházeli Rozpadlou bránou – nyní mu to připadalo neskutečně dávno. Mravenčení však dosahovalo pouhého zlomku původní síly. Víc ze štítu nezbývalo. Naštěstí se zdálo, že stačí k tomu, aby udržel grakyly před chrámem. Nebo v to Jake alespoň doufal.

Čekal a vyhlížel do údolí. Ze svého vyvýšeného stanoviště viděl až k východnímu hřebenu. Obloha se začínala rozjasňovat. Už neměl čas.

Vytvořil z dlaní trychtýř a přiložil si ho k ústům. „Haló!“ zavolal.

Něco obrovského se okamžitě sneslo na schod těsně před vchodem. Tmavá silueta se otočila a napřáhla dlouhé černé ostří meče připomínající lesklý odštěpek obsidiánu. Roztáhla křídla a zastínila výhled na nebe.

Grakylský pán.

Jake si klekl, ale dával si pozor, aby zůstal v dosahu slábnoucího ochranného pole pyramidy. Pohled mu oplácely zlověstně černé oči.

„Jsem Jake Ransom!“ vykřikl a doufal, že mu nestvůra s obličejem připomínajícím netopýra rozumí. „Jeden z nově příchozích.“

Grakylský pán vystoupal až k prahu. Jake mu byl dostatečně blízko, aby viděl popraskaný žlutý povrch jeho drápů a zkráceného čenichu. Hrot meče se zvedl k Jakeově hrudi.

Jake se ve své zbroji zachvěl, ale potřeboval získat dalších pár vteřin. Sáhl si proto k boku a odepjal bronzový hrudní plát. Nechal ho se zařinčením spadnout k zemi, aby dal jasně najevo, že se vzdává.

S tímto posledním nápadem přišla Marika. Když teď Jake hleděl na špičku grakylova meče, začínal pochybovat o moudrosti její rady. Už ale nemohl couvnout.

Zvedl paže nad hlavu. „Vzdávám se!“ vykřikl na zrůdnou postavu. „Ale jenom tvému pánovi! Jenom Kalveru Rexovi!“

Netvor se naklonil blíž a jeho nozdry se na okamžik otevřely. Obloha se nadále rozjasňovala. Blížil se rozbřesk, se kterým skončí lhůta, v níž se Jake s Kady měli vydat do rukou Krále lebek.

Víc času neměli.

„Vzdávám se!“ vykřikl Jake znovu. Odkašlal si, aby si pročistil hrdlo. Hruď se mu svírala strachem. Přesto zopakoval i svoji podmínku. „Ale vzdám se jenom Králi lebek!“

Grakylský pán na něj ještě chvíli zkoumavě hleděl, než se s plesknutím křídel otočil. Z tlamy se mu vydral pronikavý skřek, který se převaloval ozvěnou mezi skalami.

Volání opakovali další grakylové a celé údolí brzy burácelo strašidelným vřískotem. Vzkaz se šířil.

Přijde na něj ale odpověď?

Ano, či ne?

Obě možnosti Jakeovi naháněly hrůzu.

Čekání se trýznivě protahovalo. Jakeovi vystoupalo srdce až do krku. Ještě horší bylo, že cítil, jak mravenčení ze zbývajícího štítu kolem pyramidy slábne. Silové pole už skoro zaniklo.

Grakylský pán zatím zůstával na posledním schodu před vstupem do pyramidy, ale jak dlouho tam ještě vydrží?

Kolik mi zbývá času?

Podíval se k obloze. Nad východním obzorem se šířila růžová záře. Valem se blížil rozbřesk. Zakrátko mine termín určený Králem lebek. Jakeovy obavy narůstaly. Strach o Kady ho tížil jako chladný balvan.

Mohl však pouze čekat.

Za pár okamžiků vchod do pyramidy ozáří první sluneční paprsky. Jake si i přes momentální neklid uvědomoval, proč je stavba obrácena tímto směrem – vysvětloval mu to jeho otec. Všechny mayské chrámy byly postaveny tak, aby vítaly první světlo nového dne. Koneckonců i velké kamenné katedrály v Evropě mají hlavní vstup vždy natočen směrem k východu.

Vkleče uvažoval, jestli tahle tradice nepochází odsud, od Kukulkánova chrámu. Než se ale nad tím mohl zamyslet víc, skřeky grakylů naráz umlkly a na celé údolí padlo ticho jako těžká přikrývka.

Jake si neklidně stoupl. Grakylové na jednotlivých stupních pyramidy ustoupili a sklonili hlavy. Po obloze nad údolím se k nim něco blížilo. Rozpětí křídel blížícího se tvora bylo neskutečně veliké – a s každým tepem Jakeova srdce se zvětšovalo.

Jednalo se o plazí obdobu velkého dopravního letounu.

Jak se může něco tak obrovského vůbec udržet ve vzduchu? Strašidelnost toho tvora ještě umocňovalo naprosté ticho, s nímž se pohyboval. Tmavá silueta plachtila k pyramidě bez sebemenšího zvuku, jako kdyby ji tvořil spíš stín než hmota.

Tvor klesl těsně nad koruny stromů Posvátného lesa. Připomínal pteranodona, největšího ze všech okřídlených dinosaurů. Po jeho průletu zašuměly větve, jako kdyby se před ním chvěly i samotné stromy.

Náhle změnil směr a vyrazil vzhůru, tak vysoko a rychle, že ho Jake ztratil z očí. Málem vykročil ze vchodu, aby se za ním podíval. Na poslední chvíli se však zarazil a zůstal na místě.

Což bylo velké štěstí…

O vteřinu později gigantický ptakoještěr přistál na boku pyramidy a svým mohutným tělem zakryl polovinu schodů. Grakylové se rozprchli do stran. Jednoho rozdrtil těžký pařát ptakoještěra. Grakyl se ještě chvíli zmítal a vřeštěl bolestí, ale po chvíli znehybněl.

Obrovský tvor sklonil krk a roztáhl křídla, jako kdyby chrám objímal. Ačkoliv šlo o tak velké zvíře, Jake si ho nemohl pořádně prohlédnout, protože se kolem celého tvorova těla převalovala černá tma.

Jen dva metry od vchodu spočinula dlouhá, úzká hlava zahalená stíny, jež připomínaly lví hřívu. Hlava končila krokodýlí tlamou s řadami špičatých zubů. Jake viděl dost zkamenělin pteranodonů, aby věděl, že tohle není žádný obyčejný ptakoještěr. Už proto, že ptakoještěři neměli zuby.

Mráz po zádech mu však přeběhl především při pohledu do tvorových očí. Na Jakea se upíraly dvě černé koule připomínající naleštěné černé diamanty či prázdné a bezedné tunely na místa, kde zní křik trýzněných a krev proudí jako řeka.

Ani to však nebylo nejhorší.

Zpoza plazího krku se na schodiště chrámu spustil chuchvalec stínů. Další grakylové překotně ustupovali do všech stran, aby mu uvolnili cestu. Stíny se na schodišti narovnaly a vytvořily postavu muže.

Byl vyšší než normální člověk, měřil nejméně dvě stě třicet centimetrů. Na sobě měl černou zbroj, která ho pokrývala od hlavy k patě a kterou korunovala přilba s dvojicí rohů, ovšem na rozdíl od vikinských protějšků byly tyto rohy pokroucené, jako kdyby vyrůstaly z lebky zvířete podrobeného celoživotnímu mučení. Postava se bez váhání vydala k Jakeovi.

Jake se pokoušel zahlédnout její rysy, ale pod přilbou viděl jen stíny. Přesto věděl, kdo k němu stoupá.

Kalverum Rex.

Král lebek.

Když se k němu přiblížil, Jake si uvědomil svůj omyl. Kalverum Rex na sobě neměl žádnou zbroj. Jeho tělo obalovaly husté stíny, které se leskly jako černý olej. Nevzdouvaly se, ale lnuly k jeho kůži, jako kdyby se i temnota děsila toho, co se pod ní ukrývá, a pokoušela se schovat tu hrůzu před zraky světa.

Jake mu sice neviděl do očí, ale věděl, že Král lebek upřeně zírá přímo na něj. Naskočila mu husí kůže, která neměla nic společného se štítem chrámu. Toužil utéct co nejdál, ale nakonec zůstal na místě. K zemi ho přikoval spíš strach než statečnost.

Král lebek vystoupal na nejvyšší schod a natáhl paži po své oběti. Jake uhnul; věděl, že stačí jediný dotyk a zemře.

Ruka se k němu opatrně natahovala, jako kdyby zkoušela neznámé vody. Při kontaktu se slábnoucím štítem na špičkách prstů zatančily smaragdové plamínky a odhrnuly stíny. Z temnoty se vynořily prsty pokryté šedozelenými šupinami a zakončené dlouhými žlutými drápy.

Nikdo nemohl mít takové ruce – přinejmenším nikdo, kdo zůstal člověkem.

Kalverum Rex spokojeně vydechl. Už věděl, že štít není dost silný, aby ho zadržel. Mezi ním a mocí krystalů v nitru chrámu stál jen malý chlapec z North Hampshiru v Connecticutu.

Jake si to uvědomil taky a ustrašeně o krok ustoupil.

Uspokojení Krále lebek vystřídalo temné pobavení. Nic ho nemohlo zastavit. Jake se neměl kde ukrýt.

Ozvala se slova, z nichž Jakeovi ztuhla krev v žilách.

„Pojď ke mně…“

29. kapitola

Oheň a stíny

Každá příčetná osoba by tváří v tvář hrozivým stínům uprchla, Jake však zůstal stát. Král lebek se ještě přiblížil k prahu. Z jeho paží se sloupla další vrstva stínů, která odhalila šupiny a pás trnů.

Jake s děsem čekal, co se ještě ukáže. Nedokázal se ale otočit – svářila se v něm hrůza se zvědavostí. I zvědavost však měla své hranice. Konečně odtrhl pohled od ustupujících stínů.

Zrak mu padl na hrudní plát bronzové zbroje, který nechal položený u vchodu. Kalverum Rex do něj v tutéž chvíli narazil levou nohou. Zbroj hlasitě zazvonila a přilákala netvorovu pozornost.

Král lebek se zastavil. Podíval se dolů, pak na Jakea a opět na zem. Z celého jeho postoje vyzařovala obezřetná podezřívavost. Jake zatajil dech. Pak Král lebek učinil přesně to, čeho se Jake bál. Ohlédl se přes rameno k východu, kde se nad obzor právě vynořoval sluneční kotouč. První paprsky nového dne už se blížily k pyramidě.

Kalverum ztuhl. „Chytrý kluk…“

Hmátl po hrudním plátu.

„Ne!“ zaječel Jake a pokusil se ho zvednout před Králem lebek.

Kalverum se však pohyboval s rychlostí vlastní stínům, jako mihnutí temnoty za nového dne. Dosáhl na plát jako první a odstranil ho z Jakeova dosahu.

Jake viděl, jak se mu plán bortí pod rukama. Už se skoro smiřoval s porážkou, ale zapomněl na jednu zásadně důležitou věc.

Není sám.

Rozbřesk po celém údolí přivítalo pronikavé troubení římských a urských rohů. Mohutná fanfára zněla, jako kdyby se blížila legie o síle tisíců vojáků.

Pindor!

Jeho kamarád se dostavil s posledními členy jízdní hlídky a urským vojskem – a přesně jak slíbil, dal to všem vědět.

Grakylové kolem pyramidy se zvedli do vzduchu jako poplašené hejno vran z kukuřičného pole. I Král lebek se obrátil k severu, aby zhodnotil tuto novou hrozbu.

Takové rozptýlení pozornosti Jakeovi stačilo.

Skočil kupředu a vytrhl bronzovou zbroj ze sevření Kalvera Rexe. Klekl si a obrátil naleštěný povrch hrudního plátu, lesklého jako zrcadlo, k prvním paprskům nového slunce. Zachytil sluneční světlo a namířil jeho odraz do ústí chodby za sebou.

„Teď!“ vykřikl z plných plic.

Hluboko v chodbě ozářilo odražené světlo Bach’uuka, který do jeho paprsku pozvedl svou zbroj. Ta se zaleskla s tak oslnivým jasem, jako kdyby se jednalo o samotný kousek slunce. Neandertálský chlapec naklonil hrudní plát a poslal jasné světlo tunelem dál – k Marice.

Bude to fungovat?

Na tento nápad přivedla Jakea právě Marika – na způsob, jak zbavit smaragdový krystal jedovatého stínu z nitra a možná obnovit ochrannou bariéru nad údolím. Jakeův plán se zrodil s jejími slovy: Určitě je možné nějak vyhnat stín z kamene. Odpověď byla nabíledni. Jak nejlépe lze odněkud vyhnat stín?

Posvítit na něj.

V tu chvíli se Jake zároveň pokoušel vymyslet, jak oživit kámen za pomoci elektřiny a jak znovu zkombinovat vědu s místní alchymií. Po vybití baterií v kapesní svítilně potřeboval nový zdroj. A co je největším zdrojem energie? Odpověď stoupá každé ráno nad obzor a zahřívá celou planetu.

Slunce.

I Maričin otec se v astromikonu se sluncem prozářenými štěrbinami kupole zmínil o souvislosti krystalů se slunečním světlem. Jeho slova zněla Jakeovi stále v hlavě.

Veškerá alchymie začíná u slunce.

Proto Jake vložil naději do příchodu nového dne, do dalšího úsvitu. Hodlal odrazit sluneční paprsky do centra pyramidy, aby vyhnal stíny z krystalu a využil sluneční energii k jeho oživení. Problém spočíval jen v tom, jak sluneční energii dostat až k němu.

Bronzové kroužky na holích neandertálských starců připomněly Jakeovi známou skutečnost. Zrcadla odrážejí světlo.

Potřeboval namířit světlo ranního slunce od jednoho zrcadla k dalšímu, nejprve k Bach’uukovi a nakonec k Marice. Marika pak mohla posledním odrazem vyslat světlo do středu pyramidy a zalít potemnělý krystal slunečním jasem.

Ale bude to fungovat?

Všechny tyto myšlenky probleskly Jakeovi hlavou v jediné vteřině, během níž údolím znělo houkání rohů. Pevně svíral hrudní plát, zatímco všude kolem vzlétali do vzduchu grakylové, aby čelili Pindorově armádě. Bach’uuk se v polovině chodby koupal ve slunečním světle a odrážel jeho paprsky dál do pyramidy.

Koutkem oka ale Jake zároveň zahlédl, jak se k němu otáčí Král lebek a vrhá se po něm.

Čas se zastavil. Viděl svého otce, jak sedí pod stromem a vypráví mu o Isaacu Newtonovi, který rozpoznal v pádu jablka gravitační zákon. Tehdy otec řekl Jakeovi, že největším darem lidské mysli je její schopnost klást si jedinou otázku. Veškeré lidské dějiny jsou postavené právě na ní.

Proč?

Teď si Jake vzpomněl na otcova slova.

Všichni se snažíme poznat pravdu. A dobrý člověk je ten, který za ní neochvějně stojí a brání ji vlastním životem.

Když tedy Král lebek zaútočil, Jake neustoupil ani o píď. Dál držel hrudní plát, zalitý slunečním světlem. Musí věřit, že se nemýlí. I kdyby ho to mělo stát život.

Kolem krku se mu sevřely netvorovy drápy. V místech dotyku mu naskákaly puchýře od popálení.

Vtom se mravenčení po celém jeho těle změnilo ve smaragdový výbuch energie. Exploze odhodila Jakea zpátky do chodby, jako kdyby ho někdo kopl do hrudi. Kalverum Rex odletěl opačným směrem, dolů ze schodů.

Jake tvrdě dopadl na záda. Hrudní plát mu vyklouzl z prstů a odkutálel se klesající chodbou dolů. Jake přerývaně nabral vzduch do plic a vyhrabal se na nohy.

Cítil podstatně větší tlak štítu. Už metr před východem se mu energií silového pole zježily chloupky. Postoupil dost daleko, aby viděl na spodní část schodiště, odkud k němu vzhlížel Král lebek se zaťatými pěstmi zahalenými stíny. Z celé jeho bytosti sálala zuřivá nenávist.

Jake cítil, že se schyluje k bouři a že se Kalverum Rex hotoví k frontálnímu útoku proti znovuzrozenému štítu. Z oblohy se ale rozlehlo mocné zahřmění. Jake i Král lebek se podívali k nebi.

Dunění zaznělo znovu a s ním se nad údolím přemostil oblouk smaragdového ohně.

Štít! Nad údolím se znovu vytvářelo silové pole!

Na tomto ohnivém pozadí zmateně poletovala hejna grakylů.

Pak začala opravdová bouře s blesky a hromy. Z nebe vyšlehla klikatá vidlice a zastavila jednoho grakyla uprostřed letu. Smaragdový blesk následně vymrštil nestvůru vysoko nad údolí. Grakyl se za letu točil kolem své osy a nedokázal najít ztracenou rovnováhu. Blesk ho pustil až vysoko nad novým štítem.

Vyšlehly další záblesky a některé z nich zasahovaly grakyly s takovou silou, že je na místě zabíjely. Většinu ale jen popadly a vyhodily z údolí.

Král lebek dole na schodech pochopil, že se bitva obrací v jeho neprospěch. Znovu se zahleděl na Jakea. Jake poprvé spatřil jeho oči. Byly to jen uhlíky černého ohně, který jako by sálal z nitra tvořeného čistým krvavým kamenem.

Měl dojem, že hledí do očí čehosi starobylého a zlého, mnohem staršího než padlý magistr z Kalypsa, který se dal do služeb zla. Za tím černým pohledem se skrýval bezejmenný netvor, který od počátku času obýval noční můry, stíny a temná zákoutí kolem rozvíjejícího se lidstva.

Jake cítil, jak otvírá ústa v bezhlesém výkřiku.

Pak se od něj hrozivý pohled odtrhl, Král lebek vyběhl ze schodů ke svému ptakoještěrovi a vyhoupl se do sedla. Nad pyramidou se roztáhla mohutná křídla jako obrovské přikrývky noci. Tvor se nahrbil a jediným skokem se vznesl.

Jake sledoval, jak ptakoještěr mává křídly, krouží a stoupá vzhůru. Všude kolem něj šlehaly blesky a zakusovaly se do stínů. Král lebek měl u sebe na rozdíl od grakylů nějakou alchymii, která bránila jeho okamžitému vypuzení z údolí. Z toho, jak spěšně ustupoval, ale Jake odhadoval, že tahle ochrana nevydrží nadlouho. Ptakoještěr se snažil co nejrychleji dostat mimo dosah silového pole a stoupal stále výš.

S posledním zášlehem smaragdového ohně Král lebek prorazil štít a odletěl.

Bylo po všem.

Jake přesto cítil pramalé ulehčení. Chvěl se zimou i zlou předtuchou – a věděl proč.

Těsně před tím, než se od něj Král lebek odvrátil, Jake vnímal jeho bezeslovnou hrozbu: ještě to mezi nimi neskončilo. Na pomezí nového dne, na hranici mezi světlem a temnotou, se Jake rozhodl zůstat na slunečním světle. A od tohoto okamžiku ho temnota nikdy nepřestane pronásledovat a čekat na to, až udělá nějakou chybu.

Mohl podlehnout a na poslední chvíli prohrát, přestože měl vítězství na dosah. Vzpomněl si ale na něco zásadně důležitého.

Není sám.

Z pyramidy vyběhli Bach’uuk s Marikou. Marika stiskla Jakeovi ruku a rozzářeně se na něj podívala. Jake objal Bach’uuka kolem ramen. Potřeboval je, aby mu připomněli, že svět ani zdaleka netvoří jen stíny.

Společně poslouchali radostné volání, které se zvedalo nad celým městem.

„Dokázal jsi to,“ vydechla Marika.

„My jsme to dokázali,“ opravil ji Jake, ale jeho rty odmítaly dodat slovo, o kterém rovněž věděl, že je pravdivé. Prozatím.

Netrvalo dlouho, než z oblohy zmizeli poslední nepřátelé. Za několik minut zbývaly z nově utvořeného štítu už jen odlesky zeleného ohně. Pak pohasly i ty a zůstalo jenom modré nebe.

„Měli bychom se vrátit do města,“ řekla nakonec Marika, zvedla ruku a vyzkoušela štít ve vchodu do pyramidy. Po špičkách prstů se jí roztančily drobounké plamínky.

„Projdeme?“ zeptal se Jake.

„Myslím, že ano. Ven by nás to mělo pustit.“

Vykročila a táhla Jakea s sebou. Jake vnímal, jak se mu po celém těle šíří šimravý pocit – následně prošli štítem ze stínu na jasné ranní slunce.

Bach’uuk je následoval.

Jake zvědavě natáhl ruku zpátky ke vchodu. Štít praskal a odolával jeho tlaku. Nechal je vyjít ven, ale dovnitř je nepustí. Srdce pyramidy bylo pro tento okamžik v bezpečí.

Všichni tři seběhli ze schodů a vydali se ke stezce přes Posvátný les. Neurazili ani dvacet kroků, když je náhle obklíčila skupina bojovníků.

Jake hned poznal kombinaci severských zbraní a římských oděvů – potrhaných, zkrvavených a špinavých.

„Jakeu!“

Otočil se a viděl, jak se k němu prodírá Kady. Jistěže neodešla daleko. Určitě se domnívala, že Jake zůstal po celou dobu uvězněn v pyramidě.

Jake pustil Maričinu ruku a vyběhl naproti své sestře. Padli si do náručí a pevně se objali. Několik vteřin nic neříkali a čekali, až sourozenecká blízkost rozpustí poslední zbytky obav.

„Myslela jsem si…, nevěděla jsem…,“ vykoktala Kady a tiskla ho k sobě tak, až měl Jake co dělat, aby se nadechl.

„Já vím,“ zachraptěl. „Já taky.“

Odstoupila od něj a přísně se na něj zadívala. „Tohle už mi nikdy nedělej!“

„Co ti nemám dělat?“

Zdálo se, že Kady v první chvíli neví, jak na to odpovědět. Nedokázala svůj strach honem pojmenovat. Nakonec se jí podařilo vyhrknout: „Takhle mě vyděsit.“

Jake ale věděl, že žádná slova nemohou vyjádřit, jak se ve skutečnosti cítila. Sám na tom byl podobně – rostl v něm vír emocí, který se nedal vměstnat do slov. Byla v něm úleva i hrůza, zmatek i pocit bezpečí, štěstí i slzy.

Jednoduše tvořili rodinu.

Naposledy se objali a pustili se. Všichni přihlíželi, ale Jake se ještě pozdržel v sestřině blízkosti. Sáhl si do kapsy a vytáhl zlaté hodinky.

„Tohle jsem našel,“ řekl. Přešel do angličtiny, ačkoliv to vyžadovalo určité soustředění.

Kady se s mírnou zvědavostí podívala – a vzápětí se jí na tváři vystřídala celá škála emocí, od šoku přes nevíru až po úžas.

„To jsou…“ Zajíkla se. Nedokázala se přimět k tomu, aby větu dokončila.

„Ano.“ Otočil hodinky a ukázal jí věnování na druhé straně.

Naklonila se k nim a přečetla si celý nápis. Když opět zvedla tvář, v očích se jí leskly slzy. „Kdy… kde jsi je našel?“

Jake se nedomníval, že je vhodná chvíle, aby začal vysvětlovat, jak objevil mapu Pangaey a co všechno zjistil v Kukulkánově chrámu, a tak jen ukázal zpátky k pyramidě. „Tam uvnitř.“

Ohlédla se ke schodišti a nechápavě se zamračila. „Ale jak je to možné? Co to znamená?“

„Nevím.“

Aspoň prozatím, dodal v duchu.

Kady se nepřítomně zadívala do dálky a pokoušela se naráz vstřebat, co všechno plynulo z nálezu hodinek. Jake si dokázal představit, že jeho výraz těsně po objevu nebyl příliš odlišný.

Mlčel. Nenapadala ho žádná slova, jimiž by mohl ulevit jejímu srdci. Bude trvat určitý čas, než jeho sestra zvládne utrpěný šok.

Heronidus patrně vycítil Kadyino rozrušení, protože vykročil z římské skupiny a přešel k ní. Napadal na pravou nohu a na levé tváři měl ošklivý škrábanec, který mu zasahoval téměř k oku. Než ale stačil promluvit, z opačného konce města zazněly další fanfáry rohů a trub, tentokrát jednoznačně vítězoslavné.

„Kdo to je?“ zeptal se Heronidus, naklonil hlavu ke straně a poslouchal.

„Pindor,“ odpověděla Marika s hrdým úsměvem. „Vede urské síly.“

Heronidus ji přejel nevěřícným pohledem a odvrátil se. „Když nevíš, tak nic neříkej.“

Odkulhal a jemně přitom odváděl Kady. Položila si mu hlavu na rameno – potřebovala útěchu, kterou jí Jake nemohl poskytnout. Přesto se ještě ohlédla na svého bratra a věnovala mu vzácný smutný úsměv.

Poprvé po dlouhé době si Jake uvědomil, jak je jeho sestra krásná. Nahlédl za obvyklý nános lesku na rty, vrstvu očních stínů a fasádu z dokonalého účesu – momentálně byla Kady rozcuchaná a z vlasů jí dokonce trčely kousky suchých listů. Na okamžik spatřil, kým by se mohla stát, a vzedmula se v něm příjemná vlna hrdosti spolu s nádechem smutku. V té vteřině, kdy mu dala najevo svou lásku, zahlédl ještě jednu věc: ozvěnu matčina úsměvu, předávaného z jedné generace na druhou.

Všichni se vydali k branám Kalypsa, kde už lidé začínali opatrně slavit vítězství. Nikdo sice nevěděl, odkud přišla záchrana na poslední chvíli, ale modré nebe bez grakylů a oslnivé blesky při obnově štítu všem oznamovaly, že jsou opět v bezpečí.

Obyvatelé města obezřetně vycházeli z ovocných sklepů a zatuchlých půd, kam se ukryli během útoku. Zněly zvony z hradní věže, které rozhlašovaly, že útok byl odražen. Jake procházel ulicemi a ze všech stran k němu doléhaly radostné výkřiky, ale rovněž pláč a vzlyky. Minul jen jedno mrtvé tělo, a to patřilo grakylovi, určitě ale došlo k dalším obětem. Kolik lidí zahynulo? Možná potrvá několik dní, než se dozvědí přesnou odpověď.

Trochu se rozveselil, když viděl, jak městem projíždí jízdní hlídka a shromažďuje svoje rozprášené členy. Na obloze hlídkovali Větrní lidé, aby všechny varovali před případnou další vlnou útoku.

Jake ale věděl, že druhý útok nepřijde. Přinejmenším po nějaký čas.

Před nimi se objevil Kalakryss. Na nádvoří hradu vládl naprostý zmatek. Všude bylo plno lidí i zvířat. Už tu vyrůstaly stany určené k ošetřování raněných.

Jakea málem srazil velký zjizvený plochohřbet, který přicválal ulicí k bráně těsně za ním. Trvalo mu zlomek vteřiny, než poznal slepé oko zvířete – i hastroše, který na něm jel.

Byl to Pindor na svém hrozivém plochohřbetovi pojmenovaném Jizvák.

„Jakeu! Mari! Bach’uuku!“ Římský chlapec zastavil a sklouzl ze sedla stejně ledabyle, jako kdyby vstával z lenošky. Ačkoliv se předtím bál jezdeckých ještěrů jako čert kříže, veškerý strach se rozplynul ve vzrušení chvíle. Přiběhl k nim, objímal je, poplácával je po zádech a potřásal si s nimi rukama – občas všechno najednou.

„Tak jsi je zahnal!“ křičel. „Podařilo se ti obnovit štít!“

Přikulhal k nim Heronides. „Pine, jsi to ty?“ Přejel bratra očima od hlavy k patě. Usmál se a zkusil se zatvářit hrdě, ale příliš se mu to nepovedlo. Nestávalo se tak často, aby Pindor zastínil staršího bratra.

Pindorovo halekání ale přilákalo pozornost dalších dvou lidí.

Rostoucím davem lidí se protlačil setník Gaius. Jakeovi se nesmírně ulevilo. Takže setník přežil útok grakylů v parku. Byl celý od krve a paži měl zavěšenou v pásce, přesto ale vyklidil cestu následujícímu muži.

Starší Tiberius se opíral o berli. Nohu měl obvázanou od kotníku ke stehnu a každý krok mu očividně působil bolest. Jeho hlas však zůstal pevný jako vždycky. „Co jste tu říkali o štítu?“ zeptal se.

Pindor se chystal rozběhnout se ke svému otci, ale na poslední chvíli se zarazil. Už nebyl malý chlapec. Přitiskl si pěst k hrudi v římském pozdravu. „Otče, pane, Jakeu Ransomovi se podařilo obnovit porušený štít nad údolím.“

Tiberius upřel pohled na Jakea. „Je to pravda?“

Jake přikývl, ale dodal: „Nedokázal jsem to sám.“ Ukázal na Pindora, Mariku a Bach’uuka. „Bylo k tomu potřeba nás všech.“

Tiberius se na něj chvíli zkoumavě díval, pak se otočil a vydal se k hradu. Beze slova i jakéhokoliv posunku bylo jasné, že ho mají následovat.

„Podrobnosti si poslechnu v soukromí,“ řekl. „I magistři budou chtít vědět, co jste dokázali.“

Marika vedle Jakea škobrtla.

„Ustupte!“ vykřikl Gaius, aby jim uvolnil cestu.

Marika v nastalém zmatku dohonila Pindorova otce a zatahala ho za rukáv. „Starší Tiberie, co jste myslel těmi magistry?“ Hlas se jí chvěl strachem. „Zradil nás magistr Oswin.“

Jake se k nim přitočil blíž. Jeho starosti vzrostly. Copak zrádce nějak přežil?

Tiberius přikývl. „To víme. Tvůj otec a magistr Zahur již informovali radu o jeho zradě.“

„Můj otec…“ Marika se chytila Jakea, aby neupadla. „On žije?“

Tiberius si všiml její úlevy a obrátil se k ní. „Jistěže žije. Oswin zbavil druhé dva magistry vědomí nějakým černým kouzlem a svázal je v jednom z prázdných sklepů pod hradem. Jakmile se probrali, podařilo se jim uniknout.“

To už dospěli k dřevěným dveřím do hlavní budovy. Ve velké síni na Mariku čekal živoucí důkaz Tiberiových slov.

„Mari! Pochváleny budiž všechny hvězdy…“

Balam stál se Zahurem stranou, ale rozruch u dveří je vyrušil z rozhovoru. Okamžitě si všiml své dcery a přispěchal k ní. V jeho hlase znělo stejné ulehčení jako před chvíli v hlase Mariky. I Balam se změnil. Jeho obvyklá přívětivá tvář ztvrdla v kámen. Pod očima měl obrovské tmavé kruhy, ale celý obličej mu prozářil úsměv, jako když zpoza temných mraků vyhlédne slunce. Vroucně Mariku objal.

„Já myslela, že jsi mrtvý,“ zašeptala Marika s hlavou na jeho hrudi.

Jake sledoval jejich shledání se smíšenými pocity. Měl radost, ale nedokázal ani potlačit hořkou příměs závisti. Dal by cokoliv, aby přivolal z říše mrtvých i svoje rodiče.

„Nemyslím, že by nás Oswin zabil,“ utěšoval ji Balam. „Když k tomu měl příležitost, neudělal to. Možná byl svým pokřiveným způsobem aspoň trochu schopný soucitu.“

Zahur přišel s odlišným výkladem. „Nebo nás nechal naživu, aby se před námi mohl chvástat.“

Balam se zamračil. Očividně dával přednost vlastnímu vysvětlení. I tak bylo jasné, že Maričiným otcem zrada blízkého přítele hluboce otřásla a ranila ho.

Jake se vzdálil, aby dopřál otci s dcerou okamžik soukromí. I jinak zdrženlivý Tiberius zvedl paži a objal svého nejmladšího syna.

Jake se odvrátil. Přál svým kamarádům štěstí, ale ten pohled mu působil přílišnou bolest. Sjel rukou ke kapse a stiskl přes látku zlaté hodinky.

Prozatím to musí postačit.

Ale jenom prozatím…

30. kapitola

Návrat v čase

Nová Rada starších zaplnila obě řady vyvýšených lavic. Jake a Kady se opět dostali do centra pozornosti šesti párů očí. V horní řadě seděla stejná trojice: Tiberius, Ulfsdottirová a Wu – všichni byli zranění a vypadali, že během několika dní zestárli o celé roky.

Uplynuly tři dny od chvíle, kdy Jake obnovil štít nad údolím. Tři dny plné otázek a dalších otázek. Obyvatelé města si museli přiznat nepříjemnou pravdu: jejich údolí je sice momentálně v bezpečí, ale toto bezpečí není věčné. Od nynějška budou muset být mnohem ostražitější.

Z prostředního místa spodní řady se zvedl Balam. Po pravici mu seděl Zahur a po levici nový magistr.

Balam slavnostně pronesl: „Náš nový magistr požádal o malý soukromý obřad k poctě pětice, která zachránila naše údolí i velký Kukulkánův chrám.“ Balam kývl na svého souseda.

Nejnovější člen Rady starších se opřel o hůl a postavil se. Na dřevěné holi zacinkaly bronzové kroužky odrážející světlo krystalů. Urský starší kývl na pětici, která se shromáždila před lavicemi.

Za Jakem a Kady stáli Marika, Pindor a Bach’uuk. Všichni na sobě měli sváteční oblečení a stáli v pozoru. Jake s Kady si oblékli čerstvě vyprané a vyžehlené lovecké úbory. Slavnostnější oděv tu neměli. Nikdo netušil, co mohou čekat.

Urský starší jménem Mer’uuk pomalu a kulhavě vykročil k pětici. Stařec byl prvním Urem zvoleným za magistra do Rady starších. Toto vysoké postavení bylo odměnou za pomoc Urů při záchraně Kalypsa a opožděným vyjádřením uznání. Urové a obyvatelé města se už nemohou nadále ignorovat, pokud chtějí přežít. Král lebek zaútočí znovu, a až se tak stane, celé údolí musí být jednotné.

Mer’uuk pokynul, aby se jejich pětice vyrovnala do řady. Přistoupil k Pindorovi, který stál na opačném konci než Jake. Vzal ho za paži a obnažil mu zápěstí. Poté Mer’uuk zvedl náramek ze stříbřitého kovu, aby ho všichni viděli.

„Tento kov padl v oslnivém ohni z nebe,“ řekl urský starší. „Nese v sobě vzácnou a mocnou alchymii – alchymii spojení. Nechť vás všechny spojí v jedno.“

Zaklapl náramek Pindorovi kolem zápěstí a přesunul se k Bach’uukovi. Neandertálský chlapec dostal podobný.

Vedle Jakea stála Marika a sledovala, jak Mer’uuk připíná třetí náramek Kady na levé zápěstí. Všechny náramky vypadaly stejně. O chvíli později už si Marika pohrávala s vlastním.

„Určitě jsou ukuté z magnetovce,“ zašeptala.

Jake odhadoval, že náramky jsou opravdu vyrobeny z magnetovce, železné rudy s přirozenými magnetickými vlastnostmi.

„Nyní jste všichni spojeni,“ oznámil Mer’uuk.

Jake si prohlédl svůj náramek. Otočil s ním kolem zápěstí a zamračil se. Neviděl žádnou přezku, dokonce ani šev, kde k sobě přilehly protější okraje. Povrch náramku byl dokonale hladký, jako kdyby ho ukuli přímo na jeho zápěstí. Zvedl paži a prozkoumal kov pozorněji. Pořád na dokonalém povrchu náramku neviděl žádnou nerovnost, ale všiml si něčeho jiného. Při vnějším okraji bylo jemně vyryto několik zvláštních písmen, která hned poznal. Jednalo se o stejné písmo, jaké viděli uvnitř pyramidy.

Zmateně paži spustil a vzhlédl. Mer’uuk dosud stál před ním a v koutcích úst mu pohrával náznak úsměvu.

Stařec se k němu naklonil a tiše mu zašeptal do ucha: „Abys poznal pravdu, musíš přestat žít v krátkém čase.“

Po těchto záhadných slovech se narovnal a odkulhal zpátky na své místo.

Zatímco čekali, Jake se podíval na jejich řadu. Všech pět mělo kolem zápěstí stejné náramky. Nyní jste všichni spojeni, řekl Mer’uuk. Co znamenala ta poslední, šeptem pronesená poznámka? Abys poznal pravdu, musíš přestat žít v krátkém čase.

Konečně promluvil Tiberius: „Má ještě někdo nějakou žádost, než se odebereme za denními povinnostmi?“

Otázka sice byla směřována na ostatní členy Rady starších, ale Jake pokročil kupředu a zvedl ruku. V hlavě mu zněla slova urského starce. Zejména slovo čas. Připomínalo Jakeovi tíhu otcových hodinek v jeho kapse i to, kde je objevil: v ozubených kolech obřího mayského kalendáře, který pomalu odpočítával jednotlivé dny.

Všechny záhady tohoto místa měly podle všeho jediného společného jmenovatele.

Čas.

Tiberius na něj kývl. „Přeješ si promluvit, Jacobe Ransome?“

„Chtěl bych vás požádat o laskavost. Jestli smím.“

Tiberius mu pokynul, ať pokračuje.

„Rád bych ještě jednou navštívil pyramidu,“ řekl Jake. „Vrátil se na místo, kde jsem našel otcovy hodinky.“

Kady se k němu připojila. „Já taky.“

Už to spolu probírali. Kady se chtěla do té místnosti podívat a Jake měl tušení, že se v ní nachází nějaké další vodítko, které mu ve spěchu první návštěvy uniklo.

Tiberius se na ně zamračil. „Oceňuji sice, co jste vykonali pro Kalypsos, ale vstup do chrámu zůstává zakázán. Zvlášť nyní. Nechám ale to rozhodnutí na magistrech.“

Balam zvedl ruku. „Podle pravidel smějí vstupovat do velkého chrámu výhradně magistři. Toto pravidlo je jasné a mělo by zůstat zachováno.“

Jake cítil, jak jeho naděje pohasíná.

„Nicméně,“ navázal Balam, „nikde není řečeno, že magistři smějí být pouze tři. Předkládám radě k hlasování návrh, abychom těmto dvěma na dobu jednoho dne propůjčili titul mladšího magistra. Nechť zvedne ruku, kdo souhlasí.“

Do vzduchu se vzneslo šest rukou.

Balam klepl rukou do opěradla a potají na Jakea mrkl. „Takže návrh byl schválen.“

O dvě hodiny později Jake s Kady stáli na vrcholu pyramidy pod nehybným a tichým kamenným drakem. O schod výš právě Balam přikládal obě dlaně k neviditelnému štítu, který chránil kruhový vstupní otvor.

„Je pořád silný,“ řekl Balam a ulehčeně si oddychl.

Jake cítil silové pole i na sobě. Tlačila na něj síla připomínající vítr. Povytáhl si batoh na rameno. Nemohl se dočkat, až bude uvnitř.

„Musíme se chytit za ruce,“ řekl Balam, „abych vás mohl provést.“

Kady sevřela jeho ruku a druhou se natáhla po Jakeovi. Jake se ale ještě otočil.

O schod níž čekali Marika, Pindor a Bach’uuk. Ti do pyramidy vstoupit nesměli, ale přesto přišli. Věděli, jak je to pro Jakea důležité.

Jake po římském způsobu sevřel Pindorovi předloktí. „Díky, že jsi tu se mnou,“ oslovil ho. „Nebýt tebe – vás všech –, nevím, kde bych teď byl.“

Pindor se začervenal. Nebyl zvyklý na pochvaly od přátel, ale Jake odhadoval, že si na ně bude muset zvyknout.

Stejným způsobem potřásl rukou i Bach’uukovi, ale když se o totéž pokusil u Mariky, odsunula mu paži stranou a objala ho.

„Počkáme na tebe tady venku,“ zašeptala mu do ucha.

Její dech ho pošimral na krku. Do tváře se mu nahrnula krev a patrně zčervenal stejně jako před chvilkou Pindor. „Možná tam budeme docela dlouho,“ zahučel a ustoupil.

„Stejně tu počkáme,“ řekl Pindor a podíval se na své dva společníky, kteří přikývli.

Jake se usmál. Ještě nikdy neměl takové kamarády. Teprve teď si uvědomil, o co přicházel. Uplynulé tři roky se soustředil na to, aby kráčel ve šlépějích svých rodičů, ale zapomněl na jednu důležitou věc: životem se nejlíp kráčí s přáteli po boku.

„Tak půjdeš už?“ zeptala se ho Kady s hlasitým, netrpělivým povzdychem.

Jake vystoupil na horní schod, naposledy zamával svým přátelům a vzal Kady za ruku. S Balamem v čele překročili práh. Znovu pocítil zvláštní šimrání a mravenčení a zježily se mu chloupky na pažích. V další chvíli se ocitli uvnitř a sestupovali chodbou k hlavní místnosti pyramidy.

Balam cestou něco vyprávěl Kady, ale Jake je sotva slyšel. V duchu už byl v té místnosti s mayským kalendářem. Věděl s jistotou, že mu tam něco uniklo… jenže co?

V hlavní místnosti se Kady s úžasem zahleděla na obrovskou krystalovou kouli, která se otáčela a vytvářela neustále nové kombinace zvláštních písmen.

„Cítím, jak tepe!“ vydechla ohromeně.

Jake cítil totéž. Z koule vyzařovaly mocné pulzy energie. Pod ní rotovaly i tři menší koule – smaragdová zářila se stejným jasem jako rubínová se safírovou.

Balam si všiml, kam se Jake dívá. „Stíny nezpůsobily žádné trvalé poškození. Bylo od tebe velice důvtipné, žes na ni posvítil odraženým slunečním světlem. Velice chytré!“

Jake jeho chválu odmítl. „Na ten nápad mě přivedla Mari. A to, co jste mě naučil.“

Balam povytáhl obočí.

Jake mu odchoval jednu z dřívějších pouček: „Veškerá alchymie začíná u slunce.“

Balam se rozesmál. „Takže mě přece jen čas od času aspoň někdo poslouchá. Stejně od tebe bylo velice důmyslné, žes přišel s takovým plánem.“ Pohladil Jakea po vlasech. Šlo o otcovské gesto, po kterém se Jakeovi rozlila tělem vlna tepla.

„Předpokládám,“ pokračoval Balam, „že se chcete podívat do té spodní místnosti.“

„Ano. A bylo by možné, abychom tam šli s Kady sami?“

Jake chtěl mít k průzkumu místnosti soukromí. Pokud by se potřeboval magistra na něco zeptat, vždycky se mohl vrátit sem nahoru.

Balamovi to ani v nejmenším nevadilo a mávl na ně, ať jdou. „Stejně tu mám plno práce. Až budete hotoví, vraťte se sem.“

Jake nuceně klidným krokem odvedl Kady k chodbě s točitým schodištěm. Kruhová místnost s mayským kalendářem vypadala přesně tak, jak ji opustili. Na zemi se ve světle lamp pomalu otáčela dvě obří kola.

Kady znovu zalapala po dechu – ale ze špatného důvodu. „Tolik zlata! To musí stát majlant!“

„Proto jsme sem nepřišli,“ napomenul ji Jake.

Obrátila oči v sloup. „Já vím, ale to neznamená, že se nemůžu podívat.“

„Hlavně se ničeho nedotýkej.“

Vstoupil do místnosti. Chtěl se tu znovu pozorně rozhlédnout. Jeho otec ho vždy nabádal, aby věnoval pozornost detailům. Všichni vědci musejí postupovat co nejpečlivěji, zvlášť když řeší životní záhady.

Vytáhl z kapsy hodinky.

Právě stál před problémem, při jehož řešení se opravdu nechtěl splést. „Kde jsi je našel?“ zeptala se Kady.

Jake ukázal k vnitřnímu kolu. „Ležely támhle na podlaze.“

„Jen tak tam ležely?“

„Ano, vždyť to povídám, ne?“

Kady k němu natáhla ruku. „Ukaž mi je.“

Jake zaváhal. Nechával si hodinky pořád při sobě a nelíbilo se mu, že je má dát někomu jinému. Kady tudíž zatím neměla příležitost, aby si je pořádně prohlédla.

Neochotně jí položil hodinky do dlaně. „Buď na ně opatrná.“

Znovu obrátila oči v sloup, odvrátila se a začala zkoumat místnost na svou pěst.

Jake se soustředil na okolní nápisy. Odpovědi se jistě skrývají v tomto neznámém jazyce. Ptal se na něj Balama, ale nikdo v Kalypsu ho nedokázal přeložit.

Přejel pohledem po zvláštních symbolech a zastavil se u tří vyrytých map. Podvědomě k nim zamířil. Na těch mapách něco bylo…

Znovu si prohlížel, jak jednotlivé kontinenty splývají dohromady jako kousky skládačky do jediné obří pevniny jménem Pangaea. Co mu v souvislosti s těmi mapami pořád vrtá hlavou?

Teprve teď si všiml nápisu pod nimi. Při minulé návštěvě ho natolik ohromilo zjištění, že je na Pangaee, že nápis vůbec nepostřehl. Jednalo se ale jen o několik dalších podivných písmen, ze kterých nebyl moudrý.

Znovu se zahleděl na mapy a těkal mezi obrázky očima. Sedm světadílů tvořilo jeden obří kontinent. Ani ta písmena mu však pořád nešla z mysli. Celkem osm písmen. Osm kousků skládačky. Znovu se podíval, jak se světadíly spojují dohromady do podoby Pangaey. Pak se zaměřil na písmena.

Co když…?

V duchu stěsnal písmena k sobě.

Něco se z nich začalo vynořovat. Něco povědomého. Cítil, že je na správné stopě.

Sáhl do kapsy pro matčin skicář. Vytrhl jednu z posledních prázdných stránek a z vazby vytáhl uhel ke kreslení. Přitiskl list papíru k reliéfnímu nápisu na stěně a několikrát po něm přejel uhlem, aby vytvořil jeho otisk.

Jakmile byl hotový, klekl si s otisknutými písmeny na zem a překládal papír mezi nimi, aby je spojil do jediného celku. Přesně jako se světadíly skládaly v Pangaeu.

Přibližoval písmena k sobě, dokud nevytvořily jediné slovo. Zůstal civět na nápis, který tak vznikl.

Ohromeně vstal. Papír se mu chvěl v rukou. Už chápal, co ho ponoukalo, aby se sem vrátil. V duchu rozdělil písmena do známějších tvarů.

Přečetl ho nahlas: „Atlantis.“

Ustoupil od stěny. Mohla to být pravda? Mohla zdejší pyramida odkazovat k Atlantidě, bájnému ostrovu, který údajně kdysi obývala technicky vyspělá civilizace? Nejranější zmínky o něm najdeme v dílech Platóna, jednoho z nejslavnějších řeckých filozofů, který tvrdil, že Atlantidu navštívil a viděl její pozoruhodné úspěchy. A podle jeho popisu ostrov zanikl při nějaké přírodní katastrofě, rozpadl se a potopil se do moře.

Jake se vrátil k mapě a dotkl se povrchu Pangaey. Jediný obří světadíl opravdu vypadal jako osamocený ostrov. Viděl snad Platón právě tohle? Dostal se řecký filozof sem, stejně jako Jake a Kady? A nehovořil o potopení Atlantidy s básnickou nadsázkou? Možná měl na mysli jen to, že ta civilizace zmizela v moři času.

Bylo toho najednou moc. Jake se zapotácel, otočil se a ohromeně se rozhlédl po okolních stěnách. Vybavil si i krystalové srdce v místnosti nad ním. Postavila tohle všechno zaniklá civilizace Atlantidy? Přepravila ostatní kmeny zpátky v čase na Pangaeu atlantská technologie? Nebo byli Atlanťané prvním ze Ztracených kmenů? Pokud ano, kam zmizeli?

V hlavě mu vířily desítky otázek.

Přitiskl si dlaně k uším. Vyřešil jednu hádanku, ale její místo zaujalo tisíc jiných.

„Jakeu!“

Jeho zmatek přerušil jasný hlas. Kady stála uprostřed menšího kola a v rukou držela hodinky. Otevřela zlatý plášť, jako kdyby se chtěla podívat, kolik je hodin, ale mračila se. Něco jí nešlo do hlavy.

Jake byl za to vyrušení vděčný. Připojil se k ní. „Co je?“ zeptal se.

Naklonila hodinky k němu a ukázala na spodní stranu víčka. Jake pohnul její rukou, aby na hodinky dopadalo víc světla. Do zlatého povrchu někdo vyryl symbol.

Jake znak okamžitě poznal. Byl to anch, egyptský symbol života, jedno z nejdůležitějších znamení starého Egypta, které u sebe nosili faraóni během nejvýznamnějších obřadů.

„A podívej se na tohle,“ dodala Kady. „Vteřinová ručička obíhá pozpátku!“

Toho už si Jake všiml, ale zapomněl se o tom Kady zmínit. V porovnání s tím, že tu vůbec našli otcovy hodinky, to byla menší záhada.

Snažil se vzít si hodinky zpátky, aby se pořádně podíval na egyptský symbol.

Kady je ale nepouštěla. „Já to nechápu. Co s těmi hodinkami je? Možná bychom je měli znovu nařídit.“

Jakeovi, který se pořád pokoušel prozkoumat egyptský anch, trvalo další vteřinu, než mu došlo, co Kady právě řekla. Zvlášť poslední dvě slova.

Znovu nařídit.

Byl příliš pomalý. Kady už přiložila prsty k postrannímu šroubku, kterým se hodinky natahovaly, ale zároveň se jím upravoval čas.

„Ne!“ vyhrkl Jake.

Hlavou mu proletělo, jak Balam nabádal Mariku ke zdrženlivosti a opatrnosti. Hezky to shrnovalo známé rčení: Dvakrát měř, jednou řež.

Kady už ale povytáhla šroubek.

Okamžitě se ozvalo hlasité skřípění kol, které nevycházelo z hodinek, ale z mayského kalendáře kolem nich. Obří ozubená kola se začala otáčet kolem Jakea a Kady. Zprvu se pohybovala pomalu, ale neustále zrychlovala. Za chvilku kroužila tak rychle, že by jediný chybný krok Jakea a Kady připravil o nohu, a ještě zrychlovala – nakonec se změnila ve zlatou rozostřenou šmouhu.

Jake pořád držel Kady za ruku a oba svírali otcovy hodinky. Vnímali, jak se jim pod nohama probouzí mohutná síla.

Jake varovně vykřikl: „Drž…“

Ke stropu vyšlehl oslňující bílý blesk, který je oba pohltil. Jake sice nic neviděl, ale cítil, že prudce stoupá vzhůru, jako kdyby se ocitl ve výtahu s raketovým pohonem. Trvalo to však jen krátký okamžik.

Pak se všechno uklidnilo.

Zamrkal. Před očima se mu dělaly mžitky. Zaduněl hrom.

Hrom?

Oslepující světlo se změnilo v obyčejný blesk.

Ohromeně se rozhlédl. Kady se krčila vedle něj, ztuhlá šokem. Všude kolem nich stály skleněné vitríny a podstavce s dávnými artefakty. Kousek před nimi spočívala zlatá pyramida s nefritovým drakem.

Ocitli se zpátky v Britském muzeu!

Vrátili se domů.

Byl to snad všechno sen?

Jake dosud držel Kady za ruce a na sestřině dlani se skvěly otcovy kapesní hodinky. Zápěstí jim obepínaly kovové náramky.

Než mohli plně pochopit, co se stalo, ozval se hlasitý výkřik.

„Ne!“

Jake nadskočil a otočil se. Řítil se k nim Morgan Drummond, jejich osobní strážce přidělený Bledsworthovými strojírnami. Takhle k nim běžel pouhé vteřiny před tím, než je neznámá síla přenesla na Pangaeu.

Stejně jako teď.

„Ustupte od toho!“ křičel Drummond. Vtom se ale zarazil, podrbal se na hlavě a rozhlédl se po místnosti, jako kdyby vycítil, že něco není v pořádku. Po vteřině se s nejasným podezřením zahleděl na Jakea a Kady.

„Co jste tu vy dva vyváděli?“

Jake vzal zlaté hodinky Kady z dlaně a ukázal je Morganovi. Než se na ně Drummond stačil pořádně podívat, Jake je uklidil do kapsy.

„Jenom jsem se díval, kolik je hodin,“ odpověděl Jake a potají šťouchl do Kady.

Trhla sebou a horlivě přikývla. Ještě nedokázala promluvit.

„Jestli jste se dívali, kolik je hodin,“ řekl Drummond opět svým strohým hlasem zvyklým udílet rozkazy, „víte, že jste měli plno času, abyste si to tu prohlédli o samotě. Zatmění skončilo a budou se sem chtít podívat ostatní návštěvníci.“

Jake vyhlédl z okna. Zatmění? Pokud právě končilo, neuběhl tady v Londýně žádný čas. Strávili na dávné pevnině více než týden… a vrátili se přesně do bodu, z něhož vyrazili.

V čase i prostoru.

Drummond se znovu rozhlédl po místnosti, jako kdyby něco hledal. Podezřívavě přimhouřil oči a zadíval se na Jakea a Kady. „Dotýkali jste se tu něčeho?“

„Jistěže ne,“ ohradil se Jake, jako kdyby ho ta otázka urazila.

Kady zavrtěla hlavou.

„A nestalo se nic divného?“

Jake se zamračil. „Zablesklo se a zahřmělo. Zhasla světla.“ Pokrčil rameny. „Ale tmy se už dávno nebojíme.“

Pečlivě zachovával bezvýraznou tvář, ale přitom se pátravě díval Drummondovi do očí. Dobře si vzpomínal na své dřívější podezření. Drummond tvrdil, že Jakea a Kady pozvali do Londýna kvůli tomu, aby přitáhli pozornost médií k zahajované výstavě. Co když se ale za vším skrývalo něco mnohem zlověstnějšího? Nedoufal náhodou Drummondův šéf, že otevřou bránu na Pangaeu? Proto je sem přivedli a nechali je o samotě v muzeu?

Drummonda jejich odpovědi očividně neuspokojily, ale jeho pozornost rozptýlil rozruch a vzrušené hlasy od dveří. Do místnosti začali proudit svátečně oblečení lidé.

Drummond se na ně zamračil a v hlase mu zaznělo zklamání. „Asi je načase, abych vás oba dopravil zpátky do hotelu. Brzy ráno odlétáte domů.“

Jake se podíval na Kady a stáhl si rukáv, aby zakryl kovový náramek. Kady udělala totéž. Jake už jí řekl o symbolu na grakylském meči i o svých podezřeních ohledně Bledsworthovy společnosti.

I teď, když se Drummond otáčel čelem k novým návštěvníkům, Jake zahlédl záblesk jeho kravatové spony. Malý gryf s roztaženými drápy byl znakem Bledsworthových strojíren, ale zároveň ho používal i Král lebek, Kalverum Rex.

Drummond se po nich ohlédl. Na jeho sponě se zalesklo ještě něco dalšího, drobnějšího. Kdyby se na ni Jake nesoustředil, možná by si toho vůbec nevšiml. Gryfovo oko zajiskřilo černým ohněm. Jake se na něj díval už během jízdy limuzínou přes Londýn. Tehdy ho považoval za malý černý diamant.

Teď však znal pravdu.

Poznal drahokam, který sloužil jako oko bájného tvora. Byl to drobounký krystal krvavého kamene, vyrobeného temnou alchymií Krále lebek.

Jake se zachvěl odporem. Přímo před sebou měl pádný doklad o propojení minulosti se současností. V čem ale ono propojení spočívalo? Přiměl se odvrátit zrak, aby na sobě nedal nic znát.

„Takže jste tu skončili?“ zeptal se Drummond.

Jake si vyměnil pohled s Kady. Její šok pomalu odezníval a do očí se jí vracela obvyklá jiskra. Přečetl si v nich odpověď na Drummondovu otázku. Stejnou jako jeho.

Jestli už tady skonali?

Pro tentokrát se Jake s Kady naprosto shodli.

Ne… Teprve začínáme.

Autorova poznámka

Během let jsem si zvykl na konec svých knih vždy přidávat krátkou poznámku, v níž vysvětluji, co je v mých románech pravda a co fikce – a napadlo mě, že totéž udělám i tady.

Ještě než začnu, napíšu pár slov o sobě. Vystudoval jsem sice veterinární lékařství, ale vždycky mě fascinovala archeologie. Zajímal jsem se o všechny dávno pohřbené věci, které se ztratily v toku času. Dokonce mám doma svou vlastní výstavku kuriozit se všemi možnými podivnostmi: od obřích zkamenělin po drobné přišpendlené zástupce hmyzu. Zlatým hřebem mé sbírky je mamutí kel starý sto tisíc let, pocházející z Číny. Sbírka mi každý den připomíná, jakým báječným dobrodružstvím je život na tomhle světě.

Jak jste tedy už patrně uhodli, mladý Jake Ransom je hrdina podle mého gusta, a právě pro něj jsem si schoval nejdivočejší a nejlepší dobrodružství ze všech.

Jake je stručně řečeno takový, jaký jsem býval v dětství já. Zvídavý, trochu netrpělivý, občas drzý, jindy opatrný, poněkud podivínský a tvrdohlavý. Taky mu leze na nervy namyšlená starší sestra. Vzhledem k tomu, že jsem sám vyrůstal se třemi bratry a třemi sestrami, chápu tento sourozenecký vztah až příliš dobře. Dochází v něm ke zlostným hádkám, ale hluboko za nimi se skrývá pevné rodinné pouto.

Jake má duši skutečného dobrodruha, ochotného kráčet po neprošlapaných cestách bez ohledu na to, do jakých potíží ho zavedou.

Podobně jako Jake velice rád cestuji a zbožňuji archeologii. A stejně jako Jakea i mě mé cesty během let občas dostaly do úzkých. Při koupání v pralesní řece jsem si po chvíli na břehu všiml slunícího se krokodýla. Už jsem uvízl v jeskyni, zůstal jsem viset na laně a vzpříčil jsem se v příliš těsné štěrbině. Při potápění jsem se málem popíchal o jednu z nejjedovatějších ryb na světě (jediné bodnutí vás usmrtí během několika vteřin).

Jake je na tom stejně – má snad až příliš dobrodružnou povahu a taky se dostává do řady nebezpečných situací. Bude potřebovat veškerý um, znalosti a přátele, aby ve zdraví přestál budoucí hrozby a dobrodružství.

Tato řada knih je produktem mé fantazie, ale zároveň stojí na reálných základech. Každý román se soustředí na jinou zaniklou kulturu z minulosti Země. Začali jsme dávnými Mayi ze Střední Ameriky. V knize se objevují různé mayské symboly, takzvané piktografy. Znaky jsou skutečné a všechny hrají v příběhu důležitou roli. I detaily o mayské kultuře – od jejich oděvu po ohromující astronomické znalosti – jsou skutečné. Navíc jsem přihodil i několik pravdivých zajímavostí – například to, že staří Mayové vynalezli čokoládu a žvýkačku.

Pokud jde o další náměty z knihy, všichni dinosauři, kteří se v ní objevují, jsou známi z fosilních záznamů a rozhovory o světelných spektrech, odrazu a míšení barev jsou založené na skutečnosti.

Pro tuto sérii jsem rovněž vytvořil vlastní tajné písmo, jehož ukázky se v knize objevují. Abeceda odpovídá anglickým protějškům, takže přičinlivější čtenáři mohou tyto kousky nápisů přeložit a odhalit tajné vzkazy.

Taková je tedy pravda ukrytá za fantastickým světem Jakea Ransoma. Doufám, že bez váhání popadnete batoh a připojíte se ke mně – dobrodružství teprve začíná!

– James Rollins

Co na Jakea čeká příště?

V další knize s Jakem Ransomem se v egyptské hrobce objeví mumifikované ostatky zvláštního zvířete, které způsobí pozdvižení v archeologickém světě. Jake však toho tvora pozná: je to jeden z nestvůrných grakylů z Pangaey! Jak se sem dostal?

Průzkum hrobky přivádí Jakea a Kady do pasti nastražené Králem lebek a oba sourozenci jsou znovu vrženi do pravěkého světa ztracených kmenů, kde povstává nové nebezpečí ohrožující minulost i přítomnost.

Nejsou však sami. Díky propojení náramky jsou z poklidného života v údolí Kalypsa zataženi do stejné pasti i jejich přátelé Marika, Pindor a Bach’uuk. Mají-li uniknout a zachránit oba světy, musejí znovu zhatit zákeřný plán Krále lebek.

Kalverum Rex totiž získal bájné Ohnivé opálové oko, talisman neskutečné síly. Na Jakeovi bude, aby odhalil povahu této nové zbraně i její záhadný původ. Musí poskládat stopy související s egyptskou mytologií a čelit největšímu dramatu ze všech: osudu zmizelých rodičů.

Obětuje ale celou Pangaeu, aby odhalil pravdu?

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai